Lisa Kleypas

Nezkrotná touha

Prolog

LONDÝN

listopad roku 1836

„Jací muži se vám líbí, slečno Briarsová? Chtěla byste světlovlasého, nebo bruneta? Menšího, nebo vysokého? Měl by to být Angličan, či snad cizinec?“ Madam k jednání přistoupila s překvapivou věcností, jako by domlouvala menu na slavnostní večeři, a vůbec ji nevyvádělo z míry, že prodává ženě muže na jednu noc.

Při jejích otázkách Amanda v rozpacích svěsila hlavu a tváře jí jen hořely. Napadlo ji, jestli se stejně cítí muž, když poprvé vkročí do nevěstince. Naštěstí je zdejší podnik mno-hem diskrétnější a vkusněji zařízený, než si představovala. Žádné pohoršující kresby nebo kýčovité rytiny na stěnách, a dokonce nikde nablízku nezahlédla zákazníka či prostitutku. Nevěstinec paní Bradshawové byl docela hezký, stěny byly potaženy mechově zeleným damaškem a soukromý salon pohodlně zařízen nábytkem ve stylu Hepplewhite. Vedle empírové pohovky se zlaceným ornamentem stál elegantní mramorový stolek. Gemma Bradshawová se natáhla po útlé tužce zlaté barvy a po zápisníku odloženém na kraji stolku. Zahleděla se na Amandu a vyčkávala.

„Nemám žádný oblíbený typ,“ prohlásila Amanda rozhodně, přestože musela bojovat s pocitem ponížení.

„Svěřím se vašemu úsudku. Prostě mi někoho pošlete na moje narozeniny, ode dneška za týden.“

Zdálo se, že její požadavek paní Bradshawovou z nějakého důvodu pobavil. „Chcete si dát dárek…? To je skvělý nápad!“ Upřeně zírala na Amandu a v hranaté tváři jí pohrával úsměv. Madam nebyla žádná krasavice, vlastně se ani nedalo říct, že je hezká, ale měla hladkou pleť, bohaté rusé vlasy a vysokou postavu bujných tvarů. „Slečno Briarsová, smím vědět, jestli jste ještě panna?“

„A k čemu to potřebujete vědět?“ otázala se Amanda ostražitě.

Červená linka na místě dokonale vytrhaného obočí paní Bradshawové se pobaveně vyklenula. „Když jste se svěřila mému úsudku, slečno Briarsová, potřebuji pár informací, abych získala představu o vašem postavení. Žena jako vy do mého podniku zavítá jen vzácně.“

„Tak dobře.“ Amanda se zhluboka nadechla a poháněna čímsi, co nemělo daleko k zoufalství, odhodila zdravý rozum, na který byla vždycky tak pyšná, a vychrlila ze sebe:

„Jsem svobodná, paní Bradshawová. A za týden mi bude třicet. Ano, jsem pořád ještě p… panna“ vykoktala a odhodlaně pokračovala: „To ovšem neznamená, že jí musím zůstat napořád. Přišla jsem k vám, protože jsem slyšela, že klientům splníte každé přání. Jistě vás překvapilo, když se tu objevila žena v mém postavení… „

„Ale, drahoušku,“ přerušila ji madam s tichým smíchem,

„doby, kdy mě dokázalo něco překvapit, jsou už dávno pryč. Myslím, že jsem pochopila váš problém, a pokusím se najít vhodné řešení. Povězte mi.“, máte nějaké požadavky ohledně vzhledu a věku? Jaký máte vkus a co se vám na mužích nelíbí?“

„Dala bych přednost mladému milenci, ale ne mladšímu, než jsem já. Rozhodně nechci moc starého. Nemusí to být žádný krasavec. Stačí, když bude pohledný. A čistý“ dodala Amanda důrazně. „Na čistotě trvám.“

Tužka vydávala škrábavý zvuk, jak madam horlivě zapiso-vala do svého notýsku. „To by neměl být problém“ prohlásila a v hezkých tmavých očích se jí šibalsky zablýsklo.

„A také vyžaduji diskrétnost,“ požádala ji Amanda rozhodně. „Kdyby se dostalo na veřejnost, co jsem udělala…“

„Má milá,“ skočila jí do řeči paní Bradshawová a pohodlně se uvelebila na pohovce, „co myslíte, že by se stalo s mou živností, kdybych nechránila soukromí svých klientů? Možná vás uklidní, když vám řeknu, že mí zaměstnanci poskytují služby významným poslancům parlamentu, a to nemluvím o lordech a dámách z nejvyšší společnosti. Vaše tajemství bude u mě v bezpečí, slečno Briarsová.“

„Děkuji vám,“ odpověděla Amanda a pocítila současně úlevu i strach. Přepadlo ji strašlivé podezření, že se dopustila nejosudnější chyby ve svém životě.

1

Na prahu Amandina domu se objevil muž a ona na první pohled poznala, proč se živí jako prostitut. Od chvíle, kdy ho vtáhla dovnitř tak rychle, jako by ukrývala uprchlého trestance, na ni beze slova jen ohromeně zíral. Z toho usoudila, že mu chybí mozkové závity, aby se mohl věnovat náročnějšímu povolání. Ona ho však najala na úkol, k němuž moc rozumu nepotřeboval.

„Rychle,“ zašeptala vystrašeně, chytila ho za svalnatou paži, odstrčila ho ode dveří a prudce je zavřela. „Viděl vás někdo přicházet? Nenapadlo mě, že se zčistajasna objevíte za dveřmi. To vás ve vašem povolání nenaučili diskrétnosti?“

„V mém… povolání?“ opakoval po ní pobaveně.

Když byl konečně bezpečně uvnitř a skryt před zraky veřejnosti, Amanda se na něho pozorně zahleděla. Tvářil se nechápavě. Zřejmě opravdu moc rozumu nepobral. Přesto byl nápadně hezký. Dalo by se říct krasavec, pokud se může tento termín pro osobu mužského pohlaví vůbec užít. Měl vysokou štíhlou postavu a jeho široká ramena zcela vyplnila dveřní rám. Amanda si všimla dokonale vyholené tváře, výrazného rovného nosu a smyslných úst. Hlavu zdobily nakrátko zastřižené husté černé kadeře.

Měl nádherně modré oči. Jejich odstín nedokázala Amanda k ničemu přirovnat. Snad jen k barvě směsi, kterou po celé dny vařil místní drogista, když vyráběl inkoust z kořenů indigovníku a z modré skalice. Výsledná barva byla

tak temně modrá, až přecházela do fialkové. A přece nebyl výraz jeho očí tak andělský, jak by se dalo podle barvy očekávat. Měl ostrý, pronikavý pohled a Amandu napadlo, že asi v životě viděl hodně ošklivého a poznal i jeho odvrácenou stranu, která jí byla cizí.

Amanda pochopila, proč jsou ženy ochotné platit za jeho společnost. Představa, že tento mužný zjev s nádhernýma oči-ma je ochoten splnit každé její přání, v ní vyvolala zvláštní pocit. A vzrušila ji. Styděla se za svou reakci, za mrazení v těle i za ruměnec, který jí vstoupil do tváří. Smířila se s postavením ctihodné neprovdané slečny…, dokonce si namlouvala, že jí život bez manžela dává větší svobodu. Jenže neposlušné tělo nechtělo pochopit, že ženu v jejím věku by už měla nechat tělesná touha na pokoji. Žena v jednadvaceti je podle běžných měřítek na vdavky stará, takže ve třiceti je už úplně odepsaná. Nejlepší léta má za sebou a není pro nikoho žádoucí. Všichni v ní prostě vidí starou pannu. Kdyby se tak sama dokázala smířit s osudem!

Amanda pohlédla muži do jeho úchvatně modrých očí.

„Budu k vám upřímná, pane… Ne, neříkejte mi své jméno. Zdržíte se tak krátkou dobu, že je ani nemusím znát. Víte, přemýšlela jsem o svém zbrklém nápadu a vlastně… No prostě jsem si to rozmyslela. Neberte to prosím jako urážku. Nemá to nic společného s vámi osobně nebo s vaším vzhledem. A to potvrdím i vaší šéfce paní Bradshawové. Jste hezký muž, přišel jste přesně ve sjednanou dobu a určitě jste výborný ve… ehm, v tom, co děláte. Jednoduše jsem udělala chybu. Člověk je tvor chybující a já nejsem žádná výjimka. Občas se mi stává, že se zmýlím v úsudku… „

„Počkejte.“ Zvedl velké ruce v obranném gestu a upřeně pohlédl do její zardělé tváře. „Přestaňte mluvit.“

V dospělosti se jí nikdo dosud neodvážil říct, aby mlčela.

V první chvíli ji zaskočil natolik, že oněměla. Ale za okamžik už musela bojovat s přílivem slov, která se jí drala na rty, a hrozilo nebezpečí, že vybuchne. Cizinec založil paže na svalnaté hrudi, opřel se o dveře a upřeně na ni zíral. V paprscích světla lampy osvětlující nevelkou vstupní halu Amandina stylového londýnského domu mu řasy vrhaly stíny na tváře s výraznými lícními kostmi.

Amanda nemohla upřít paní Bradshawové dobrý vkus.

Muž, jehož jí poslala, byl dokonale upravený a jeho zevnějšek budil dojem zámožného člověka. Měl na sobě módní oblek tradičního střihu, skládající se z černého kabátu a tmavě šedých kalhot, pod nimiž vykukovaly pečlivě nablýskané černé boty. Naškrobený límec bílé košile zářil proti jeho snědé pokožce jako čerstvě padlý sníh a jednoduchý uzel na šedé hedvábné kravatě perfektně seděl. Až doposud hýčkala Amanda ideál světlovlasého, drobného muže s bledou pletí. Od této chvíle ovšem změnila názor. Žádný plavý Apollo se nevyrovná statnému, tmavovlasému krasavci, který ji tak upřeně pozoruje.

„Jste slečna Amanda Briarsová,“ pronesl tázavě, jako by potřeboval, aby mu potvrdila svou totožnost.

„Spisovatelka.“

„Ano, píši romány,“ odpověděla se strojenou trpělivostí.

„A vy jste ten pán, co mi ho poslala paní Bradshawová, že?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil jaksi nejistě.

„Pak přijměte mou omluvu, pane… Ne, nechci znát vaše jméno. Jak jsem řekla, zmýlila jsem se, a proto musíte odejít. Samozřejmě vám za vaši službu zaplatím, i když už o

ni nemám zájem. Je to moje chyba. Povězte mi, jaká je vaše obvyklá sazba, a můžeme se hned vyrovnat.“

Stále na ni upřeně hleděl, ale výraz jeho tváře se náhle změnil. Zmatek vystřídal úžas a po chvíli mu v očích ďábelsky zablýsklo, jako by se začal dobře bavit. Amandu přepadly rozpaky.

„Řekněte mi, o jaké služby jste měla zájem,“ vyzval ji mírným tónem a odlepil se ode dveří. Přiblížil se těsně k ní a jeho mohutná postava se nad ní výhrůžně tyčila. „Obávám se, že jsme s paní Bradshawovou neprobrali podrobnosti.“

„Hm, no, šlo jen o to základní.“ S každou další vteřinou se Amandiny rozpaky prohlubovaly. Cítila, jak rudne a jak jí srdce prudce buší. „Obvyklý postup.“ Vtom se otočila ke stolku z leštěného dřeva ve tvaru podkovy, na němž ležel připravený svazek librových bankovek.

„Mám ve zvyku platit své dluhy. Pro nic za nic jsem ob-těžovala vás i paní Bradshawovou, proto bych vás ráda od-škodnila… „ Stáhlo se jí hrdlo, protože ucítila, že jí stiskl paži. Je přece nemyslitelné, aby se muž jen tak dotkl dámy! Ještě méně myslitelné ovšem je, že by si dáma najala prostituta. Jenže právě to ona provedla! Cítila se bídně a v duchu se zapřísáhla, že raději zemře, než by ještě někdy udělala podobnou hloupost.

Pod jeho dotykem strnula a zůstala stát na místě jako solný sloup. Náhle se za ní ozval jeho hlas. „Nestojím o peníze.“ V hlubokém hlase zazníval pobavený tón.

„Nevezmu nic za služby, které jste nepřijala.“

„Děkuji vám.“ Zaťala pěsti, až jí klouby na rukou zbělely.

„To je od vás laskavé. Zaplatím vám alespoň drožku. Ne-půjdete přece domů pěšky.“

„Ale já ještě neodcházím.“

Amanda se lekla. S vyděšenou tváří se k němu obrátila. Co tím myslel, že ještě neodchází? Bude muset jít, ať se mu to líbí, nebo ne! Spěšně zvážila své možnosti. Zjistila, že jich bohužel moc nemá. Dala služebnictvu volno. Nepomůže jí komorník, kuchař ani služebná. Stejně tak nemůže zavolat strážníka. Takový krok by vzbudil nežádoucí pozornost. O tu nestála, protože by mohla poškodit její kariéru. A psaní pro ni bylo jediným zdrojem obživy. Pohled jí padl na deštník s držadlem z dubového dřeva, odložený v porcelánovém stojanu u dveří. Nenápadně se pohnula tím směrem.

„To se mě tím chystáte praštit?“ zeptal se nezvaný host zdvořilým tónem.

„Pokud to bude nutné.“

Pobaveně si odfrkl, zvedl jí bradu a přinutil ji, aby mu pohlédla do očí.

„Pane,“ bránila se rozčíleně. „Nevadí vám, že…“

„Jmenuju se Jack.“ Na rtech mu pohrával lehký úsměv.

„Nezdržím se dlouho, ale nejdřív si promluvíme. Chtěl bych vám položit pár otázek.“

Netrpělivě si povzdechla. „Pane Jacku, těší mě váš zájem, ale…“

„Jack je mé křestní jméno.“

„Tak dobře…, Jacku.“ Zamračila se. „Uvítala bych, kdybyste okamžitě zmizel!“

Vešel dál do haly s takovou přirozeností, jako by ho právě pozvala na čaj. Amanda byla nucena poopravit svůj názor ohledně jeho chabého intelektu. Jakmile se vzpamatoval z překvapení, že ho tak překotně vtáhla dovnitř, jeho duchapřítomnost viditelně rostla.

Cizinec si zkoumavým pohledem prohlížel zařízení domu a jeho zrak klouzal po klasickém nábytku v béžovomodrém

salonu a zastavil se u mahagonového toaletního stolku se zrcadlem ve zdobném rámu v zadní části vstupní haly. Jestli pátrá po rafinovaných ozdobách nebo viditelných známkách bohatství, bude zklamán, pomyslela si Amanda. Měla ráda praktické věci, a proto dala přednost funkčnímu nábytku před zdobným stylem. Když si kupovala židli, musela být velká a pohodlná. Jestliže vybírala stolek, pak zvolila dostatečně pevný, aby unesl velkou lampu a stoh knih. Nepotrpěla si na zlacené a vyřezávané ozdoby, a vůbec na všechny tehdy módní klikyháky.

Když se její host zastavil ve dveřích do salonu, chladně ho vyzvala: „Zdá se, že neberete ohled na mé přání a uděláte, co se vám zlíbí. Tak běžte dál a posaďte se. Co vám mohu nabídnout? Třeba sklenku vína?“

Ačkoli z jejího pozvání zazníval sarkastický výsměch, s úsměvem přijal. „Rád, pokud si dáte se mnou.“

Záblesk bílých zubů a nečekaně oslnivý úsměv ji zaskočil. Polilo ji příjemné teplo, jako by se po studeném zimním dni nořila do teplé koupele. Amanda byla zimomřivá. Vlhké, nevlídné londýnské podnebí jí nesvědčilo, a přestože hojně užívala ohřívadlo nohou, balila se do dek, připravovala si horké koupele a popíjela čaj s brandy, bylo

jí téměř neustále zima.

„Asi si vezmu s vámi trochu vína,“ s údivem slyšela sama sebe, jak odpovídá. „Posaďte se prosím, pane… Vlastně Jacku.“

Vrhla po něm ironický pohled. „Teď, když jste vnikl až do salonu, mohl byste se mi představit celým jménem.“

„Ne,“ odmítl klidně a jeho oči se na ni smály. „Vzhledem k okolnostem se budeme oslovovat křestním jménem… Amando.“

Že si ale dovoluje! Pokynula, aby se posadil, a přistoupila k servírovacímu stolku. Jack zůstal stát, dokud nenalila oběma sklenici červeného vína. Teprve když se svezla na mahagonově hnědou pohovku, usadil se v křesle vedle ní. Záblesky plamenů ohně, plápolajícího v krbu z bílého mramoru, mu tančily v lesklých černých vlasech a po hladkých tvářích, jejichž pokožka měla zlatavý nádech. Vyzařovalo z něho zdraví a mládí. Amandu napadlo, zda není o pár let mladší než ona.

„Mám pronést přípitek?“ otázal se host.

„Je vidět, že po tom toužíte,“ odvětila odměřeně.

Blýskl po ní úsměvem a pozdvihl sklenici. „Na ženu, která vyniká neobyčejnou odvahou, fantazií a krásou.“

Amanda se nenapila. Zakaboněně sledovala, jak její host usrkává víno. Je nestoudné, že se k ní vnutil, odmítl odejít, když ho o to žádala, a teď se jí ke všemu vysmívá!

Amanda k sobě byla upřímná a nic si nenalhávala. Věděla, že není žádná kráska. Při jisté dávce skromnosti jí bylo možné přisoudit nenápadný půvab, ale jenom tehdy, pokud se odhlédlo od dobového ideálu ženské krásy. Měla malou baculatou postavu bujných ženských tvarů. Hnědé vlasy měly nádech do ryšava a neposlušně se točily do kudrn, které nenáviděla a jež se marně pokoušela různými způsoby narovnat. K jejím přednostem patřila hezká pleť bez důlků od neštovic a bez vyrážek a oči, které jí kdysi dokonce jeden dobrosrdečný rodinný přítel pochválil. Měly však mdlou šedou barvu a chyběl jim zelený či modrý odstín, který by je oživil.

Protože si uvědomovala, že nevyniká tělesnou krásou, rozhodla se Amanda kultivovat rozum a představivost, což

se stalo, jak jí neblaze prorokovala matka, posledním krokem do záhuby.

Muži totiž nestáli o chytré manželky. Chtěli hezké ženy, které by je neprokoukly a v ničem by jim neodporovaly. Rozhodně neměli zájem o ženu s nezkrotnou fantazií obírající se za bílého dne sny o románových postavách. Proto obě Amandiny starší a pohlednější sestry zakotvily v manželství, zatímco ona se oddala literatuře.

Její nevítaný host na ni stále upíral pohled svých modrých očí. „Vysvětlete mi, proč si tak hezká žena musí najímat milence.“

Jeho přímost se jí dotkla. A přece… zmocnilo se jí zvláštní pokušení bavit se s mužem bez jakýchkoli společenských zá-bran.

„Tak především“ začala Amanda kousavě, „nemusíte mi blahosklonně pochlebovat. K trójské Heleně mám hodně daleko. Vím, že nejsem hezká.“

Znovu se na ni upřeně zadíval. „Ale to se mýlíte“ namítl tiše.

Amanda rozhodně zavrtěla hlavou. „Zřejmě si myslíte, že jsem hloupá a skočím na vaše lichotky. Nebo máte špatný vkus. Ať tak či onak, nemáte pravdu.“

V koutcích úst mu zaškubal úsměv. „Vy moc nepřejete diskusi, že? To máte na všechno tak pevný názor?“

Kysele se na něho usmála. „Bohužel ano.“

„Proč bohužel? Co je špatné na tom, že jste zásadová?“

„U muže se zásadovost cení. U ženy je to vada.“

„S tím nesouhlasím.“ Usrkl vína, pohodlně se opřel, natáhl před sebe své dlouhé nohy a pozorně ji studoval. Amandě se jeho pozice nelíbila. Nasvědčovala tomu, že se jejich rozhovor protáhne. „Neuhýbejte před mou otázkou,

Amando. Povězte mi, proč jste si na dnešní noc najala muže.“ Živý pohled jeho očí ji pobízel ke sdílnosti.

Všimla si, že křečovitě svírá stopku sklenice, a povolila prsty. „Mám dnes narozeniny.“

„Dnes večer?“ Jack se tiše zasmál. „Všechno nejlepší.“

„Děkuji. A teď už prosím odejděte.“

„To ne. Vždyť jsem váš dárek. Budu vám dělat společnost.

Přece nechcete být v tak významný den sama. Nechejte mě hádat - že je vám dnes třicet?“

„Jak víte, kolik mi je?“

„Protože ženy ve třiceti mívají divné nápady. Vzpomínám si na jednu známou. Ta o svých třicátých narozeninách potáhla všechna zrcadla černým suknem a držela smutek.“

„Truchlila za ztraceným mládím,“ špitla Amanda a lokla si vína tak zhluboka, až ji začalo pálit na prsou. „Reagovala tak na skutečnost, že vstoupila do středního věku.“

„Omyl. Nejste ve středním věku. Jste zralá. Jako skleníková broskev.“

„Nesmysl,“ zabručela a zlobila se na sebe, že jí jeho prázdné lichotky dělají dobře. Možná to bylo vínem, nebo vědomím, že už se s tím mužem nikdy nesetká, ale najednou měla pocit, že může mluvit naprosto svobodně. „Zralá jsem byla před deseti lety. Teď už jsem jenom zachovalá jako naložené ovoce. A za chvilku ze mě zůstane jen pecka, co ji zahrabou v sadu.“

Jack se rozesmál, odložil sklenici a vstal, aby si svlékl kabát.

„Promiňte,“ omlouval se, „ale je tu horko jako v peci. To vždycky tolik topíte?“

Amanda ho ostražitě sledovala. „Venku je vlhko a mně bývá pořád zima. Většinou mívám na sobě i doma čepec a pléd.“

„Uměl bych vás zahřát jinak.“ Bez toho, že by ji požádal o dovolení, se posadil vedle ní. Amanda se tiskla do rohu pohovky a její klid byl tentam.

Vyděsila ji statná mužská postava, kterou měla na dosah, a už samotný fakt, že sedí vedle muže a ten nemá na sobě víc než košili, ji značně rozrušil. Vdechovala jeho dráždivou vůni, cítila příjemný pach mužského těla, závan mýdla z jeho prádla a výrazné aroma drahé kolínské. Netušila, jak krásně může muž vonět. Její švagři takové aroma neměli. Na rozdíl od chlapíka po jejím boku byli oba seriózní a nezáživní. Jeden byl pro-fesor na významné škole a druhý byl bohatý obchodník, po-výšený dokonce do rytířského stavu.

„Kolik je vám let?“ zeptala se Amanda nečekaně a svraštila obočí.

Než Jack odpověděl, na zlomek vteřiny zaváhal. „Jedenatřicet. Nejste nějak moc posedlá čísly?“

Na svůj věk vypadá mladě, uvažovala Amanda. Je to ne-spravedlivé. Na rozdíl od žen na mužích někdy nebývá jejich věk znát. „Dnes ano,“ připustila. „Zítra bude po narozeninách a hodím všechno za hlavu. Nějak se vyrovnám s roky, které mám ještě před sebou. A budu se snažit, abych si je užila.“

Zdálo se, že ho její věcný tón pobavil. „Proboha, ženská!

Vždyť vy mluvíte, jako byste stála nad hrobem. Jste svůdná, navíc jste slavná spisovatelka a jste v nejlepších letech.“

„Ale já nejsem svůdná,“ odporovala mu s povzdechem. Jack položil ruku na opěradlo pohovky. Vypadalo to, že si neuvědomuje, že zabírá téměř celou její šířku a že se Amanda krčí v rohu. Přejel ji pohledem, který ji zneklidnil.

„Máte krásnou pleť, nádherně tvarovaná ústa…“

„Ale moc velká,“ skočila mu do řeči.

Zadíval se jí na ústa. Když znovu promluvil, hlas mu zněl chraptivěji než před chvílí. „K tomu, nač myslím, máte ústa dokonale uzpůsobená.“

„A jsem tlustá,“ dodala Amanda, odhodlaná vypočíst všechny své vady.

„Máte dokonalé tvary.“ Jeho pohled sjel k jejím ňadrům a prohlížel si je tak nestoudně jak nikdo před ním.

„Mám ohyzdně kudrnaté vlasy.“ „Opravdu? Rozpusťte si je, ať se podívám.“

„Cože?“ Jeho drzá výzva ji rozesmála. S takovou troufalostí se ještě nikdy nesetkala.

Rozhlédl se po útulném pokoji a pak do ní znovu zabodl pohled svých čertovsky krásných modrých očí. „Nikdo jiný vás neuvidí,“ pobízel ji škádlivě. „To jste si ještě nikdy ne-rozpustila vlasy v přítomnosti muže?“

Do ticha salonu jemně praskal oheň v krbu a kromě jejich dechu k nim nedoléhal žádný zvuk. Arnandu zachvátil dosud nepoznaný pocit. Bála se, že provede nějakou hloupost. Srdce jí tlouklo tak divoce, že se jí zmocnila závrať. Váhavě zavrtěla hlavou. Je v domě sama s cizím mužem a vlastně se mu vydala na milost. Poprvé po dlouhé době se ocitla v situaci, která se jí vymkla z rukou. A jen její vlastní vinou.

„To se mě pokoušíte svést?“ zašeptala.

„Nemusíte se mě bát. Nikdy bych se nezmocnil ženy násilím.“

Tomu se dalo snadno uvěřit. 1ěžko by ho nějaká odmítla. Tak vzrušující situaci Amanda ještě nikdy nezažila. Její život plynul klidně, a jen postavy v jejích románech dělaly a říkaly věci, kterých by se ona nikdy neodvážila.

Jako by četl její myšlenky, opřel si bradu o zápěstí a s úsměvem ji pozoroval. Pokud ji skutečně chce svést, rozhodně nemá naspěch. „Přesně takovou jsem si vás představoval,“ utrousil. „Četl jsem vaše romány, no vlastně ten poslední. Málokterá žena píše jako vy.“

Amanda se nerada bavila o své práci. Chvála jí působila rozpaky a názory kritiků ji většinou rozladily. Ovšem názor tohoto muže ji zajímal. „Nečekala bych, že pro… muže ve vašem oboru, no prostě že gigolo bude číst romány.“

„Musím se něčím bavit ve volném čase,“ sdělil jí klidně.

„Nemůžu být pořád jen v posteli. A mimochodem, slovo

gigolo jste nevyslovila správně.“

Amanda do sebe obrátila zbytek vína a vrhla dychtivý po-hled na servírovací stolek s otevřenou lahví.

„Ještě ne,“ zarazil ji Jack, vzal jí sklenici z ruky a odložil ji na malý stolek. Přitom se nad ni naklonil a Amanda před ním ucukla, takže téměř visela přes čalouněné opěradlo pohovky.

„Když se opijete, nebudu vás moct svádět,“ zabručel. Ucítila na tváři jeho teplý dech, a ačkoli se jí nedotýkal, cítila váhu mužného těla, které se nad ní sklánělo.

„Vaše ohledy mě překvapují,“ vysoukala ze sebe nejistě.

„Nenechejte se mýlit, nejde o ohledy,“ ujišťoval ji vesele.

„Rád ženu dobývám, víte? Kdybyste se opila, byla byste příliš snadná kořist.“

„Vy sprostý náfuko,“ rozčilovala se Amanda. Vtom si všimla jeho rošťáckého pohledu a uvědomila si, že ji provokuje záměrně. Když se od ní odtáhl, pocítila úlevu i zklamání. Na rtech se jí objevil váhavý úsměv. „Líbil se vám můj román?“ zeptala se zvědavě.

„Ano. Nejdřív jsem si myslel, že je to tuctový příběh z lepší společnosti. Ale mile mě překvapilo, jak jste své postavy od-

halila. Líbilo se mi, že jste zobrazila lidi z vyšších vrstev, jak podvádějí, zrazují a jednají surově. Zdá se, že vám nic není svaté.“

„Kritici mi často vyčítají nedostatek slušnosti.“

„Protože je zneklidňuje základní téma skryté pod povrchem vašich románů, že normální, slušní lidé jsou v soukromí schop-ni páchat neuvěřitelné věci.“

„Vy skutečně znáte mou tvorbu,“ podivila se Amanda. „A byl jsem zvědavý na soukromí slečny Briarsové.“

„Teď jste je poznal. Jsem žena, co si najala k narozeninám gigola.“

Na její smutné konstatování reagoval přidušeným úsměvem. „Ani tak se to slovo nevyslovuje.“ Přejel ji zkoumavým pohledem modrých očí a promluvil změněným tónem. Přestože neměla s muži žádné zkušenosti, Amanda v tom pohledu postřehla čistě erotický nádech. „Když jste mě doposud nevy-hnala, tak si konečně rozpusťte vlasy.“

Amanda na něho jen mlčky a bez pohnutí zírala, a tak se zeptal: „Máte strach?“

Jistěže se bála. Celý svůj život se strachovala, že přijde takový okamžik…, že bude riskovat odmítnutí nebo výsměch. Nebo ještě hůř, že zažije zklamání a zjistí, že důvěrný vztah s mužem je vulgární a odporný, jak tvrdily obě její sestry. Přesto ji v poslední době pronásledovala ještě strašnější obava: že nikdy nepozná ono mučivé tajemství, skrývající se v intimním vztahu muže a ženy. Proč by zrovna jí mělo být odepřeno? Ve svých románech psala O vášnivé lásce, nezkrotné touze a milostné extázi, i když je sama nikdy neprožila. Měla smůlu, že nepotkala muže, který by se do ní zamiloval a vybral si ji za manželku. Znamená to, že by se měla smířit se svým postavením nežádoucí a nikým nemilované ženy? Život dospělé

ženy tvoří dvacet tisíc nocí. Proč by alespoň jedinou nemohla prožít s mužem?

Bezmyšlenkovitě si sáhla do vlasů a začala z nich vytahovat vlásenky. Už šestnáct let nosí stejný účes z bohatých kudrn stočených na temeni do uzlu. Stačilo jen šest vlásenek, aby neposlušné kadeře svinula do ruličky. Ráno jí účes dokonale držel tvar, ale během dne jí obvykle vyklouzlo pár kadeří a lemovalo jí tvář jako aureola.

Jedna vlásenka, druhá, třetí… Vytahovala jednu po druhé a odkládala je do dlaně. Ostré konce ji píchaly. Když vyjmula poslední, uzel se rozpadl a dlouhé kadeře se jí svezly k jednomu rameni.

Jejímu hostu v modrých očích poskakovaly plamínky. Natáhl k ní ruku, ale vtom se zarazil. „Smím?“ otázal se chraplavě.

Žádný muž ji ještě nepožádalo dovolení dotknout se jejích vlasů. „Ano,“ odpověděla po chvíli rozmýšlení a hlas se jí za-drhl. Zavřela oči, ucítila, jak se k ní blíží, a potom strnula, když jí hrábl prsty do vlasů a začal jimi pročesávat její zkroucené kadeře. Jeho silné prsty rozhrnovaly husté prameny, které jí po chvíli zakryly ramena jako závoj.

Ruka se mu svezla k její ručce, uchopil ji, roztáhl jí prsty a ona upustila vlásenky. Palcem jí pohladil drobné červené tečky na dlani, které tam zanechaly ostré hroty vlásenek, a zvedl její dlaň k ústům.

Ucítila na dlani jeho horký dech. „Ruka vám voní po cit-ronech.“

Otevřela oči a vážně na něho pohlédla. „Drhnu si ruce citrónovou šťávou, abych odstranila skvrny od inkoustu.“

Její sdělení ho zjevně pobavilo a v jeho spalujícím pohledu zajiskřila veselá světélka. Pustil jí ruku, pohrával si s její kadeří a přitom jí hřbetem ruky přejížděl po rameni. Bylo to tak vzru-

šující, že tajila dech. „Povězte mi, proč jste si objednala milence od paní Bradshawové, místo abyste svedla nějakého známého?“

„Mám pro to tři důvody,“ odpověděla přiškrceně, protože ji ještě nepřestal hladit. Do tváří jí vystoupila červeň. „Za prvé jsem se nechtěla vyspat s mužem, se kterým bych se musela dál společensky stýkat. Za druhé muže svádět neumím.“

„To se dá snadno naučit, kočičko.“

„Jaké směšné oslovení,“ bránila se s nejistým úsměvem.

„Nechci, abyste mi dával taková hloupá jména.“

„A za třetí,“ připomněl jí výčet jejích důvodů.

„Za třetí se mi žádný z mých známých nelíbí. Některé jsem se pokoušela představit si v podobné situaci, ale žádný by mě nepřitahoval.“

„A jací muži se vám líbí?“

Amanda poskočila, protože jí položil ruku zezadu na šíji.

„No, nestojím o krasavce.“

„Proč ne?“

„Protože hezcí muži bývají domýšliví.“

Jackovi její prohlášení vyloudilo na rtech úsměv. „A oškliví jsou podle vás ctnostní?“

„To netvrdím,“ bránila se. „Jenom bych dala přednost muži nenápadného vzhledu.“

„A co povaha?“

„Příjemný, skromný, inteligentní, se smyslem pro humor. Žádný hloupý náfuka.“

„Tak si myslím, kočičko, že váš ideál je zosobněním pro-střednosti. Vypadá to, že si něco nalháváte, protože se bojíte přiznat, co opravdu chcete.“

Vykulila na něho oči a podrážděně svraštila čelo. „Buďte si jistý, že mluvím naprosto upřímně.“

„A to mi chcete říct, že si nepřejete potkat typ muže ze svých románů? Třeba hrdinu toho posledního?“

Amanda si posměšně odfrkla. „Bezzásadového hrubiána, který zničí sám sebe a každého, kdo se k němu přiblíží? Chlapa, co se chová barbarsky a dobývá ženu jako nějakou kořist a nebere ohled na její přání? Takový člověk u mě není hrdina, pane, a v mé knize měl jen ilustrovat, k jakým koncům takové jednání vede.“ Amanda se rozhorlila a rozhořčeně pokračovala: „A představte si, že si někteří čtenáři stěžovali, že kniha nemá šťastný konec! On si přece žádný šťastný konec nezasloužil!“

„Ale vy jste mu stejně trochu fandila,“ namítl Jack a upřeně na ni pohlédl. „Z vašeho psaní je to poznat.“

Rozpačitě se usmála. „Ve světě fantazie snad možná ano, ale rozhodně ne ve skutečnosti.“

Ruka spočívající na její šíji ji jemně stiskla. „Tady je váš dárek k narozeninám, Amando. Noc plná fantazie.“ Tyčil se nad ní a hlavou a širokými rameny zastínil plameny šlehající v krbu. Potom se k ní sehnul, aby ji políbil.

2

„Počkejte,“ špitla Amanda vyplašeně a ucukla hlavou. Přitiskl jí rty na tvář a jeho horká ústa ji omámila svou důvěrnou blízkostí. „Počkejte“ opakovala chvějícím se hlasem. Ve snaze uhnout jeho polibkům odvrátila hlavu na stranu a zahleděla se do oslnivě žlutých plamenů v krbu. Jeho rty jí jemně putovaly po tváři směrem k uchu.

„Už vás někdy někdo políbil, Amando?“

„Samozřejmě,“ odpověděla hrdě, ale už se nepřiznala, že letmý polibek v zahradě nebo pod svátečním jmelím měl hod-ně daleko k tomu, co se s ní právě dělo v tuto chvíli. Ocitla se v mužově objetí, vdechovala jeho vůni a přes tenkou látku košile cítila jeho horkou kůži. „Vy máte asi… velké zkušenosti. Myslím vzhledem k vašemu oboru.“

Při jejích slovech se mu na tváři objevil úsměv. „Chtěla bys-te se přesvědčit?“

„Nejdřív bych se vás ráda na něco zeptala. Jak… jak dlouho už to děláte?“

Okamžitě pochopil smysl její otázky. „Myslíte, jak dlouho pracuji pro paní Bradshawovou? Krátce.“

Amanda uvažovala, co ho dohnalo k prostituci. Možná při-šel o práci, nebo ho propustili kvůli podvodu. Třeba má dluhy, a musí sehnat peníze. Ovšem s jeho vzhledem, bystrostí a dobrými způsoby by si snadno našel lepší zaměstnání. Bud je úplný zoufalec, nebo je jen líný zpustlík.

„Máte rodinu?“ vyzvídala.

„Nestojí za řeč. A vy?“

Jeho hlas zněl náhle jinak. Amanda k němu vzhlédla. V očích měl vážný pohled a z jeho tváře s přísným výrazem vyzařoval takový půvab, až se jí tajil dech. „Mí rodiče zemřeli,“ sdělovala, ale mám dvě starší provdané sestry a kupu synovců a neteří.“

„Proč jste se nevdala?“

„A jaký důvod máte vy?“ odrazila jeho útok.

„Mám rád nezávislost a nejsem ochotný se jí vzdát.“

„Se mnou je to stejné,“ přikývla. „A navíc jsem neústupná a tvrdohlavá, jak by vám potvrdili mí známí.“

Pousmál se. „Potřebujete jen správné zacházení.“

„A co podle vás znamená správné zacházení?“ zeptala se nakvašeně.

„Chtěl jsem tím říct jen to, že muž, který to se ženami umí, by si vás ochočil tak, že byste vrněla blahem jako kotě.“

V hrudi se jí vzedmula vlna odporu, ale současně jí bylo do smíchu. To je ale drzoun! Nenechá se ovšem zmýlit jeho fasádou. Chová se sice rozverně, ale něco skrývá. Jako by ji trpělivě pozoroval a krotil nějakou vnitřní sílu. Amandu to znervózňo-valo. Není žádný holobrádek, ale zralý muž. I přes svou nezkušenost z jeho pohledů poznala, že po ní něco chce. Má chuť ji dobýt, milovat se s ní, nebo ho zajímají její peníze?

Nespouštěl z ní oči, sáhl si pod bradu, zatáhl za uzel šedé hedvábné kravaty a opatrně jej rozvázal, jako by se bál, že ji prudším pohybem vyplaší. Sledovala s očima dokořán, jak si rozepíná horní knoflíčky u košile. Všiml si jejího pohledu, zvrátil se do opěradla pohovky a studoval její zardělou tvář.

Jako dítě Amanda občas zahlédla otcovu zarostlou hrud, když chodil po domě v županu, a samozřejmě vídávala roz-halené košile pacholků a sedláků. Jenže nikdy ještě nespatřila to, co měla před očima nyní: svalnatou hrud, která vypadala

jako ulitá z bronzu, dokonalého tvaru a lesknoucí se ve světle ohně hořícího v krbu. Kůže se zdála být hladká jako hedvábí a sálal z ní žár. Odlesky plamenů mu tančily na prsou a vrhaly stíny, které se usazovaly mezi svaly a v krční jamce.

Zmocnilo se jí pokušení dotknout se ho, přisát se rty k onomu svůdnému důlku a vdechovat vůni jeho těla.

„Pojď ke mně, Amando,“ zašeptal.

„To nejde,“ bránila se nejistě. „Měl byste odejít.“

Jack se předklonil a mírně jí sevřel zápěstí. „Neublížím ti,“ pokračoval tiše. „Neudělám nic, co bys nechtěla. Neodejdu. Nejdřív tě chci držet v náruči.“

Ovládl ji zmatek a zvláštní touha, a ona se cítila bezradná. Dovolila mu, aby ji k sobě přitáhl, až se její krátké nožky kře-

čovitě dotýkaly jeho dlouhých nohou. Přejel jí dlaní po zádech a ona se pod jeho dotekem rozechvěla. Cítila, jak z něho sálá horkost.

Dech se jí zrychlil, zavřela oči, chvěla se a celým tělem jí projela horká vlna. Poprvé v životě položila muži hlavu na rameno. Pohlédla Jackovi do tváře ponořené ve stínu.

Ucítil, že se jí třesou nohy, a s procítěným povzdechem ji k sobě přitiskl. „Nemusíš se bát, mhuirnin. Neublížím ti.“

„Jak jste mi to řekl?“ vyjekla rozčileně.

Usmál se na ni. „To nic, jen taková něžnůstka. Zapomněl jsem se zmínit, že jsem napůl Ir.“

Nyní pochopila, proč má jeho mluva tak zvláštní akcent, kultivovaný a melodický. To dozajista způsobil jeho keltský původ. Také to vysvětlovalo, proč vzal práci u paní Bradshawové. Řemeslníci a obchodníci raději nabízeli zaměstnání Angličanům. Bez obalu jim dávali přednost před lidmi z Irska, i když ti třeba měli vyšší kvalifikaci. Irové obvykle vykonávali jen podřadnou, špinavou práci.

„Nesnášíš snad Iry?“ otázal se Jack a vážně jí hleděl do očí.

„To ne,“ ujistila ho zasněně. „Jen jsem přemýšlela…, že proto máte tak černé vlasy a tak výrazně modré oči.“

„A chuisle mo chroi,“ zamumlal a odhrnul jí kadeř z obličeje.

„Co to znamená?“

„Jednou ti to povím. Později.“ Dlouho ji k sobě tiskl, hřál ji svým tělem a ona pocítila nádherné uvolnění. Prsty sklouzl k vysokému límci na hnědých šatech s oranžovými proužky, ozdobenými mušelínovým krejzlíkem. Opatrně a beze spěchu rozepjal několik knoflíčků a odhalil její hebkou, chladnou šíji. Amanda začala prudce oddychovat a ňadra se jí zvedala v rychlém tempu. Jackova tmavá hlava se nad ni naklonila a on s roztouženým povzdechem přitiskl rty na její šíji.

„Jak jsi sladká,“ zašeptal a Amandě přeběhl mráz po zádech. Když se dřív v představách obírala intimní scénou mezi milenci, vždycky si myslela, že při ní potmě dojde rychle a neobratně ke spojení. Vůbec ji nenapadlo, že bude s mužem sedět v teple u ohně a on ji bude laskat. Jackovy rty jí klouzaly po šíji a stoupaly k ušnímu lalůčku. Náhle jí vsunul do ucha jazyk a ona se vylekala.

„Jacku,“ zašeptala. „Nemusíš nic předstírat. Opravdu…

Je od tebe hezké, že si tu hraješ na milence, ale já nemám žádné iluze. Vím, že nejsem přitažlivá…“

Jeho smích ji zalechtal do ucha. „Jak jsi nezkušená, má mhuirnin, když si myslíš, že muž dokáže tělu poručit. Jen aby prokázal ženě laskavost.“

Vtom si Amanda uvědomila, že ji cosi pevného tlačí do bo-ku, a strnula. Zrudla a v hlavě jí začaly vířit myšlenky tak divoce jako sněhové vločky poháněné větrem. Umírala strachem… a současně hořela zvědavostí. Měla nohy propletené s jeho, sukni vykasanou ke kolenům, cítila jeho pevná stehna a

tvrdost jeho erekce. Vzrušené mužské tělo pro ni bylo velkou neznámou.

„Využij šance, Amando. Jsem tvůj. Můžeš si se mnou dělat, co chceš.“

„Nevím, co mám dělat,“ pípla nejistě. „Proto jsem tě na-jala.“

Zasmál se a políbil ji na krk, kde jí prudce tepal puls. Situace Amandě připadala tak neskutečná, že měla pocit, jako by byla někdo jiný. Žena v Jackově náruči přece nemůže být stárnoucí slečna Briarsová s rukama věčně umouněnýma od inkoustu, se staropanenskými čepci a s ohřívačem nohou! Nahradila ji poddajná, zranitelná žena… Žádoucí a žádaná.

Uvědomila si, že se mužů vždycky trochu bála. Některé ženy si s opačným pohlavím snadno porozuměly, ona však takovou schopnost neměla. Ani jako mladému děvčeti se jí muži nedvořili a neflirtovali s ní. Bavili se s ní o vážných věcech, prokazovali jí úctu a vůbec je nenapadlo, že by si k ní mohli něco dovolit.

A teď je tu s ní oslnivý krasavec, sice darebák, ale má zájem o její tělo. Proč mu nedovolit, aby ji líbal a laskal? K čemu je jí ctnost? V posteli ji nezahřeje, to věděla z vlastní zkušenosti.

Dodala si kuráž, chytila ho za límec a přitáhla k sobě. Ochotně se podvolil a okamžitě ucítila jeho rty na svých.

Zalilo ji horko a celou ji ochromila vlna vzrušení. Tiskl se k ní a vášnivým polibkem jí rozevřel rty. Začal ji laskat jazykem, a kdyby neměla hlavu tak pevně zaklesnutou na jeho rameni, asi by leknutím ucukla. Pocit horka jí projel do břicha a ještě níž, do těch částí těla, jejichž jméno by se styděla vyslovit. Toužila, aby pokračoval. Pohyb jeho jazyka byl zvláštním způsobem důvěrný a vzrušující. Ztratila nad sebou kontrolu natolik, že jí unikl tichý sten. Cítila, jak taje, vnořila prsty do jeho hedvábných černých vlasů a hladila krátké kadeře, které mu padaly do týla.

„Rozepni mi košili,“ zašeptal Jack. Líbal ji dál, zatímco ona zápasila s knoflíky u vesty a se zapínáním u košile. Plátno bylo teplé, vonělo jeho tělem a bylo pomačkané v místech, kde za-souval košili do kalhot. Obdivovala jeho mužné torso, hebkou, zlatavou kůži a nádherné svaly, které se pod jejím nejistým dotykem stahovaly. Vyzařovalo z něho teplo a neodolatelně ji k sobě vábilo. Přála si stulit se k němu jako kočka vyhřívající se na sluníčku.

„Jacku,“ oslovila ho udýchaně, vsunula mu ruce pod košili a hladila ho po dlouhých štíhlých zádech. „Myslím, že bychom v tom neměli pokračovat. Jako dárek k narozeninám to stačí.“

Zasmál se a rýpl jí nosem do krku. „Dobře, jak chceš.“ Přitiskla mu obličej k nahé hrudi a vdechovala jeho vůni.

„To je hrozné.“

„Copak?“ otázal se, pohrával si s jejími kadeřemi a palcem ji jemně hladil po spánku.

„Někdy je lepší nepoznat to, co člověk nemá.“

„Miláčku,“ zašeptal a něžně ji políbil na rty. „Dovol, abych u tebe ještě chvíli zůstal.“

Než stačila odpovědět, zavřel jí ústa vášnivým polibkem a prsty stále propletenými v jejích kudrnách jí pevně stiskl hlavu. Šla mu v ústrety celým tělem a jako rozumu zbavená se k němu přimkla. Zalilo ji dosud nepoznané tělesné vzrušení. Cítila jeho silné, svalnaté tělo a uvědomovala si, že by se mu neubránila. Může si s ní dělat, co se mu zlíbí. Při jeho fyzické převaze ji překvapilo, jak je k ní něžný. Udivilo ji, že nepociťuje strach, který by byl v její situaci na místě. Od dětství ji učili, že mužům nesmí věřit, že jsou nebezpeční a nedokáží ovládat své

pudy. Všemu navzdory se cítila s Jackem v bezpečí. Položila mu dlaň na nahou hruď a cítila, jak mu srdce rychle bije.

Odtáhl od ní ústa a zahleděl se na ni očima tak temnýma, že se z nich výrazná modř jako by kamsi vytratila. „Amando, věříš mi?“

„Přirozeně ne. Vždyť o tobě vůbec nic nevím.“

Rozesmál se. „Jak jsi rozumná.“ Prsty jí začal zručně rozepínat drobné knoflíčky ze slonoviny zdobící živůtek šatů.

Amanda zavřela oči a srdce jí tlouklo prudce jako perutě vylekaného ptáka. Už ho nikdy neuvidím, ujišťovala se v du-chu. Dovolí mu, aby s ní dělal zakázané věci, a zůstane jí na ně pouze vzpomínka. Nikdo se nic nedoví. Až zestárne a přivykne samotě, bude se těšit vzpomínkou na noc, kterou strávila s krásným cizím mužem.

Když se proužkovaná látka živůtku rozevřela, objevila se tenká zefírová košilka stažená kostěným korzetem. Amanda uvažovala, zda mu má poradit, jak rozepnout háčky u korzetu, ale než se stačila rozmyslet, zjistila, že Jack postup dobře zná. Určitě nerozepíná první korzet. Zatáhl za oba díly korzetu a s neuvěřitelnou lehkostí v momentě rozepnul řadu drobných háčků. Stáhl jí šaty z ramen a ona před ním zůstala jen v tenké průhledné košilce. Cítila se jako nahá a měla sto chutí přetáh-nout si přes prsa živůtek.

„Je ti zima?“ zeptal se starostlivě Jack, když si všiml, že se chvěje. Neodpověděla, a tak si ji při tiskl k hrudi. Byl tak silný a sálal z něho neuvěřitelný žár! Amanda se rozechvěla ještě víc.

Jack jí stáhl ramínko košilky a jemně ji políbil na holé ra-meno. Lehce jí přejel dlouhými prsty po ňadru, otočil ruku a její prs mu vklouzl do horké, vlhké dlaně. Amanda pocítila slastnou bolest a přes průhlednou látku se mu v ústrety

vztyčila bradavka. Jeho prsty ji začaly laskat, hladit a jemně štípat. Amanda zavřela oči a přitiskla mu rty na tvář. Ucítila rašící vousy, které ji jemně šimraly, když mu po tváři sjížděla rty dolů k hedvábně hladké šíji.

Uslyšela, že cosi galsky zamumlal. Znělo to ochraptěle a naléhavě. Sevřel ji pevnýma rukama hlavu a složil Amandu na záda do podušek. Sklonil se nad ní, vzal do úst její ňadro a přes jemnou tkaninu je začal líbat. „Pomoz mi vysvléct tu košilku,“ zašeptal. „Amando, prosím.“

Zaváhala. Stejně jako on zrychleně dýchala. Potom vytáhla ruce z rukávů šatů a nechala Jacka, aby jí stáhl košilku do pasu. Zůstala před ním ležet od pasu nahá. Představa, že leží před cizím mužem polonahá na pohovce a korzet se válí po zemi, jí připadala neskutečná. „To jsem neměla,“ šeptala roztřeseně a snažila se přikrýt kyprá ňadra dlaněmi. „Neměla jsem tě vůbec pustit dovnitř.“

„Souhlasím,“ přitakal Jack a vrhl na ni lišácký pohled. Svlékl si košili a úplně tak odhalil dokonalé, mužné torzo.

Když se nad ní sklonil, Amanda pocítila nesnesitelné napětí a sváděla boj s vnitřními zábranami. „Mám přestat?“ zašeptal něžně. „Nechci tě vystrašit.“

Přitiskla mu tvář k rameni a nechala se opájet slastným dotykem jeho nahé kůže. Nikdy se ještě necítila tak zranitelná. Ale ona toužila vydat se mu napospas! „Nebojím se,“ špitla omámeně, spustila paže, které dosud oddělovaly jejich těla, a přimkla se mu ňadry k hrudi.

Zasténal, zabořil jí hlavu na rameno a vášnivě ji políbil na šíji. Pomalu postupoval níž k bradavce. Začal ji jazykem laskat na citlivém místě, až se příjemným vzrušením kousala do rtů. Špička jeho jazyka líně kroužila a šimrala. A Amandu přitom ovíval dech horký jako pára. Jack se zlehka přesunul

ke druhému ňadru a jeho pomalé, líné pohyby ji doháněly k šílenstvÍ. Postupoval, jako by čas přestal existovat a on chtěl po celou věčnost vychutnávat její tělo jako při nekonečné hostině.

Nadzvedl jí sukni, vklouzl jí mezi stehna a přitiskl na vzedmuté místo, které se mu výrazně rýsovalo přes kalhoty, přesně tam, kde Amandiny plátěné kalhotky beznadějně zvlhly. Ležela bez hnutí a bojovala s touhou vyklenout záda a vášnivě se k němu přisát. Jack se nad ní opřelo lokty a pohlédl jí do zardělé tváře. Přirazil k ní boky a Amanda vzrušením zasténala. Zatlačil přesně do místa, kde hořela touhou. Jak je protřelý, že tak dobře zná ženské tělo! Při jeho pohybu jí projela vlna vzrušení. Připadala si jako opilá, rozrušením se celá chvěla a cítila se natolik vybičovaná, že se domnívala, že další dráždění nevydrží. S povzdechem ho objala kolem krku a on se pohnul znovu stejně jako před chvílí.

Stále je od sebe oddělovaly vrstvy šatů, kalhoty, prádlo a její široké, nešikovné sukně. Najednou ji popadla touha všechno ze sebe strhat a při tisknout se k němu úplně nahá. Ta myšlenka ji natolik vyděsila, že se k němu jen bezmocně tiskla. Zdálo se, že pochopil, po čem touží, protože se nejistě zasmál a chytil ji za ruku. „Ne, Amando. Dnes v noci tě o panenství nepřipravím.“

„Proč ne?“

Uchopil ji za prs a jemně jej zmáčkl. Pootevřenými rty jí líbal šíji. „Protože mě musíš nejdřív poznat.“

Když se teď zdálo, že se s ní nebude milovat, po ničem víc netoužila. „Ale my dva už se nikdy neuvidíme,“ namítla.

„A mám dnes narozeniny.“

Jack se jejímu naléhání pousmál a oči se mu zaleskly, když ji k sobě pevně přitiskl. Vášnivě ji políbil a šeptal jí do ucha sladká slůvka. Něžnostmi ji ještě žádný muž nezahrnul. Svou vyrovnaností a vážností muže odrazovala. Žádný by se ji neodvážil oslovit zbožňovaná, lásko nebo miláčku… Teď nejenže ta slova slyšela, ale ona se tak skutečně cítila! Toužila po dalších něžnostech, a současně se jich bála. Napadlo ji, že se s tímto záhadným mužem, který ji připravil rozum, neměla nikdy setkat. Bylo by lepší něco podobného vůbec nepoznat, jestli se to nikdy nebude opakovat. V očích ji začaly pálit slzy a celá jen hořela.

„Amando,“ zašeptal Jack, když si všiml, že se jí v očích lesknou slzy. „Udělám něco, aby se ti ulevilo. Jen mě musíš nechat… „

Sáhl jí pod sukně, nahmatal šňůrky od kalhotek a zručně je rozvázal. Zatočila se jí hlava. Nehýbala se, jen se chvěla a držela ho pevně kolem ramen. Dotkl se zlehka jemné kůže na bříšku, přejel jí palcem přes pupík a klouzal dolů do míst, kde by doteky nikdy nečekala. Ani v nejdivočejší fantazii. Sama by si tam netroufla jen tak sáhnout. Pohladil ji po kudrnatých chloupcích a jeho prsty pátraly dál. Pod jeho dotekem Amanda trhla boky a projela jí slastná křeč.

Slyšela, jak se jí ptá s irským přízvukem mnohem silnějším než dřív: „Tady to bolí, mhuirnin?“

S hlavou přitisknutou k jeho krku jen vzdychla. Konečky prstů ji laskal a třel, až našel nejcitlivější místo, které se pod jeho dotekem rozechvělo a probouzelo k životu. V podbřišku, v ňadrech i v hlavě se jí rozlévala horkost. Stala se dobrovolným zajatcem jeho něžné milostné hry a od hlavy k patě jen hořela. Zatlačil jedním prstem a vklouzl do ní. Její nezkušené tělo odpovědělo ve zmatku tím, že ho pevně sevřelo. Zvrátila hlavu

a celá omámená mu pohlédla do tváře. Jeho oči měly ne-popsatelnou barvu, jaká se vidí snad jen ve snu… Jasně mod-rou, zářivou a… vyzařující smyslnost. Jeho prst se v ní kroutil,· zatímco jí palcem třel pučící bod, z kterého vybíhala neuvěřitelná slast. Amanda už nesnesla víc, s výkřikem vyklenula tělo a její omámené smysly propadly šílenství. Vznášela se na divoké vlně rozkoše, hořela a cítila, jak se mu pod rukama rozpouští. Vtom Jack najednou zasténal, odtáhl se a odvrátil od ní tvář. Jeho odpoutání v ní vyvolalo téměř fyzickou bolest, tak moc toužila po jeho ústech a dotecích. Náhle si uvědomila, že zatímco jí působil rozkoš, sám sebe musel hlídat a nemohl si dopřát úlevu. Natáhla se k němu, položila mu ruku na stehno a němým gestem mu naznačovala, že by mu ráda dala stejnou rozkoš, jakou on oblažil před chvílí ji. Neodvážil se na ni ještě pohlédnout, jen beze slova uchopil její ruku, zvedl ji k ústům a vtiskl jí na dlaň polibek.

„Amando,“ promluvil přiškrceným hlasem. „Jestli se zdržím, asi už se nedokážu kontrolovat. Pokud neodejdu hned, neodejdu vůbec.“

Amanda promluvila a vlastního hlasu se až lekla. Jako by zazníval odkudsi z dálky: „Zůstaň se mnou. Celou noc.“

Trpce na ni pohlédl a Amanda si všimla, jak má zardělé líce.

Stále ji držel za ruku a palci jí hladil dlaň, jako by do ní chtěl vetřít svůj polibek. „Nemůžu.“

„Máš snad… nějakou jinou schůzku?“ plácla bez rozmýšlení a teprve v té chvíli si uvědomila, jak strašně ji ranila představa, že by Jack spěchal k jiné ženě.

Zasmál se jejímu nápadu. „Panebože, to ne! Jenže…“ Zmlkl a zkoumavě se na ni podíval. „No, brzy to pochopíš.“ Sklonil se nad ní, políbil ji něžně na bradu, na tvář a na zavřená víčka.

„Já… už pro tebe nikdy nepošlu,“ oznámila mu nejistě, zatímco on se natahoval po dece, aby ji zakryl.

Jeho hlas zněl pobaveně, když jí odpověděl: „Já vím.“

Se zavřenýma očima naslouchala šustění šatů, jak se před krbem oblékal. Se směsicí hanby a radosti přemýšlela, co se vlastně toho večera stalo.

„Sbohem, Amando,“ zašeptal jen a zmizel. Zanechal ji po-lonahou a rozcuchanou na pohovce u krbu. Byla až po ramena přikrytá kašmírovým přehozem a rozpuštěné vlasy jí splývaly podél těla a padaly přes opěradlo pohovky.

Hlavou se jí honily bláznivé nápady… Chtěla navštívit Gemmu Bradshawovou a vyptat se na Jacka. Přála si dozvědět se o něm co nejvíc. Ale k čemu by to bylo? Patřil jinam než ona, žil ve sprostém polosvětě, o kterém ona nechtěla nic vědět. Nemůže se s ním stýkat. Tentokrát si sice peníze nevzal, ale příště by si o ně jistě řekl. Nečekala, že se ona sama bude cítit tak divně. Provinile a současně roztouženě. Vzpomněla si, jak do ní vnikl prstem a jak jí líbal ňadra. Hanbou zasténala a schovala hlavu pod deku.

Zítra se vrátí ke svému obvyklému životu. Ale dnes v noci si ještě dopřeje trochu radosti a bude snít o muži, který se jí stále více jevil jako vysněná postava než jako skutečný člověk.

„Hezké narozeniny,“ zašeptala.

3

Po otcově smrti se Amanda rozhodla přestěhovat do Londýna. Mohla samozřejmě zůstat dál bydlet ve Windsoru. Londýn byl vzdálen pouhých pětadvacet mil, a ve městě bylo dokonce pár známých nakladatelů. Žila ve Windsoru od narození a v okolí také bydlely obě starší sestry s rodinami. Navíc jí otec v poslední vůli odkázal nevelký, leč pohodlný rodinný dům.

Amanda se však dlouho nerozmýšlela a krátce po otcově pohřbu dům prodala. Tím si vysloužila výčitky sester Heleny a Sofie. Obě se v domě narodily a měly jí za zlé, že se tak leh-kovážně zbavila kusu rodinné historie.

Amanda vyslechla jejich nářky naoko trpělivě, ale v duchu se radovala při pomyšlení, že konečně může naložit s rodin-ným sídlem po libosti. Helena se Sofií možná měly na dům hezké vzpomínky, ale jí se stal v posledních pěti letech věze-ním. Sestry se provdaly a založily si vlastní domácnost, zatímco Amanda zůstala doma a opatrovala nemocné rodiče. Matka tři roky umírala na souchotiny. Trápila se dlouho a nebyl na ni hezký pohled. Po ní ochořel otec a různé neduhy ho postupně změnily v živořící trosku.

Amanda nesla svůj kříž velmi statečně. Sestry měly starosti s vlastními rodinami, takže jí pomoct nemohly, a ostatní pří-buzní a přátelé předpokládali, že Amanda zvládne všechno sa-ma. Je přece svobodná, tak co jiného by měla na práci?

Jedna teta jí dokonce kdysi řekla, a nemyslela to zle, že Amanda zůstala svobodná z vůle boží. Prý pánbůh zařídil, aby

se měl kdo starat o nemocné rodiče. Amanda by spíš uvítala jiný boží úradek. Nikoho ani nenapadlo, že by si asi našla manžela, kdyby nemusela trávit mladé roky u lůžka nemoc-ných rodičů.

Pro Amandu to byla těžká léta, po stránce citové i fyzické.

Máma, která mívala dobře nabroušený jazyk a jíž nebylo vůbec snadné se zavděčit, snášela těžkou nemoc s tichou důstojností. Amandu to velmi překvapilo. Když se blížil konec, byla laskavější a mírnější, než si ji Amanda pamatovala. Sblížily se a matčina smrt pro ni byla těžkou ranou.

S otcem to byl pravý opak. Z veselého chlapíka se stal nesnesitelný pacient. Amanda kolem něho musela skákat jako služka, vařit jen podle jeho rozmarů a trpělivě poslouchat jeho neustálé stížnosti. Kvůli otci neměla ani chvilku sama pro sebe. Nenechala se však starostmi udolat a začala po večerech a brzy ráno psát. Původně se psaním jen bavila, ale s každou další stranou v ní rostla naděje, že knihu bude moct jednou

vydat tiskem.

Do smrti rodičů jí skutečně vyšly dvě knihy. Pak zůstala sama, už ji nic neomezovalo a mohla naložit se životem, jak sama uznala za vhodné. Rozhodla se pro největší světové vel-koměsto s jedním a půl milionem obyvatel. Za dva tisíce liber, které jí odkázal otec, a za peníze utržené za prodej rodinného domu si koupila v západní části Londýna nevelký, ale elegantní dům. Vzala si s sebou vlastní služebnictvo, komorníka Charlese a služebnou Sukey. Kuchařku Violetu si najala až po příjezdu do Londýna.

Londýn jí poskytoval všechno, co si přála, a mnohem víc.

Nyní, po půl roce, se Amanda ještě stále probouzela v novém domově příjemně překvapená, protože stále nemohla uvěřit svému štěstí. Milovala všechnu městskou špínu,

všechen povyk a cítila se omámená rychlým tepem velkoměsta. Každé ráno k ní z ulice doléhal pokřik podomních obchodníků a večer zase zvuk kol kočárů a drožek rachotících po kamenné dlažbě. Nadšeně vítala možnost, že může každý večer v týdnu někam ven - na večírek, do soukromého literárního salonu nebo debatního kroužku.

Překvapilo ji, že v londýnských literárních kruzích dobře znají její jméno. Nebylo cizí mezi vydavateli, básníky, žurnalisty a ostatními spisovateli. Mnozí dokonce četli její knihy. Ve Windsoru považovali známí její psaní za lehkovážný výstřelek. Nikdo jí literární činnost neschvaloval. A její romány se jim zdály příliš vulgární na to, aby je četli slušní lidé.

Amanda sama nechápala, proč se její psaní tolik vymyká její vlastní povaze a zážitkům. Jakmile usedla nad prázdným listem pergamenového papíru, pero jí v ruce ožilo vlastním životem. Její románové postavy nepřipomínaly nikoho z okruhu jejích přátel. Často psala o lidech hrubých, krutých, ale vždycky vášnivě temperamentních. Někteří zničili sami sebe, jiní navzdory nedostatku morálky měli v životě úspěch. Protože Amanda neměla pro své hrdiny žádnou předlohu, uvědomovala si, že jejich city a prudké vášně musí vyvěrat z jejího vlastního nitra. Kdyby zvážila všechny důsledky tohoto poznání, měla by vážný důvod k panice.

Příběhy z lepší společnosti, jak o nich mluvil Jack… Mnohé přečetla, většinou romány o životě šlechtických vrstev, popisu-jící extravagantní životní styl, sentimentální lásky, drahé šaty a nákladné šperky. Amanda neznala prostředí vyšších kruhů, takže by podobný román napsat nemohla, i kdyby chtěla. Psala o obyčejných lidech, o venkovanech, duchovních, důstojnících a statkářích. Naštěstí se strefila do vkusu čtenářů, a její knihy šly rychle na odbyt.

Týden po narozeninách pozval Amandu její právní zástupce Thaddeus Talbot na večeři do svého domu. Amanda ho poznala jako veselého požitkáře, jemuž se málokdo vyrovnal. Utrácel spousty peněz, nezřízeně pit kouřil, miloval hazard, naháněl sukně, a vůbec si skvěle užíval. Jeho večeře byly hojně navštěvované, protože tam bývaly hory jídla, víno teklo prou-dem a v jeho domě vládla nestrojená, uvolněná atmosféra.

„Sem ráda, že dete do společnosti, slečno Amando“, nechala se slyšet služebná Sukey, když Amanda vrhla ještě poslední pohled do zrcadla v hale. Drobná živá žena sloužila u Briar-sových, co paměť sahá. „Je zázrak, že ste nedostala migrénu, dyž ste celej tejden jen psala.“

„Musela jsem dopsat knížku,“ odtušila Amanda s úsměvem. „Bála jsem se vytáhnout paty, aby se pan Sheffield ne-doslechl, že se místo práce bavím.“

Sukey si pobaveně odfrkla při zmínce o Amandině vydavateli, zarytém sucharovi, který ostražitě hlídal stádečko svých spisovatelů, aby kvůli společenským dýchánkům nezanedbávali psaní. Upřímně řečeno, měl k tomu důvody. Při bohaté nabídce zábavy v Londýně by bylo snadné zapomenout na závazky k nakladateli.

Amanda koukla po vysokém okně vedle dveří. Všimla si námrazy na okenních tabulích, zachvěla se a toužebně pohlédla do útulného salonu. Náhle dostala chuť obléct si pohodlné šaty a strávit večer s knihou u krbu. „Zdá se, že je venku pořádná zima,“ poznamenala.

Sukey jí spěšně podala plášť z černého sametu a vesele švitořila: „Nebojte se zimy, slečno. Eště nepřišla doba, abyste trávila večery doma u vohně. To až budete stará. Teď se potřebujete pobavit. Co je to trochu zimy? Až se

vrátíte, najdete v ohřívadle u postele žhavý uhlí a na stole horký mlíko s brandy.“

„Dobře, Sukey,“ odpověděla Amanda poslušně a usmála se na služku.

„A ještě něco, slečno,“ odvážila se Sukey vy rukovat s ra-dou. „Dejte si v pánský společnosti pozor na jazyk. Musíte jim lichotit, furt se jen usmívat a vypadat, že souhlasíte s jejich blábolením o politice… „

„Sukey,“ přerušila ji Amanda káravě, „že ty pořád ještě doufáš, že se vdám?“

„No, všecko je možný, slečno,“ prohlásila služebná rozhodně.

„Nejdu na večeři proto, abych tam lovila manžela,“ vysvětlovala Amanda klidně. „Potřebuju se jen dostat mezi lidi a trochu si popovídat.“

„Ale stejně vám to dnes moc sluší.“ Sukey přejela očima Arnandinu postavu a obdařila ji pochvalným pohledem. Arnanda měla na sobě černé večerní šaty z lesklého mačka-ného hedvábí s hlubokým dekoltem, které těsně obepínaly její kypré tvary. Živůtek a dlouhé rukávy zdobily řady třpytivých perliček. Na nohou měla černé střevíce z měkkého semiše a k nim stejné rukavice. Její oděv vyzařoval rafinovanou eleganci a dával vyniknout jejímu nápadnému poprsí. Amanda dřív nevěnovala oblečení velkou pozornost, teprve nedávno se začala radit s věhlasnou švadlenou a objednala si u ní řadu módních šatů.

Sukey jí pomohla do peleríny lemované hermelínem.

Arnanda protáhla ruce otvory zdobenými hedvábným lemem a zapnula si zlatou sponu pod krkem. Opatrně, aby neporušila účes, si nasadila velký pařížský klobouk z černého sametu obšitý růžovým hedvábím. Na radu Sukey

obměnila účes a nechala z uzlu spleteného na temeni padat pár volných kadeří.

„Vsadím se, že si ještě najdete manžela,“ trvala na svém Sukey. „Možná ho potkáte dnes večer.“

„Nestojím o manžela,“ bránila se Amanda důrazně. „Chci být nezávislá.“

„Prej nezávislost!“ zvolala Sukey a obrátila oči v sloup.

„Manžel v posteli bude lepší, uvidíte, slečinko.“

„Sukey,“ okřikla ji Amanda, ale stará služka se jen smála. Znala Amandu od dětství, tak si před ní nebrala servítky.

„Vsadím se, že si najdete lepšího mužskýho než vaše sestry, pánbů je ochraňuj. Jak říkám, trpělivost přináší růže,“ prohlásila Sukey věštecky.

„Ty musíš mít vždycky poslední slovo,“ ušklíbla se Amanda. Zachvěla se pod závanem ledového vzduchu, který vnikl do haly, když jí komorník Charles otevíral dveře.

„Kočár čeká, slečno Amando,“ hlásil povzbudivě. Stál v pozoru a přes ruku mu visela pokrývka. Doprovodil ji ke starému, ale dobře udržovanému rodinnému kočáru, pomohl jí dovnitř a přehodil jí přes kolena pokrývku.

Amanda se pohodlně zvrátila do koženého čalounění, zabalila se do teplé vlněné pokrývky a usmála se při pomyšlení na nadcházející večírek. Vlastně je šťastná, uvažovala. Má přátele, hezký domov, zajímavou a navíc výnosnou práci. Navzdory tomu všemu ji však rozladilo Sukeyino naléhání, aby si našla manžela.

V jejím životě nebylo pro manžela místo. Nesnesla představu, že by někdo mohl omezit její svobodu. Ráda mluvila a jednala sama za sebe. Nedokázala si představit, že by ji měl společenskou vážností zastínit nějaký manžel! Ve všech sporech by měl vždycky poslední slovo. Kdyby chtěl, mohl

by ji připravit o všechny příjmy z honorářů. A přivlastnil by si jejich společné děti. Amanda pochopila, že by nikdy nikomu dobrovolně nedala takové pravomoci. Nedalo se říct, že by cítila k mužům nepřátelství. Naopak oceňovala, že si věci uspořádali tak chytře ve svůj prospěch.

A přece… jak hezké by bylo chodit do společnosti s milo-vaným člověkem. ‘Diskutovat a dělit se s ním o své názory a pocity. Společně jíst a v zimním chladu se v posteli navzájem zahřívat. Ano, nezávislost je ta správná cesta, ale nebývá vždy snadná. Všechno má svou cenu a ona za svou nezávislost platí osamělostí.

Pořád ještě myslela na příhodu z minulého týdne, ačkoli se snažila ze všech sil vzpomínku na ni potlačit. „Jacku,“ zašeptala a přitiskla ruku k hrudi, kde ji sevřela bolestná touha. Pronásledoval ji jeho obraz: nadpozemská modř jeho očí a hluboký, melodický hlas. Pro některé ženy nebyl romantický večer ničím mimořádným. Pro Amandu se stal zážitkem na celý život.

Vytrhla se z melancholických vzpomínek, sotva kočár zastavil před elegantním cihlovým domem s bílými sloupy. Rezidence pana Talbota byla velkolepá. Patrová budova stála v upravené zahradě čtvercového půdorysu a z osvětlených oken pronikaly ven zvuky hlasů a smích. Jak se dalo u zámožného právníka očekávat, interiér domu působil luxusně. Z elegantní oválné vstupní haly se vcházelo do přijímacího salonu vymalovaného příjemnou zelenkavou barvou, kde se bohatá stropní štuka odrážela jako v zrcadle na naleštěné podlaze z tmavého dubu. Vzduch byl prosycen příjemnou vůní, slibující vybranou večeři. Hudbu vyluzovanou smyčcovým kvartetem doprovázel jako jiskřivý pod tón cinkot skleniček.

Pokoje v hlavním křídle domu byly plné lidí a Amanda pokynem hlavy odpovídala na četné pozdravy rozesmátých tváří, které se k ní otáčely. Její popularita připomínala oblibu milé staré tetičky. Všichni ji rádi viděli, ale žádný k ní nechoval romantické city. Tu a tam ji někdo poškádlil, že po ní pokukuje ten či onen. Jednalo se obvykle jen o žert bez jakéhokoli reál-ného základu. Ve společnosti si ji totiž uvykli vnímat už jako slečnu, co „zůstala na ocet“.

„Drahá slečno Briarsová!“ ozval se hřmotný mužský hlas. Amanda se za ním otočila a pohlédla do dobrosrdečné, smí-

chem zbrunátnělé tváře pana Talbota. „Konečně dostal večírek ten správný lesk! Jen vy jste tu chyběla.“

Přestože byl Talbot o deset let starší než Amanda, zachoval si chlapecký výraz a jeho věk prozrazovala jen střapatá hříva bílých vlasů. V masitém obličeji mu bez ustání zářil šibalský úsměv. „Jak vám to dnes sluší,“ pokračoval ve svém chvalo-zpěvu a svíral Amandinu ručku ve svých buclatých dlaních.

„Žádná jiná se vám nevyrovná.“

„Znám vaše lichotky, pane Talbote,“ usmála se na něho Amanda. „Mě neobalamutíte. Měl byste si schovat svá líbivá slova pro nějaké naivní děvče. To vám možná naletí.“

„Když já se nejraději dvořím vám,“ štěbetal a Amanda s úsměvem zvedla oči ke stropu.

Přijala nabízenou paži, zavěsila se do něho a nechala se odvést k mahagonovému příborníku, u něhož stály dvě velké stříbrné nádoby. Z rumového punče v jedné z nich se kouřilo a ve druhé byla připravená studená voda. Talbot teatrálním gestem přivolal sluhu a nechal Amandě nalít pohár punče.

„A už se věnujte ostatním hostům, pane Talbote,“ nabádala ho Amanda a vdechovala labužnicky kořeněnou vůni punče. Horký pohár příjemně hřál do rukou. Navzdory rukavičkám

měla úplně studené prsty. „Zahlédla jsem pár lidí, se kterými bych si ráda promluvila, tak mě nezdržujte.“

Talbot se jejímu hranému plísnění srdečně zasmál a s úklonou se vzdálil. Amanda srkala horký punč a rozhlížela se kolem sebe. Poznávala spisovatele, nakladatele, ilustrátory, tiskaře, advokáty, a dokonce zahlédla jednoho nebo dva kritiky. Lidé se přesouvali od jedné skupinky ke druhé a všude kolem šuměl hlasitý hovor doprovázený občasnými výbuchy smíchu.

„Amando, drahoušku,“ ozval se tenký stříbrozvučný hlásek a Amanda spatřila, jak se k ní blíží pohledná štíhlá blondýna. Poznala vdovu paní Francinu Newlynovou. Francina napsala několik „skandálních“ románů, v nichž se to hemžilo vraždami a kde bigamie a cizoložství byly na denním pořádku. Ačkoli Amanda považovala Francinino psaní za trochu moc bombastické, četla její knihy s chutí. Jenže Francina měla ne-bezpečnou zálibu. Nade vše milovala klepy. Vetřela se do příz-ně všech literátů, kteří něco znamenali a z nichž by mohla mít prospěch. Věděla o všem, co se kde šustne, a ráda dávala své informace k lepšímu. Amandu rozhovor s ní obvykle pobavil, ale vždycky si dávala pozor, aby se jí nesvěřila s něčím, co by si Francina mohla přikrášlit a vytrubovat do světa.

„Drahoušku,“ předla Francina jako kočka a ve štíhlých prstech v rukavičce otáčela stopku poháru, „moc ráda tě vidím. Jsi jediná rozumná osoba v téhle společnosti.“

„Nevím, jestli rozum je tady tolik potřebný,“ odpověděla jí Amanda s úsměvem. „Myslím, že při téhle akci je mnohem žádanější krása a šarm.“

Francina na její konstatování reagovala spikleneckým úsměvem. „To máme štěstí, že my dvě máme obojího dostatek.“

„Nejspíš ano,“ přitakala jí Amanda zdrženlivě a změnila téma hovoru. „Jak pokračuje tvůj nový román’?“

Blondýna na ni vrhla káravý pohled. „Když to chceš vědět, tak nepokračuje vůbec.“

Amanda se chápavě usmála. „Neboj, jednou to dopíšeš.“

„Víš, já nerada píšu, když mi chybí inspirace. Už jsem vzdala všechny pokusy psát, dokud se neobjeví něco - nebo někdo, kdo by ve mně povzbudil tvořivé síly.“

Francina vyslovila poslední slova s výrazem dravce. Amanda se při pohledu na ni rozesmála. Posedlost téhle vdovy po milostných dobrodružstvích byla v literární obci veřejným tajemstvím.

„Už jsi objevila někoho zajímavého?“

„Ještě ne… I když už mám pár kandidátů.“ S grácií upila z poháru. „Tak třeba bych se ráda sblížila s tím okouzlujícím Devlinem.“

Přestože se s ním Amanda osobně nesetkala, znala jeho jméno. John T. Devlin měl v literárním společenství značný vě-hlas. Záhadně se vynořil bůhví odkud a za pět let vybudoval z malé tiskárny největší nakladatelství ve městě. Zřejmě mu ke vzestupu pomohlo to, že podnikal bez skrupulí, a pokud šlo o obchod, nebral na nic morální ohledy.

Využíval svého osobního kouzla, podváděl a podplácel, aby přetáhl nejlepší autory jiným nakladatelům. A podporoval je v tvorbě skandálních románů a v honbě za senzací. Nové knihy inzeroval ve všech známých časopisech a uplácel lidi, aby je chválili na večírcích a v krčmách. Když kritici poukazovali na to, že Devlinovy knihy mohou mít na čtenáře zhoubný vliv, Devlin vytiskl varování čtenářům, že ta či ona kniha může působit hrubě nebo neslušně. Následně prodej vyletěl do závratné výše.

Amanda zahlédla pětipatrovou kamennou budovu Devlinova nakladatelství na rohu ulic Holborn a Shoe Lane, ale dovnitř ještě nevkročila. Slyšela, že za prosklenými otočnými dveřmi jsou police od podlahy až ke stropu zaplněny stovkami tisíc knih. Přízemí totiž slouží jako veřejná knihovna. Za roční poplatek si tady dvacet tisíc předplatitelů může vypůjčovat knihy. Na galeriích ve vyšších patrech se skladují knihy k pro-deji. Navíc v budově sídlí tiskárna, knihvazačská dílna a majitel tam má samozřejmě své kanceláře.

Před budovou neustále stojí povozy rozvážející knihy a časopisy zákazníkům a předplatitelům. Velké lodě v docích den-ně nakládají zásilky knih určené do zahraničí. Není divu, že Devlin nashromáždil obrovské jmění. Amandu tím ovšem ne-ohromil. Slyšela o tom, jak zničil drobné nakladatele a rozdrtil konkurenci menších veřejných knihoven. Neschvalovala moc, kterou v literárním společenství získal. Domnívala se, že jí zne-užívá. Proto se osobnímu setkání s ním vyhýbala.

„Nenapadlo mě, že tu dnes večer bude taky Devlin,“ poznamenala Amanda zamračeně. „Vůbec nechápu, že se s ním pan Talbot může přátelit. Devlin má pověst lumpa.“

„Milá přítelkyně, nikdo z nás si nemůže dovolit znepřátelit si pana Devlina,“ poučovala ji Francina. „Taky by sis ho měla předcházet.“

„Doposud jsem se bez něho obešla. A ty by ses mu měla raději vyhnout. Poměr s takovým člověkem by byla ta nejhorší reklama… „

Náhle se zarazila a zírala na jeden obličej v davu. Srdce měla až v krku a údivem zamrkala.

„Amando?“ oslovila ji Francina a překvapeně ji pozorovala.

„Zdálo se mi, že jsem zahlédla…“ Amandě vystoupil na čele pot a vyděšeně pátrala pohledem v tlačenici. Halas v místnosti

přehlušilo bušení jejího srdce. Postoupila o krok dopředu, potom zase couvla a divoce se rozhlížela ze strany na stranu.

„Kam zmizel?“ zašeptala a dech se jí zrychlil.

„Amando, je ti špatně?“

„Ne, jenom…“ Uvědomila si, že se chová divně, a snažila se uklidnit. „Zahlédla jsem někoho… někoho, komu bych se ráda vyhnula.“

Francina nejdřív zkoumavě pohlédla Amandě do tváře a pak zapátrala v davu. „Ale, nějaký protivný kritik? Nebo ses s někým pohádala?“ Spiklenecky na ni mrkla. „Bývalá láska a pustil tě k vodě, vid?“

I když ji Francina jen v žertu popichovala, její poznámka nebyla daleko od pravdy. Amanda cítila, že jí hoří tváře.

„Neblázni,“ odbyla ji úsečně a bezmyšlenkovitě si lokla vřelého punče. Popálila si jazyk a do očí jí vyhrkly slzy.

„Že neuhodneš, kdo se k nám blíží?“ protahovala Francina líně. „Jestli se chceš vyhnout Devlinovi, tak už je pozdě.“

Amanda okamžitě věděla, kdo přichází. Když konečně zvedla zrak, uviděla, že ji upřeně pozoruje pár modrých očí. Hluboký hlas, který jí jen před týdnem šeptal do ucha něžnosti, nyní promluvil s chladnou zdvořilostí. „Představíte mne své společnici, paní Newlynová?“

Francina odpověděla hrdelním smíchem. „Nevím, jestli o to má známá stojí, pane Devline. Už o vás totiž slyšela. Vaše pověst vás bohužel předešla.“

Amanda jen lapala po dechu. Stál před ní její host „Jack“.

Měla před sebou muže, který ji o narozeninách v přítmí salonu líbal a učil ji tělesné rozkoši. Zdál se jí ještě vyšší a jeho pleť snědší než tehdy. Vzpomněla si na jeho silné, atletické tělo, na své ruce na jeho svalnaté šíji, na jeho horká ústa…

Amanda se zapotácela a roztřásla se pod ní kolena. Nesmí vzbudit pozornost, rozhodně si nepřeje na veřejnosti žádnou scénu. Musí jakkoli zamaskovat ponižující tajemství, které ji s ním spojuje. Podařilo se jí vysoukat pár slov.

„Můžeš mi toho džentlmena představit, Francino.“ Neunikl jí šibalský záblesk v Devlinových očích, a tak si byla jistá, že si všiml ironického důrazu na slově „džentlmen“.

Elegantní blondýnka si je pozorně prohlížela. „To nebude potřeba,“ prohlásila a Amanda na ni ohromeně pohlédla. „Je jasné, že vy dva se znáte. Mohli byste mi objasnit, na co si hra-jete?“

„Ne,“ odmítl Devlin rozhodně a mile se na ni usmál. Francina obrátila udivený pohled od Devlina k Amandě. „Jak chcete. Tak si to nechejte pro sebe.“ Potom s lehkým úsměvem varovala Amandu: „Dej si pozor. Stejně to z tebe jednou dostanu.“

Amanda si ani nevšimla Francinina odchodu. Cítila zmatek, pobouření, zradu… Byla tak ohromená, že ze sebe nedostala ani slovo. Každé nadechnutí ji pálilo na hrudi. John T. Devlin… Jack… trpělivě vyčkával a hltal ji pohledem divoké šelmy.

Může ji zničit, napadlo ji. Stačí pár slov a svědectví paní Bradshawové. A bude po její pověsti, po kariéře, ztratí zdroj obživy. „Pane Devline,“ ozvala se konečně škrobeně, „možná byste mi mohl vysvětlit, jak jste se před týdnem ocitl v mém domě a proč jste mne podvedl.“

Amanda překonala strach a pohlédla Jackovi vyzývavě pří-mo do očí. Rozhodně nepatřila ke zbabělcům.

Jacka uchvátila stejně, jako když ji spatřil poprvé ve dveřích jejího domu. Obdivoval její sametovou pleť, kudrnaté kaštanové vlasy a kyprou ženskou postavu. Jack se v ženách vyznal a dovedl ocenit kvalitu. Přestože Amanda nebyla nápadná

kráska, měla hezké rysy a velmi zvláštní oči. Pronikavé, výrazné, inteligentní. Šedé jako jarní déšť.

Něco na ní ho provokovalo k úsměvu. Měl chuť zulíbat její přísně staropanensky sevřená ústa a cítit, jak se pod jeho polibky stávají vláčnými. Toužil ji okouzlit, aby se mu poddala. Nejvíc ze všeho si přál poznat ženu, která umí obdařit zdánlivě všední a seriózní hrdiny svých knih tak nespoutanými city a vášněmi. Takovou literaturu by přece měla psát protřelá svě-tačka, ne stará panna z venkova.

Pasáže z jejího románu ho pronásledovaly dřív, než ji osob-ně poznal. Po jejich mučivém setkání u ní doma po ní toužil každým dnem víc. Dráždila ho, napínala jeho zvědavost. Obdivoval její samostatnost a úspěchy. V tom si byli podobní, oba se o sebe dokázali postarat.

Ona však navíc měla zvláštní noblesu, která jemu chyběla a kterou tolik obdivoval. Dokázala se chovat přirozeně a přitom zůstávala uhlazenou dámou. Vždycky se domníval, že jsou to naprosto neslučitelné vlastnosti. Nerozuměl jí a fascinovala ho.

„Amando,“ začal, ale ona hned uraženě sykla a opravila ho:

„Slečno Briarsová!“

„Slečno Briarsová,“ opakoval po ní klidně. „Kdybych tehdy večer nevyužil příležitosti, která se mi nabízela, do smrti bych toho litoval.“

Svraštila obočí. „Chcete mě prozradit?“

„Zatím ne,“ odpověděl zamyšleně, „i když…“ V očích mu šibalsky zajiskřilo.

„I když?“ pobídla ho ostražitě.

„Zveřejnění by způsobilo senzaci, nemyslíte? Vážená slečna Briarsová si najímá milence. Takovou ostudu bych vám ne-přál.“ Blýskl po ní úsměvem, ale Amanda jej neopětovala.

„Mohli bychom si o tom ještě promluvit. Docela by mě zajímalo, co mi nabídnete, když budu držet jazyk za zuby.“

„Vy mě chcete vydírat?“ vybuchla Amanda a vzkypěl v ní hněv. „Vy zlomyslný, bídný lumpe…“

„Ovládejte se,’:- zašeptal účastně. „Ostatně, mám pro vás návrh, slečno Briarsová. S ohledem na vaši dobrou pověst, na mé mi totiž nesejde, si můžeme promluvit o samotě. Později.“

„To nepřichází v úvahu,“ odsekla. „Vy nejste džentlmen a já se od vás vydírat nenechám.“

Devlin měl však výhodu a oba to věděli. Na rtech mu zahrál úsměv a z jeho výrazu bylo jasné, že dostane, co chce, a že se před ničím nezastaví. „Vy mé pozvání přijmete,“ prohlásil s jistotou. „Nemáte jinou možnost. Mám něco od vás a rád bych to použil.“

„Vy lotře,“ zabručela znechuceně. „Chcete tím říct, že jste u mě něco ukradl?“

Její obvinění ho rozesmálo a jeho hlasitý smích k nim přitáhl řadu zvědavých pohledů. „Mám váš první román,“ oznámil jí.

„Cože?“

„Právě jsem získal váš první román.“ Jack se pásl na jejím pobouřeném výrazu. „Zkaženou dámu. Není špatný, i když před publikací potřebuje pár redakčních úprav.“

„To přece není možné!“ zvolala a její ostrý tón opět vzbudil zájem okolí. Všimla si toho a snažila se potlačit záchvat zuři-vosti. „Před lety jsem rukopis prodala Groveru Steadmanovi za deset liber. On ale potom ztratil zájem a knihu nikdy nevydal.“

„Vím. Já jsem od něho rukopis koupil spolu s nakladatel-skými právy. A Steadman žádal slušný peníz. Vaše cena po posledním úspěchu značně stoupla.“

„Přece by se vám to neodvážil prodat!“ rozčilovala se Amanda.

„Bohužel ano.“ Jack k ní přistoupil blíž a důvěrným šeptem dodal: „Proto jsem vás tehdy navštívil.“ Stál u ní tak těsně, že ucítil jemnou citrónovou vůni, která jí stoupala z vlasů. Vycítil, že celá strnula. Vzpomíná si na jejich milostnou hru? Ještě hodiny po svém odchodu od ní trpěl. Ve slabinách cítil bolestnou křeč a ruce ho pálily od žhavých doteků jejího hedvábného těla. Nebylo snadné ji tehdy opustit. Ale nedokázal ji pod falešnou záminkou připravit o nevinnost.

Přijde den, kdy ji znovu sevře v náruči, a tentokrát nepůjde o podvod. Potom ho už nic nezastaví, ani bůh, ani ďábel.

Nejistě se otázala:’ „Jak je možné, že jste přišel přesně v dobu, kdy jsem čekala… jiného hosta?“

„Zdá se, že mě pro svůj záměr zneužila naše společná známá paní Bradshawová.“

„A odkud ji znáte?“ Amandiny stříbřité oči se zúžily, když ho obvinila: „Patříte k jejím zákazníkům?“

„Ne, kočičko,“ zavrčel Jack. „Na rozdíl od tebe za milostné služby neplatím.“ Nedokázal potlačit úsměv, když si všiml, jak zrudla. ‘Těšilo ho, když se mu povedlo vyvést ji z rovnováhy. Nechtěl ji však dál trápit, proto pokračoval:

„Paní Bradshawovou znám proto, že jsem vydal její knihu

Hříchy madam B.“

„Hm, to musí být sprosťárna.“

„Ano,“ potvrdil veselým tónem. „Ohrožuje morálku a uráží slušné lidi. A to ještě není nic ve srovnání s mým bestsellerem.“

„Ani mě nepřekvapuje, že se tím chlubíte, místo abyste se styděl.“

Při jejím káravém tónu povytáhl obočí. „Rozhodně se ne-stydím za to, že se mi daří vydávat knihy, které si veřejnost žádá.“

„Veřejnost neví, co je pro ni dobré.“

Trpělivě se usmál. „A své knihy považujete za vhodnou duševní potravu pro publikum?“

Amanda se rozpaky zarděla. „Přece nemůžete srovnávat mou tvorbu s memoáry známé bordelmamá!“

„Jistěže ne,“ snažil se rychle napravit svou neobratnost.

„Paní Bradshawová přirozeně není žádná spisovatelka… Její memoáry nejsou víc než pikantní babské klevety. Vy na rozdíl od ní máte talent, který upřímně obdivuji.“

V Amandině výrazném obličeji se svářily protichůdné city.

Stejně jako většina literátů i ona měla ráda chválu. Nevěřila ale, že ji Jack myslí upřímně. Vrhla na něho podezíravě ironický pohled. „Vaše lichotky na mě nepůsobí. Nenamáhejte se zbytečně. Ještě jste mi nevysvětlil svou návštěvu v mém domě.“

Jack poslušně pokračoval: „Během nedávné návštěvy ~ paní Bradshawové jsem se jí zmínil o Zkažené dámě. A o tom, že bych se s vámi chtěl seznámit. Překvapilo mě, když mi dala najevo, že se s vámi zná. Poradila mi, abych za vámi zašel ve čtvrtek v osm večer. Byla si naprosto jistá, že mě přijmete. A jak se ukázalo,“ neodpustil si poznamenat Jack, „měla pravdu.“

Amanda na něho zlobně pohlédla. „Ale jaký důvod k tomu mohla mít? Co tím sledovala?“

Jack jen pokrčil rameny, protože nechtěl otevřeně přiznat, že sám si několikrát položil stejnou otázku. „Nevěřím, že k to-mu měla nějaký důvod. Ženy se většinou rozhodují impulzivně, v jejich jednání těžko najdete nějakou logiku.“

„Paní Bradshawová si ze mě chtěla vystřelit.“ Zavrtěl hlavou. „To si’ nemyslím.“

„Tak co jiného?“

„Možná byste se jí na to měla zeptat.“

„A to taky udělám,“ prohlásila výhrůžně, až se tomu musel usmát.

„No tak,“ domlouval jí jemně, „přece to tak špatně nedo-padlo. Nikomu se nic nestalo… A musím zdůraznit, že ne každý muž ve stejné situaci by se zachoval jako džentlmen a bral ohledy na…“

„Cože? Vy jste se choval jako džentlmen?“ skočila mu do řeči a vzkypěl v ní vztek. „Kdybyste měl jen trochu cti v těle, okamžitě byste mě vyvedl z omylu a netajil byste přede mnou, kdo vlastně jste.“

„A to jsem vám měl pokazit oslavu narozenin?“ Nasadil starostlivý výraz, a když si všiml, jak zuřivě zaťala v rukavičkách pěsti, zazubil se. „Tak už se nezlob,“ konejšil ji. „Jsem stejný jako té noci, Amando…“

„Slečno Briarsová,“ opravila ho spěšně.

„Tak dobře, slečno Briarsová. Jsem stejný a tehdy jsem se ti líbil. Nevím, proč bychom se nemohli usmířit a být přátelé.“

„Ale zato já vím proč. Jako prostitut jste se mi líbil, ale jako bezohledný, zlodějský nakladatel se mi nelíbíte. A nebudu se přátelit s člověkem, který se mě chystá vydírat. A ještě něco: nikdy vám nedovolím vydat Zkaženou dámu. Raději bych rukopis spálila, než aby se dostal do rukou vám.“

„To už se vám bohužel nepodaří. Ale rád vás uvidím zítra u sebe v kanceláři, kde můžeme projednat, jaké mám s knihou plány.“

„Jestli vás jen na chvíli napadlo, že bych mohla…,“ začala rozhorleně, ale náhle zmlkla, protože si všimla, že se k nim blíží hostitel pan Talbot.

V advokátově tváři se zračila živá zvědavost. Obdařil je oba smířlivým úsměvem, při němž se mu baculaté tváře zvedly až pod veselá očka. „Vyslali mě, abych zasáhl,“ zahihňal se. „Mezi svými hosty nestrpím žádné hádky. Vždyť se sotva znáte, a už jste v sobě. Že se nestydíte!“

Při jeho pokusu odvrátit hrozící roztržku se Amanda viditelně naježila. Aniž spustila oči z Jackovy tváře, řekla: „Zjistila jsem, pane Talbote, že stačí pět minut ve společnosti pana Devlina, aby ztratil trpělivost i svatý.“

Jack se zatvářil pobaveně a duchapřítomně se otázal:

„Chcete tím říct, že jste svatá, slečno Briarsová?“

Zrudla, stiskla rty a už už se chystala zahrnout ho vodopá-dem vzteklých slov, ale vtom znovu zasáhl pan Talbot. „Podí-vejte, slečno Briarsová,“ zvolal a v hrdle mu zahlaholil srdečný smích, „právě přicházejí vaši dobří známí, Eastmanovi. Zastupte prosím hostitelku a pojďte je se mnou přivítat!“ Mrskl po Jackovi varovným pohledem a odváděl Amandu pryč.

Ještě než odešla, stačil jí Jack šeptnout do ucha: „Zítra v deset pro tebe pošlu kočár.“

„Nepřijedu,“ sykla Amanda a zaujala vzdorný postoj. Působila strnule, jen ňadra obepnutá přiléhavým hedvábným živůtkem s perličkami se jí svůdně chvěla. Ten pohled vyvolal v Jackovi okamžitou reakci. Zalilo ho horko a jeho tělo se začalo probouzet na nebezpečném místě. Zmocnil se ho neznámý cit, vzrušení a chtíč smíšený se zvláštní něhou. Zatoužil imponovat jí, dokázat jí, že si zaslouží její zájem.

„Stejně přijedeš,“ zabručel a najednou byl přesvědčen, že mu neodolá stejně, jako on nemůže odolat jí.

Hosté proudili do jídelny, obložené mahagonovým dřevem, kde stály dva dlouhé stoly, každý prostřený pro čtrnáct sto-lovníků. Kolem nich tiše kroužili čtyři komorníci v livreji a v rukavičkách, pomáhali hostům do židlí, nalévali víno a z velkých stříbrných táců podávali ústřice. Po nich přišlo sherry a mísy s kouřící se želví polévkou. Jako první chod se podávala kambala s ostrou holandskou omáčkou.

Jacka posadili vedle paní Franciny Newlynové. Poznal, že o něho má Francina zájem, ale přestože se mu zdála přitažlivá, nikdy by si s ní nic nezačal. Rozhodně nestálo to, aby podrobnosti z jeho soukromí šly od úst k ústům. Francině ruka pod stolem párkrát sklouzla Jackovi na koleno. Pokaždé ji odsunul, ale ona ho vždy chytila znovu, o kousek výš.

„Paní Newlynová,“ zabručel, „vaše pozornost mi sice lichotí, ale jestli nedáte pryč tu ruku, tak…“

Francina ruku odtáhla, šelmovsky se na něho usmála a nevinně mu pohlédla do očí. „Promiňte,“ předla jako kočka.

„Ztratila jsem na chvíli rovnováhu, tak jsem se o vás opřela.“ Uchopila sklenku sherry a cudně upíjela. Vysunula špičku jazyka a olízla kapku, která ukápla přes okraj. „Jak máte silné nohy,“ poznamenala měkce. „Jistě hodně cvičíte.“

Jack potlačil povzdech a pohlédl ke druhému stolu, kde seděla Amanda Briarsová. Byla zabraná do živého hovoru s pánem po své levici. Diskutovali o tom, jestli romány, které vycházejí na pokračování v časopisech, ještě patří do literatury. V poslední době to bylo oblíbené téma, protože několik nakladatelů, Jacka nevyjímaje, začalo otiskovat romány na pokračování, a zatím sklízeli velký úspěch.

Jack pozoroval Amandinu tvář ozářenou plamenem svíce.

Chvíli vypadala zamyšleně, hned zase pobaveně a živé šedé oči jí zářily jako naleštěné stříbro.

Na rozdíl od ostatních přítomných žen, které se bez zájmu v pokrmu jen nimraly, se Amanda netajila zdravou chutí k jídlu. Zřejmě to byla výsada svobodné slečny, že se mohla ve společnosti s chutí najíst. Chovala se tak přirozeně, že pohled na ni představoval osvěžující změnu. Toužil s ní být o samotě. Zá-viděl jejímu společníkovi. Poznal, že se skvěle baví.

Francina Newlynová přitiskla svou nohu k jeho. „Drahý pane Devline,“ švitořila, „zdá se, že nemůžete spustit oči ze slečny Briarsové: Ta přece muže vašeho formátu nemůže ničím zaujmout.“

„A pročpak ne?“

Ze rtů jí vyšel perlivý smích. „Protože vy jste mladý, temperamentní muž, zatímco ona… No to je přece jasné, ne? Muži mají slečnu Briarsovou rádi, to ano, ale jako sestru nebo hod-nou tetu. Rozhodně není typ, co by v muži probudil milostnou touhu.“

„Když myslíte,“ odpověděl Jack naoko lhostejně. Ta ženská se zřejmě považovala za neodolatelně přitažlivou a vůbec ji nenapadlo, že on by mohl dát Amandě před ní přednost. Měl zkušenost se ženami Francinina typu a dobře věděl, co je pod tenkou, hezkou fasádou. Nebo spíš - co tam není.

Komorník přinášel mísu s bažantem na smetaně a Jack kývnutím hlavy přijal nabízenou porci. Při pomyšlení na dlouhou noc před sebou nešťastně vzdychl. Od Amandiny zítřejší návštěvy ho dělí celá věčnost.

4

Zítra v deset pro tebe pošlu kočár. Nepřijedu.

Stejně přijedeš.

Poslední slova rozhovoru s Devlinem pronásledovala Amandu celou noc, vracela se k ní ve snu a ona se ráno pro-brala z neklidného spánku dříve než obvykle. S jakou chutí by Johna T. Devlina rezolutně odmítla a poslala jeho kočár pryč! Nic jiného si nezaslouží. Získal však pod rukou její rukopis, a ona s ním musí tuhle záležitost projednat. Zkažená dáma nesmí vyjít. U něho ani u nikoho jiného!

Rukopis své prvotiny už neviděla hezkých pár let, a třebaže se tehdy snažila psát, jak nejlépe uměla, román nepochybně obsahuje mnoho chyb, jak v rozvíjení zápletky, tak v charakte-ristice postav. Není možné text publikovat bez četných úprav. A ona nemá čas ani chuť sedět nad namáhavou korekturou knihy, za kterou dostala deset liber. Proto jí musí Jack Devlin rukopis vrátit.

Přemýšlela také o tom, že by ji mohl Jack vydírat. Kdyby rozšířil zprávu, že si najímá milence, úplně by zničil její pověst. Bude z něho muset nějak vymámit slib, že se ani slovem nezmíní o tom, co se stalo oné osudné noci, kdy oslavovala tři-cáté narozeniny.

A přestože si to nechtěla přiznat, zmocnila se jí zvědavost. Přála si poznat Devlinův podnik, prohlédnout si jeho knihy,

vazačskou dílnu, kanceláře, a vůbec všechno uvnitř mohutné budovy na rohu Holborn a Shoe Lane.

Se Sukeyinou pomocí si spletla vlasy do uzlu a ten při-chytila na temeni jako korunku. Oblékla si stroze přísné šaty ze šedého sametu s vysokým límcem pevně upnutým kolem krku řadou knoflíčků. Jedinou ozdobou byla bílá krajková náprsenka, úzký pásek se stříbrnou přezkou a široká sukně se šustící spodničkou.

„Vypadáte jako královna Alžběta. Než nechala useknout hlavu hraběti z Essexu,“ prohlásila Sukey.

Amanda se navzdory nervozitě její poznámce zasmála.

„Máš pravdu. Ráda bych jednomu pánovi usekla hlavu. Místo toho se budu muset spokojit s tím, že rázně odmítnu jeho návrhy.“

„To máte schůzku se svým nakladatelem?“ Sukeyin úzký obličej zahořel zvědavostí.

Amanda zavrtěla hlavou. „Není můj nakladatel. A nikdy jím nebude. To si dnes jednou provždy vyjasníme.“

„Aha.“ Služebná okamžitě ožila. „Je to pán, co ste ho potkala včera na večeři. Tak povídejte, slečinko… Jak vypadá?“

„Ani nevím,“ odbyla ji Amanda.

Sukey jen stěží potlačila radostný úsměv a podala Amandě černý vlněný plášť.

V téže chvíli vešel do haly Charles a oznamoval: „Přijel kočár, slečno Amando.“ Z chladného listopadového povětří měl Charles zčervenalé tváře. Když se přiblížil k Amandě, z jeho livreje k ní dolehl závan svěžího vzduchu smíšený s vů-ní napudrovaných komorníkových vlasů. Zvedl ze židle pokrývku, přehodil si ji přes ruku a vyprovázel Amandu ven.

„Opatrně, slečno,“ upozornil ji. „Mohla byste uklouznout. Na schodech je námraza.“

„Děkuji, Charlesi.“ Amanda si vážila jeho starostlivosti.

I když byl Charles na komorníka malý, nahrazoval svůj nedostatečný tělesný vzrůst ochotou a pracovitostí. Sloužil Briarsovým věrně už skoro dvacet let.

Slabé paprsky ranního slunce osvětlovaly řadu úzkých domů na Bradleyově náměstí. Uprostřed náměstíčka byl parčík obehnaný kovovým plotem. Na stromech a keřích lemujících štěrkem vysypané stezky lpěla dosud jinovatka. V deset hodin dopoledne mělo ještě hodně domů zatažené okenice v horním patře. To jejich obyvatelé vyspávali po nočních radovánkách.

Kromě podomního obchodníka vykračujícího si po chodníku směrem, k hlavní ulici a dlouhonohého strážníka s obuškem zasunutým elegantně pod paží bylo venku pusto. Před domem Amandu ovanul chladný čistý zimní vzduch. Přestože nemilovala zimu, byla ráda, že aspoň není cítit odpad a splaš-ky, které tak nepříjemně páchnou v letních měsících.

Když zahlédla kočár, který pro ni Devlin poslal, zarazila se a strnula uprostřed schodiště. Komorník se zastavil také.

Amanda očekávala podobný povoz, jaký používala sama. Vůbec ji nenapadlo, že pro ni přijede tak velkolepá ekvipáž.

Stál před ní prosklený kočár z lakovaného dřeva s bronzovými ozdobami. Schůdky se spouštěly automaticky při otevření dve-ří. Byl, dokonale nablýskaný. Zkosená okna rámovaly hedvábné záclonky a sedadla uvnitř byla potažena světle béžovou kůží.

Před kočárem netrpělivě podupávalo čtyřspřeží nádherných hnědáků a z nozder jim stoupala pára. Za takový povoz by se nemusel stydět ani aristokrat. Jak si něco takového mohl dovolit obyčejný nakladatel, a k tomu napůl Ir? Devlin musí být ještě bohatší, než se o něm povídá.

Amanda ovládla rozrušení a přistoupila ke kočáru. Devlinův komorník seskočil z vyřezávaného stupátka a otevřel jí dveře. Charles jí pomohl vystoupit po schůdcích. Kočár s dokonalým pérováním se ani neotřásl, když se usadila na koženém sedadle. Nepotřebovala ani pokrývku, protože uvnitř na ni čekal přehoz lemovaný kožešinou. Ohřívač nohou s horkými uhlíky příjemně hřál a teplý vzduch z něho jí stoupal pod sukně. Devlin nejspíš nezapomněl, že je zimomřivá.

Amanda se zasněně zvrátila do pohodlného koženého sedadla a přes zamlžené okénko pohlédla na svůj dům. Dveře se tiše zavřely a kočár se měkce rozjel. „No, pane Devline,“ řekla nahlas, „jestli si myslíte, že mě ohřívadlo a pokrývka obměkčí, tak se šeredně mýlíte.“

Kočár zastavil před robustní pětipatrovou budovou. Elegantní skleněné kyvadlové dveře se nezastavily, jak se dovnitř i ven valil nekonečný proud zákazníků. Amanda věděla o věhlasu Devlinovy firmy, ale na něco takového nebyla připravená. Nenašla obchod, ale knižní impérium. A ani na okamžik nezapochybovala o tom, že majitel neustále vymýšlí, jak by je ještě rozšířil.

Komorník jí pomohl z kočáru, otevřel skleněné dveře a přidržel je s takovou úctou, jako by vítal samotnou královnu. Sotva překročila práh, spěchal jí naproti světlovlasý muž. Mo-hlo mu být něco kolem třicítky. Třeba že nebyl žádný dlouhán, měl štíhlou, sportovní postavu, takže vypadal vyšší. Tvář mu rozjasňoval přátelský úsměv a za skly brýlí s kovovými ob-roučkami zářily modrozelené oči.

„Slečno Briarsová,“ oslovil ji tiše a uklonil se, „těší mne, že vás poznávám. Jsem Oskar Fretwell. A toto tady,“ rozmáchl se s nepokrytou pýchou, „je Devlinův podnik. Knihkupectví, půj-

čovna, vazačská dílna, papírnictví, tiskárna a nakladatelství, to všechno pod jednou střechou.“

Amanda odpověděla zdvořilou úklonou a nechala se odvést do rohu místnosti, kde na mahagonovém pultu stály stohy knih. „Pane Fretwelle, v jaké pozici pro pana Devlina pracu-jete?“

„Jsem tu vrchním ředitelem. Občas vypomáhám jako korek-tor a redaktor a doporučuji knihy k vydání.“ Znovu se příjemně usmál. „A s radostí nabízím služby autorům, kteří u nás publikují. Jsem jim stále k dispozici.“

„Já nepatřím k autorům pana Devlina,“ prohlásila Amanda pevně.

„Přirozeně,“ odpověděl konejšivě Fretwell zřejmě v obavách, že ji urazil, „vás jsem nemyslel. Dovolte, abych se přiznal, že mám moc rád vaše knihy. A nejsem sám. Každý nový titul je vždycky hned rozpůjčený a rozprodaný. Vašeho posledního románu, Stínů minulosti, jsme prodali přes tři tisíce výtisků.“

„Cože? Tři tisíce výtisků? Amandu to číslo tak ohromilo, že nedokázala skrýt údiv. Knihy patřily k luxusnímu zboží a moc lidí si je nemohlo dovolit kupovat, proto tři tisíce prodaných výtisků byl pro ni vrcholný výkon. Do této chvíle však netušila, že k němu velkou měrou přispěl Devlin.

„Ano,“ ujistil ji Fretwell nadšeně, a vtom si všiml rozruchu u jednoho pultu. Vypadalo to, že se knihovníkovi nelíbí, v jakém stavu vrací zákaznice knihu. Silně nalíčená a navoněná dáma ostře protestovala proti obvinění, že knihu poškodila. „To je paní Sandbyová,“ povzdechl si. „Chodí k nám pravidelně. Naneštěstí moc ráda čte u kadeřníka. Když knihu vrátí, bývá umouněná od pudru a stránky mívá slepené pomádou.“

Při pohledu na vysoký napudrovaný staromódní účes té dámy se Amanda zasmála. Není divu, že tráví hodně času u kadeřníka a krátí si dlouhou chvíli četbou. „Možná budou potřebovat vaši pomoc, pane Fretwelle. Zajděte tam spor urovnat, já počkám.“

„Nerad bych vás nechal samotnou,“ mračil se. „Ale…“

„Ani se nehnu z místa,“ usmála se na něho Amanda. „Malé zdržení mi nevadí.“

Když Oskar Fretwell odběhl uklidnit situaci, Amanda se rozhlédla kolem. Všude se nacházely knihy, police byly plné od podlahy až ke stropu. Hala měla strop vysoký přes dvě poschodí a ve výšce patra ji lemovala galerie, odkud vedly schody do druhého poschodí. Hřbety knih v červené, zlaté, zelené a hnědé barvě představovaly pastvu pro oči a při výrazné vůni pergamenu a kůže se Amandě doslova sbíhaly sliny. Ve vzduchu ucítila příjemné aroma čajových lístků. Toto místo musí být pro čtenáře rájem, uvažovala Amanda.

čtenáři a kupci stáli ve frontách před pulty s katalogy a knižními svazky. V rukou prodavačů se míhaly cívky hnědého balicího papíru a klubka provázků. Amanda obdivovala zruč-nost, s jakou balili stožky knih do balíčků. Větší počet svazků skládali do voňavých bedýnek od čaje - aha, odtud ta čajová vůně, napadlo Amandu - a tyto větší balíčky vynášeli zřízenci ven a nakládali je do čekajících kočárů a povozů.

Oskar Fretwell se k ní vrátil se smutným úsměvem. „Tak jsem to vyřešil,“ zašeptal spiklenecky. „Dal jsem knihovníkovi příkaz, aby knihu přijal, jak je. Pokusíme se ji vyčistit. Ale pokáral jsem taky paní Sandbyovou a doporučil jí, aby se příště o knihy lépe starala.“

„Měl jste jí poradit, aby si prostě přestala pudrovat vlasy,“ zašeptala mu šibalsky Amanda a oba se zasmáli.

Fretwell naklonil hlavu na stranu. „Smím vás doprovodit do kanceláře pana Devlina, slečno Briarsová?“

Při zmínce o Jacku Devlinovi se Amandy zmocnilo vzrušení spolu s obavami. Představa, že se za chvilku ocitne v jeho blízkosti, ji rozrušila.

Napřímila ramena a zavěsila se do Fretwella. „Jistě. Čím dřív s panem Devlinem skončím, tím líp.“

Fretwell na ni zpytavě pohlédl. „To zní, jako byste pana Devlina neměla moc ráda.“

„To taky nemám. Je to bezohledný spekulant.“

„Ach tak.“ Fretwell se nad jejími slovy zamyslel. „Pan Devlin se může někdy zdát bezohledný. Zvlášť když sleduje nějaký cíl. Ale můžu vás ujistit, že neznám lepšího šéfa. Je hodný ke svým přátelům a štědrý k zaměstnancům. Nedávno dopomohl jednomu ze svých autorů ke koupi domu, každému ochotně sežene lístky do divadla, když onemocní někdo z jeho přátel, sežene nejlepšího specialistu, poradí s osobními problémy…“

Zatímco Fretwell pěl dál chválu na svého šéfa, Amanda si v duchu k Devlinovi doplnila další přívlastek: vypočítavý. Samozřejmě se snaží, aby si své přátele a zaměstnance zavázal. Potom může jejich vděčnosti lehce zneužívat.

„Jak došlo k tomu, že se pan Devlin stal nakladatelem? Dost se od ostatních v branži odlišuje. Vůbec mi nepřipadá jako kni-homol“

Amanda si všimla, že při její otázce Fretwell zaváhal, jako by ho přivedla do rozpaků. Asi tají něco, co souvisí s Devlinovou záhadnou minulostí. „Na to se raději zeptejte pana Devlina,“ odpověděl po chvíli mlčení. „Ale jedno mi můžete věřit: má moc rád knihy a váží si psaného slova. A má zvláštní nadání, protože dokáže okamžitě rozpoznat autorovy silné stránky a nasměrovat jeho tvorbu tak, aby měl úspěch.“

„Jinými slovy své lidi nutí, aby mu přinášeli zisk,“ odtušila Amanda věcně.

Fretwell se jen usmál a škádlivě do ní rýpl: „Přece mi nechcete říct, že máte výhrady proti zisku, slečno Briarsová?“

„Jen tehdy, pokud se kvůli obchodu obětuje umění, pane Fretwelle.“

„Věřím, že brzy zjistíte, že pan Devlin ctí umělcovu svobodu,“ dodal Fretwell kvapně.

Vešli do zadní části budovy a stoupali po schodišti osvět-leném sérií světílek. Interiér byl funkční, ale přitom lahodil oku. Místnosti se vytápěly krby nebo kamny, jejichž komíny byly vyrobeny ze žilkovaného mramoru. Podlahu pokrývaly vysoké koberce. Amanda dokázala citlivě vnímat prostředí, a proto jí neušlo, že jak ve vazačské dílně, tak v tiskárně pa-novala přátelská, pracovní atmosféra.

Fretwell se zastavil přede dveřmi s obzvláště jemně zdobenou výplní a zvedl tázavě obočí. „Chtěla byste si prohlédnout sbírku našich vzácných knih, slečno Briarsová?“

Amanda přikývla a vešla za ním dovnitř. Stěny pokrývaly vestavěné mahagonové knihovny s dvířky z olovnatého skla. Složitá štuková výzdoba stropu vytvářela květinové medailony, které skvěle ladily s podobným vzorem na vysokém koberci.

„Tyhle všechny knihy jsou na prodej?“ špitla Amanda a připadala si, jako by právě vstoupila do královské klenotnice.

Fretwell přikývl. „Najdete tady všechno od starověku po zoologii. Máme bohatou sbírku starobylých zeměpisných a hvězdářských map, staré folianty a rukopisy…“ Výmluvným

pohybem ruky ukázal na řady knih. Dalšího vysvětlení nebylo třeba.

„Tady bych se nejraději na týden zamkla,“ vyhrkla Amanda nadšeně.

Fretwell se zasmál a vedl ji ven. Vystoupali po dalším schodišti ke kancelářím. Amanda ani neměla čas myslet na svou nervozitu, protože Fretwell hned otevřel jedny dveře a pokynul jí, aby vešla. Kancelář na ni udělala dojem. Spatřila masivní psací stůl, obrovský mramorový krb se dvěma koženými křesly po stranách a stěny pokryté tapetou s hnědými pruhy. Styl prozrazoval, že tu pracuje muž. Řadou úzkých, vysokých oken proudily dovnitř sluneční paprsky. V místnosti se mísila vůně kůže a pergamenu s tabákovým kouřem.

„Konečně,“ ozval se vesele známý hluboký hlas a Amanda poznala, že se Devlin baví tím, že přece jen přišla. Vždyť ne-měla na vybranou, durdila se v duchu.

Devlin se jí s hranou vážností obřadně uklonil a potom po ní blýskl úsměvem, zatímco ji od hlavy k patě přejížděl pohledem. „Drahá slečno Briarsová,“ řekl a tón jeho hlasu zněl lehce ironicky, „dnešní ráno bylo nekonečné, protože jsem se vás nemohl dočkat. Málem jsem samou nedočkavostí vyběhl ven a čekal na ulici.“

Ušklíbla se. „Přeji si rychle projednat naši záležitost, abych už odtud byla pryč.“

Devlin přešel její jedovatost úsměvem a tvářil se, jako by právě řekla nějaký vtip. „Pojďte se posadit k ohni,“ vyzval ji vlídně.

Mohutné plameny za pozlacenou zástěnou vypadaly lákavě. Amanda si svlékla plášť, sundala klobouk a obojí podala Fretwellovi. Potom se usadila v koženém křesle.

„Dáte si se mnou malé občerstvení?“ nabízel Devlin a nasadil výraz pozorného hostitele. „Obvykle touhle dobou piju kávu.“

„Mám raději čaj,“ odpověděla Amanda stroze.

Devlin obrátil pohled modrých očí na Fretwella: „Čaj a sušenky sypané cukrem,“ oznámil řediteli. Ten v okamžiku zmizel, a oni zůstali sami.

Amanda pokradmu koukla po svém společníkovi a ucítila, jak se jí v rukavičkách potí dlaně. Je až neslušné, když je muž tak nápadně hezký. Modré oči ji přitahovaly ještě víc než posledně a s obdivem hleděla na husté černé kadeře zastřižené nakrátko, takže se jen podle náznaků dalo poznat, že jsou přirozeně vlnité. Připadalo jí zvláštní, že takový vysoký, atle-tický muž má rád knihy. V ničem nepřipomínal učence, do konce ani do své velké kanceláře nezapadal, zdálo se, jako by mu byla místnost těsná.

„Váš podnik na mne udělal dojem, pane Devline,“ řekla Amanda. „Ale to vám asi říká každý:“

„Děkuji za uznání. Ještě to není, co by mělo být. Teprve začínám.“ Devlin se posadil vedle ní, natáhl před sebe své dlouhé nohy a zamyšleně studoval špičky nablýskaných černých bot. Oblečený byl stejně vybraně jako posledně, v jedno-duchém kabátě módního střihu s rovně střiženým předním dílem a v šedých vlněných kalhotách.

„A co byste ještě chtěl?“ podivila se Amanda.

„Letos otevřu pár obchodů v různých částech země. Během dvou let jejich počet ztrojnásobím. Chci se stát majitelem všech novin, co za něco stojí, a mám zájem také o nějaké časopisy.“

Amandu hned napadlo, že takové postavení s sebou nese společenskou a politickou moc. Upřela na odhodlaně se tvá-

řícího mladého muže udivený pohled. „Nechybí vám ctižádost,“ poznamenala.

Tiše se zasmál. „A vám snad chybí?“

„To ne.“ Chvíli se zamyslela. „Ale já netoužím po bohatství a vlivu. Chci mít jen jistotu, že si vydělám na živobytí a že mi nebude nic chybět. Snad se taky vypracuji a má tvorba bude mít jednou dobrou úroveň.“

Povytáhl obočí. „Chcete říct, že teď ji nemá?“ „Ještě ne. V mé práci je stále spousta chyb.“ „Já je tam nevidím,“ namítl jemně.

Upřeně se na ni zahleděl a Amanda ucítila, jak ji od šíje nahoru zalévá horko. Zhluboka se nadechla a snažila se ne-ztratit úplně rozum. „Můžete mi lichotit, jak chcete, pane Devline,“ prohlásila. „Mě však neobměkčíte. Přišla jsem za vámi z jediného důvodu. Abych vám řekla, že nikdy nedám souhlas k vydání Zkažené dámy.

„Než mě odmítnete,“ navrhl opatrně, „nechtěla byste mě nejdřív vyslechnout? Mám pro vás zajímavou nabídku.“

„Tak tedy dobře.“

„Chci otisknout Zkaženou dámu jako román na pokračování.“

„Cože? Román na pokračování?“ opakovala Amanda nevěřícně.

Ten nápad ji urazil, protože levná „papírová“ vydání knih po částech se pokládala za podřadný žánr, zatímco literární úroveň se připisovala jen tradičnímu třídílnému románu.

„Přece si nemyslíte, že každý měsíc vyjde kus mé knihy v obyčejném papírovém obalu jako nějaký časopis!“

„A až vydám poslední část,“ vysvětloval Devlin klidně,

„pak přijde čas na klasické třísvazkové vydání, v plátěné vazbě, s ilustracemi, dřevoryty a se zlacenou ořízkou.“

„A nebylo by jednodušší tak knihu vydat hned? Já nepíši seriály, pane Devline. To mě nikdy ani ve snu nenapadlo.“

„Vím.“ Devlin se k ní naklonil a vyslal k ní vroucí pohled.

Působil stále uvolněně, ale Amanda vycítila jeho zaujetí pro věc. „Váš postoj chápu. Romány na pokračování obvykle nemají vysokou kvalitu. A navíc vyžadují jiný styl než klasický román… Každá část musí tvořit uzavřený celek. A musí končit napínavým závěrem, aby se čtenář těšil na příští měsíc, kdy vyjde další pokračování. To je pro autora nesnadný úkol.“

„Zkažená dáma vašemu popisu v ničem nevyhovuje,“ konstatovala Amanda zamračeně.

„Ale ano. Snadno by se dala rozdělit do třicetistránkových dílů, z nichž každý by obsahoval dostatek dramatických situací, aby udržel čtenáře v napětí. Chtělo by to jen trochu práce. Mohli bychom společně uzpůsobit váš rukopis stavbě románu na pokračování.“

„Pane Devline,“ odpověděla bez rozmýšlení Amanda,

„nemám absolutně žádný zájem získat si slávu jako autorka seriálů, a už vůbec nemám v úmyslu spolupracovat s vámi jako s redaktorem. A nebudu ani ztrácet čas přepisováním rukopisu, za který jsem dostala ubohých deset liber.“

„Rozumím.“ Než se Devlin rozmyslel, jak nejlépe by ji přesvědčil, objevil se ve dveřích Fretwell se stříbrným čajovým podnosem.

Položil podnos na malý stolek vedle Amandina křesla, do šálku ze sevreského porcelánu jí nalil čaj a pokynul rukou směrem k talířku s lákavě vyhlížejícími sušenkami, na nichž se leskly vločky drceného cukru. „Vezměte si, prosím, slečno Briarsová,“ pobídl ji.

„Ne, děkuji,“ odmítla Amanda smutně a usmála se na Fretwella, který s úklonou odcházel. Stáhla si rukavičky a odložila je do křesla vedle sebe. Zamíchala si čaj s mlékem a cukrem a opatrně upíjela silný nápoj vybraně jemné chuti. Napadlo ji, jak výborně by k němu chutnala sušenka. Ale s její postavou stačil bonbon nebo dortík navíc a už jí byly těsné šaty. Snažila se urputně zachovat si přijatelný obvod pasu, proto se vyhýbala sladkostem a chodila pravidelně na rychlé procházky.

Ke své hanbě zjistila, že muž vedle ní jí čte myšlenky.

„Vezměte si sušenku,“ pokoušel ji. „Pokud máte strach o postavu, dejte na mě, že je v každém ohledu dokonalá. A mně můžete věřit. Měl jsem příležitost si ji prohlédnout.“

Amanda upadla do rozpaků a dostala na něho zlost. „Če-kala jsem, kdy vyrukujete s narážkou na tu nechutnou událost o narozeninách.“ Natáhla se po sušence, zakousla se do křupavé dobroty a probodla ho nenávistným pohledem.

Devlin se usmál, opřel se lokty o kolena a upřeně se na ni zadíval. „Opravdu to bylo nechutné?“

Zuřivě žvýkala sušenku a skoro se zakuckala hltem horkého čaje. „Jistě! Podvedl jste mě a obtěžoval, a proto bych na všechno radši zapomněla.“

„Nenechám vás na to zapomenout,“ ujistil ji. „A pokud jde o obtěžování… Přece jsem vás nepřepadl. Svým chováním jste mě povzbuzovala, abych zašel tak daleko.“

„Myslela jsem si, že jste někdo jiný! A hned zjistím, proč ta intrikánka Bradshawová poslala vás místo toho, kterého mi slíbila. Ještě cestou od vás k ní zajdu a budu žádat vysvětlení.“

„Nechejte to na mně.“ Z tónu jeho hlasu poznala, že nemá smysl mu odporovat. „Mám v plánu ji dnes navštívit. Riskovala byste dobrou pověst, kdyby vás v jejím podniku někdo zahlédl. A stejně ke mně bude upřímnější. Dovím se víc než vy.“

„Už vím, co vám řekne.“ Amanda svírala v dlaních horký porcelánový šálek. „Paní Bradshawová se pobavila na náš účet.“

„Uvidíme.“ Devlin vstal, sundal krbovou mřížku a prohrábl pohrabáčem polena v ohništi. Oheň se znovu rozhořel a z krbu stoupalo příjemné teplo.

Amanda nemohla z Devlina spustit oči. Pozorovala ho v záři plamenů a uvažovala, že jeho samozřejmou sebedůvěru doplňuje něco, čeho si dřív nevšimla - bezmezná houževnatost. Napadlo ji, že nejspíš umí přemlouvat, lichotit, hádat se, nebo dokonce zastrašovat, jen aby dosáhl svého cíle. Je napůl Ir a nemá urozený původ, i když držením těla připomíná aristokrata… Muselo pro něho být strašně těžké vypracovat se tak vysoko. Určitě hodně dřel a úspěchu obětoval všechno. Kdyby nebyl takový domýšlivý darebák, musela by ho obdivovat.

„Zmínila jste se o ubohých deseti librách,“ navázal Devlin na jejich dřívější rozhovor o Amandině nepublikovaném ro-mánu. „A měla jste slíbený honorář, pokud kniha vyjde tis-kem?“

Amanda s ironickým úsměvem pokrčila rameny.

„Nevěřím, že by mi zaplatil. Steadman by určitě tvrdil, že měl velké náklady a žádný zisk. I kdyby se kniha dobře prodávala.“

Devlinův obličej vypadal najednou bezvýrazně. „Za prvo-tinu nebylo deset liber tak málo. Dnes ovšem má vaše

tvorba mnohem vyšší cenu. Asi nemůžu počítat s vaší spoluprací, pokud vám za Zkaženou dámu nenabídnu slušnou cenu.“

Amanda si dolila čaj a snažila se tvářit lhostejně. „A čemu říkáte slušná cena?“

„Protože s vámi chci hrát upřímnou hru a navázat přátelskou spolupráci, nabízím vám za práva k uveřejnění Zkažené dámy, nejdřív na pokračování a potom ve třísvazkové edici, pět tisíc liber. Místo obvyklých měsíčních splátek vám je vy-platím předem.“ Tázavě vyklenul jedno tmavé obočí. „Co vy na to?“

Amanda málem upustila lžičku. Nejistou rukou míchala čaj a v hlavě jí bzučelo jako v úle. Pět tisíc… Skoro dvakrát tolik, co dostala za poslední román! A navíc za práci, která už je z velké části hotová.

Netrpělivostí se jí rozbušilo srdce. Nemohla stále jeho nabídce uvěřit. Ale co když kvůli seriálu přijde o prestiž?

„Myslím, že vaše nabídka stojí za úvahu,“ řekla rozvážně.

„Přestože nechci získat pověst autorky levných seriálů.“

„Pak mi dovolte, abych vás seznámil s několika čísly. Dobře poslouchejte. Odhaduji, že vaší poslední knihy se mohlo prodat tak tři tisíce výtisků…“

„tri tisíce pět set,“ opravila ho Amanda důrazně.

Devlin přikývl a v koutcích mu zacukal úsměv. „To je úctyhodné číslo na třídílný román. Ale jestli mi dáte souhlas tisknout šilinkové vydání na pokračování, začneme s deseti tisíci výtisků a příští měsíc toto číslo zdvojnásobíme. Až se dostaneme k poslednímu dílu, budeme mít náklad kolem šedesáti tisíc výtisků. Ne, slečno Briarsová, nežertuji, pokud jde o obchod, mívám vždy střízlivý odhad. Určitě jste slyšela o mladém Dickensovi, o tom reportérovi z Evening Chronicle?

Bentley, jeho nakladatel, prodává měsíčně nejmíň sto tisíc kusů Kroniky Pickwickova klubu.“

„Sto tisíc,“ opakovala Amanda a ani se nesnažila skrýt údiv. V Londýně znal Charlese Dickense samozřejmě ‘každý a jeho Pickwickovci, vycházející na pokračování, svým humorem a živým stylem čtenáře okouzlili. Po každém dalším dílu se mohli knihkupci utlouct a vtípky a průpovídky z každé nové série se přetřásaly v hospodách a v kavárnách. Prodavači měli sešitek s Pickwickovci pod pultem a mezi jednotlivými zákazníky hltali jejich příběhy. Školáci si strkali vytržené listy do učebnic a riskovali, že dostanou přes prsty, když učitel tajnou četbu objeví. I když Amanda věděla o nadšeném ohlasu na Dickensovu knihu, vůbec netušila, že má tak vysoký náklad.

„Pane Devline,“ pokračovala Amanda zamyšleně, „nechci předstírat falešnou skromnost. Jako spisovatelka znám svou cenu. Nemůžete přece srovnávat mou tvorbu s Dickensovou. Nemám jeho humor a neumím ho napodobit…“

„Nechci po vás, abyste někoho napodobovala. Chci vydat román na pokračování ve vašem stylu, slečno Briarsová. Slibuji vám, že Zkažená dáma si získá stejně věrné čtenáře jako humorné seriály.“

„To nemůžete zaručit,“ namítla Amanda.

Devlinovy bílé zuby se zablýskly v úsměvu. „Nemůžu. Ale chci na sebe vzít riziko, pokud souhlasíte. Ať můj plán vyjde, nebo ne, vy o nic nepřijdete, slečno Briarsová… Peníze budete mít v kapse tak jak tak. A můžete po zbytek života psát jen třídílné romány, jestli je to vaše přání.“

Náhle Amandu vyděsil, protože se nad ni naklonil a opřel ruce o opěradla jejího křesla. Nemohla vstát, ani kdyby

chtěla, neboť by do něho přímo vrazila. Cítila, jak se jí otřel nohama o sukni. „Řekněte ano, Amando,“ přemlouval ji.

„Nebudete litovat.“

Amanda před ním uhýbala a pevně se opřela o opěradlo křesla. Nedokázala odolat pohledu modrých očí zasazených do mužného obličeje, jehož mimořádná krása připomínala obraz nebo sochu. Přitom to nebyla tvář aristokraticky vznešená. Vyzařovala z ní zemitá síla a smyslnost. Pokud byl podobný andělu, pak padlému.

V reakci na jeho blízkost se rozechvěla od hlavy k patě.

Zachytila jeho omamnou vůni, mužské aroma, které se jí vrylo do paměti. V jeho přítomnosti nedokázala jasně uvažovat a zcela ji ovládla touha při tisknout se k němu a vsunout mu ruce pod košili. Kdesi v podvědomí se sama sobě zoufale vysmívala, protože intimní sblížení s Jackem ji neosvobodilo od nežádoucích tužeb jejího ženského těla.

Kdyby přijala jeho nabídku, musela by se s ním vídat, hovořit s ním a přitom maskovat, jak mocně ji k sobě přitahuje. Není nic žalostnějšího a směšnějšího než stará panna, která nahání hezkého muže. Typická zápletka všech komedií. Do takové situace se nesmí dostat.

„Bohužel nemůžu,“ pokusila se o rozhodný tón, ale hlas jí selhával. Snažila se odvrátit hlavu, ale jeho skloněná postava jí úplně zakryla výhled. Nedalo se před ním uhnout.

„Mám… jisté závazky ke svému nakladateli panu Sheffieldovi.“ Pobaveně odfrkl. „Věřte mi, že Sheffield s vaší věrností nepočítá. Nepřekvapilo by ho, že jste přešla jinam.“

Amanda se zamračila. „Domníváte se snad, že se dám kou-pit, pane Devline?“

„No, vlastně ano, slečno Briarsová.“

Měla chuť dokázat mu, že se v ní mýlí. Ale pět tisíc liber představovalo velké pokušení. Nedokázala mu odolat. Svraštila obočí. „Co uděláte, když vaši nabídku odmítnu?“

„I v tom případě knihu vydám a dostojím původní smlouvě, kterou jste uzavřela se Steadmanem. Něco na tom vyděláte, kočičko. Jenže zdaleka ne tolik.“

„A jak jste to myslel s hrozbou, že všem povíte o tom ve-čeru, kdy jsme…“ Slova se jí zadrhla v krku a ztěžka polkla. Potom pokračovala: „Máte v úmyslu mě vydírat, že my dva…“

„Jsme se spolu skoro pomilovali?“ napověděl jí ochotně a pásl se na jejích rozpacích.

„O milování nechci slyšet. S láskou to nemělo nic společného,“ odsekla.

„Asi ne,“ souhlasil a tiše se zasmál. „Ale přece nebudeme vyjednávat na takové úrovni, slečno Briarsová. Proč prostě ne-přijmete mou nabídku? Když kývnete, nebudu se muset uchýlit ke krajním prostředkům.“

Amanda právě otvírala ústa k odpovědi, když někdo bouchl nebo kopl do dveří.

„Pane Devline,“ dolehl k nim přidušený hlas Oskara Fretwella. „Nemůžu… Au!“

Pronikly k nim zvuky rvačky. Devlinovi zmizel úsměv ze rtů a zamračeně obrátil hlavu ke dveřím.

„Co se to k čertu děje?“ zabručel Devlin a vykročil ke dve-řím. Ty se prudce otevřely a objevil se v nich velký, rozzuřený chlapík v drahém, rvačkou pomuchlaném obleku a v hnědé paruce, která mu na hlavě seděla nakřivo. Táhly z něho alko-holové výpary a Amanda je ucítila až na svém místě u krbu.

S odporem pokrčila nos a divila se, jak může být ten člověk tak opilý už brzy po ránu.

„Devline,“ zařval korpulentní muž a vzteky zatínal silné čelisti, „čapl jsem tě v tvém doupěti a už mi neutečeš! Za to, cos mi provedl, zaplatíš!“

Fretwell stojící za ním se pokoušel osvobodit ze sevření jeho svalnatého komplice, nejspíš najatého hrdlořeza.

„Devline, pozor,“ vydechl. „Je to lord Tirwitt. Ten… No, prý ho zneuctila kniha paní Bradshawové.“

Tirwitt přibouchl Fretwellovi dveře před nosem, otočil se k Devlinovi a oháněl se těžkou stříbrnou holí. Chvíli ohmatával rukojeť, potom zmáčkl skrytou páčku a na konci hole se vysunula oboustranná čepel. Třímal v ruce smrtelný nástroj, přivřená tmavá očka v brunátné tváři mu nenávistně plála a chrlil na Devlina výhrůžky: „Ty ďábelský prevíte! Slízneš si mou pomstu, ty i ta zlomyslná čubka Bradshawová. Za každé slovo, co jste o mně otiskli. Rozřežu tě na kusy a tvým masem nakrmím…“

„Lord Tirwitt, nemýlím-li se?“ Devlinův pohled spočinul na chlapíkově odulé tváři. „Když odložíte tu zatracenou věc, po-hovoříme si o vašem problému jako rozumní lidé. Pokud jste si nevšiml, je tu s námi dáma. Necháme ji odejít a potom…“

„Ve vaší společnosti nemůže být žádná dáma,“ ušklíbl se Tirwitt a divoce se oháněl holí. „Leda tak jedna z děvek Gem-my Bradshawové.“

Devlin ho probodl vražedným pohledem a bez ohledu na zbraň v jeho ruce vykročil vpřed.

Amanda okamžitě zasáhla. „Pane Devline,“ ozvala se zostra,

„je to skvělé představení. To jste zrežíroval tuhle frašku, abyste mě vyděsil a donutil mě podepsat smlouvu? Nebo snad ve své kanceláři přijímáte takové pobudy?“

Přesně jak očekávala, Tirwitt obrátil svou pozornost od Devlina k ní. „Jestli se ze mě stal pobuda, tak jenom proto, že

mi zničili život!“ zavrčel. „Pomocí lží a výmyslů ze mě Bradshawová udělala šaška. A tenhle darebák to otisk!! Pro zisk je schopný všeho…, ale tentokrát mu to neprojde!“

„Paní Bradshawová vás přece ve své knize nejmenovala,“ uklidňoval ho Devlin. „Všechny postavy měly smyšlená jména.“

„Nestydatě se psalo o podrobnostech z mého soukromí…

To stačilo, aby mě každý poznal. Žena ode mě odešla, přátelé mě opustili… Oloupili jste mě o všecko, na čem mi záleží.“ Tirwitt prudce oddychoval a vztek se ho zmocňoval čím dál víc. „Už nemám co ztratit. A tebe stáhnu do propasti s sebou, Devline!“

„To je přece nesmysl,“ přerušila ho Amanda. „Takové obvinění… je směšné, pane. Ještě nikdy jsem neviděla, aby se někdo choval tak sprostě. Dejte si pozor, ať se neobjevíte také v mé knize!“

„Slečno Briarsová,“ napomenul ji Devlin jemně, „měla byste raději mlčet. Já to zvládnu sám.“

„Nic nezvládneš!“ zařval Tirwitt, vyrazil jako zraněný býk a švihl holí. Devlin uskočil na stranu, ale ne dost rychle, takže mu ostří nože rozseklo vestu i košili.

„Schovejte se za psací stůl,“ vyštěkl Devlin na Amandu. Amanda jen ustoupila ke stěně a s údivem sledovala, co se děje. Nůž musí být velmi ostrý, když prořízl dvě vrstvy látky. Tkaninou prostupovala karmínová skvrna. V místech, kde je bránice. Devlin si zřejmě zranění nevšiml. Ostražitě kroužil po místnosti.

„Už jste se vyjádřil dost jasně,“ řekl Devlin hlubokým hlasem a nespouštěl ze svého protivníka oči. „Teď položte tu věc, nebo skončíte ve vězení v Bow Street.“

Zdálo se, že pohled na krev lorda Tirwitta povzbudil k dal-šímu útoku. „Teprve jsem začal,“ prohlásil dutým hlasem.

„Rozčtvrtím tě jako vánoční husu, abys už nemohl nikoho zničit. Veřejnost mi bude vděčná.“

Devlin neuvěřitelně rychle uskočil ještě předtím, než hůl znovu zasvištěla vzduchem. Tentokrát ho Tirwitt minul. „Veřejnost stejně ocení, až se budeš houpat ve větru. Na šibenici je hezká podívaná, nemyslíš?“

Devlin prokázal v takové chvíli obdivuhodnou duchapřítomnost. Amanda ji musela ocenit. Lord Tirwitt už však úplně ztratil soudnost a zřejmě nemyslel na následky svého jednání. Využíval své výhody a švihal holí s vážným úmyslem Devlina zasáhnout. Ten před ním ustupoval, až narazil na hranu psacího stolu. Sáhl po slovníku vázaném v kůži a začal se jím bránit jako štítem. Ale ostří nože proniklo deskami a Devlin mrštil těžkou knihou po svém nepříteli. Ten ránu odrazil ramenem a se zuřivým výkřikem se rozehnal holí.

Zatímco se oba muži rvali, Amanda se divokým pohledem rozhlížela po kanceláři, až jí zrak padl na kovové nářadí u krbu.

„Výborně,“ zamumlala a ‘chňapla dlouhý pohrabáč s mosaznou rukojetí.

Lord Tirwitt byl zcela zaujat svým vražedným útokem, a tak si nevšiml, že se k němu Amanda zezadu blíží. Sevřela pohrabáč v rukou, zvedla jej nad hlavu a vší silou praštila Tirwitta do hlavy. Doufala, že ho srazí k zemi, ale nezabije. Ne-měla ovšem dostatek zkušeností, a tak udeřila málo. Byl to zvláštní pocit zasadit někomu ránu do hlavy. Ruce ji brněly po tupém, nepříjemném úderu. K jejímu překvapení k ní Lord Tirwitt pobaveně otočil hlavu. V masitých tlapách svíral hůl a nůž na jejím konci se chvěl. Amanda udeřila podruhé, tentokrát ho praštila zepředu a viděla, jak překvapeně zamrkal

Potom zavřel oči a svezl se na podlahu. Amanda odhodila pohrabáč a zůstala stát jako přibitá na místě. Viděla, jak si Devlin dřepl k bezvládnému tělu.

„Zabila jsem ho?“ zeptala se nejistě.

5

„Ne, nezabila jste ho,“ odpověděl Devlin na Amandin vy-lekaný dotaz. „Bohužel bude žít.“ Překročil bezvládného muže, rychlým krokem přistoupil ke dveřím a otevřel je. Objevil za nimi zvědavý obličej najatého zabijáka. Než se stačil chlapík vzpamatovat, dal mu Devlin jednu pěstí do břicha. Lotr zaúpěl a zhroutil se k zemi. „Fretwelle,“ zvolal Devlin nevzrušeným hlasem, jako by žádalo další konvici čaje. „Kde vězíš, Fretwelle?“

Neuplynula ani minuta a udýchaný ředitel se objevil ve dveřích. Zjevně se mu ulevilo, když viděl, že je šéf v pořádku. Za Fretwellem stála dvojice mladých svalnatých mužů.

„Poslal jsem pro policii,“ informoval Fretwell a sotva popadal dech, „a přivedl jsem s sebou dva silné chlapce ze skladiště, abychom se zbavili tohohle…“ Vrhl znechucený pohled na najatého hrdlořeza. „Tohohle lumpa.“

„Dík,“ odpověděl s lehkou ironií Devlin. „Odvedl jsi dobrou práci. Ale slečna Briarsová má situaci pevně v rukou.“

„Slečna Briarsová?“ Ředitel vrhl na Amandu, stojící nad bezvládným Tirwittovým tělem, vyděšený pohled. „To chcete říct, že slečna…“

„… ho pořádně praštila,“ oznámil Devlin a v koutcích úst mu zaškubal potlačovaný smích.

„Než se budete dál bavit na můj účet, pane Devline,“ ozvala se Amanda, „měl byste si nechat ošetřit ránu, abyste nám před očima nevykrvácel.“

„Panebože!“ vykřikl Fretwell, když si všiml rudé skvrny na Devlinově šedivé proužkované vestě. „Hned pošlu pro doktora. Nevěděl jsem, že vás ten lotr zranil, pane.“

„Je to jen škrábnutí,“ odtušil Devlin klidně. „Doktora nepotřebuju.“

„Ale ano,“ trval na svém Fretwell a při pohledu na Devlinův zkrvavený oděv v obličeji nápadně zezelenal.

„Podívám se na to zranění,“ prohlásila rozhodným tónem Amanda. Za léta, co sloužila nemocným rodičům, si na krev zvykla. „Nechejte odnést lorda Tirwitta, pane Fretwelle. Já se postarám o ránu.“ Pohlédla do Devlinových modrých očí. „Odložte si kabát a posaďte se.“

Devlin uposlechl, a když vytahoval ruce z rukávů, bolestí zamrkal. Amanda mu přispěchala na pomoc, protože tušila, že rána už pálí jako oheň. I kdyby to bylo pouhé škrábnutí, musí je vyčistit. Bůhví k čemu ještě nůž na konci hole mohl sloužit.

Amanda vzala kabát a pečlivě ho vyvěsila přes opěradlo židle. Z vlněné látky ji ovanula vůně jeho těla. Působila na ni tak omamně, že ji na krátký okamžik přepadla bláznivá touha zabořit do měkké, opojně vonící tkaniny obličej.

Devlin sledoval oba chlapce ze skladiště, jak z kanceláře vynášejí nehybné tělo lorda Tirwitta. Ten cestou zasténal a Devlin se škodolibě ušklíbl. „Doufám, že mu po probuzení bude pořádně třeštit palice. Přál bych mu…“

„Pane Devline,“ přerušila ho Amanda a jemně do něho strčila, až dosedl na okraj psacího stolu. „Nepochybuji, že máte bohatou zásobu nadávek, ale nepřeji si je slyšet.“

Devlin v širokém úsměvu ukázal bělostné zuby. Tiše, bez pohnutí seděl a nechal ji, aby mu rozvázala šedou hedvábnou kravatu. Drobnými prstíky uvolnila uzel, stáhla

mu zahřátý pruh hedvábí z krku a začala rozepínat knoflíky u košile. Cítila na sobě jeho upřený pohled. Když k němu vzhlédla, zjistila, že na ni jeho oči hledí vřele a přitom pobaveně. Bylo jasné, že si tuhle situaci jaksepatří užívá.

Počkal, dokud z kanceláře neodešel Fretwell s oběma chlapci, a teprve potom promluvil: „Zdá se, že se vám zalíbilo mě vysvlékat, Amando.“

Amanda se zarazila u třetího knoflíčku. Pohlédla mu zpříma do očí a tváře jí plály. „Nepleťte si soucit se zraněným s osobním zájmem, pane Devline. Jednou jsem u nás na venkově našla zraněného toulavého psa a ošetřila mu packu. Vás řadím do stejné kategorie.“ „Jste můj anděl milosrdenství,“ broukl Devlin pobaveně a pak jen tiše přihlížel, jak mu Amanda rozepíná košili.

Amanda mnohokrát oblékala a vysvlékala nemocného otce, takže nestála před neznámým úkolem. Jenže pomáhat blízké-mu příbuznému byla jedna věc, a dotýkat se zdravého mladého muže něco úplně jiného.

Pomohla Devlinovi ze zkrvavené vesty a rozevřela přední díl košile. Při pohledu na jeho nahou hrud ji tváře pálily čím dál víc.

„Udělám to sám,“ ozval se náhle ochraptělým hlasem, když mu chtěla rozepnout knoflíčky na manžetách. Zručným pohybem je uvolnil, ale bylo poznat, že ho rána při pohybu bolí.

„Jestli mi to zhnisá, tak si ho najdu a pak…“

„Nezhnisá,“ prohlásila Amanda rozhodně. „Dobře ránu vyčistím a ovážu. Za dva dny nepoznáte, že jste byl zraněný.“ Jemně mu stáhla ze širokých ramen košili a jeho zlatavá pokožka se za leskla v odrazu plamenů z ohně v krbu. Smotala košili a vysušila jí krev. Řezná rána na levé straně těsně pod posledním spodním žebrem byla dlouhá asi šestnáct centimetrů. Jak Devlin správně řekl, bylo to jen škrábnutí, ale ošklivé. Amanda při tlačila smotanou košili k ráně a pevně ji tam přidržela.

„Pozor, ať si neušpiníte šaty,“ varoval ji jemně Devlin. „Však se vyperou,“ odpověděla věcným tónem. „Pane Devline, máte tu nějaký alkohol? Třeba trochu brandy?“

„Ve skříňce vedle knihovny je zbytek whisky. K čemu ji potřebujete, slečno Briarsová? Šokuje vás má nahota a potřebujete se posilnit?“

„Vy jste nesnesitelný nafoukanec,“ pokárala ho Amanda, ale při pohledu do jeho šibalských očí se neubránila úsměvu. „Alkohol potřebuju na vyčištění rány.“

Stále mu tiskla smotanou košili k hrudi a stála u něho tak blízko, že se jeho koleno ztrácelo kdesi v záhybech její široké sukně. Devlin se nehýbal, nedotýkal se jí, jen napůl seděl a napůl se opíralo hranu psacího stolu. Šedé vlněné kalhoty mu těsně obepínaly svalnatá stehna. Mírně se zaklonil a rukama se chytil okrajů stolu, jako by jí chtěl naznačit, že jí od něho nehrozí žádné nebezpečí. Vypadal klidně a uvolněně.

Amanda se sebou sváděla boj, aby na něho nepokrytě nezírala. Úplně však neovládla zvědavost. Jeho štíhlé svalnaté tělo jí připomínalo zlatočerného tygra, kterého viděla vystaveného ve zvěřinci v parku. Bez šatů vypadal ještě mohutnější a jeho hrud se širokými rameny se před ní tyčila v plné síle. Pevné svalstvo pokrývala hedvábně hladká pokožka. Na bránici se mu rýsovala řada svalů. Viděla bezpočet soch a maleb zobrazujících mužské tělo, ale žádný umělecký výtvor nezachytil onu živočišnou mužnou sílu, jakou měla právě před sebou.

A umělci také vynechali některé úchvatné detaily - jako chomáče černých chlupů v podpaží, malé, tmavé bradavky a pás ostrých chloupků běžící od pupku dolů a mizející v kalhotách.

Amanda si vzpomněla na horkost, která z něho vyzařovala, když se tiskla na jeho pevnou, ale hebkou hrud. Dřív, než si stačil všimnout, že se jí třesou ruce, odtáhla se od něho a přistoupila ke skříňce za psacím stolem. Otevřela ji a spatřila karafu z broušeného skla naplněnou tekutinou jantarové barvy.

„Je tohle whisky?“ zeptala se a on přikývl. Amanda se zvědavě zahleděla na zlatavou tekutinu. Její známí pili portské, sherry, madeiru a brandy, ale tento likér byl pro ni něčím zcela novým. „Z čeho se whisky vyrábí?“ vyzvídala.

„Z ječmenného sladu,“ ozval se Devlinův bručivý hlas.

„Můžete mi trochu nalít.“

„Není na drink moc brzy?“ namítla pochybovačně a vytáhla z rukávu kapesník.

„Jsem Ir,“ připomněl jí. „A kromě toho jsem prožil těžké ráno.“

Amanda nalila do sklenice na prst likéru. Nahnula láhev a důkladně smočila kapesník „Chápu…,“ začala, ale sotva k němu zvedla oči, umlkla. Stála za psacím stolem a před očima měla jeho záda. Pohled na ně ji vyděsil. Od širokých ramen k útlému pasu měl vypracované svaly, jenže kůže byla pokrytá tenkými pruhy a vypovídala o nějakém dávném traumatu. Amanda poznala jizvy po brutálním bití. Některé světlé pruhy kůže dokonce vystupovaly ven jako plastický šev.

Vylekán nenadálým tichem se Devlin ohlédl přes rameno.

Nejdřív měl v očích tázavý pohled, ale brzy pochopil, co spatřila. Rysy v obličeji mu ztvrdly a ramenní svaly se napjatě

stáhly. Zvedl jedno obočí a Amandu vyděsil jeho hrdý aristokratický výraz. Nepotřeboval slov k tomu, aby jí zakázal mluvit o zjevně zapovězeném tématu. Jeho pohled byl dostatečně výmluvný. Amandě se stále vtírala myšlenka, že Devlin vypadá jako dokonalý aristokrat.

Nasadila lhostejný výraz a snažila se vybavit si jeho poslední slova. Říkal něco v tom smyslu, že měl těžké ráno. „Ano,“ řekla klidně, obešla stůl a zastavila se před ním se sklenicí whisky v ruce. „Věřím, že přepadení ve vlastní kanceláři je neobvyklý zážitek“

„No, fyzické napadení jsem opravdu ještě nezažil. Se slov-ními útoky už je to horší.“ Devlin se uklidnil, protože pochopil, že se ho Amanda na jizvy nebude vyptávat. Vzal si od ní whisky a jedním douškem ji do sebe obrátil.

Amanda pozorovala pohyb jeho hrdla jako uhranutá. Přepadla ji touha dotýkat se jeho šíje a vtisknout mu do krční jamky vřelý polibek Zaťala volnou ruku v pěst. Propánaboha, musí ovládnout své pudy!

Devlin odložil sklenici a upřeně se na ni zadíval. „Tirwittův vpád vlastně nebyl tím nejhorším. Větší potíže mi dělá držet se zpátky, abych se vás ani nedotkl“ .

Amanda překvapením zamrkala. Jeho doznání ji vyburco-valo k činu. Přiložila kapesník namočený v alkoholu k ráně a lehkými pohyby ji začala čistit. Devlin ucukl a sykl bolestí. Amanda pokračovala. Zaklel a začal před vlhkým kapesníkem uhýbat.

Amanda se nenechala odradit a dál čistila ránu. „V mých knihách,“ prohodila lehkým tónem, „snášejí hrdinové bolest s úsměvem.“

„Jenže já nejsem žádný hrdina,“ zavrčel, „a štípe to jak čert! Sakra, ženská, to nemůžete být jemnější?“

„Máte tělesné proporce hrdiny,“ poznamenala. „Ale hrdin-nou silou ducha zrovna nevynikáte.“

„Všichni nemůžeme mít váš pevný charakter, slečno Briarsová,“ prohlásil posměšně.

Amanda dopáleně přitiskla celý kapesník k ráně. Slyšela, jak Devlin zasténal, a viděla, jak bojuje s prudkou bolestí. Modré oči stažené do úzkých štěrbin jí slibovaly pomstu.

Vtom si kdosi odkašlal, oba současně obrátili hlavu ke dve-řím a spatřili Oskara Fretwella. Amanda si všimla, že mu v koutcích úst cuká potlačovaný smích a že mu slzí oči. Čemu se směje? Co je tady tak zábavného?

Ředitel se mistrovsky ovládal. „Přinesl jsem… obvazy a čistou košili, pane Devline.“

„To máte vždycky v práci náhradní oblečení, pane Devline?“ podivovala se Amanda.

„Jistě,“ odpověděl jí Fretwell vesele, dřív než se Devlin stačil vzpamatovat. „Člověk se ušpiní od inkoustu, poleje nebo ho přepadne zneuctěný šlechtic… Nikdy nevíte, co čekat. Je lepší se na všechno připravit.“

„Ven, Fretwelle,“ zavelel Devlin důrazně a ředitel se širokým úsměvem na tváři vycouval z kanceláře.

„Ten Fretwell se mi líbí,“ poznamenala Amanda a natáhla se po stočeném obvazu.

„To nejste sama,“ odtušil Devlin.

„Jak se k vám dostal?“ Amanda začala opatrně obvazovat ránu.

„Znám ho od dětství,“ odpověděl Devlin a přidržel konec plátěného obvazu. „Chodili jsme spolu do školy. Když jsem založil nakladatelství, on a pár dalších spolužáků ke mně nastoupili. Guy Stubbins vede účetnictví, Basil Fry dohlíží na obchody v zahraničí a Will Orpin řídí tiskárnu.“

„A kam jste chodil do školy?“

Dlouho mlčel a tvářil se nepřístupně. Amanda se domnívala, že neslyšel její otázku, a tak se ji chystala zopakovat.

Vtom přišla jeho úsečná odpověď: „Tam to neznáte. Je to takové malé hnízdo uprostřed vřesovišť.“

„A proč mi nepovíte…,“ začala a zastrčila volný konec ob-vazu.

Nenechal ji domluvit. „Podejte mi košili,“ přikázal jí rozmrzele.

Všimla si jeho neochoty bavit se na dané téma, a proto na něho dál nenaléhala. Vzala pečlivě složenou košili, protřepala ji a rozepnula horní knoflík. Ze zvyku mu ji přidržela stejně profesionálně jako zkušený komorník. Často tak pomáhala otci.

„Vy se nějak vyznáte, slečno Briarsová,“ poznamenal Devlin a zapínal si knoflíčky bělostné košile.

Když si zasunoval spodek košile do kalhot, odvrátila hlavu.

Díky postavení staré panny toto gesto stačilo. Mladou dívku by podobná situace velmi zkompromitovala. Poprvé cítila svůj věk jako výhodu.

„Pečovala jsem o tátu, než umřel,“ vysvětlovala klidně.

„Byl vážně nemocný a potřeboval pomoc při oblékání. Byla jsem služka, kuchařka a ošetřovatelka v jedné osobě. Hlavně poslední dva roky před jeho smrtí.“

Devlinův rozmrzelý výraz okamžitě zmizel. „Jste velmi sta-tečná žena,“ řekl jí bez nejmenšího náznaku ironie.

Z jeho chápavého, soucitného pohledu poznala, že jí ro-zumí. Ví, že obětovala z lásky nejhezčí léta nemocným rodičům. Tuší, že kvůli smyslu pro povinnost a pocitu odpovědnosti se nemohla bezstarostně bavit a flirtovat jako ostatní děvčata.

Koutky úst mu zacukaly v náznaku úsměvu a Amandu vyděsila vlastní reakce. Jak moc se jí líbí! Je v něm jakási chla-pecká hravost a šibalství, které je pro ni něčím úplně novým.

Všichni její známí, a zejména ti úspěšní, jsou tak strašně vážní! V Jacku Devlinovi se nevyznala.

Spěšně uvažovala, čeho se chytit, aby přerušila chvíli dů-věrného ticha. „Co tak hrozného napsala paní Bradshawová o lordu Tirwittovi, že ho to tolik rozčílilo?“

„Protože už vás, kočičko, trochu znám, váš dotaz mě vůbec nepřekvapuje.“ Zamířil ke knihovně a přejel očima hřbety knih. Vytáhl knihu v plátěné vazbě a mlčky jí ji podal.

„Hříchy madam B,“ četla Amanda zamračeně.

„Dárek pro vás,“ oznámil. „Příhody lorda T najdete v šesté nebo v sedmé kapitole. Až je přečtete, pochopíte, proč měl chuť vraždit.“

„Přece si nevezmu takovou hnusnou věc s sebou domů,“ bránila se Amanda a zírala na složitý ornament na obálce. Po chvíli zjistila, že ozdobné kudrlinky vytvářejí poněkud obscénní obrázky. „Jak vás vůbec napadlo, že bych něco takového mohla číst?“

„Z badatelského zájmu, samozřejmě,“ odpověděl nevinně.

„Přece jste dospělá žena. A kromě toho, ta kniha není tak neslušná, jak si myslíte.“ Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha:

„Kdybyste chtěla něco tvrdšího, mohl bych vám ukázat pár knížek, po kterých byste se červenala ještě další měsíc.“ Cítila jeho dech na krku a rozechvěla se.

„To si dovedu představit,“ odvětila chladně. Svírala knížku ve zpocených dlaních a po zádech jí běhal mráz. V duchu za-klela. Teď mu nemůže knížku vrátit, protože by na koženém obalu uviděl otisk jejích zpocených dlaní. „Věřím, že paní

Bradshawová věrně popsala svou profesi. Dík za studijní materiál“

V modrých očích mu zajiskřil smích. „To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat. Vždyť jste mě zbavila Tirwitta.“

Se skromným výrazem ve tváři jen pokrčila rameny. „Kdybych vás nechala zabít, nedostala bych svých pět tisíc.“

„Tedy přijímáte mou nabídku?“

Amanda váhavě přikývla a svraštila čelo. „Asi jste měl pravdu, pane Devline. Skutečně si mě můžete koupit.“

„To jsem rád.“ Tiše se zasmál. „Může vám být útěchou, že jste dražší než ostatní.“

„A taky bych se nechtěla dožít toho, že mě začnete vydírat.“

„K takovým prostředkům obvykle nesahám,“ ujistil ji a v očích mu šibalsky blýsklo. „Na druhé straně bych udělal všechno, abych vás získal. Moc mi na vás záleží.“

Když Amanda zpozorovala, že’se k ní blíží, křečovitě zaryla prsty do obalu knihy. Sledovala jeho pomalý, plíživý krok a propadla panice. „To, že jsem se rozhodla pro spolupráci, neznamená, že si ke mně můžete dovolovat, pane Devline.“

„Nebojte se.“ Zahnal ji do kouta, až se zády přitiskla ke knihovně a hlavu opřela o kožené hřbety knih. „Chtěl jsem jen završit obchod stiskem ruky.“

„Stiskem ruky?“ opakovala nejistě. „To bych snad…“ Vtom jeho mohutná tlapa sevřela její ručku. Amanda se hlasitě nadechla a kousla se do rtu. Jeho ruka ji hřála do věčně stu-dených prstíků. Pevně ji svíral, jako by ji už nechtěl pustit. Rozdíl v jejich výšce byl tak obrovský, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře. Navzdory své pevné, kypré postavě se před ním cítila jako drobná panenka.

„Pane Devline,“ vypravila ze sebe, „proč chcete vydat můj román na pokračování?“

„Protože nákup knih je výsadou bohatých. Chci vydávat knihy levně, aby se k dobré četbě dostali i obyčejní lidé. Chu-dák potřebuje nějaký únik víc než boháč.“

„Únik?“ zamyslela se Amanda. Takhle o knihách ještě nikdy nepřemýšlela.

„Ano, potřebujete něco, abyste se odpoutala od toho, kdo jste a jak žijete. To občas pocítí každý. Párkrát v životě mě knížka zachránila před úplným zoufalstvím…“

Náhle se zarazil a Amanda poznala, že s tím se jí svěřit nechtěl. Rozhostilo se nepříjemné ticho, do kterého se ozýval jen praskot ohně v krbu. Amanda cítila, že vzduch je prosycen čímsi nevysloveným. Měla chuť Devlinovi říct, jak moc mu rozumí. Ona také poznala sílu tištěného slova, které osvobozu-je. I ona v těžkých dobách hledala útočiště v knihách.

Stál u ní tak blízko, že cítila jeho horkost. Musela se kous-nout do rtu, aby se ho nezeptala na jeho tajemnou minulost. A jestli únik ke knihám měl něco společného s jizvami na jeho zádech.

„Amando,“ zašeptal. Přestože ji neprovokoval pohledem ani tónem hlasu, nemohla se ubránit vzpomínkám na osudné setkání v den svých narozenin. Jak se jí něžně dotýkal, jak slad-ce chutnaly jeho polibky a jak rozkošné bylo probírat se jeho hedvábnými kadeřemi!

Úpěnlivě hledala vhodná slova, která by přerušila zvláštní kouzlo mezi nimi a vysvobodila ji z nebezpečné situace. Bála se však promluvit. Nejspíš by se zajíkala a koktala jako školačka. Jeho blízkost ji úplně ochromila.

Naštěstí je vyrušil příchod Oskara Fretwella. Lehce zaklepal a bez váhání vešel do kanceláře. Sršela z něho energie a zdálo se, že si ve svém rychlém tempu ani nevšiml, jak Amanda s provinilým ruměncem ve tváři odskočila od Devlina.

„Promiňte, pane,“ obrátil se k Devlinovi. „Právě přišel strážník, Jocob Romley. Vezme lorda Tirwitta do vazby a přeje si vás vyslechnout ohledně dnešního incidentu.“

Devlin neodpovídal a hltal Amandu pohledem mlsného ko-coura, kterému právě uklouzla chutná myš.

„Už musím jít,“ zabručela Amanda a natáhla si spěšně rukavičky. „Nebudu vás zdržovat, pane Devline. Budu vám vděčná, když se o mně strážníkovi nezmíníte - nemám zájem, aby mě propírali v ,černé kronice’. Můžete si připsat zásluhu, že jste skolil lorda Tírwitta sám.“

„Publicita by zvedla prodej vašich knih,“ radil Devlin. „Chci, aby se mé knihy prodávaly pro svou kvalitu, ne kvůli nějakému hloupému skandálu.“

Obrátil k ní obličej, v němž se zračilo upřímné překvapení.

„A není to jedno? Hlavní je zvýšení poptávky, nemyslíte?“

Se smíchem se od něho odvrátila a oslovila ředitele: „Vy-provodíte mě, pane Fretwelle?“

„Velmi rád.“ Fretwell jí dvorně nabídl rámě, a odváděl ji ven.

Jack měl Gemmu Bradshawovou rád. Cítil se s ní spřízněn osudem. Ani jeden z nich neměl urozené předky a nepříznivé okolnosti je oba zocelily v úsilí dosáhnout úspěchu. Jako děti poznali nespravedlnost a pochopili, že lepší život si musí vy-bojovat sami. A tak s trochou štěstí se on stal věhlasným nakladatelem a ona stejně známou prostitutkou.

Gemma sice začala jako šlapka na ulici, ovšem brzy si uvědomila, že takový život s sebou nese četná rizika. Pouličním děvčatům hrozily ošklivé nemoci, často se stávaly cílem útoků a předčasně stárly. Proto se Gemma rozhodla dostat se z ulice

co nejdřív pryč.’ Našla si bohatého ochránce a ten jí koupil menší dům. V něm založila nejslavnější nevěstinec v Londýně.

Svůj podnik chytře vedla a nabízela vysoký standard. Svá děvčata pečlivě vybírala a školila. Nabízela luxusní zboží za astronomické ceny, a o zákazníky neměla nouzi.

Jack oceňoval půvab slečen z elegantního cihlového domu s bílým sloupovím, který uvnitř skrýval přepychové salony a ložnice s řadou balkonů, ale přesto nepřijal Gemminu nabídku, aby strávil bezplatně noc s jednou z jejích děvčat. Nestálo že-nu, kterou si mohl koupit za peníze. Ženy pro něho představovaly výzvu, rád se jim dvořil, sváděl je a dobýval.

Už to byly dva roky, co navrhl madam Bradshawové, aby sepsala své vzpomínky a vylíčila divoké eskapády, které se odehrály ve věhlasném vykřičeném domě. Gemmě se jeho ná-pad zalíbil, protože vycítila, že publicita zvýší zisky a upevní její pozici nejznámější londýnské bordelmamá. Navíc byla hrdá na své úspěchy a ráda se jimi chlubila.

S pomocí jednoho z Jackových spisovatelů sepsala Gemma memoáry, které hýřily vtipem a přinesly řadu skandálních odhalení. Úspěch knihy překonal i nejsmělejší představy a oběma přinesl tučný zisk. A věhlas Gemmina podniku pronikl’ až za hranice.

Z Jacka a Gemmy se stali přátelé a oba nacházeli potěšení v tom, že spolu mohou hovořit upřímně, bez nejmenší přetvářky. V Gemmině společnosti Jack odložil společenské konvence, které obvykle lidem bránily říkat věci přímo. Jackovi připadlo zábavné, že podobně bez příkras by dokázal nejspíš mluvit také s Amandou Briarsovou. Nechápal, jak je možné, že stará panna a madam mají v sobě stejnou přímočarost.

Jack Gemmu navštívil bez ohlášení a ta ho navzdory četným společenským povinnostem nechala hned uvést k sobě do

soukromého salonu. Jak správně tušil, Gemma jeho návštěvu očekávala. Pohled na vyšňořenou madam hovící si v přepy-chovém salonu ho současně pobavil i rozzuřil.

Salon, stejně jako zbytek domu, nechala Gemma záměrně vybavit tak, aby se v něm dobře vyjímala. Stěny byly potaženy zeleným brokátem a zlacený nábytek smaragdovým a zlatým sametem. Na pozadí těchto barev se jí rusé vlasy vyčesané do vysokého účesu leskly jako oheň.

Gemma byla vysoká, kyprá žena s hranatým obličejem a velkým nosem. Díky zvláštnímu šarmu a velké sebedůvěře působila na své okolí tak, že ji mnozí vnímali jako krasavici. Nejhezčí na ní však bylo, že měla upřímně ráda muže.

I když ženy často tvrdí, že mají muže rády a že si jich váží, nebývá to většinou pravda. Gemma patřila k výjimkám. V její společnosti se muži cítili dobře. Jejich chybám se spíš usmívala, než aby ji rozčilovaly… Dokázala v mužích vzbudit důvěru. Vycítili, že je bere takové, jací jsou, a ani ji nenapadne, aby se na nich pokoušela něco změnit.

„Už jsem tě čekala, můj milý,“ předla sladce a natahovala k němu paže. Jack ji uchopil za ruce, pohlédl do zdviženého obličeje a trpce se na ni usmál. Jako vždy měla prsty obtěžkané prsteny, takže je přes vrstvy zlata a bezpočet drahých kamenů ani necítil.

„To věřím,“ zavrčel. „Měla bys mi něco vysvětlit.“ Radostně se zazubila. Zjevně se bavila tím, jak ho napálila.

„Že se na mě nezlobíš, Jacku, vid? Vlastně jsem ti dala dárek. Jak často se ti povede posloužit jako hřebec tak báječnému stvoření?“

„Ty si myslíš, že slečna Briarsová je báječná?“ otázal se Jack nedůvěřivě.

„Přirozeně,“ prohlásila Gemma důrazně bez nejmenší stopy po ironii. Oči jí pobaveně jiskřily. „Slečna Briarsová za mnou přišla a požádala mě o milence na jednu noc stejně, jako by si u řezníka kupovala kus hovězího. Ocenila jsem její kuráž, jednala se mnou jako se slušnou ženou. Jako rovný s rovným. Moc se mi líbila.“

Gemma seděla na čalouněném lehátku a pokynula mu, aby si sedl do křesla vedle ní. S přirozeností sobě vlastní natáhla dlouhé nohy tak, „aby se jejich ladné křivky rýsovaly pod sukní dlouhých šatů vínově červené barvy. „Tory,“ křikla a najednou se před nimi zjevila služebná. „Přines panu Devlinovi sklenku brandy.“

„Radši bych si dal kávu.“

„Dobře. Tak přines kávu, cukr a smetanu.“ Gemma sešpulila rudé rty zvýrazněné růží do svůdného úsměvu. Počkala, až služka zmizela za dveřmi.

„Asi čekáš, že ti vysvětlím, jak mě to napadlo. No, náhodou ses u mě objevil jen pár hodin po návštěvě slečny Briarsové. Zmínil ses, žes získal její rukopis. A říkal jsi, že by ses s ní chtěl seznámit. Tehdy jsem dostala skvělý nápad. Slečna Briarsová žádala milence, a já jsem žádného vhodného neměla. Mohla jsem jí poslat leda nějakého hezouna s prázdnou hlavou. Třeba Neda nebo Judu. Žádný se pro ni nehodil.“

„Ale? Pročpak ne?“ Jackův hlas zněl výhrůžně.

„Prosím tě! Měl ji připravit o panenství nějaký hlupák? To bych jí nikdy neudělala. Právě jsem si lámala hlavu, kde vzít vhodného muže, když ses objevil ty.“ Koketně pokrčila rame-ny. „Řešení se nabízelo samo. Rozhodla jsem se poslat tebe, a protože si slečna Briarsová nestěžovala, předpokládám, že s tebou byla spokojená.“

Jack najednou cítil, že mu Gemma Bradshawová vlastně prokázala službu. Mohla k Amandě poslat nějaké hloupé mlá-dě, které by neocenilo její půvab a kvalitu, někoho, kdo by ji připravil o nevinnost stejně bezmyšlenkovitě, jako by utrhl jablko ze stromu. Ta představa ho rozčílila. Něco takového by nesnesl. Najednou ho síla vlastní reakce vyděsila.

„Mohla ses mi se svým plánem svěřit,“ zabručel naoko ne-vrle, ale ve skutečnosti cítil ulehčení. Panebože, co kdyby se u Amandy za dveřmi tehdy objevil někdo jiný?

„Nemohla jsem riskovat, že bys odmítl,“ pokračovala Gem-ma: „A věděla jsem, že až uvidíš slečnu Briarsovou, neodoláš.“

Jack nehodlal jen tak přiznat, že se nemýlila. „A jak tě napadlo, že letím na stárnoucí slečny?“

„Vy dva jste si přece tak podobní! To přece pozná každý na první pohled.“

Její slova ho trochu vylekala. Překvapeně povytáhl obočí.

„A v čem jsme si podobní?“

„Oba dva si myslíte, že srdce je jen stroj. Něco jako hodinky, co se dají snadno opravit“ Pobaveně si odfrkla a pokračovala mírnějším tónem: „Amanda Briarsová potřebuje někoho, kdo by ji miloval. A přitom si myslí, že svou potřebu lásky uspokojí, když si najme milence na jednu noc. A ty, milý Jacku, se úporně bráníš, aby sis nezadal, i když ze všeho nejvíc potřebuješ lásku. Místo s milující bytostí ses oženil se svým podnikem, ale ten tě v noci v posteli nezahřeje.“

„Nejsem žádný mnich, Gemmo,“ bránil se Jack. „Nemám nouzi o přítelkyně.“

„Nemyslela jsem na sex, zabedněnče! To tě nikdy nenapadlo, že potřebuješ partnerku? Někoho, komu bys věřil, s kým by ses dělilo starosti… No prostě koho bys miloval?“

Jacka znepokojilo, že na její otázku neumí odpovědět. Měl spoustu známých, měl přátele, a dokonce mnoho milenek. Nikdy však nepotkal ženu, která by mu dala víc než tělesné uspokojení. Žádná v něm dosud neprobudila cit, a on za to dá-val vinu sobě. Něco mu chybí, nemá prostě schopnost navázat hlubší vztah.

„Slečna Briarsová je stěží ideální partnerka pro sobeckého lumpa,“ obvinil sám sebe hořce.

„Ale?“ usmála se Gemma vyzývavě. „Proč to aspoň ne-zkusíš? Možná tě výsledky překvapí.“

„Nikdy mě nenapadlo, že si budeš hrát na dohazovačku, Gemmo.“

„Občas ráda experimentuju,“ prohodila lehkým tónem.

„Tentokrát bych s napětím sledovala, jak to dopadne.“

„Nic by z toho nebylo,“ ujistil ji Jack. „A pokud náhodou ano, raději bych si ukousl jazyk, než bych ti něco řekl“

„Ty bys mi nedopřál ani trochu zábavy? Víš přece, že s te-bou mám ty nejlepší úmysly. Tak povídej, k čemu mezi vámi došlo tehdy večer? Hořím zvědavostí.“

Tvářil se nepřístupně. „K ničemu nedošlo.“

Pobaveně se rozesmála. „Neumíš lhát, Jacku. Kdybys tvrdil, že sis s ní jen zaflirtoval nebo že jste se pohádali, uvěřila bych ti. Ale že se nestalo nic… , to je vyloučené.“

Jack neměl ve zvyku svěřovat se přátelům a známým. Už dávno si osvojil umění nezávazně konverzovat a přitom o sobě nic nevyzradit. Zdálo se mu zbytečné dělit se s někým o tajemství, když věděl s jistotou, že si je dotyčný nenechá sám pro sebe.

Amanda Briarsová je nádherná žena, i když se může na první pohled zdát všední. Je inteligentní, vtipná, odvážná, praktická, a hlavně velmi zajímavá. Mátlo ho, že vlastně neví,

co od ní čeká. Doposud vždycky věděl, k čemu ženy potřebuje. Měl chytré kamarádky, obchodní partnerky i zábavné milenky. ‘Těm nezajímavě nudným nebo těm, co otevřeně lovily ženicha, se raději vyhýbal. Amanda nezapadla do žádné známé kategorie.

„Políbil jsem ji,“ vylétlo z něho. „Ruce jí voněly po citro-nech. Cítil jsem…“ Nemohl najít slova pro své pocity a zmlkl. Najednou mu svitlo, že večer prožitý s Amandou překonal všechny jeho vžité představy a zmátl ho.

„To je všechno, co mi povíš?“ naléhala Gemma otráveně.

„Jestli se takhle projevují tvé schopnosti popisu, už se nedivím, že ses nikdy nepokusil psát.“

„Toužím po ní, Gemmo,“ řekl procítěně. „Ale to není dobré pro ni ani pro mě.“ Odmlčel se a smutně se usmál.

„Kdybychom spolu měli poměr, špatně by skončil. Chtěla by po mně věci, které jí nemůžu dát.“

„A jak to můžeš vědět?“ dobírala si ho Gemma mírně.

„Protože nejsem žádný hlupák. Amanda Briarsová je typ ženy, která si zaslouží víc než… polovičního muže.“

„Cože? Polovičního muže?“ smála se Gemma. „Z důvěry-hodných zdrojů vím, že máš úplně jinou pověst!“

Jack neodpověděl, protože pochopil, že s Gemmou nemá smysl o takových věcech diskutovat. Usmál se na služebnou, která mu právě přinášela kávu. „No nic,“ zabručel, „naštěstí jsou na světě i jiné ženy než Amanda Briarsová.“

Gemma už ho nechtěla dalšími otázkami trápit a změnila téma. „Kdybys měl zájem o některé z mých děvčat, stačí říct. Můj nakladatel má u mě dveře pořád otevřené.“

„Počkej…“ Jack se napil kávy a nasadil hraně dobromyslný výraz. Potom pokračoval: „Dnes ráno mě v kanceláři navštívil lord Tirwitt. Nelíbilo se mu, jaks ho ve své knize popsala.“

„Ale?“ Gemma se tvářila lhostejně. „A co chtěl ten náfuka?“

„Pokusil se mě probodnout ostrou špicí své vycházkové hole.“ Gemma se rozesmála na celé kolo. „Ježíši!“ zalapala po dechu. „A to jsem ho šetřila. Vždyť všechno to svinstvo se ani nedalo zveřejnit!“

„Pokud vím, nikdo ti nevyčetl nedostatek vkusu, Gemmo.

Kromě lorda Tirwitta. Jenže na tvém místě bych si dal pozor. Možná tě navštíví, až ho pustí z vazby na Bow Street.“

„Sem už nepřijde,“ ujistila ho Gemma a setřela si slzu, která jí ukápla z oka ukrytého pod silnou vrstvou černého líčidla.

„Svou návštěvou tady by jen potvrdil všechny nepěkné pověsti. Stejně ti děkuju za varování, můj milý.“

Ještě chvíli si povídali o obchodech, investicích a o politice.

Gemma byla Jackovi rovnocenným partnerem. Líbil se mu její kousavý humor a pragmatismus. Rozuměli si v tom, že ani jeden z nich se neupínal ke konkrétní politické straně, politi-kovi nebo ideálu. Podporovali buď konzervativce, nebo liberály podle toho, co momentálně lépe vyhovovalo jejich osobním zájmům. Neznali skrupule, a kdyby se loď potápěla, byli by těmi příslovečnými krysami, co jako první opouštějí palubu, a ještě by si pro sebe našli ten nejlepší záchranný člun.

Káva v konvici zatím vychladla a Jack si vzpomněl na další plánované schůzky. „Už jsem tě zdržel dost dlouho,“ řekl s úsměvem a zvedl se. Sklonil se ke Gemmě a políbil jí ruku. Rty se však nedotkl kůže, nýbrž blyštivých kamenů na prstech chřestících šperky.

Přátelsky se na sebe usmáli a Gemma se jen tak mimochodem zeptala: „Budeš vydávat slečnu Briarsovou?“

„Ano. Ale pokud jde o její osobu, zavázal jsem sám sebe slibem cudnosti.“

„To je velmi moudré, můj milý.“ Její hlas zněl pochvalně, ale v očích jí šibalsky zajiskřilo. Jako by se mu potají smála. Jack pocítil nervozitu, když si vzpomněl na stejně pobavený pohled Oskara Fretwella. K čertu, co směšného všichni vidí na jeho chování k Amandě Briarsové?

6

K Amandině údivu nepřinesl smlouvu od Jacka poslíček, ale Oskar Fretwell. Ředitel působil stejně příjemným dojmem jako posledně, tyrkysově modré oči se dívaly přátelsky a mile se na ni usmíval. Zdálo se, že svým vzhledem a vybraným chováním udělal velký dojem na Sukey, protože služebná z něho nespouštěla oči. Amanda musela potlačit úsměv, když viděla, jak si ho bezostyšně prohlíží. Jistě jí neujde ani maličkost, pomyslela si při pohledu na Sukey, která Fretwella důkladně zkoumala, od světlých vlasů, lesknoucích se jako čerstvě vyra-žená zlatá mince, po špičky naleštěných černých bot.

Uvedla ho do’salonu s takovou úctou, jako by doprovázela královskou návštěvu.

Na Amandino vybídnutí se Fretwell posadil a natáhl se po hnědém koženém vaku, který odložil vedle sebe. „Vaše smlou-va,“ oznámil a se šustěním vytáhl tlustý svazek listin. „Stačí přečíst a podepsat.“ Amanda od něho vzala štos papírů a udiveně zvedla obočí. Odpověděl omluvným úsměvem.

„Tak dlouhou smlouvu jsem ještě neviděla,“ řekla a zašklebila se. „To má jistě na svědomí můj advokát.“

„Když jsme zahrnuli všechny podmínky a požadavky vašeho právníka pana Talbota, vznikl neobyčejně důkladný dokument.“

„Hned si to přečtu. Jestli je všechno v pořádku, smlouvu podepíšu a zítra vám ji vrátím.“ Odložila papíry stranou. Zaskočila ji vlastní nedočkavost. Jak je možné, že už se nemůže dočkat, až začne psát pro lumpa Devlina?

„Mám vám vyřídit osobní vzkaz od pana Devlina,“ oznámil jí Fretwell a oči za nablýskanými skly brýlí se mu leskly. „Přál si, abych vám řekl, že ho vaše nedůvěra mrzí.“

Amanda se rozesmála. „No, věřím mu asi stejně jako ha-dovi. Pokud jde o smlouvy, nenechávám nic náhodě. Druhá strana by toho okamžitě zneužila.“

„Slečno Briarsová!“ Zdálo se, že svými slovy Fretwella skutečně šokovala. „Jestli jste z pana Devlina nabyla takový dojem, pak vás ujišťuji, že se mýlíte! Je to moc slušný člověk… Kdybyste jen tušila…“

„Copak?“ přerušila ho Amanda. „No tak, pane Fretwelle, jen mi povězte, co je na Devlinovi tak obdivuhodného. Asi nevíte, že nemá zrovna dobrou pověst. Přiznávám, že má jisté vemlouvavé kouzlo, ale ještě jsem na něm nenašla nic, co by svědčilo o jeho charakteru. Zajímalo by mě, proč ho tolik chvá-líte.“

„Víte, pan Devlin je velmi náročný a udává takové tempo, že bývá obtížné držet s ním krok. Ale je vždycky spravedlivý a za dobře vykonanou práci štědře platí. Někdy se sice rozčílí, ale většinou s ním bývá rozumná domluva. Je velmi soucitný, i když to na sobě nedává navenek znát. Třeba když nějaký za-městnanec na delší dobu onemocní, drží mu místo, dokud se zase nevrátí do práce. Tím je mezi zaměstnavateli čestnou vý-jimkou.“

„Vy se s ním znáte asi dlouho,“ prohodila Amanda tázavě.

„Ano. Chodili jsme spolu do školy. Když jsme vyšli ze školy, přidal jsem se k němu s několika dalšími kamarády a odešli jsme do Londýna. Devlin tu chtěl založit nakladatelství.“

„Vy jste se taky zajímalo vydávání knih?“ zeptala se Aman-da nedůvěřivě.

Fretwell pokrčil rameny. „Bylo mi to jedno. Kdyby se tehdy Devlin rozhodl pracovat v docích, stát se řezníkem nebo pro-davačem ryb, šli bychom zase za ním. Kdyby nebylo pana Devlina, vedli bychom úplně jiný život. Vlastně nebýt jeho, někteří z nás by už byli po smrti.“

Amanda údivem málem otevřela pusu. „Co jste tím myslel, pane Fretwelle?“ Všimla si, že Fretwell je najednou nesvůj, jako by prozradil něco, co neměl v úmyslu.

Smutně se usmál. „Pan Devlin přísně střeží své soukromí.

Řekl jsem víc, než jsem měl. Na druhé straně… Měla byste asi pochopit pár věcí. Je jasné, že si vás Devlin velmi oblíbil.“

„Stejně jako řadu dalších,“ odbyla ho Amanda chladně při vzpomínce na večírek u Talbota. Měla ještě stále před očima, kolik přátel a známých se kolem Jacka točilo. Rozhodně neměl problémy s opačným pohlavím. Ženy se před ním natřásaly, hihňaly a při sebemenší pozornosti z jeho strany byly úplně bez sebe.

„To je jen fasáda,“ ujistil ji Fretwell. „Kvůli obchodu chodí do společnosti a má hodně známých, ale rád má jen pár lidí. A věří jen několika nejbližším přátelům. Kdybyste znala jeho minulost, pochopila byste.“

Amanda neměla ve zvyku zneužívat ženský půvab k tomu, aby z mužů vytáhla potřebné informace. Jednala obvykle pří-mo jako muž. Nyní se však přistihla, že na Fretwella útočí nej-sladším úsměvem, jakého byla schopna. Z nějakého důvodu dychtila dovědět se co nejvíc o Devlinově minulosti. „Pane Fretwelle,“ naléhala sladce, „proč mi aspoň trochu nedůvěřu-jete? Umím držet jazyk za zuby.“

„Rád vám věřím. Tohle téma se ale do salonu nehodí.“

„Nejsem nezkušené děvče, pane Fretwelle, ani křehká skleníková květinka. Slibuji, že neomdlím.“

Fretwell se sice usmál, ale jeho hlas zněl vážně. „Zmínil se vám Devlin o škole?“

„Řekl mi jen, že chodil do školy někde na venkově. Uprostřed vřesovišť. Konkrétnější nebyl“

„Poslali nás do internátní školy v Knatchford Heath,“ vyslovil Fretwell důrazně, jako by pronášel nějakou strašlivou kletbu. Potom zmlkl a Amanda měla pocit, že zápasí s jakousi noční můrou. Zamyslela se. Jméno Knatehford Heath už někdy slyšela… Nezmiňovala se o něm jedna nepěkná lidová říkanka?

„Nic o té škole nevím,“ zašeptala zamyšleně. „Leda… mám nejasné tušení, že tam kdysi zemřel chlapec?“

„Tam zemřelo víc chlapců.“ Fretwell se smutně usmál.

„Dnes už díkybohu škola neexistuje.“ Hovořil nízkým, monotónním hlasem, jako by si potřeboval od vyprávění zachovat odstup. „Skandál střídal skandál, až společenský tlak na rodiče vzrostl natolik, že si nedovolili tam chlapce dál posílat. Kdyby školu nezavřeli, sám bych ji podpálil“ Výraz ve tváři mu ztvrdl“Posílaly se tam nechtěné nebo nemanželské děti. Skončili tam chlapci, kterých se rodiče potřebovali zbavit. Pohodlný způsob, jak napravit omyl. Tak jsem se tam dostal já

- jako nemanželský syn vdané dámy, která nasazovala manželovi parohy a musela se zbavit živoucího důkazu svého cizoložství. Devlin… je syn šlechtice, který znásilnil chudou irskou služku. Když mu umřela máma, otec se bastarda jednoduše zbavil tak, že ho poslal do knatchfordského pekla.“ Odmlčel se a zdálo se, že se oddal hořkým vzpomínkám.

„Vyprávějte dál,“ pobídla ho Amanda jemně. „Povězte mi o škole.“

„Měli jsme tam jednoho nebo dva hodné učitele,“ pokračoval. „Většinu však tvořily nelidské zrůdy. Ředitel byl učiněný ďábel. Když se student dobře nepřipravil, když si postěžoval na

plesnivý chléb nebo na bryndu, kterou tam vydávali za ovesnou kaši, nebo se jinak provinil, trestali ho krutým bitím, hladověním, pálili mu kůži a vymýšleli další zvěrstva. Jeden z našich kamarádů, Orpin, ohluchl, jak ho hrubě fackovali. Další chlapec vinou podvýživy oslepl. Někdy studenta venku přivázali k bráně a musel tam zůstat celou noc, třeba i v kru-tém mrazu. Je zázrak, že jsme to přežili.“

Amanda na něho hleděla se směsicí hrůzy a soucitu. „A ro-diče věděli o krutém zacházení?“ vysoukala ze sebe.

„Jistě. Těm bylo jedno, jestli chcípneme. Řekl bych, že si to přáli. Nebrali si nás domů na prázdniny. Nikdy nás nepřijeli o Vánocích navštívit. Nikdo se nepřišel podívat, v jakých žijeme podmínkách. Jak jsem vám říkal, nechtěli nás. Přišli jsme na svět omylem.“

„Dítě se přece nedá odbýt tím, že se narodilo omylem,“ namítla Amanda náhle nejistým hlasem.

Fretwel1 se pousmál její námitce a klidně pokračoval: „Když jsem přišel do školy v Knatchford Heath, Jack Devlin už tam byl víc než rok. Hned jsem poznal, že se od ostatních chlapců odlišuje. Na rozdíl od nich dával najevo, že se učitelů ani ředitele nebojí. Bylo vidět, že je silný, chytrý a sebevědomý. Pokud se vůbec dá říct, že byl někdo mezi žáky i učiteli oblíbený, pak to byl on. Samozřejmě to neznamenalo, že by trpěl míň. Trestali ho bitím a hladem stejně jako ostatní, možná ještě víc. Brzy jsem si všiml, že na sebe někdy bere vinu za prohřešky slabších chlapců a nechává se trestat místo nich. A přemlouval k tomu taky další silnější hochy. Říkal, že si musíme pomáhat. Jen tak přežijeme školu a jednou se dostaneme na svobodu.“

Fretwell si sundal brýle a kapesníkem pečlivě vyleštil skla.

„Někdy vás při životě drží jen trocha naděje. Tu nám dával Devlin. Spřádal smělé plány, a my jsme tehdy ani nevěřili, že se někdy uskuteční. Přesto své sliby splnil.“

Amanda se nezmohla na slovo, protože ji Fretwel1 svým vyprávěním ohromil. Nemohla se vyrovnat s tím,že švihácký lump Jack Devlin a chlapec z Knatchford Heath jsou jedna a táž osoba.

Fretwell si všiml jejího nedůvěřivého výrazu. S úsměvem si nasadil brýle a vrátil se ke svému vyprávění. „Vím, co si myslíte. Devlin ze sebe rád dělá ničemu. Líbí se mu hrát si na černou ovci. Ale ve skutečnosti je to nejspolehlivější a nejvěr-nější přítel, jakého jsem kdy měl. Jednou pro mě dokonce riskoval život. Chytili mě, jak jsem kradl ze spíže jídlo, a za trest mě přivázali na noc venku k bráně. Byla mrazivá, větrná noc a já jsem se strašně bál. Ale brzy po setmění se ke mně doplazil Devlin s dekou. Rozvázal mi pouta a zůstal se mnou pod dekou až do svítání. Celou noc jsme plánovali, co podnikneme, až se dostaneme ven. Když se rozednilo, zase mě svázal, a opatrně se vytratil. Kdyby ho chytili, jak mi pomáhá, asi by ho utloukli k smrti.“

„Ale proč to dělal?“ otázala se. Amanda dojatě. „Proč se vystavoval nebezpečí kvůli vám a jiným chlapcům? Myslela jsem si…“

„Že mu jde jen o vlastní prospěch?“ dokončil za ni Fretwell a přikývl. „Musím se přiznat, že jsem nikdy dobře nerozuměl jeho pohnutkám. Ale jedním jsem si jistý - i když není věřící, jedná jako správný křesťan. Pomáhá bližním.“

„Když to říkáte, bude to nejspíš pravda,“ špitla Amanda.

„A přece…“ Nedůvěřivě po něm koukla. „Těžko se mi věří, že člověk, který se nechal týrat a mlátit za jiné, tolik vyváděl kvůli obyčejnému škrábnutí.“

„Aha, máte na mysli svou návštěvu minulý týden, kdy ho napadl lord Tuwitt a pořezal ho.“

„Ano.“

Fretwell se bez zjevného důvodu rozesmál. „Snesl mnohem větší bolest a ani nemrkl okem, to mi můžete věřit. Víte, mu-žům někdy dělá dobře, když je žena lituje.“

„Cože? On si přál, abych ho litovala?“ divila se Amanda. Fretwell by byl rád pokračoval, protože konverzace nabrala zajímavý směr, ale v poslední chvíli se zarazil. Zřejmě by neby-lo moudré prozradit víc. S úsměvem jí pohlédl do šedých očí.

„Už jsem vám toho svěřil dost.“

„To ne, pane Fretwelle,“ odporovala. „Ještě jste mi nepo-věděl, jak se stal z chudého sirotka nakladatel. A jak…“

„Zbytek vám dopoví pan Devlin. Až přijde čas.“

„Přece nemůžete skončit v polovině příběhu,“ stěžovala si Amanda a její naléhání Fretwella pobavilo.

„Další polovinu přenechám lepšímu vypravěči, slečno Briarsová.“ Odložil šálek a pečlivě složil ubrousek. „A teď už musím běžet. Mám další jednání. Nebo mi to pan Devlin spo-čítá.“

Arnanda zdráhavě přivolala Sukey. Ta se po chvíli objevila s ředitelovým kloboukem, pláštěm a rukavicemi. Fretwell se důkladně zachumlal do šatů a byl připraven vyrazit do mra-zivého, větrného dne. „Doufám, že vás brzy zase uvidím,“ lou-čila se s ním Amanda.

Přikývl. „Bude mi nesmírným potěšením, slečno Briarsová.

A málem jsem zapomněl…“ Sáhl do kapsy a vytáhl váček z černého sametu převázaný stříbrnou stuhou. „Šéf mi přikázal, abych vám tohle předal. Přijměte to jako upomínku na podpis první společné smlouvy.“

Amanda zůstala stát na místě a přiměla se k tomu, aby si sáček od Fretwella vzala. „Nemůžu od pana Devlina přijímat osobní dary, prohlásila s ostražitým pohledem.

Je to jen násadka na pera,“ oznámil jí Fretwell věcně. „Nejde o nic osobního.“

Amanda váček opatrně uchopila a jeho obsah vysypala do dlaně. Spatřila stříbrnou násadku a několik ocelových hrotu. Překvapeně zamrkala. Ať si říká Fretwell, co chce, tohle pero je osobní dárek, vždyť muselo stát stejně jako šperk! Těžká násadka z ryzího stříbra byla zdobená rytými motivy a tyrkysem. Kdy naposledy dostala dárek od muže? Samozřejmě ‘vánoční pozornosti od příbuzných nepočítá. Najednou se jí zatočila hlava jako malému děvčeti. Rozum ji našeptávat že by měla drahý předmět vrátit, ale hlas rozumu neuposlechla. To krásné pero si nechá! Pro Devlina zřejmě nic neznamená a jí udělá radost!

„Je krásne“ prohlásila rozpačitě. „To pan Devlin obdarovává všechny autory?“

„Ne, slečno Briarsová.“ Oskar Fretwell ji ještě obdařil veselým úsměvem a vyšel ven, kde ho ovanul ledový vzduch a ohlušil pouliční polední ruch.

„Tuto pasáž musíme vypustit.“ Devlinův dlouhý prst se zabodl do listu papíru ležícího před ním na psacím stole.

Amanda k němu přistoupila, nakoukla mu přes rameno a s. přimhouřenýma očima sledovala označený odstavec., „To v žádném případě. Dotváří charakter hrdinky.“

„Ale zpomaluje spád vyprávění,“ odporoval rozhodně.

Uchopil pero a chystal se odstavec přeškrtnout. „Už jsem vás dnes jednou upozornil, slečno Briarsová, že chystáme román na pokračování. Všechno záleží na správném tempu.“

„Takže pro vás je spád děje důležitější než kresba charak-terů?“ vybuchla rozohněně a vyškubla mu papír z ruky.

„Neblázněte. Vždyť v textu jsou další části, které hrdinku podrobně charakterizují.“ Vstal a blížil se k ní. „Tenhle odstavec je opravdu nadbytečný.“

„Má pro příběh klíčový význam,“ trvala na svém Amanda a křečovitě svírala ukořistěny list papíru.

Jack jen s úsilím potlačil úsměv při pohledu na její odhodlanou neústupnost. Moc ji to slušelo. Toho rána začali s úpravami Zkažené dámy a společné sezení připadalo Jackovi velmi příjemné. Úprava Amandina románu do tvaru seriálu postupovala zatím hladce. Až dosud Amanda souhlasila téměř s každým jeho návrhem a byla vnímavá k jeho názorům. Někteří z autorů, s nimiž spolupracoval, byli tvrdohlaví jako mezci a nebyli ochotní nic ve svých rukopisech měnit. S Amandou se pracovalo dobře, protože neměla o své literární tvorbě přehnaně vysoké mínění. Naopak, byla velmi skromná a pochvalná slova o jejím talentu ji přiváděla do rozpaků. Zápletka knihy se točila kolem ženy, která se snažila žít ve shodě s přísnými společenskými pravidly, ale selhala. Neunesla svazující konvence a na cestě za štěstím spáchala skoro všechny osudové hříchy - oddala se hazardu byla nevěrná manželovi, a porodila dokonce nemanželské dítě.

Nakonec dospěla k neslavnému konci a zemřela na pohlavní nemoc. Přitom ovšem byla z autorčina textu cítit, že její hrdinku nezabila samotná nemoc. Mnohem těžší ránu jí zasadilo společenské opovržení. To uspíšilo její konec. Jacka fascinovalo, že autorka svou hrdinku nesoudí. Nechválí její chování, ale ani je neodsuzuje. Jen tu a tam

probleskne její sympatie, a Jack proto Amandu podezíral, že se v hrdinčině odbojnosti zračí její vlastní pocity.

I když Jack Amandě nabídl, že mohou sedět nad redakčními úpravami u ní doma, ona dala přednost jeho kanceláři. Nepochybně kvůli tomu; co se mezi nimi v jejím domě přihodilo, pomyslel si a při vzpomínce pocítil příjemné vzrušení. Amanda se před ním zřejmě cítí v kanceláři bezpečněji, uvažoval a koutky mu zaškubaly, jak se snažil potlačit úsměv.

„Dejte mi ten papír,“ žádal pobaveně při pohledu, jak před ním couvá. „Ta pasáž musí pryč, Amando.“

„Zůstane,“ odsekla neústupně a ohlédla se přes rameno, jestli ji netlačí do kouta.

Amanda byla oblečená v růžových šatech z měkké vlněné látky olemovaných hedvábnou stuhou tmavšího odstínu. Přišla v kloboučku ozdobeném čínskými růžemi, který nyní ležel na kraji psacího stolu a z něhož se sametové stuhy něžně snášely k zemi. Růžová barva šatů se odrážela Amandě ve tvářích a jednoduchý výstřih dával dokonale vyniknout přednostem její kypré postavy. Třebaže si Jack vážil její inteligence, nedokázal se ubránit tomu, aby ji nevnímal jako lákavý bonbon a aby se mu při pohledu na ni nesbíhaly sliny.

„Spisovatelé,“ zavrčel Jack a zazubil se na ni. „Myslíte si, že vaše práce je dokonalá. A kdo si dovolí navrhnout, abyste v textu změnili třeba jen jedno slovo, je u vás blbec.“

„A každý redaktor si zase myslí, že spolkl všechnu moudrost světa,“ opáčila.

„Mám poslat pro někoho, aby se na to podíval,“ ukázal na list papíru v její ruce, „a rozsoudil nás?“

„Jsou tu jenom vaši zaměstnanci,“ podotkla. „A ti všichni budou na vaší straně.“

„To máte pravdu,“ připustil vesele. Natáhl k ní ruku. „Dejte mi ten papír, Amando.“

„Pro vás jsem slečna Briarsová,“ opravila ho, a přestože se tvářila vážně, poznal, že se jejich hádkou baví stejně dobře jako on. „Tu stránku vám nedám. Trvám na tom, aby ta pasáž v rukopisu zůstala. A copak teď uděláte?“

Té výzvě Jack nedokázal odolat. Za dopoledne stihli udělat hodně práce, a tak si chtěl s Amandou chvíli hrát. Měl sto chutí nějak ji vyvést z klidu. „Když mi ten papír nedáš,“ zašeptal procítěně, „políbím tě.“

Amanda udiveně zamrkala. „Cože?“ špitla.

Jack nemusel svá slova opakovat, protože stále visela mezi nimi ve vzduchu.

„Tak si vyberte, slečno Briarsová.“ Jack se přistihl, že si přeje, aby ho vyprovokovala ke splnění hrozby. Měl chuť ji políbit od chvíle, kdy k němu ráno vešla do kanceláře. Ten upjatý způsob, jakým k sobě tiskla rty a deformovala jejich svůdně plný tvar… Pohled na její rty ho ponoukal k šílenství. Toužil ji líbat, až by úplně ztratila rozum a poddala se mu cele, takže by si s ní mohl dělat, co by chtěl.

Všiml si, že Amanda strnula a ze všech sil se snaží zachovat klid. Do tváří jí vstoupila červeň a prsty jí zbělely, jak v nich křečovitě svírala list rukopisu. „Pane Devline,“ oslovila ho úsečným tónem, který ho pokaždé vzrušil,

„doufám, že takové hloupé žerty nezkoušíte na všechny své autorky.“

„Ne, slečno Briarsová,“ odpověděl vážně. „Mé milostné návrhy jsou určeny výhradně vám.“

Spojení milostné návrhy jí vyrazilo dech. Ve stříbrošedých očích jí četl údiv. V tom okamžiku si Jack uvědomil, že porušil své původní předsevzetí, že ji nechá na pokoji. Působí na

něho tak silně, že se nedokáže ovládnout. Rychle se vzpamatoval.

Ačkoli bylo v jeho zájmu udržet s ní bezkonfliktní vztah, nestálo přátelskou spolupráci. Netoužil po předstíraném přátelství. Přál si ji provokovat a dráždit, aby jeho přítomnost vnímala stejně silně, jako on vnímá její blízkost.

„Určitě by mi mělo lichotit, že jsem jedna z dlouhé řady žen, které jste oblažil svou pozorností. Ale já o takové hlouposti nestojím.“

„Tak dáte mi ten papír?“ zeptal se s hranou mírností. Amanda se zašklebila a zmačkala papír, až z něj zůstala malá, pevná kulička. Přistoupila ke krbu a hodila papírovou kouli do plamenů. Ty papír olízly a jeho okraje olemoval modrobílý žár, zatímco prostředek rychle ohořel a zčernal na uhel.

„A je to,“ oznámila zostra. „Prosadil jste svou. Doufám, že jste spokojený.“

Její gesto mělo rozptýlit napětí, které se mezi nimi vytvořilo. Atmosféra však zůstala nadále těžká, elektrizující jako ticho před bouřkou. Jackův úsměv najednou působil strojeně, když jí řekl: „Párkrát v životě už jsem litovat, že jsem prosadil svou. Tahle situace je zrovna ten případ.“

„Nemám chuť se bavit o hloupostech, pane Devline.

Chtěla bych dokončit práci.“

„Dokončit práci/’ zopakoval po ní a zasalutoval jako voják před velícím důstojníkem. Přistoupil k psacímu stolu, opřel se o jeho mahagonovou desku a sklonil se nad poznámkami. „Vlastně jsme hotovi. Prvních třicet stran na úvodní díl stačí. Až provedete opravy, na kterých jsme se dohodli, dám rukopis do tisku.“

„V desetitisícovém vydání?“ připomněla mu opatrně jeho slib.

„Ano.“ Jack se při pohledu na její rozpačitý výraz usmát protože hned poznat co ji trápí. „Nebojte se, slečno Briarsová, všechno se prodá. Na takové věci mám nos.“

„Nejspíš ano/’ připustila váhavě. „Ale víte… , ten příběh… hodně lidí pobouří. Je dost skandální. Hlavní hrdinka se chová nemravně a já jsem ji za to neodsoudila.“

„A právě proto se bude kniha prodávat, slečno Briarsová.“ Amanda se usmála. „Stejně jako kniha madam Bradshawové, že?“

Jacka příjemně překvapilo, že si dokáže dělat legraci sama ze sebe. Něco takového nečekal. Odlepil se od stolu a přistoupil k ní. Amandu jeho náhlá blízkost vyvedla z rovnováhy. Nebyla schopna pohlédnout mu přímo do tváře, a tak bloudila pohledem od okna k podlaze, až její zrak utkvěl na horním knoflíku jeho kabátu.

„Vaší knihy se prodá víc, trumfnete slavnou Bradshawovou/’ oznámil jí Jack vesele. „A ne proto, že je nemravná. Jste skvělá vypravěčka a napsala jste poutavý příběh. Líbí se mi, že jste nemoralizovala nad hrdinčinými prohřešky. Čtenář s ní naopak musí sympatizovat.“

„Vždyť já s ní taky sympatizuji,“ přiznala se Amanda.

„Myslím si, že není nic horšího než manželství bez lásky. A kolik žen je donuceno vdát se jen proto, že potřebují finanční zajištění! Kdyby si ženy mohly na sebe samy vydělávat, ubylo by zoufalých nevěst a nešťastných manželek.“

„Máte velmi nekonvenční názory, slečno Briarsová,“ ko-mentoval pobaveně.

Zamračila se. „Myslím, že jsou prostě rozumné.“

Náhle pochopil, že jí začíná rozumět. Amanda je natolik důsledná ve svém realistickém pohledu na svět, že dokáže odhodit společenské“konvence a pokrytectví, jimž se ostatní vesměs bez přemýšlení podřizují. Má pravdu. Proč by se žena měla vdávat jenom proto, že se to od ní čeká? Proč by neměla mít právo volby?

„Možná si většina žen myslí, že je pohodlnější se vdát než se samy živit,“ prohlásil provokativně.

„Cože? Pohodlnější?“ zvolala pohoršeně. „To si opravdu myslíte, že celoživotní dřina v domácnosti je pohodlnější než práce? Ženy potřebují vzdělání, aby měly jinou možnost než manželství a domácnost.“

„Ale žena přece muže k životu potřebuje,“ dobíral si ji Jack.

Když viděl, jak se hrozivě kaboní, natáhl před sebe ruce v obranném gestu. „Uklidněte se, slečno Briarsová. Jen jsem žertoval. Nechci, abyste mě praštila po hlavě jako lorda Tirwitta. Vlastně s vámi souhlasím. Ani já nejsem zastáncem manželství. Hodlám se mu sám za každou cenu vyhnout.“

„Vy jste nikdy nezatoužil po ženě a po dětech?“

„Bůh chraň!“ zeširoka se usmál. „I to největší trdlo by pochopilo, že bych byl špatný manžel“

„To ráda věřím,“ přikývla Amanda se smutným úsměvem.

Jakmile dopsala Amanda jednu knihu, měla ve zvyku hned začít novou. Pokud nepsala, cítila se nesvá a zbytečná. Musela mít v hlavě stále nějaký příběh, jinak její život ztrácel smysl. Nikdy jí třeba nevadilo stát ve frontě nebo čekat v kočáru.

Neztrácela čas. Promýšlela zápletku, třídila a zavrhovala různé nápady, pohrávala si s útržky dialogů.

Tentokrát poprvé v životě neměla žádný zajímavý nápad, žádná zápletka se jí nezdála dost lákavá, aby ji chtěla rozvíjet. Skončila s úpravami Zkažené dámy, a byl tedy čas zahájit práci na další knize, ale z neznámých důvodů se jí do toho vůbec nechtělo.

Zvažovala, zda příčinou není Jack Devlin. Za poslední měsíc se její život velmi změnil. Dosud žila spíš ve svém vnitřním světě, a najednou ji Jack vtáhl do toho skutečného. A tak se její obvyklý způsob života obrátil vzhůru nohama. Váhala, zda by neměla Jacka požádat, aby ji přestal navštěvovat. Devlin si zvykl zastavit se u ní aspoň dvakrát v týdnu. Bez ohlášení se prostě objevil na prahu. Někdy v poledne, jindy k večeru, kdy jí nezbývalo než pozvat ho, aby s ní povečeřel.

„Učili mě, že nemám krmit toulavá zvířata,“ prohlásila Amanda výhrůžně, když se u ní ve dveřích objevil už potřetí. „Prý se potom ráda vracejí.“

Sklonil hlavu na stranu a nasadil výraz prosebníka. „To už je čas na večeři? Neuvědomil jsem si, že je tak pozdě. Tak já půjdu. Kuchařka už na mě doma určitě čeká. Asi dostanu studenou bramborovou kaši nebo ohřívanou polévku od oběda.“

Amanda se nedokázala tvářit přísně. „Při vašich možnos-tech, pane Devline, prostě nevěřím, že máte tak špatnou kuchařku. Slyšela jsem, že žijete v opravdovém zámku, kde se kolem vás točí armáda služebnictva. Jistě by vás nenechali hladovět.“

Než jí stačil odpovědět, vnikl do předsíně závan ledového vzduchu a Amanda přikázala Sukey, aby zavřela

dveře. „Pojďte dál, než zmrznu jako rampouch,“ vyzvala Devlina.

Ten se rozzářil, vešel do příjemně vytopeného domu a hlasitě nasál vůni z kuchyně. „Cítím dušené hovězí?“ obrátil se s tázavým pohledem k Sukey, která ho obdařila širokým úsměvem.

„Pečené hovězí,‘pane Devline. S tuřínovou kaší a se špe-nátem. A potom bude zákusek s tím nejlahodnějším meruňkovým džemem. Kuchařka se dnes večer překonala. Uvidíte.

Jackova dětská nedočkavost a dobrá nálada Amandu pobavila. „Pane Devline, přicházíte ke mně tak často, že mi nezbývá čas, abych vás pozvala.“ Zavěsila se do něho a odváděla ho do malé, elegantní jídelny. Ačkoli obvykle večeřela sama, měla vždy rozžatou svíci a na stole nejlepší porcelán a stříbro. Dopřávala si stejný luxus jako paní domu s velkou rodinou. Prostě se nechtěla šidit jen proto, že nemá manžela.

„A kdybych vám na to dal čas, skutečně byste mě pozvala?“

zeptal se a v očích mu šibalsky zajiskřilo.

„To víte, že ne,“ odpověděla s nádechem prostořekosti.

„Nemám ve zvyku zvát na večeři bezohledné vyděrače.“

„Vy jste mi ještě neodpustila? Povězte mi pravdu. Je vám moje společnost nepříjemná kvůli tomu, co se mezi námi stalo o vašich narozeninách?“

Přestože s ním poslední dobou strávila tolik času, zmínka o vzájemných intimnostech jí vehnala do tváří ruměnec.

„Ne, to ne… ,“ zamumlala. „Jen…“ Zarazila se a s povzdechem přiznala pravdu: „Víte, pokud jde o muže, jsem dost nesmělá. Dovolím si někoho pozvat na večeři jen

tehdy, když jde o obchodní jednání. Sama bych si s mužem nic nezačala. Bojím se odmítnutí.“

Všimla si, že Jack Devlin ji rád dráždí a provokuje, ale jen tehdy, když se dokáže bránit. Jakmile odkryje, že je v něčem zranitelná, okamžitě s ní začne jednat s neobyčejnou laska-vostí. „Jste přece zámožná žena, velmi pohledná, nesmírně chytrá a máte skvělou pověst. Proč by vás měl proboha někdo odmítnout?“

Amanda pátrala v jeho obličeji po stopách výsměchu, ale marně. Tvářil se, jako by mělo ni opravdový zájem, a to ji rozrušilo. „Nejsem žádná siréna, co svede každého, kdo jí padne do oka,“ prohodila lehkým tónem. „Ujišťuji vás, pane, že znám muže, kteří by o mě rozhodně nestáli.“

„Pak jsou to hlupáci, na kterých by vám nemělo záležet.“

„Přirozeně,“ přitakala Amanda výsměšně a marně se snažila rozehnat důvěrnou atmosféru, která v jídelně zavládla. Jack ji usadil k mahagonovému jídelnímu stolu, kde bylo připraveno nádobí ze zeleného sevreského porcelánu zdobeného zlatem a stříbrné příbory vykládané perletí. Mezi talíři stála miska na máslo ze zeleného skla s ozdobným stříbrným víčkem. Víčko mělo výstřední stříbrné držadlo ve tvaru krávy. Třebaže Amanda měla ráda jednoduchou eleganci, tehdy při pohledu na misku ve výkladu neodolala a koupila ji.

Devlin si sedl naproti Amandě a tvářil se navýsost spokojeně. Dával najevo, že ho pozvání k večeři těší. Proč? divila se Amanda. Muž v jeho postavení určitě dostává bezpočet pozvání k večeři, a přesto se zdá, že dává přednost jejímu stolu.

„Zajímalo by mě, jestli sem chodíte proto, že toužíte po mé společnosti, nebo že jste si oblíbil mou kuchařku,“

uvažovala nahlas. Kuchařka Violeta byla sice ještě mladá dívka, ale dokázala připravit výtečná domácí jídla. Prostá, ale chutná. Vyučila se jako pomocnice kuchaře ve šlechtické domácnosti. Naučila se používat rozmanité bylinky a koření a sepsala si tlustou knihu receptů, k nimž přidávala stále nové.

Devlinovi se na tváři objevil známý oslnivý úsměv. Hleděl na ni vesele a přátelsky. „Vaše kuchařka je mimořádný talent,“ prohlásil, „ale vaše společnost by změnila třeba jen kůrku chleba v královskou krmi.“

„Nechápu, co vás na mé společnosti tolik přitahuje,“ snažila se ho odbýt a zahnat příjemný pocit, který v ní jeho poznámka vyvolala. „Nelichotím vám. Nijak si vás nepředcházím. Naopak. Mám pocit, že náš hovor skoro vždycky skončí hádkou.“

„Já se hádám rád,“ prohodil lehkým tónem. „Nejspíš dědictví po irských předcích.“

Amandu zaujala vzácná poznámka vztahující se k jeho minulosti. „Byla vaše maminka hodně temperamentní?“

„Učiněný vulkán,“ zavrčel a čemusi se usmál, nejspíš nějaké dávné vzpomínce. „Byla to žena s vášnivými city… , nic nedělala napůl.“

„Měla by určitě radost z vašich úspěchů.“

„o tom pochybuji.“ Zvážněl. „Máma neuměla číst. Nevěděla by, co si má myslet o synovi, který se stal nakladatelem. Jako bohabojná katolička neuznávala žádnou literaturu kromě bible a žalmů. Kdyby zjistila, co vydávám, nejspíš by se na mě přihnala ozbrojená těžkou železnou pánví.“

„A co otec?“ neubránila se Amanda zvědavé otázce.

„Ten je na vás pyšný?“

Devlin se na ni dlouze, zkoumavě zadíval a potom zamyšleně, chladným tónem odpověděl: „Nemluvíme spolu. Vlastně ho neznám. Pamatuji si ho jen jako pána, který mě po matčině smrti poslal do internátní školy a zaplatil za mě školné.“

Amanda si uvědomovala, že se dotkli v Devlinově minulosti toho, o čem nerad mluví, protože se k tomu pojí bolestné, hořké vzpomínky. Zvažovala, na kolik si získala jeho důvěru a jestli mu má klást další otázky. Lákala ji představa, že by se jí tenhle uzavřený člověk svěřil. Je možné; že by na něho měla tak silný vliv? No, jeho dnešní návštěva o čemsi svědčí. Je poznat, že je s ní rád, a nejspíš by od ní něco chtěl. Ale co, to přesně nevěděla.

Přece mu nejde jenom o sex? Leda by ho lákalo dobývat hubatou starou pannu. Kdoví, jaký má vkus. ‘

U večeře obsluhoval komorník Charles. Přinesl několik skleněných a stříbrných mís. Postavil je na stůl a naložil jim na talíře šťavnaté hovězí a zeleninu politou rozpuštěným máslem. Do sklenic nalil víno a vodu.

Amanda počkala, dokud neodešel. Teprve potom pokračovala v hovoru. „Pane Devline, opakovaně jste se vyhnul mé otázce ohledně vašeho setkání s madam Bradshawovou. Vždycky jste mě nějak odbyl. Myslím, že si za své pohostinství zasloužím, abyste mi konečně řekl, o čem jste spolu mluvili a proč vás ke mně tehdy o narozeninách poslala. A varuji vás: dokud mi nepovíte pravdu, nedostanete ani kousek moučníku.“

V očích mu pobaveně zajiskřilo. „Jak dovedete být krutá! Vždyť přece víte, jak jsem mlsný.“

„Tak jak to bylo?“ naléhala.

Beze spěchu pozřel sousto hovězího a zapil je douškem červeného vína. „Paní Bradshawová nevěřila, že by vás uspokojil nějaký hlupák. Nechtěla k vám poslat nějakého zabedněného zelenáče.“

„Copak v tomhle případě na tom záleželo?“ divila se Amanda. „Ještě jsem nikdy neslyšela, že je k sexuálnímu styku potřeba nějaká zvláštní inteligence. Pokud vím, i hlupáci umí plodit děti.“

Její poznámka Devlina z nějakého důvodu rozesmála. Pří-mo se dusil smíchem. Amanda netrpělivě čekala, až se uklidní, ale pokaždé, když po ní koukl a spatřil její nechápavý výraz, znovu se rozchechtal. Potom do sebe obrátil půl sklenky vína a zadíval se na ni očima, v nichž se třpytily slzy smíchu.

„To je sice pravda,“ přisvědčil pobaveně, ale váš výrok svědčí o vaší nezkušenosti, kočičko. U žen bývá obtížnější dosáhnout při sexu uspokojení než u mužů. Proto intimní styk vyžaduje od muže jistou zkušenost, trpělivost, a nebojím se říct inteligenci.“

Téma hovoru hodně překračovalo meze slušnosti, a Amanda se proto zarděla až po kořínky vlasů. Ohlédla se ke dveřím, aby se ujistila, že jsou opravdu sami, a teprve potom promluvila: „A paní Bradshawová věřila, že vy máte ty schopnost… , no, abyste mě uspokojil?“

„Vypadá to tak.“ Odložil příbor a se zájmem sledoval výraz její tváře, prozrazující směsici různých citů.

Amanda věděla, že by měla ukončit neslušné téma hovoru, ale nedokázala ovládnout zvědavost. Sexuální styk patřil k zakázaným tématům a ona nikdy neměla někoho blízkého, s kým by si mohla o takových věcech promluvit.

Nešlo to s rodiči ani se sestrami. Byly sice obě vdané, ale Amanda tušila, že toho nevědí o moc víc než ona.

Teď naproti ní sedí muž, který by jí uměl mnoho věcí vysvětlit. A poučil by ji rád. Vzdala vnitřní boj. K čemu jí byla slušnost? Stejně zůstala na ocet. Odhodlaně se nadechla a zeptala se: „A jak je to u mužů? Taky je někdy žena neuspo-kojí?“

Mile ji překvapilo, když zjistila, že se jí Devlin nesměje.

„Nezkušenému mladíkovi obvykle stačí, když se může dotýkat ženského těla. Ale jak muž vyzrává, potřebuje od ženy víc. Vzrušuje ho víc styk se ženou, která je náročná, zajímavá a… umí si hrát.“

„Muž potřebuje, aby si s ním žena hrála?“ otázala se Amanda nedůvěřivě.

„Jistě. Intimní styk je mnohem příjemnější, když máte v

posteli hravou partnerku. Když je zábavná a nemá zábrany.“

„Že má být žena zábavná?“ Amanda kroutila hlavou. Ta představa se neshodovala s její vžitou představou o lásce a sexu. V posteli si přece lidé nehrají! Co tím jenom myslí? Znamená to, že spolu sexuální partneři skáčou po matraci a házejí po sobě polštáři jako děti?

Když na něho udiveně zírala, Devlin najednou znervózněl a začal ji spalovat pohledem modrých očí, v nichž poskakovaly plamínky. Zčervenaly mu tváře a křečovitě svíral příbor. Potom promluvil chraplavě něžným hlasem:

„Obávám se, že bychom měli změnit téma hovoru, slečno Briarsová. Zmocnila se mě totiž touha předvést vám názorně, co mám na mysli.“

7

Amanda pochopila, že Devlina konverzace vzrušila. S ohromením a s rozpaky zjistila, že také její tělo reaguje na intimní téma hovoru. Cítila každý nerv a horká vlna jí vystřelila do ňader i do podbřišku. Jak je zvláštní, že pouhý pohled na muže a zvuk jeho hlasu na ni tak mocně působí! Vždycky si myslela, že ji jen tak něco nevyvede z míry.

„Zasloužím si zákusek s meruňkovým džemem?“ zeptal se a už se nakláněl k jedné z mís. „V každém případě ho musím ochutnat. V tom mi zabráníte jedině násilím.“

Jak předpokládal, Amandě se na tváři objevil úsměv. „Jistěže si zasloužíte moučník,“ odpověděla a byla ráda, že se jí nezachvěl hlas. „Jen si naložte pořádnou porci.“

Zručně si vložil na talíř dva velké kusy teplého dezertu a s dětskou nedočkavostí se pustil do jídla. Amanda usilovně hledala nové téma hovoru. „Pane Devline,“ ozvala se po chvíli, „moc by mě zajímalo, jak jste se stal nakladatelem.“

„Připadalo mi to mnohem zajímavější než se lopotit s čísly někde v bance nebo v pojišťovně. Věděl jsem, že nemá smysl jít k někomu do učení, protože u řemesla bych nikdy nepřišel k penězům. Přál jsem si začít ve vlastním obchodě. Mít v něm .potřebné vybavení, zaměstnance a moct hned vydávat knížky. Proto jsem se bezprostředně po škole vydal do Londýna. Pár chlapců se ke mně přidalo a…“ Odmlčel se a ve tváři se mu mihl stín. Potom dodal: „A vyřídil jsem si půjčku.“

„To jste musel působit hodně přesvědčivě, že vám banka dala vysokou půjčku na rozjezd podnikání. Zvlášť ve vašem mladém věku to byl mimořádný úspěch.“

Amandina poznámka byla míněna jako pochvala, ale Devlin z nějakého důvodu svěsil koutky úst a pohled mu ztvrdl. „Máte pravdu, působil jsem velmi přesvědčivě.“ Z tónu jeho hlasu zazněl výsměch. Proč se posmívá sám sobě? Zhluboka se napil vína a pohlédl Amandě do tváře. Četl v ní napjaté očekávání, a proto pokračoval ve vyprávění, které mu, jak se zdálo, působilo potíže.

„Rozhodl jsem se, že začnu vydávat obrázkový časopis a do půl“ roku zahájím edici třísvazkových románů. Dřeli jsme od rána do noci. Fretwell, Stubbins, Orpin a já. V té době jsme nespávali víc než čtyři hodiny. Musel jsem se rychle rozhodovat, proto jsem někdy udělal chybu, ale žádná nebyla naštěstí tak vážná, aby nás potopila. Na samém začátku jsem skoupil přebytky knih. Pět tisíc kusů. A prodal jsem je se slevou. To víte, že můj krok ostatní knihkupce nepotěšil. Pro nás byl ovšem tenhle postup nevyhnutelný. Jinak by firma nepřežila. Kolegové mě považovali za zrádce bez skrupulí. A měli pravdu. V prvním roce podnikání jsem prodal sto tisíc knih a do posledního groše splatil půjčku.“

„Divím se, že se proti vám konkurence nespojila a nezničila vás,“ poznamenala Amanda věcně. Každý, kdo měl něco společného s literaturou, věděl, že Sdružení knihkupců a Rada nakladatelů zatočí s každým, kdo poruší základní pravidlo, které zní: Nikdy neprodávej knihu pod cenou.

„Pokusili se o to,“ vzpomínal se smutným úsměvem.

„Ale než stačili proti mně zorganizovat kampaň, měl už

jsem tolik peněz a tak velký vliv, že jsem se dokázal proti všem útokům ubránit.“

„Musíte být na svůj úspěch pyšný.“

„V životě jsem nebyl nikdy na nic pyšný. A nevěřím, že se sebou budu vůbec někdy spokojený.“

„Co víc ještě chcete?“ divila se.

„Všechno to, co nemám,“ prohlásil, a tím ji rozesmál.

Napětí vyprchalo a konverzace příjemně plynula. Povídali si o knihách a spisovatelích a Amanda vyprávěla o letech prožitých doma ve Windsoru. Popsala Devlinovi své sestry, jejich manžele a děti. Překvapilo ji, s jakým zájmem poslouchá. Pomyslela si, že na muže je neobyčejně vnímavý posluchač. Měl schopnost zachytit nejen slova, ale i to, co zůstalo nevyřčené.

„Závidíte sestrám, že mají rodinu?“ Zaklonil se v židli a do čela se mu svezl pramen černých vlasů. Hustá, nepoddajná kadeř upoutala Amandinu pozornost. Musela bojovat s nutkáním odhrnout mu ji z čela. Prsty ji svrběly při vzpomínce na jeho hladké, husté vlasy, které na omak připomínaly tulení srst.

Zamyslela se nad jeho otázkou a divila se, proč se jí ptá na věci, na něž by se nikdo jiný neodvážil zeptat… A co způsobuje, že mu bez zábran odpovídá? Byla zvyklá rozebírat jednání a city jiných lidí, ne své vlastní. Cosi ji však nutilo, aby mu odpověděla po pravdě.

„Řekla bych,“ začala váhavě, „že někdy sestrám závidím to, že mají děti. Ale manžela, jako mají ony, bych nechtěla. Vždycky jsem si přála někoho… něco jiného.“ Zamyšleně zmlkla a Devlin tiše vyčkával. Po chvíli Amanda rozvážně pokračovala. „Nikdy se mi nepodařilo slevit ze svých představ o manželství. Vždycky jsem věřila, že láska musí

být nespoutaná a musí pohltit celého člověka. Tak jak se o ní píše v básních a v baladách. Jenže nic takového nespojovalo mé rodiče ani mé sestry a jejich manžele. Nic podobného jsem neviděla ani u svých známých ve Windsoru. A přece… vím, že manželství bez vášně jsou dobrá, a mé představy jsou hloupé.“

„A proč si to myslíte?“ Jeho modré oči na ni hleděly se zájmem.

„Protože vášeň je nepraktická. A stejně jednou skončí.“ Koutky úst mu zaškubaly a svůdně se na ni usmál. „A jak to víte?“

„Všichni to říkají. A má to logiku.“

„A vy stavíte rozum na první místo,“ prohlásil posměšně. Vyzývavě po něm koukla. „Je na tom snad něco špatného?“

„Ne. Ale jednoho dne, kočičko, zvítězí vaše vášnivá povaha nad rozumem. A já doufám, že až se to stane, budu u toho.“

Amanda se snažila obrnit proti jeho svůdným řečem. Jenže při pohledu na jeho výrazné rysy ozářené plamenem svíčky, na plné rty a vystouplé lícní kosti, ji polévalo horko a zmocňovala se jí závrať.

Toužila dotýkat se jeho pevných, hedvábných vlasů a sametové kůže. Přitahovala ji jeho pulsující krční tepna. Přála si omámit ho, aby jí zase ochraptěle šeptal galsky něžnosti. Kolik žen už po něm muselo zatoužit, pomyslela si se smutkem. Jestlipak ho někdy některá skutečně pozná? Otevře některé své srdce a podělí se s ní o svá tajemství?

„A co vy?“ zeptala se. „Muž ve vašem postavení by měl mít manželku.“

Devlin se pohodlně uvelebil v židli a s úsměvem po Amandě pokukoval. „A jakpak jste na to přišla?“ Tón jeho hlasu byl něžný, ale přitom trochu vyzývavý.

„No, žena by vás přece reprezentovala a starala by se o domácnost. A měl byste společnici. Přece chcete mít děti, abyste měl komu odkázat svůj majetek a podnik.“

„Proto se ještě nemusím ženit. Abych měl společnici a hospodyni. A čerta se starám, co se stane s mým majetkem po smrti. A kromě toho je na světě dětí víc než dost. Takže já se bez dítěte rád obejdu a ulevím rostoucí populaci.“

„Mluvíte, jako byste děti neměl rád,“ řekla tázavě a čekala, že její nařčení popře.

„Nijak zvlášť o ně nestojím.“

Amandu jeho upřímnost zarazila. Lidé, kteří nemají rádi děti, většinou předstírají pravý opak. Dovedou se rozplývat dokonce nad nevychovanými a otravnými spratky, jen aby nikdo nepoznal, co doopravdy cítí.

„To se možná změní, až budete mít vlastní,“ utěšila ho konvenční moudrostí, kterou často slýchávala.

Devlin jen pokrčil rameny a s lehkostí namítl: „O tom pochybuji.“

Řeč o dětech je oba-vytrhla z důvěrné atmosféry předchozích okamžiků. Devlin s úsměvem odložil plátěný ubrousek na stůl. „Je čas, abych šel,“ oznámil.

Její upřený pohled je mu nepříjemný, napadlo Amandu a pocítila osten výčitky. Někdy měla ve zvyku dlouze zírat na lidi, jako by se jim snažila proniknout pod kůži. Nic zlého tím nemyslela, byl to jen spisovatelský zlozvyk.

„To si se mnou ani nedáte kávu?“ nabízela. „Nebo sklenku portského?“ Když zavrtěl hlavou, Amanda vstala,

aby zazvonila na Sukey. „Tak dobře, nechám vám přinést plášť a klobouk do předsíně a pak…“

„Počkejte.“ Devlin také vstal, obešel stůl a přistoupil k

ní.

Měl ve tváři zvláštní výraz, současně soustředěný a

ostražitý. Připomínal šelmu, které nabízí pamlsek cizí člověk, jemuž nevěří. Amanda na jeho pohled reagovala tázavým úsměvem a snažila se tvářit klidně i přesto, že se jí srdce divoce rozbušilo.

„Co se stalo, pane Devline?“

„Máte na mě zvláštní vliv,“ zabručel. „Působíte na mě tak, že mám chuť být upřímný a říkat jen pravdu. To nemívám ve zvyku. Je to dost nepříjemné.“

Neuvědomila si, že před ním couvá, dokud se lopatkami nepřitiskla ke stěně potažené brokátovou tapetou. Devlin kráčel za ní, opřel se jednou rukou o stěnu kousek nad jejím ramenem a druhou nechal svěšenou podél těla. Nedotýkal se jí, ale přitom se v jeho blízkosti cítila jako v zajetí.

Amanda si olízla rty a vysoukala ze sebe: „Jakou pravdu mi chcete svěřit, pane Devline?“

Stál dlouho mlčky a ze sklopených očí zastíněných vějířem hustých řas se nedalo nic vyčíst. Amanda už se začínala bát, že jí neodpoví. Vtom k ní zvedl oči a ona v jejich modři zahlédla úžasnou naléhavost. „Jak to bylo s půjčkou,“ zašeptal. Sametový hlas zněl jaksi prázdně, jako by mluvil jen s velkým úsilím. „O té, co jsem ji získal do začátku podnikání. Nebyla od žádné banky. Vypůjčil jsem si od otce.“

„Aha,“ špitla Amanda.

Ruka za jejími zády se zaťala v pěst, až na ní zbělely klouby.

„Nikdy předtím jsem se s ním nesetkal, ale nenáviděl jsem ho. Otec je zámožný šlechtic a máma u něho kdysi sloužila. Buď ji znásilnil, nebo svedl. Ať tak či onak, po mém narození ji bez milosti vyhodil. Nebyl jsem jeho první ani poslední levoboček. Nemanželské děti ho nezajímaly. V manželství se mu narodilo sedm dětí.“ Devlin pohrdlivě ohrnul horní ret. „Je to banda rozmazlených lenochů.“

„Znáte se s nimi?“ opatrně vyzvídala Amanda.

„S nevlastními sestrami a bratry?“

„Viděl jsem je, připustil hořce. „Pro ně je ale jeden z tátových bastardů nula. Neměli o mě nejmenší zájem.“

Amanda přikývla a studovala jeho hrdý, tvrdý výraz. Devlin pokračoval: „Když máma umřela a neměl se o mě kdo starat, poslal mě otec do školy v Knatchford Heath. Bylo to… hrozné zařízení. Podezíral jsem ho, že mě tam poslal chcípnout. Kdybyste to místo znala, pochopila byste. A uvědomoval jsem si, že kdybych doopravdy umřel, nikomu bych nechyběl“ Skřípavě se zasmál. „Postavil jsem si hlavu, že to peklo přežiju. Otci natruc! Víte…“ Zarazil se, zahleděl se do Amandiny vážné tváře a zatřásl hlavou, jako by chtěl ze sebe setřást hořkou vzpomínku. „Neměl jsem o tom mluvit,“ zamumlal.

Amanda se zlehka dotkla jeho klopy a podržela její okraj v prstech. „Vyprávějte dál,“ zašeptala. Nehýbala se a přitom ji elektrizovalo pomyšlení, že se před ní otevírá, že se jí svěřuje, protože k ní má důvěru. Po ničem víc netoužila… , přála si ho poznat a porozumět mu.

Devlin zůstal stát na místě a upřeně jí hleděl do tváře.

„Když jsem vyšel ze školy,“ pokračoval mrzutě, „neměl jsem se čím zaručit za půjčku. Neměl jsem jméno, majetek ani příbuzné. Přitom jsem věděl, že bez peněz do začátků se nikdy neprosadím. Tak jsem šel za člověkem, kterého jsem z duše nenáviděl, a požádal ho o půjčku. Mohl si stanovit jakýkoli úrok. Nic jiného mi nezbylo.“

„Muselo to být hrozně těžké,“ zašeptala Amanda.

„Ve chvíli, kdy jsem ho spatřil, jsem se cítil, jako bych spadl do sudu s jedem. Až do našeho setkání jsem měl vždycky nejasnou představu, že mi něco dluží. Z toho, jak se na mě díval, jsem však hned poznal, že jsem se mýlil. Nepovažoval mě za syna. Nic jsem pro něho neznamenal. Přišel jsem na svět nedopatřením, prostě omylem.“

Narodil se omylem.· Amanda si vzpomněla, že stejná slova pro sebe a své spolužáky užil také Oskar Fretwell.

„Jste jeho syn. A on se nemůže zbavit odpovědnosti,“ ubezpečila ho.

Zdálo se, že ji Devlin neslyšel. „Je ironií osudu,“ mluvil dál tiše, „že vypadám stejně jako on. Jsem mu mnohem víc podobný než jeho legitimní synové… Oni mají světlou pleť a plavé vlasy po své matce. Myslím, že ho ta podoba pobavila. A asi taky ocenil, že jsem si nestěžoval na školu. Dal mi nejednu příležitost, abych mu vyčetl, jaké peklo mi připravil. Ale já jsem o minulosti vůbec nemluvil. Seznámil jsem ho se svými plány a požádal ho o peníze. Mrzelo mě, že se tím, že od něho vezmu peníze, dopustím zrady na mámě. Jenže nebylo žádné jiné východisko. A tak jsem si je vzal“

„Za to by vás nikdo neodsuzoval,“ ujistila ho Amanda důrazně, třebaže tušila, že on na žádné ujišťování nedá. Ať

říkají jiní, co chtějí, Devlin má svou hlavu. „Vždyť jste půjčku splatil, ne? Tím je ta záležitost vyřízená.“

Hořce se usmál, jako by řekla něco velmi naivního. „Ano, zaplatil jsem mu i s úroky. Jenže záležitost vyřízená není. Otec se před známými chlubí, že mi v začátcích pomohl. Hraje si na dobrodince, a já mu nemůžu odporovat.“

„Vaši přátelé pravdu znají. A to je hlavní.“

„Ano.“ Na tváři se mu objevil utrápený výraz a Amanda vycítila, že lituje své otevřenosti. Velmi jí záleželo na tom, aby si nevyčítal, že se jí svěřil. Ale proč to udělal? Proč se jí přiznal k něčemu, za co, jak se zdálo, se tolik stydí? Chce se s ní sblížit, nebo ji od sebe odpudit? Sklopil oči, jako by čekal na její rozsudek.

„Jacku,“ bez rozmýšlení jí vylétlo z úst. Pohnul se, jako by chtěl od ní odstoupit, a ona k němu impulzivně natáhla své krátké ručky, položila mu je na široká ramena a objala ho. Při její drobné postavě a jeho mohutné fyzické konstituci mohlo její obranné gesto působit komicky. K jejímu překvapení se objetí nebránil, a dokonce se k ní sklonil a položil jí hlavu na rameno. Položila mu dlaň zezadu na šíji, tam kde teplá kůže vystupovala z límce naškrobené košile.

„Jacku…“ Snažila se mluvit soucitně, ale přesto měl její hlas svůj typický věcný tón. „Neprovedl jste nic nezákonného ani nemorálního, a proto zbytečně ztrácíte čas výčitkami. Nemá smysl obírat se něčím, co nezměníte. A jak jste řekl, tehdy jste neměl na výběr. Otci a sourozencům se za jejich chování nejlíp pomstíte tak, že budete šťastný.“

Se rty u jejího ucha se’ tlumeně zasmál. „Má moudrá princezno,“ zašeptal a sevřel ji v objetí. „Kdyby to bylo tak

snadné! Někteří lidé nejsou stvořeni ke štěstí - napadlo vás to někdy?“

Pro muže zvyklého celý život vést, řídit, rozhodovat a dobývat vítězství byla chvilka slabosti zatraceně zvláštním zážitkem. Jack se cítil omámený, jako by kolem něho padla mlha a zahalila ostré hrany krutého světa, v němž se pohyboval. Netušil, co ho vedlo k vyznání, slovo dalo slovo a v momentě na sebe vyzradil to, co ještě nikomu nesvěřil. Ani svým nejbližším přátelům Fretwellovi a Stubbinsovi. Dal by přednost tomu, kdyby se mu Amanda vysmála, nebo si zachovala chladný odstup, s tím by si poradil s pomocí svých obvyklých zbraní - celou situaci by přešel s humorným výsměchem. Její pochopení a podpora ho přemohly, takže se od ní nemohl odtrhnout, přestože tak neúměrně prodlužoval vypjatě důvěrný okamžik.

Obdivoval její sílu, přímost a praktický postoj k životu bez zbytečné sentimentality. Napadlo ho, že právě takovou ženu by potřeboval. Silnou, aby se nezalekla jeho dravé ctižádosti a neklidu, který ho celý život provází. Líbila se mu její sebedůvěra a schopnost odkázat problém do patřičných mezí.

„Jacku,“ oslovila ho něžně. „Zůstaňte ještě chvilku. Dáme si spolu v salonu skleničku.“

Zabořil jí obličej do vlasů. Z vyčesaného účesu se jí po straně svezla neposlušná kadeř. „Vy se nebojíte zůstat se mnou sama v salonu? Víte přece, co se tam stalo posledně.“

Cítil, jak se naježila. „Nějak vás už zvládnu.“

Její sebejistota ho okouzlila. Odtáhl se od ní, uchopil její kulatý obličej do dlaní, rozkročil se a vahou vlastního těla ji při tiskl ke zdi. V jejích šedých očích se zračil úžas a tváře jí

zrůžověly. Měla nádhernou pleť a nejsvůdnější rty, jaké kdy Jack viděl, růžové a krásně tvarované. Naštěstí je netiskla k sobě, jak to mívala ve zvyku.

„Něco takového muži nikdy neříkejte. Provokujete ho, aby vám dokázal, že se mýlíte.“

těšilo ho, že ji dokázal znervóznit, to se asi mnoha mužům u ní nepodařilo. Celá zarudlá se jen zasmála a nezmohla se na odpověď. Jack ji palci jemně pohladil po hedvábně hladkých tvářích. Zatoužil ji zahřát a rozdmýchat v ní oheň. Sklonil k ní hlavu, jemně do ní rýpl nosem a přejel jí rty po tváři.

„Amando, to, co jsem vám řekl… , neměl jsem v úmyslu probudit ve vás soucit. Chtěl jsem, abyste poznala, co jsem za člověka. Že nemám vznešené zásady.“

„To jsem si nikdy nemyslela,“ ujistila ho a její pohotovost ho rozesmála. Když ji jeho dech zašimral na tváři, zachvěla se. „Jacku,“ při tiskla svou tvář k jeho a blaženě vnímala dotek jeho hladké, vyholené líce. „Tak se mi zdá, že mě sám před sebou varujete. Nechápu proč.“

„Opravdu ne?“ zaklonil se a vážným pohledem ji pozoroval. Rostoucí touha mu zatemňovala rozum. Její doširoka otevřené stříbrošedé oči chladily a osvěžovaly jako jarní deštík. Dokázal by se do nich dívat celou věčnost. „Varoval jsem vás proto, že vás chci. toužím po vás.“ Mluvil se zjevným úsilím a hlas mu zdrsněl. „Neměla byste mě k sobě zvát. A když mě potkáte, měla byste se obrátit na podpatku a utéct přede mnou. Připomínáte mi postavu ze svých románů, Amando… Slušná, vážená žena, co se dostane do špatné společnosti.“

„Špatná společnost mě přitahuje. Je zajímavá.“ Nezdálo se, že se ho bojí. Asi nepochopila, co jí chtěl říct. „Možná se

s vámi stýkám jen ze studijních důvodů.“ Vtom ho úplně zaskočila. Nečekaně prudce ho chytila kolem krku a přitiskla své rty na jeho. „Vidíte? Vůbec se vás nebojím.“

Její měkká ústa pálila jako oheň. Snaha ovládnout se byla stejně marná jako pokus zastavit pohyb zeměkoule kolem její osy. Sklonil k ní hlavu, zmocnil se jejích úst a vášnivě ji líbal. Měla sladká ústa a v náruči svíral její plnou, svůdnou postavu. Na hrudi cítil nádherně tvarovaná, kyprá ňadra. Náruživě zkoumal její ústa jazykem a zoufale se snažil být jemný, zatímco ho uvnitř spaloval oheň. Měl chuť strhnout z ní sametové šaty a ochutnat její kůži, bradavky, křivku břicha a ohnivé kudrny mezi stehny. Přál si svádět ji tisíci různými způsoby, ohromit ji a milováním vyčerpat, aby mu vysílená usnula v náruči. Zašmátral rukama po jejím zadečku, sevřel jej a přirazil ji boky k sobě, až ucítila i přes bohaté záhyby široké sukně jeho vztyčený úd. Líbali se stále divočeji, až Amanda strachem zasténala. Jake od ní odtrhl ústa a celý udýchaný ji k sobě ještě víc přitiskl. „Už dost,“ zašeptal ochraptěle, „nebo se tě na místě zmocním.“

Neviděl jí do tváře, ale slyšel, jak přerývaně dýchá. Cítil, že se celá chvěje. Neohrabaně ji pohladil po hlavě. Lesklé kaštanové kudrny ho pálily do dlaně.

Dlouho nebyl schopen vypravit ze sebe slovo. „Teď vidíš, proč nebylo rozumné zvát mě k sobě do salonu.“

„Asi máš pravdu,“ špitla nejistě.

Jack se od ní odtrhl, ačkoli každý nerv v jeho těle protestoval. „Neměl jsem za tebou dnes chodit, zabručel.

„Původně jsem nechtěl, ale…“ Když si uvědomil, že je na pokraji dalšího doznání, hlas se mu zadrhl. Co se to s ním děje, že se před ní nemá na pozoru a tolik mluví? Nepoznával se. „Sbohem,“ vyhrkl a pohlédl do Amandiny

zardělé tváře. Ve zmatku nad ztrátou sebeovládání potřásl hlavou.

„Počkej.“ Chytila ho za rukáv. Pohlédl na její drobné prstíky a zmocnila se ho neovladatelná touha strhnout její ručku dolů a vložit jí do dlaně svůj úd trnoucí vzrušením.

„Kdy se uvidíme?“ zeptala se.

Dlouho neodpovídal. „Co plánuješ na Vánoce?“ zeptal se rozmrzele.

Do Vánoc zbývaly necelé dva týdny. Amanda sklopila oči a rozpačitě si upravovala pásek na šatech. „Jako každé Vánoce bych chtěla jet do Windsoru navštívit sestry s rodinami. Jediná si pamatuju mámin recept na rumový punč, a tak Helena počítá, že ho jako každý rok připravím. A ještě švestkový koláč…“

„Zůstaň o Vánocích se mnou.“

„S tebou?“ Jeho návrh ji viditelně vylekal. „A kde?“

Jack nespěchal s odpovědí. „Na Hod Boží pořádám doma večírek. Pro spolupracovníky a pro přátele. Je to…“ Zarazil se a všiml si jejího nevyzpytatelného výrazu. „Bude to blázinec. Hodně pití a křiku k ohluchnutí. Bude tam tolik lidí, že ti večeře vystydne, než se dostaneš k talíři. A asi tam nikoho nebudeš znát…“

„Ráda přijdu.“

„Opravdu?“ Udiveně na ni zíral. „A co bude s punčem? Co tomu řeknou tví synovci a neteře?“

S každou další vteřinou se utvrzovala ve svém rozhodnutí.

„Pošlu sestře recept poštou. A děti si mé nepřítomnosti ani nevšimnou.

Jack mlčky přikývl. „Kdyby sis to rozmyslela…“ Zmlkl, protože Amanda rozhodně zavrtěla hlavou.

„Ne, už jsem se rozhodla. Zrněna mi přišla vhod. Není moc zábavné poslouchat řvoucí děti a natřásat si kosti v kočáře cestou do Windsoru a zpátky. Bude příjemné strávit svátky ve společnosti. A poznat nové lidi.“ Strkala ho ven z jídelny, jako by se bála, že své pozvání vezme zpět. „Už vás nebudu zdržovat, pane Devline. Vím, že spěcháte. Dobrou noc.“ Zazvonila na služebnou, a než Jack stačil pochopit, co se stalo, ocitl se na ulici.

Zůstal stát na prahu a pod nohama mu zakřupal písek, kterým byl posypaný namrzlý chodník. V ledovém vzduchu vrazil ruce do kapes a vykročil k čekajícímu kočáru. „Proč jsem to k čertu udělal?“ mumlal si a přemýšlelo průběhu večera.

Přišel si jen s Amandou popovídat, a dopadlo to tak, že ji pozval na svátky k sobě domů.

Vlezl do kočáru a strnule se usadil s rukama na kolenou.

Cítil se ohrožený a zmatený. Svět, v němž se až dosud pohyboval, se náhle změnil a on nevěděl, jak se mu přizpůsobit. Něco se s ním dělo, a to mu nahánělo strach.

Pochopil, že drobná stárnoucí slečna prolomila jeho pečlivě budovanou obranu. Toužil ji dobýt a současně. si přál na ni zapomenout. Jenže věděl, že ani jedno není možné. Nejhorší je, že Amanda je slušná a zásadová žena, která se nespokojí s flirtem nebo s nezávazným vztahem. Od muže, se kterým. si něco začne, bude požadovat celé srdce. Její hrdost jí nedovolí spokojit se s ničím menším. Jenže jemu srdce ztvrdlo na kámen. Nemůže jí je nabídnout. Jí ani žádné jiné.

8

„Přišli jsme k vám na koledu, požehnání s vámi, nebuďte jak kusy ledu, radujte se s námi, koledu vám neseme,

radostné Vánoce přejeme…“

Amanda se sice v otevřených dveřích chvěla zimou, ale přesto se usmívala, když spolu se Sukey a s Charlesem poslouchala malé koledníky. Skupinka šesti dětí prozpěvovala zachumlaná do pletených šálů a čepic. Vykukovaly jim jen červené nosy a při zpěvu jim od úst stoupala pára.

Když dozpívali, Amanda se služebnictvem je odměnily potleskem. „Tady máte,“ řekla Amanda a podala minci největšímu chlapci. „Kolik domů ještě chcete obejít?“

Hoch odpověděl s výrazným londýnským přízvukem:

„Ještě jeden, slečno, a pak už bude čas na večeři.“

Amanda vlídně pozorovala malé zpěváčky a všimla si, že někteří v mrazu podupávají. Hodně takových chodí na Hod Boží dopoledne po koledě, aby přinesli na svátky rodičům trochu peněz na přilepšenou. Amanda zalovila v kapse a podala dětem další minci. „Tu máte a běžte hned domů. Už jste celí zmrzlí.“

„Děkujem, slečno,“ zvolal chlapec nadšeně a ostatní se k němu přidali. „Hezké Vánoce, slečno!“ Skupinka seběhla ze schodů a pelášila se svým úlovkem pryč.

„Neměla byste to přehánět se štědrostí, slečno,“ plísnila ji Sukey, když zavřela dveře. „Ty děti by to venku ještě chvilku vydržely.“

Amanda se zasmála a přitáhla si pletený šál těsněji k tělu.

„Přestaň, Sukey. Vždyť jsou Vánoce. Pojď, pospěš si… Už brzy tu bude kočár od pana Devlina.“

Zatímco Amanda se chystala strávit večer v domě Jacka Devlina, Sukey, Charles a kuchařka Violeta měli v plánu oslavit Vánoce se svými přáteli. Další den, na Štěpána, kdy se tradičně rozdávají peníze a krabice s obnošeným šatstvem chudým, měla Amanda v úmyslu odjet i se služebnictvem na týdenní dovolenou k sestře Sofii do Windsoru.

Amanda se sice na příbuzné těšila, ale přesto byla moc ráda, že letos stráví hlavní svátek v Londýně. Příjemná změna ji úplně nadchla. Rodina si musí zvyknout, že má také svůj život, pomyslela si radostně. Už v duchu slyšela pratetu, jak lamentuje nad háčkováním: „Amanda že nepřijede? A kde by byla na Vánoce? Vždyť přece nemá rodinu! A kdo nám připraví punč….

Letos ji čeká něco mnohem víc vzrušujícího. Bude večeřet a tančit s Jackem Devlinem! Možná mu dovolí, aby ji objal pod větvičkou jmelí.

„Uvidíme, pane Devline,“ bručela si v radostném očekávání, „necháme se překvapit, co nám letošní Vánoce přinesou.“

Amanda si dala pořádně horkou koupel, zabalila se do županu a usadila se před krbem v ložnici. Pročesávala si mokré vlasy před ohněm tak dlouho, až jí uschly a změnily se v záplavu rudohnědých kudrn. Zručně je stočila do uzlu na temeni a několik pramínku nechala volně padat do čela a po stranách.

Sukey jí pomohla obléct smaragdově zelené šaty z vroubkovaného hedvábí lemované zeleným sametem. Dlouhé sametové rukávy byly staženy okolo zápěstí náramky z jadeitových korálků. Hluboký hranatý výstřih odhaloval svůdnou rýhu mezi ňadry. Přes ramena si přehodila hnědočervený šál s hedvábnými třásněmi. V uších se jí houpaly jako dvě zlaté kapky náušnice ve vlámském stylu. Amanda se zhlížela v zrcadle a vlastní obraz ji potěšil. Ještě nikdy nevypadala lépe. Ani se nemusela štípat do tváří, protože jí hořely rozrušením. Lehce si přejela pudrem nos a za uši nanesla kapku parfému. A byla připravená.

Usrkla čaje, přistoupila k oknu a při pohledu na přijíždějící Devlinův kočár se jí divoce rozbušilo srdce. Snažila se uklidnit.

„V mém věku je směšné si hrát na Popelku,“ kárala se, ale marně. Plná očekávání se rozběhla dolů jako nedočkavé děvče. Komorník jí podal plášť a pomohl jí do kočáru. Opět na ni čekal ohřívač nohou a pokrývka lemovaná kožešinou. Tentokrát ještě našla na sedadle úhledně zabalený dárek. Váhavě se dotkla elegantní červené mašle zdobící krabičku a pod mašlí našla složený lístek. Přečetla si krátké věnování a koutky jí

zaškubaly v úsměvu.

I když není tak dráždivá jako memoáry madam B., možná se vám bude líbit. Veselé Vánoce…

J. Devlin

Zatímco kočár kodrcal po zledovatělé dlažbě, Amanda roz-balila balíček a tázavě pohlédla na malou a velmi starou knihu vázanou v kůži. Stránky časem zhnědly a vypadaly dost křehce. Opatrně otočila na titulní stranu. „Cesty do několika vzdá-lených zemí světa,“ četla nahlas. „Ve čtyřech dílech. Sepsal Lemuel Gulliver…“

Zarazila se a měla co dělat, aby radostí nezavýskla. Gul-liverovy cesty! Před časem se Devlinovi svěřila, že když byla malá, kniha od irského duchovního a satirika Jonathana Swifta patřila k její oblíbené četbě. A tohle je navíc vzácná původní edice z roku 1726!

Amanda s úsměvem uvažovala, že tato knížečka ji potěšila víc než celá královská klenotnice. Nepochybně by měla tak drahý dárek odmítnout, ale neměla sílu se s knihou rozloučit.

Držela dárek na klíně, ještě když se kočár blížil k módní čtvrti sv. Jakuba. Amanda u Jacka Devlina ještě nebyla, ale o jeho sídle slyšela od Oskara Fretwella. Devlin dům koupil od bývalého francouzského velvyslance, když se starý pán vra-cel zpátky do Evropy a rozprodával svůj anglický majetek.

Dům se nacházel v sousedství honosných panských sídel, luxusních staromládeneckých bytů a drahých obchodů. Pro obchodníka byl sv. Jakub neobvyklá adresa, protože střední třída si většinou stavěla domy na jih od řeky nebo v Bloomsbury. Snad díky Devlinově aristokratické krvi a značnému bohatství ho sousedé mezi sebe přijali.

Kočár zpomalil a zastavil v řadě povozů před velkolepým domem. Když Amanda vyhlédla přes zamrzlé okénko, měla co dělat, aby údivem neotevřela pusu.

Spatřila před sebou nádhernou rezidenci z červených cihel lemovanou zepředu masivními bílými sloupy, s několika štíty a s benátskými okny. Nepochybně ryzí ukázka georgiánského stylu. Po stranách budovu ohraničoval pečlivě zastřižený živý plot z tisů, přecházející v křovinatý hájek, kde se pod keři rozprostíraly koberce čerstvých bílých bramboříků.

Za takové sídlo by se nemusela stydět ani nějaká celebrita.

Zatímco kočár popojížděl ke vchodu, Amandina představivost pracovala naplno. Viděla Jacka Devlina jako školáka, který sní o životě za zdmi mučírny v Knatchford Heath. Napadlo ho tehdy, že bude jednou bydlet v takovém paláci? Co ho pohánělo na obtížné a dlouhé cestě vzhůru? A uspokojí vůbec někdy svou nekonečnou ctižádost, nebo se požene za dalšími metami až do konce života?

Na rozdíl od průměrného člověka Devlin neznal hranice… Nedovedl odpočívat a těšit se z úspěchu. A možná právě proto Amandu tolik fascinoval. Ovšem ani na chvíli

nezapochybovala, že pro ni znamená nebezpečí.

„Nejsem přece žádná romantická školačka,“ ujišťovala sama sebe a spoléhala na svůj rozum. „Vím, co je Jack Devlin zač, a pokud neprovedu nějakou hloupost, nic mi nehrozí.“ Jen abych se do něho nezamilovala, uvažovala s úzkostí. Ne, necítí k němu lásku a nikdy se do něho nezamiluje. Baví ji jeho společnost, nic víc. Dobře ví, že Devlin není partner na celý život.

Kočár konečně zastavil před vchodem, komorník jí přispěchal otevřít dvířka a nabídl jí rámě. Zavěsila se do něho a on jí pomohl ven a vystoupit po kluzkých schodech posypaných pískem ke dvojitým vstupním dveřím. Vstoupila dovnitř a oslnil ji zářivě osvětlený interiér. K uším jí dolehly zvuky hudby a šum hovoru. Z balustrády a z říms visely kytice cesmíny a jmelí převázané jasně červenou sametovou stuhou. Vůně jehličí a květin se mísila se slibným aroma šířícím se z jídelny.

Amandu překvapil počet hostů, musely jich být přinejmenším dvě stovky. Děti si hrály ve vyhrazeném salonu a dospělí korzovali po všech návštěvních

místnostech. Z přijímacího salonu se nesla veselá melodie a rozléhala se po celém domě.

Vtom Amanda spatřila Devlina a rozechvěla se v příjemném očekávání. V černém kabátě a kalhotách a v přiléhavé vestě téže barvy vypadal velmi elegantně. Oblek džentlmena však Amandu nezmátl. Za společenskou fasádou číhala povaha dravého piráta. Jako džentlmen se tvářil jen proto, aby ošálil společnost, a společenským konvencím se ve skutečnosti vysmíval.

„Slečno Briarsová,“ oslovil ji hlubokým hlasem a uchopil obě v rukavičkách ukryté ručky. Přejel ji pohledem, v němž se zračil upřímný obdiv. „Vypadáte jako vánoční anděl.“

Amanda se zasmála jeho lichotce. „Děkuji vám za krásnou knížku, pane Devline. Budu ji střežit jako poklad. Obávám se, že já žádný dárek pro vás nemám.“

„Pohled do vašeho hlubokého výstřihu je ten nejhezčí dárek.“

Zamračila se a spěšně se rozhlédla kolem. „Pst… , co kdyby vás někdo slyšel?“

„Pomyslel by si, že mám na vás zálusk. A nemýlil by se,“ zašeptal jí.

„Tak zálusk?“ opakovala po něm chladně, i když v duchu zajásala. „Jak poetické!“

Zazubil se. „Chybí mi váš talent, abych dokázal vzletnými slovy popsat tělesný chtíč. Otevřeně přiznávám, že…“

„Byla bych vám vděčná, kdybyste o křesťanských svátcích nemluvil o tak vulgárních věcech,“ ohradila se sice šeptem, ale stře a líce jí plály.

Devlin se zatvářil zkroušeně a s úsměvem sliboval:

„Dobře.

Když vám to udělá radost, budu se chovat jako slušně vychovaný hoch.“

„To bude příjemná změna,“ odsekla mu nakvašeně a on se zakuckal smíchy.

„Pojďte, představím vás přátelům.“

Odváděl ji do· přijímacího salonu a Amandě neušlo, že se přitom tváří majetnicky. Potom postupovali od jedné skupinky hostů ke druhé, Jack ji vždy se šarmem představil, popřál známým hezké svátky a tu a tam utrousil nějaký žert. Amanda obdivovala, s jakou lehkostí zvládá roli hostitele.

Ačkoli Jack nedal nijak otevřeně najevo, že k němu Amanda patří, přece se objevilo v jeho výrazu a tónu hlasu cosi, co dávalo tušit, že je pojí víc než obchodní vztahy. Amandu udivila vlastní reakce na Jackovo chování.

Doposud nikdy s žádným mužem netvořila pár, neznala závistivé pohledy žen a ob divné pohledy mužů. Ještě neměla partnera, který by dal veřejně najevo, že si na ni činí nárok. A vycítila, že právě to Devlin svým chováním naznačuje.

Procházeli z jedné místnosti do druhé a všude bylo plno lidí. Ti, které nezajímala hudba ani tanec, se shromáždili v salonu obloženém mahagonovým dřevem, věnovali se různým společenským hrám nebo seděli u karetních stolků a hráli whist. Amanda jich hodně znala. Všimla si spisovatelů, nakladatelů a novinářů, s nimiž se potkávala při různých společenských akcích. Sváteční nálada byla nakažlivá a šířila se od nejmladších až po nejstarší.

Devlin se s Amandou zastavili u stolu s občerstvením, kde se děti oddávaly tradiční vánoční hře, při které se loví rozinky z horkého likéru. Stály přitom na židlích kolem nádoby s teplým punčem, drobnými prstíky chňapaly po

pálících rozinkách a cpaly si je do pusy, Při pohledu na jejich upatlané obličeje se Devlin rozesmál.

„Kdo vyhrává?“ vyzvídal a všichni začali ukazovat na tlouštíka s rozcuchanou kštici.

„Jirka! Vylovil jich nejvíc.“

„Mám nejrychlejší prsty, pane,“ zazubil se chlapík s ulepenou pusou.

Devlin postrčil Amandu k míse. „Zkuste to,“ pobízel ji a děti se jeho nápadu radostně chichotaly.

Amanda svraštila obočí. „To bych si musela sundat rukavice,“ bránila se upejpavě.

Devlinovi šibalsky blýsklo v očích. „Tak vám ji vylovím sám.“

Stáhl si rukavici, a než stačila Amanda zaprotestovat, strčil ruku do mísy. Vytáhl horkou rozinku a vložil ji Amandě do úst. Arnanda zavřela pusu a převalovala horkou rozinku na jazyku. Z dětských úst vylétly salvy smíchu. Amanda odvrátila hlavu, aby skryla úsměv. Spolkla sladký plod nasáklý likérem a káravě pohlédla na Devlina.

„Dáte si ještě?“ zeptal se s nevinným pohledem a už se natahoval k míse.

„Děkuji, už nechci. Nebudu mlsat před večeří.“

Devlin si s úsměvem olízl ulepený prst a natáhl si rukavici.

Děti se shlukly okolo mísy a pokračovaly ve hře. Sotva smočily prsty v horkém punči, předstíraly výkřiky bolesti.

„A co teď?“ otázal se Devlin Amandy cestou od výskajících dětí. „Dala byste si trochu vína?“

„Nechci si vás přivlastňovat. Měl byste se věnovat svým hostům.“

Devlin ji odváděl do rohu přijímacího salonu a cestou vzal od sluhy nesoucího podnos sklenici vína. Podal ji Amandě, sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Záleží mi na jediném hostovi. Na vás.“

Amandě vystoupil do tváří ruměnec. Připadala si jako ve snu. Je možné, aby tohle všechno prožívala stará panna . z Windsoru? V krásném prostředí jí za zvuků sladké hudby šeptá do ucha pohledný muž svůdné nesmysly! „Máte hezký domov,“ vysoukala ze sebe s námahou, aby překonala rozpaky.

„To není moje zásluha. Koupil jsem dům i se zařízením.“

„Pro jednoho člověka je dost velký.“

„Mívám často společnost.“

„Bydlela s vámi někdy milenka?“ Amanda se zalekla vlastní otázky. Jak se mohla odvážit na něco takového zeptat?

Devlinův hlas si ji dobíral. „Ale, ale slečno Briarsová, tak neslušné téma o křesťanském svátku?“

„Tak ano, nebo ne?“ nehodlala už ustoupit.

„Ne. Měl jsem sice pár známostí, ale nic trvalého. Jak jsem si všiml, je dost nepohodlné a hlavně drahé zbavit se milenky, když už jí má muž dost“

„Kdy skončila vaše poslední známost?“

Devlin se tiše zasmál. „Nebudu odpovídat, dokud mi ne-vysvětlíte, proč vás tak zajímá můj intimní život.“

„Možná podle vás jednou vytvořím románovou postavu.“

Na rtech mu stále pohrával okouzlující úsměv. „Má zvědavá holčičko, tak vám o sobě něco povím. Moc rád tančím. A umím to. Hned vám to předvedu…“

Vzal Amandě z ruky sklenici, odložil ji na stolek a odváděl Amandu na parket.

Dalších pár hodin prožila jako ve snu. Pila, tančila, smála se a zapojila se do společenských her. Devlinovy hostitelské povinnosti způsobily, že ji občas musel opustit, ale i když stál na opačném konci místnosti, cítila, že z ní nespouští oči. Když se déle bavila s nějakým mužem, vysílal k ní zpytavé pohledy. Zdálo se, že žárlí, a to ji pobavilo. Jednou Devlin dokonce vyslal Oskara Fretwella, aby zasáhl. To když ji už podruhé vyzval k tanci příjemný bankéř jménem „Král“ Mitchell.

„Slečno Briarsová,“ přihnal se k ní Fretwell a zlaté vlasy mu ve světle lustrů zářily, „ještě jste si se mnou nezatančila. Pan Mitchell si přece nesmí okupovat tak půvabnou dámu jen pro sebe.“

Bankéř ji s lítostivým úsměvem přepustil Jackovu řediteli.

Sotva začali čtverylku, Amanda na Fretwella s úsměvem udeřila: „To vás poslal Devlin, viďte?“

Fretwell se jen provinile usmál a nezapíral. „Mám vám vyřídit, že Král Mitchell je hazardní hráč a je rozvedený. Není prý pro vás vhodná společnost.“

„Mně se zdál docela milý,“ prohlásila Amanda se šelmovským výrazem a vykroužila další figuru čtverylky. Zahlédla Devlina, jak stojí v širokých dveřích mezi přijímacím pokojem a salonem a zamračeně ji pozoruje. Vesele mu zamávala a pokračovala ve čtverylce.

Po tanci ji Fretwell doprovodil k bufetu na sklenici punče.

Sluha jí nalil tekutinu malinové barvy do broušeného poháru a Amanda si uvědomila, že vedle ní stojí nějaký cizí muž. Obrátila k němu hlavu a usmála se na něho.

„My se známe, pane?“

„Bohužel ne.“ Spatřila vysokého, nenápadného muže s pečlivě zastřiženou, tehdy velmi módní bradkou. Velký nos vyvažoval pár hezkých hnědých očí a rty mu zdobil příjemný, nenucený úsměv. Nakrátko sestřižené ryšavé vlasy mu na spáncích prokvétaly stříbrem. Amanda odhadovala, že může být o pět až deset let starší než ona. Zralý muž, z něhož vyzařovala sebedůvěra.

„Dovolte, abych vás představil,“ nabídl se Fretwell a upravil si na nose brýle. „Slečna Amanda Briarsová. A tohle je pan Charles Hartley. Shodou okolností publikujete u stejného nakladatele.“

Amandu překvapilo, že Hartley také vydává své knihy u Devlina. „Upřímnou soustrast, pane Hartley,“ zažertovala a oba muži se zasmáli.

„S vaším dovolením, slečno Briarsová,“ prohlásil s lišáckým výrazem Fretwell, „nechám vás dva o samotě, abyste si mohli navzájem postěžovat, a půjdu pozdravit pár starých známých.“

„Jen běžte,“ propustila ho Amanda a upíjela sladký punč.

Koukla po Hartleym a vtom jí to došlo. „Snad nejste strýček Hartley?“ zvolala nadšeně. „Ten, co píše básničky pro děti?“ Když přikývl, instinktivně ho chytila za ruku.

„vaše knížky jsou báječné. Opravdu. Často z nich čtu synovcům a neteřím.

K mým oblíbeným patří ta o slonovi, co pořád naříkal, nebo počkejte, ta o králi, jak našel kouzelnou kočku…“

„Tak vy znáte mé nesmrtelné verše?“ otázal se ironicky.

„Jsou moc chytré,“ horovala Amanda upřímně. „Vždyť psát pro děti je tak těžké. Já bych to neuměla.“

Usmál se na ni tak mile, že se jí v té chvíli zdál téměř hezký.

„S vaším talentem byste dokázala všechno, slečno Briarsová.“

„Pojďte, půjdeme někam do kouta a V klidu si popovídáme. Tolik bych se toho od vás chtěla dovědět!“

„Takovému návrhu se nedá odolat,“ odpověděl a nabídl jí rámě.

Byl velmi příjemný společník a cítila se s ním moc dobře.

Na rozdíl od Jackovy společnosti si připadala s Hartleym uvolněně a v bezpečí. I když se Hartley živil psaním knížek pro děti, ironií osudu byl bezdětný vdovec.

„Měl jsem šťastné manželství,“ svěřil se Amandě a pohrával si s broušeným pohárem, jehož obsah už před chvílí vyprázd-nil. „Moje manželka mi uměla připravit příjemný domov. Měla pořád dobrou náladu a nebyla hloupě afektovaná jako spousta dnešních žen. Byla přirozená, upřímná a ráda se smála.“ Hartley zmlkl a zamyšleně Amandu pozoroval. „Vlastně mi ji trochu připomínáte.“

Jackovi se podařilo vysvobodit ze zajetí dvou nezáživných znalců antiky, doktora Samuela Shorehama a jeho bratra Clau-da. Ti se ho právě vážně snažili přesvědčit, aby vydal jejich rukopis o památkách starověkého Řecka. Jack nedokázal zcela skrýt úlevu, když se mu konečně podařilo před nimi uniknout. Zamířil k Fretwellovi stojícímu poblíž. „Kde je?“ vyhrkl úsečně. Bylo zbytečné, aby vysvětloval, koho má na mysli.

„Slečna Briarsová si na pohovce v rohu povídá s panem Hartleym. S ním jí žádné nebezpečí nehrozí. Není ten typ, co by si k dámě něco dovolil“

Jack pohlédl udaným směrem, potom odvrátil od dvojice oči a mrzutě zkoumal sklenici brandy, kterou držel v ruce.

Koutky úst mu stáhl hořký úsměv. Promluvil se sklopenýma očima: „A co o Hartleym vůbec víš, Oskare?“

„Myslíte o jeho postavení, pane? Nebo o jeho charakteru?

Hartley je vdovec s výbornou pověstí. Má dobrý původ, slušný majetek a nikdy nebyl zapletený do žádného skandálu.“ Fretwell se odmlčel a usmál se. „A děti ho zbožňují,“ dodal.

„A co si myslíš o mně?“ zeptal se Jack mírně.

Fretwell se zamračil. „Nechápu přesně, nač se ptáte.“

„Znáš mé obchodní praktiky — nejsou úplně košer. A ani skandály se mi nevyhýbají. Vydělal jsem sice hodně peněz, ale jako bastard nemám slušný původ. Navíc nemám rád děti a děsí mě představa, že bych se měl oženit. S žádnou ženou jsem nevydržel delší dobu než půl roku. Jenže jsem hrozný sobec, protože nic z toho mi nezabrání dobývat slečnu Briarsovou, i když vím, že jsem tím posledním, koho ona potřebuje.“ Jack zavrtěl hlavou. „Nepozná svou chybu dřív, než ji udělá. V těchhle věcech jsou všechny ženy stejné.“

„Počkejte,“ ozval se Fretwell rozpačitě, ale Jack už odcházel a mnul si unaveně dlaní zátylek. Jeho gesto prozrazovalo, že neodbytná touha přemohla jeho lepší instinkty a že už ho nic nezastaví.

Večeře byla báječná, jeden chod střídal druhý a hosté nadšeně vítali každou novou lahůdku. Šum hovoru se mísil s cinkotem skla a se zvukem otevíraných lahví. Amanda už si nepamatovala, co všechno jí předložili. Jen polévky se podávaly čtyři druhy, včetně želví a humrové. Následovalo několik pečených krocanů nadívaných uzeninou a bylinkami.

Nekonečná řada služebnictva přinášela další mísy se zadělávaným telecím, brzlíkem, kapouny, pečenými

křepelkami a zajíci, se zvěřinou, labutími vejci a široký výběr zapékané zeleniny. Ze stříbrných mís se zapékanou vzácnou zvěřinou a rybami se kouřilo a nakonec se na stolech objevily podnosy s rozmanitým ovocem a saláty. Nechyběly ani křehké stonky chřestu, které byly o Vánocích velmi drahou a vzácnou pochoutkou.

Přestože Amandu velkolepá hostina nadchla stejně jako ostatní, vůbec nevnímala, co jí. Tak ji zaujal muž sedící po jejím boku. Devlin byl mimořádně okouzlující společník a bavil ji historkami, které uměl vyprávět s příznačným irským vtipem.

Srdce Amandě ztěžklo a ovládl ji sladkobolný pocit. Ne-způsobilo to vypité víno. Zatoužila zůstat sama s Devlinem, přála si ho svádět a tisknout se k němu, byť jen chvilku. Při pohledu na jeho ruce jí vyschlo v ústech. Představila si, jak se k němu tulí a jak z něho sálá horkost. Tak jako posledně. Přála si cítit ji znovu. Chtěla, aby do ní vnikl a přinesl jí úlevu. A také sobě. Aby potom spokojeně odpočívala v jeho náruči. Vedla tak všední život a náhle se objevil Devlin a zazářil jako kometa na večerním nebi!

Konečně bylo po večeři a hosté se, po skupinkách rozešli. Někteří pánové ještě zůstali sedět při stolu a popíjeli portské, zatímco dámy se trousily do salonu na čaj. Mnoho dalších hostů obstoupilo klavír, aby si zazpívali koledy. Amanda se k nim chtěla připojit, ale Devlin ji zadržel. Stiskl jí loket a hlubokým hlasem jí zašeptal do ucha: „Půjdeme

pryč.“

„A kam?“

Zdvořilý, společensky uhlazený výraz nedokázal zamaskovat smyslnou touhu v jeho očích. „Musíme si najít nějakou pěknou kytku jmelí.“

„Vy snad chcete způsobit skandál,“ varovala ho napůl žertem a napůl vylekaně.

„Vy se bojíte skandálu?“ odváděl ji z přijímacího salonu dolů setmělou chodbou. „Tak to jste se měla držet ctnostného patrona Hartleyho.“

Amanda pobaveně a s trochou nedůvěry prohlásila: „To zní; jako byste na toho hodného, slušného vdovce žárlil .“

„To víte, že na něho žárlím,“ zabručel Devlin. „Žárlím na každého, kdo se na vás podívá.“ Zatáhl ji do velké, temné místnosti, kde to vonělo kůží, pergamenem a tabákem. Nejasně si uvědomovala, že se ocitli v knihovně. Při pomyšlení, že jsou spolu sami, se jí divoce rozbušilo srdce.

„Chci vás mít jen pro sebe,“ pokračoval ochraptělým hlasem Devlin. „Už aby šli všichni k čertu!“

„Pane Devline,“ promluvila Amanda roztřeseným hlasem a tiskla se zády ke knihovně, „asi jste toho moc vypil.“

Cítila, že se jí tělem téměř dotýká. „Nejsem opilý. Proč mi nechcete věřit, že po vás toužím?“ Ucítila jeho teplé ruce na spáncích. Jemně je stiskl. Pak ji něžně políbil na čelo, tváře a nos. Polilo ji horko. Ucítila jeho rumem vonící dech, kdy tiše pokračoval: „A co vy, Amando? Chtěla byste mě taky?“

Rozrušením nemohla promluvit. Ale její tělo ovládla tak silná touha, že je přestala kontrolovat a přitiskla se k němu. Svalnaté paže ji pevně objaly a přitáhly její boky těsně k jeho, až jejich těla splynula ve vášnivém objetí. Kromě tenké vrstvy šatstva už je nedělilo nic.

Amandu zaplavila taková vlna štěstí, že jí unikl povzdech. Dotkl se nosem její nahé šíje a začal ji něžně líbat a laskat jazykem. Při jeho dotecích se jí vzrušením podlamovala kolena. „Má krásná Amando,“ zašeptal a jeho horký dech ji

pálil. „A chuisle ma chrai… To už jsem ti jednou říkal, vzpomínáš?“

„Ale neřekls mi, co to znamená,“ vysoukala ze sebe a položila svou hebkou tvář na jeho oholenou a přece trochu drsnou líc.

Odtáhl se od ní, zaklonil hlavu a zpod přivřených víček se na ni upřeně zadíval. Modrá barva jeho očí ztmavla, takže najednou vypadaly jako černé. Mohutná hrud se mu otřásala zrychleným dechem. „Jsi tepem mého srdce,“ zamumlal. „Od první chvíle jsem věděl, jak to mezi námi dvěma bude.“

Chvějícími se prsty uchopila klopy jeho kabátu. To, co cítí, je smyslná touha, uvědomovala si Amanda a musela připustit, že je stokrát silnější, než si ji představovala. Ovládla ji s ještě větší silou než tehdy večer, když ji Jack přivedl k vyvrcholení a dal jí poznat rozkoš. Tehdy byl cizí člověk. Ted pochopila, o kolik hezčí je toužit po muži, kterého zná a na němž jí záleží. Během vzájemných debat, veselí, důvěrností i chvilek napětí se mezi nimi vyvinul nový vztah. Přitažlivost a sympatie přerostly v cosi temného a pudového.

Nikdy ti nebude doopravdy patřit, varovalo ji její srdce. Nebude se chtít ženit a nesnese žádná jiná omezení. Bude si chránit svou svobodu. Jednou to skončí a budeš zase sama. Byla natolik rozumná, že nezavírala oči před nepříjemnou pravdou.

Všechny truchlivé myšlenky zmizely v okamžiku, kdy přitiskl svá ústa na její. Pod pohyby jeho rtů tála, až se úplně uvolnila a rozevřela rty. Její reakce na něho měla mocný účinek - vzrušeně dýchal, jeho polibek ztvrdl a jazykem jí dychtivě. kroužil v ústech. Dobyvačné pohyby jeho jazyka ji ještě více

vzrušily a ona se mu přitiskla pevnými, velkými ňadry k hrudi.

Devlin od ní odtrhl ústa, jako by už víc nesnesl. Zhluboka oddychoval a tiskl ji silnýma rukama k sobě. „Proboha“ šeptal jí do vlasů. „Mám tě plnou náruč. To je k zešílení. Jsi tak slad-ká… a měkká.“ Znovu ji začal líbat, stále náruživěji, jako by byla pochoutka, jíž se nemůže nabažit. Hltal ji ústy jako smyslů zbavený, poháněný divokou touhou. Amanda cítila, jak se jí zmocňuje rozkoš, svírá ji a čeká na impuls, aby mohla vybuch-nout a ulevit rostoucímu napětí.

Šmátral jí rukama po živůtku z vroubkovaného hedvábí.

Z hlubokého výstřihu vykukovala plná ňadra uvězněná v těsných šatech. Sklonil hlavu, přitiskl rty do rýhy mezi ňadry a začal jí pomalu líbat odhalené poprsí. Bradavky jí ztvrdly a vystupovaly pod tenkou látkou. Jack je vzal do prstu a přes hedvábí je hladil a tiskl. Amanda se roztřásla rozkoší a vzpomněla si na podobnou situaci v den svých narozenin. Tehdy před ním ležela svlečená ve světle plamenů z krbu a on jí lízal a tiskl rty nahý prs. Zoufale zatoužila, aby to udělal znovu.

Zdálo se, že Devlin jí čte myšlenky, protože jí vsunul ruku do výstřihu a stiskl holé ňadro. „Amando,“ promluvil ochraptěle,

„dovol mi, abych tě dnes večer doprovodil domů.“

. Nedovedla jasně uvažovat. Byla jako v mlze a nevnímala nic kromě touhy milovat se s ním. „Už jsi mi nabídl svůj kočár.

„Víš přece, o co tě žádám.“

Samozřejmě věděla. Chtěl s ní jet domů, doprovodit ji až do ložnice a milovat se s ní v posteli, ve které až dosud spávala sama. Opřela si čelo o jeho hrud a nejistě přikývla. Je nejvyšší čas. Znala rizika i možné následky, ale byla odhodlaná je za chvilky štěstí v jeho náruči podstoupit.

Aspoň jednu noc… , nebo stovku… Tolik, kolik jí osud dopřeje.

„Ano,“ špitla do zvlhlého plátna náprsenky jeho košile.

Ucítila Jackovo aroma a vůni škrobu smíchanou s kolínskou a závanem jehličí. „Ano, pojď se mnou dnes večer domů.“

Po zbytek večera ztratila Amanda pojem o čase, jenom se jí zdálo, že trvá celou věčnost, než se hosté začali zvedat k odchodu. Rozdováděné manželské páry zrůžovělé vínem konečně nakládaly unavené děti do kočárů. Několik dvojic se loučilo u vchodu a plánovaly příští setkání, jiní se ve dveřích spěšně líbali pod zavěšenými kyticemi jmelí. Amanda v poslední hodině s Devlinem skoro nepromluvila. Zaměstnávali ho hosté, kteří se loučili a přáli mu šťastné Vánoce. Při pohledu na něho musela potlačit úsměv. S viditelným spěchem odváděl hosty ke dveřím a doprovázel je ke kočárům. Poznala, že se jich snaží co nejdřív zbavit, aby s ní zůstal sám. Čas od času po ní ostražitě koukl, jako by se bál, že si svůj slib rozmyslí.

To však neměla vůbec v úmyslu. Cítila se vůči němu bezbranná a byla odhodlaná jeho přání vyhovět. S lehkou nervozitou čekala, až spolu zůstanou sami. S nucenou trpělivostí seděla ve zlatomodrém salonu a pozorovala oranžové plameny v mramorovém krbu. Sotva odešel poslední host, začalo služebnictvo uklízet a hudebníci balit nástroje. Za okamžik stál Devlin před Amandou.

„Jacku,“ oslovila ho něžně, když si před ní dřepl a chytil ji za ruce.

Jednu půlku obličeje mu ozařoval oheň a jasně žlutou bar-vou rámoval jeho hezké rysy. Druhou polovinu měl ve stínu.

,Je čas, aby ses vrátila domů,“ řekl a upřeně se na ni zadíval.

9

V jeho výrazu nebylo ani stopy po obvyklé bezstarostné sebedůvěře a ani náznak úsměvu. Hleděl na ni vážně, jako by si přál číst její myšlenky. „Chceš odjet sama,“ pokračoval mírně, „nebo tě mám doprovodit?“

Špičkou prstu v rukavičce se dotkla· jeho hladce vyholené tváře v místě, kde se v záři plamenů zlatě třpytily rašící vousy. Nikdy neviděla tak krásná ústa. Krásně vykrojený horní ret a plnější spodní byly příslibem budoucí rozkoše. „Pojď se mnou,“ řekla.

V kočáře byla zima a tma. Amanda položila nohu ve stře-víčku přímo na ohřívač. Devlin se posadil vedle ní. Jeho dlouhé nohy zabraly celý prostor mezi sedadly. Kočí zavřel s cvaknutím dveře a Devlin s úsměvem pozoroval, jak se Amanda hladově nahřívá nad porcelánovou nádobou naplněnou uhlím.

Objal ji kolem ramen a zašeptal jí do ucha: „Uměl bych tě zahřát.“ Kočár se rozjel a díky dobrému pérování kol se na nerovné dlažbě jen mírně otřásal.

Vtom si Jack Amandu zvedl na klín. „Jacku!“ bránila se bez dechu, když jí Devlin shodil šál z ramen a položil jí ruku ze-zadu na rameno. Vypadalo to, že ji neslyší, protože očima hltal její odhalená bělostná ňadra svítící ve tmě a druhou ruku jí vsunul pod sukni a chytil ji za kotník.

„Jacku!“ vydechla znovu a snažila se ho odstrčit, ale marně.

Strhl ji k sobě.

„Ano?“ zamumlal a přejel jí rty po šíji. „Proboha, v kočáře?

Neblázni!“

„A proč ne?“

„Protože je to…“ Přejel jí špičkou jazyka po citlivém místě na šíji. Zmlkla a potlačila sten. „Je to vulgární.“

„A vzrušující,“ zašeptal Jacke „Napadlo tě někdy, že by ses mohla milovat v kočáře, Amando?“

Zvrátila hlavu a udiveně na něho zírala. Obličej se mu ztrácel ve tmě, takže mu neviděla do tváře. „Jak se můžeš takhle ptát? Ani si neumím představit, že by něco takového bylo možné provést.“ Když uviděla, jak se mu ve tmě zablýskly zuby, hned svých slov litovala. „Ne, nemluv o tom.“

„Nebudu o tom mluvit, já ti to předvedu.“ Začal jí šeptat nestydaté důvěrnosti a jeho prsty přitom hbitě rozepínaly živůtek jejích šatů.

Když souhlasila, že se s ním bude milovat, měla před očima romantickou scénu v ložnici, a ne v kočáře. Políbil ji na po-otevřená ústa a sjel rty dolů po krku. „Přestaň,“ zasténala. „Za chvíli jsme doma. Uvidí nás komorník! Ach… , nechej toho!“

Jack pokračoval v něžnostech a přitom jí ve tmě zblízka hleděl do šedých očí, které se vždycky dívaly tak chytře a vyzývavě. Teď byl její pohled jiný, odevzdaný a přitom svůdně uhrančivý. Vzrušením mu srdce bilo na poplach, ve slabinách mu tepala krev a vyvolala mohutnou erekci. Toužil ponořit se do ní, drtit ji, kousat a lízat kousek po kousku.

Vášnivě ji políbil, vpíjel se do ní a pátral po jejím jazyku.

Ochotně mu odpovídala, nechala ho, aby ji líbal tak, jak chtěl, a vzpínala se mu na klíně. Rozhrnul jí zadní díl šatů. Přejel rukou po zádech, až narazil na korzet. Začal netrpělivě tahat za tkanice, dokud kosticemi vyztužený živůtek nepovolil a nevysvobodil Amandinu hruď z pevného sevření. Sotva

naškrobená látka a šňůrky přestaly táhnout, Amanda s úlevou a zhluboka nabrala dech do plic.

Pak jí stáhl šaty z ramen a rozepnul ještě přední díl korzetu. Ven se vyhoupla plná ňadra, zahalená jen tenkou košilkou. Jack si Amandu přitáhl na klíně výš a zapátral po tmavším místě, kde se ukrývala bradavka. Našel ji, přisál se k ní a jemně skousl. Sladká hrudka mu v ústech ztvrdla a při každém doteku jeho horkého jazyka Amanda tiše zasténala. Škubl košilkou, roztrhl jemnou látku a obnažil jí prsa. Zaúpěl, zabořil jí ústa do

úžiny mezi ňadry a uchopil těžké prsy do dlaní.

„Jacku,“ oddychovala s námahou. „Ach, Jacku.“

Jeho nenasytná ústa si našla bradavku a jazykem začal kroužit po hedvábné špičce. Zastavil se tam, kde přecházela v bělostnou kůži. Její vůně v něm vyvolala tak mocnou reakci, že zapomněl na celý svět tam venku ve tmě, za stěnami rytmicky se pohupujícího kočáru. Zachvátila ho hladová touha na místě se zmocnit své kořisti. Vsunul jí ruce pod sukně a usadil si ji obkročmo na klíně.

Jak očekával, Amanda nebyla pouhou pasivní partnerkou.

Vášnivě ho líbala a dlaněmi mu přejížděla po hrudi. Překážela jí kravata a vrstvy oblečení. Rozčileně za ně tahala. „Pomoz mi,“ zasténala a roztřesenýma rukama zápasila s páskem na jeho kalhotách. „Chci se tě dotýkat.“

„Ještě ne.“ Přejel jí dlaněmi po zadečku. „Jestli se mě teď dotkneš, přestanu se ovládat.“

„To je mi jedno.“ Zatáhla a rozepnula mu vrchní knoflík u kalhot. „Toužím tě vzít do dlaně…“ Dotkla se prsty tvrdé boule na kalhotách. „A kromě toho,“ připomněla mu udýchaně, „ty jsi s tím začal.“

Byla tak rozkošně odvážná a vášnivá, že mu srdce sevřela neznámá bolest. Skrývala v sobě takové nebezpečí, že se bál přemýšlet o jejím původu. „Tak dobře,“ podvolil se pobaveně. „Neexistuje nic, co bych ti odepřel.“

Odsunul jí ruku a rozepnul si zbývajících šest knoflíků.

Z tlusté keprové látky se vyloupl mohutně vztyčený úd a zachvěl se v těsné blízkosti Amandina měkkého ženského pohlaví. Jackovi se třásly ruce, jak bojoval s nutkavou žádostí posadit ji na sebe a vniknout do jejího panenského těla. Namísto toho trpělivě čekal a skřípal zuby, když chladnými prsty opatrně zkoumala jeho dlouhý, napjatý penis a hladila ho po hebké kůži.

„Ach,“ vzdychla a přivřela oči. „Nemyslela jsem si, že bude tak horký a pokožka taková…“

Jack obrátil hlavu stranou a přes zaťaté zuby sykavě vydechoval, jak bojoval s rostoucím vzrušením. Amanda přitiskla svoji hebkou tvář k jeho. „Bolí to, když se tě dotýkám?“ zašeptala a její prsty se zastavily pod pulsující korunou jeho erekce.

„Panebože, ne…“ Rozechvěle se zasmál a zasténal. „Dělá mi to dobře. Ale ty mě zabiješ, mhuirnin… Budeš muset přestat.“ Chytil ji za zápěstí, odsunul jí ruku a nahmatal dlouhý rozparek na jejích kalhotkách. S trhnutím je rozepnul, až slyšel praskat švy. Vsunul dovnitř palec a pohladil ji po zvlhlých kudrnách.

„Teď jsem na řadě já,“ zabručel, políbil ji na rozpálenou tvář a jemně jí vjel prstem dovnitř, do štěrbiny ukryté pod kudrnami. Párkrát ten pohyb zopakoval, až ucítil, jak jí vstup do intimních míst zduřel a jak se rozevírá. Sevřela ho stehny a on jí svýma nohama stehna roztáhl, takže se mu bezmocně otevřela. Dál ji hladil a laskal rukou, až měl

konečky prstů kluzké od její vlhkosti. Amanda sténala a šla jeho ruce vstříc. Jen lehce ji dráždil palcem těsně nad rozevřeným a vzrušením naběhlým otvorem v nejdelikátnějším místě ženského těla. Při krouživých pohybech jeho palce se celá chvěla a vzrušením se svíjela.

Opatrně si ji posadil na sebe, ještě do ní nevnikl, jen vložil citlivou špičku penisu do vlhkého zářezu mezi jejíma nohama a jemně se o ni otíral. Při každém nadskočení kočáru se k sobě jejich těla přitiskla těsněji. Jack zavřel oči a oddával se rostoucí rozkoši. Ztrácel nad sebou kontrolu a blížil se k vrcholu… To ne, to nesmí. Ne tady a teď. S tichou kletbou ji nadzvedl a odsunul kousek dozadu.

„Jacku“ vydechla. „Potřebuju tě. Chci tě, prosím…“

„Ano,“ zabručel a cítil, jak se potí. „Brzy se ti uleví, miláčku. Ale musíme chvilku počkat, mhuirnin. Uděláme to jaksepatří v pohodlné posteli. Nechtěl jsem zajít tak daleko. Jenže jsem se nedokázal ovládnout. Otoč se, zapnu ti šaty.“

„Na nic nečekej“ ozvala se přiškrceným hlasem. „Chci tě hned.“ Políbila ho na rty a začala ho vábit pohyby jazyka. Měl najednou pocit, že má stehna z olova.

„Ne!“ zasmál se rozpačitě a chytil jí obličej do dlaní. Zlehka ji políbil na rty. „Pak by tě mrzelo, že jsme nepočkali. Jsi tak svůdná. „Musíme přestat, miláčku, dokud se ještě dokážu ovládnout.“

„Já jsem čekala třicet let!“ zašeptala a přitáhla se k němu.

„Nenechávej mě čekat, prosím. Ať je po mém. Příště bude po tvém,“

Její zmínka o „příště“ v něm vyvolala gejzír smyslných představ, čeho všeho si s ní dopřeje. Rezignoval. „Neměli

bychom,“ namítl jen a přitom jí sáhl pod sukně a přitáhl si ji k bokům.

„Je mi to jedno. Udělej to teď… hned,“ její slova přešla v hrdelní sten, protože znovu ucítila jeho laskající palec v místě; kde ji svírala bolestná touha. Rozevřela se a on do ní vsunul prostředník.

Jack se zblízka za díval do zastřených šedých očí, které se pomalu zavíraly. Do tváří jí vystoupil ruměnec. Křečovitě mu svírala rukama ramena, vzrušeně dýchala a posunovala se k němu ještě blíž. Ucítil, jak je uvnitř horká a jak na jeho něžnou invazi reaguje stahem. Vyhledala jeho ústa a on ji vášnivě políbil. Pomalu jí vsunul do úst jazyk a pohyboval jím ve stejném rytmu jako prostředníkem. Amanda se k němu tiskla těsněji a těsněji.

Vtom zmučeně vydechla a zasténala, jak jí otřásla vlna silného orgasmu. Rozechvěle se vzpínala a její pochva se mu kolem prstu svírala v pravidelných stazích. S nejasným zamumláním vytáhl Jack prst a posadil si ji na bolestnou touhou rozechvělý penis. Laskal jeho špičkou zvlhlý otvor, kroužil jím, jemně rýpal a Amanda se na něj dychtivě tlačila. Ucítila bolest a zatajila dech, ale její tělo naléhalo dál, až do ní jedním jistým trhnutím pronikl celý.

Jack s očima zavřenýma zvrátil hlavu a svraštil čelo. Cítil na stehnech váhu jejího ženského těla, které ho drželo v pevném sevření. Působila mu nesnesitelnou rozkoš. Nebyl schopen uvažovat ani mluvit. Jen tak seděl a vychutná val nekonečnou slast. Amanda se k němu naklonila a přitiskla se mu rozevřenými rty k pulsující tepně na krku. Jemně ho olízla a on sykl rozkoší. Vyhledal její rty a zajel do ní ještě hlouběji. Odpovědí mu byl mocný stah pochvy. Najednou uslyšel svůj vlastní výkřik, jediným mocným nárazem

dospěl k uvolnění a ještě chvíli se chvěl a svíjel v extázi. Trvalo nějakou dobu, než se vzpamatoval. Vzal jí hlavu do dlaní a začal Amandu divoce líbat. Napadlo ho, že ji možná svou naléhavostí poraní v ústech, ale zdálo se, že jí to nevadí.

Po chvíli se jejich vzrušený dech uklidnil. Jack si přitiskl Amandu na hrud, jednou rukou ji pohladil po rozcuchaných vlasech a druhou po nahých zádech. Vtom tiše zaklel a rychle se jí snažil stáhnout korzet. Všiml si totiž, že kočár zpomaluje.

„Zatraceně. Už jsme tady.“

Amanda zůstala klidná a vláčně mu spočívala na klíně. Pomalu natáhla ruku ke dveřím a zastrčila západku. Když promluvila, její hlas zněl zastřeně a ochraptěle: „To je v pořádku, Jacku.“

Zachmuřil se, škubnutím k sobě přitáhl obě půlky zadního dílu šatů a zručnými -pohyby jí je zapnul. „Neměl jsem ztratit hlavu. Takhle jsem to nechtěl. Přál jsem si tě připravit o panenství ohleduplně. Jemně…“

„Jenže já jsem si to přála takhle.“ S úsměvem ho pozorovala. Tváře měla ještě zardělé a oči se jí leskly. „Nebyla jsem přece obyčejná panna, na jaké jsi zvyklý. Tak proč bychom to dělali konvenčně?“

Stále ještě zakaboněně ji Jack uchopil v pase a nadzvedl

ji.

Když z ní vyklouzl, vylekaně sykla. Pochopil, co

potřebuje, vytáhl z kapsy kapesník a beze slova jí ho podal. Viditelně v rozpacích se Amanda utřela mezi stehny. „Asi tě to bolelo,“ hlesl Jack smutně a ona zavrtěla rozhodně hlavou.

„Nebylo to tak hrozné, jak jsem si myslela. Slyšela jsem tolik historek o utrpení prožitém o svatební noci, že jsem si to představovala mnohem horší.“

Jacka její slova potěšila. „Amando,“ zabručel a při tiskl ji k sobě. Políbil ji do vlasů, na tvář a koutek úst.

Kočár zastavil před Amandiným domem. S tichou kletbou se Jack zapnul a upravil si šaty, zatímco Amanda se snažila dát si do pořádku účes. Sepnula si vlásenkami spadlé kadeře a přehodila si přes ramena šál. „Jak vypadám?“ zeptala se.

Při pohledu na ni Jack smutně zavrtěl hlavou.1ělesná vášeň na ní zanechala viditelné stopy: zrůžovělé tváře, lesk v očích, opuchlé rty. „Jako by ses právě s někým milovala.“

Její úsměv ho překvapil. „Tak honem. Musím se podívat do zrcadla. Vždycky jsem si přála vidět, jak taková žena vypadá.“

„A co bude potom?“

Šedé oči na něm ulpěly. „Pak bych tě ráda vysvlékla.

Ještě nikdy jsem neviděla nahého muže.“

V koutcích mu pohrával váhavý úsměv. „V tom případě se ti vydávám na milost.“ Natáhl se po rusé kudrně, která se jí kroutila u ucha. Bez mrknutí mu hleděla do očí. Uvažoval, nač asi myslí. „O tom bychom si měli raději promluvit,“ utrousila po chvíli mlčení. „Měli bychom projednat podmínky.“

„Projednat podmínky?“ Ruka, kterou ji hladil po vlasech, se zastavila.

„No ano. Čím se bude řídit náš poměr.“ Vtom svraštila čelo . a zeptala se nejistě: „Chceš přece se mnou mít poměr, nebo ne?“

10

„To víš, že ano, zatraceně!“ Jack na ni trochu pobaveně a trochu rezignovaně zíral. „Ale neměl jsem tušení, že si to chceš předem naplánovat.“

„A je na tom něco špatného?“ otázala se Amanda. „Proč by-chom se nemohli předem rozumně domluvit?“

„Tak dobře,“ zabručel a hlas se mu chvěl zadržovaným smíchem. „Půjdeme dovnitř a začneme vyjednávat. Jsem moc zvědavý, jaké máš se mnou plány.“

Komorník otevřel dveře kočáru a Jack odváděl Amandu do prázdného domu. Nohy se jí třásly, na stehnech cítila vlhkost a mezi nohama ji to pálilo. Napadlo ji, že na tyhle Vánoce nikdy nezapomene. Zrzavá kadeř jí sjela z rozcuchaného účesu a padla jí přes pravé oko. Odhrnula ji a zastrčila za ucho. Přitom si vzpomněla na dotek Jackových prstů ve vlasech a na jeho rty přitisknuté k jejím.

Je vůbec možné, že přišla o panenství takovým způsobem?

Musí to tak být, pálení v klíně je přece jasným důkazem. A proč by jinak ještě stále cítila na kůži jeho doteky? Zpytovala svědomí a zjistila, že ji netrápí vůbec žádné výčitky.

Byl prvním mužem, který jí dal najevo, že je žádoucí. V jeho blízkosti si náhle připadala jako žena, ne jako stará panna. Jen mu nesmí prozradit, že ho miluje.

Sama už o povaze svého citu nepochybovala.

Láska nepřišla náhle jako letní bouřka, ale vkrádala se jí do srdce s vytrvalostí jarního deště. Amanda byla přesvědčená, že do protřelého světáka a krasavce, jakým Jack je, se musí zami-

lovat každá. Nedělala si iluze, že bude její cit opětovat nebo že jejich vztah vydrží dlouho. Kdyby byl schopný lásky, nejspíš už by byl zadaný, protože o ženy rozhodně neměl nouzi.

A kdyby se přece jen některé podařilo uhnat ho, manželství s ním by představovalo pohromu. Ženy by nikdy nepřestaly obletovat tak hezkého, vlivného a zámožného muže. A on by se stěží bránil.

Nechce od něho víc, než co jí může dát. Jen se musí snažit, aby jejich rozchod, ke kterému časem nepochybně dojde, nebyl pro žádného z nich příliš bolestný.

Vešli do salonu, Jack vytáhl ze stříbrného pouzdra zápalky a rozdělal oheň v krbu. Jakmile vyskočily plameny, Amanda se svezla na květovaný koberec před krbem a natáhla ruce k ohni. Jack se posadil vedle ní a zezadu ji objal. Potom jí vtiskl něžný polibek do rozcuchaných kudrn na temeni.

„Tak mi pověz o svých podmínkách, dřív než se na tebe znovu vrhnu,“ vybídl ji zastřeným hlasem.

Usilovně lovila v paměti, co mu chtěla říct. Nemohla se soustředit, protože všemi smysly intenzivně vnímala jeho blízkost.

„Tak především trvám na diskrétnosti,“ prohlásila po chvilce váhání. „Kdyby se informace o našem intimním vztahu dostala na veřejnost, mohla bych hodně ztratit. Samozřejmě že vzniknou řeči a dohady, ale pokud se spolu nebudeme mezi lidmi předvádět, vyhneme se skandálu. A taky…“ Zmlkla, protože ucítila jeho prsty, jak jí přejíždějí po páteři. Zavřela oči a na víčkách jí tančily rudé odlesky plamenů.

„A co ještě?“ pobídl ji a jeho horký dech jí ovanul ucho.

„Ještě si přeju, aby náš poměr netrval dlouho. Stačí třeba tři měsíce. A potom se rozejdeme jako přátelé a každý půjde svou vlastní cestou.“

Ačkoli neviděla Jackovi do tváře, poznala podle jeho náhlé strnulosti, že ho její požadavek zarazil. „Určitě máš své přání podložené řadou důvodů. Moc rád bych je slyšel“

Amanda s rozhodností přikývla. „Všimla jsem si, že milostný vztah obvykle končí nudou, hádkami nebo výbuchy žárlivosti. Když se předem domluvíme, kdy a jak svůj poměr ukončíme, můžeme se rozejít jako přátelé. Nerada bych ztratila tvé přátelství, až vášeň vyprchá.“

„A kde bereš jistotu, že vyprchá?“

„Každý milostný vztah jednou skončí, ne?“

Namísto odpovědi se zeptal: „A co když se po třech měsících nebudeme chtít rozejít? Ani jeden z nás?“

„Tím líp. Je lepší skončit dřív, než si začneme lézt na nervy.

A navíc, s časem roste pravděpodobnost, že nás přistihnou… Nemám zájem stát se společenským vyděděncem.“

Obrátil jí hlavu, aby jí viděl do tváře. Všimla si, že vypadá pobaveně i podrážděně zároveň. ,Já vím, že tě budu chtít i po třech měsících,“ oznámil jí. „A vyhrazuj u si právo přesvědčit tě o tom, až přijde čas.“

„Můžeš to zkusit“ vybídla ho s úsměvem. „Nepřemluvíš mě. Jsem velmi tvrdohlavá.“

„Já taky.“

Vyměnili si dráždivě vyzývavé pohledy. Jack chytil Aman-du kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a sklonil k ní ústa. Vtom je vyrušil zvuk otevíraných dveří. Jack se zarazil.

„Mé služebnictvo“ vydechla Amanda smutně. Začala se zvedat z podlahy. Jack vyskočil a pomohl jí na nohy.

Přestože Amanda znala Sukey od dětství a trpěla jí její věčné popichování a přemlouvání, aby si našla muže,

nemohla se ubránit rozpakům. Snažila se sice tvářit klidně, ale přesto cítila, jak jí hoří tváře. Sukey se zastavila ve dveřích do salonu a udiveně zírala na svou paní a jejího společníka. Amandiny zmuchlané šaty a rozcuchané vlasy jí nenechaly ani chvíli na po chybách. Tušila, k čemu mezi nimi došlo.

Amanda: k ní spěšně přistoupila. „Dobrý večer, Sukey.

Doufám, že jste se s Charlesem hezky bavili.“

„Ano, slečno. Byl to krásný večer. Můžu vám něčím posloužit, než se uložím ke spaní?“

Amanda přikývla. „Přines mi prosím do ložnice džbán teplé vody.“

„Ano, slečno.“ Sukey se záměrně vyhnula pohledu na Amandina nočního hosta a odběhla do kuchyně.

Než se Amanda stačila pohnout, Jack ji zezadu objal v pase, jemně si ji k sobě přitáhl, sklonil k ní hlavu a přitiskl jí rty z boku na šíji. Při doteku jeho horkých rtů jí projela od hlavy až ke špičkám prstů vlna vzrušení. „Já mám taky jednu podmínku,“ zašeptal se rty stále přitisknutými k jejímu krku.

„Jakou?“ Ochraptělý zvuk vlastního hlasu ji překvapil.

„Jestli ses rozhodla, že z nás budou milenci jen na krátkou dobu, pak si chci náš společný čas doopravdy užít. Slib mi, že mi splníš každé přání.“ Pohladil ji a zašeptal: „Chci s tebou provádět úplně všechno, Amando.“

„A mohl bys upřesnit, co si představuješ pod pojmem

všechno?“ naléhala.

Odpověděl jí tichým smíchem, jehož zvuk rozechvěl v jejím těle každý nerv.

Zamračeně k němu vzhlédla a bránila se: „Nemůžeš po mně chtít, abych souhlasila s něčím, o čem nemám ani tušení.“

Jackovi zaškubaly koutky úst. „Dal jsem ti přece jeden výtisk memoárů Gemmy Bradshawové,“ prohlásil s chladnou tváří. „Tam ses mohla hodně poučit.“

„Vůbec jsem je nečetla,“ odbyla ho Amanda přísně.

„Zkusila jsem to,“ přiznala se po chvíli, „ale připadalo mi to odporné, tak jsem toho nechala.“

„Ale, ale. Nečekal bych, že dáma, která se rozhodne přijít o panenství v kočáře, bude tak prudérní.“ Když se na něho káravě zamračila, jen se na ni zubil. „Takže jsme domluveni. Na základě tvé žádosti se po třech měsících rozejdeme, pokud splníš mou podmínku a dovolíš mi, abych s tebou dělal všechno, co popsala Gemma ve své knize.“

„To přece nemyslíš vážně,“ namítla Amanda a bylo na ní vidět, jak je jí jeho návrh odporný.

„Samozřejmě jen v rozumné míře. Některé pozice se mi zdají z anatomického hlediska nemožné. Ale stálo by za to je vyzkoušet, nemyslíš?“

„Jsi zkažený,“ rozčilovala se. „Zvrácený zvrhlík.“

„Ano. A příští tři měsíce jsem tvůj.“ Šibalsky po ní koukl a zamyslel se. „Jak jen začíná první kapitola?“

Amanda nevěděla, jestli se má smát, nebo děsit, protože netušila, nakolik vážně svůj skandální návrh míní. „Pokud si vzpomínám, tak v první kapitole vyrazili jistého džentlmena ze dveří.“

Jack jí zavřel ústa polibkem. „Myslím, že to začínalo právě takhle,“ zašeptal. „A teď půjdeme nahoru do ložnice a tam ti předvedu, jak to pokračovalo.“

Amanda ho odváděla ke schodišti, ale na prvním schodu se zastavila, protože se najednou zastyděla. V přítmí kočáru nebylo těžké na chvíli ztratit hlavu. Ovšem v důvěrně známém prostředí domova si příliš jasně uvědomovala, co chce provést.

Zdálo se, že Jack si všiml její nejistoty, protože ji při tiskl k zábradlí a rukama se opřelo leštěné dřevo. Držel ji v zajetí a lehkým úsměvem se otázal: „Mám tě nahoru odnést?“

Stála o stupeň výš než on, takže mu hleděla přímo do očí.

„Ne, jsem moc těžká. Upustil bys mě nebo zakopl, spadl a oba bychom si zlomili vaz.“

V modrých očích mu ďábelsky zajiskřilo. „Budu ti muset dát lekci, abys mě přestala podceňovat.“

„Tak jsem to nemyslela, jenom…“ Když ji lehce zvedl do náruče, překvapeně vyjekla. „Ne, Jacku! Upustíš mě.“

Pevně ji však svíral a bez zjevné námahy s ní stoupal po schodech nahoru. „Jsem dvakrát tak velký jako ty,“ prohlásil. „Mohl bych tě nést třeba hodinu a ani bych se nezadýchal. Tak sebou přestaň šít.“

Amanda ho objala kolem ramen. „Přesvědčil jsi. mě. Tak už mě pusť.“

„Donesu tě až do postele. Kde máš ložnici?“

„Chodbou rovně a druhé dveře,“ zamumlala proti jeho hrudi. V životě ji nikdo takhle nenesl, a i když si připadala trochu směšně, musela si přiznat, že se jí to líbí. Mělo to v sobě jakousi primitivní krásu, když spočívala v náruči silného muže. Vychutnávala ten nezvyklý pocit plnými doušky.

Když vešli do ložnice, Jack za sebou patou přibouchl dveře.

Opatrně položil Amandu na širokou postel s kroucenými sloupky a s damaškovými závěsy zlaté barvy. Ze džbánu na umyvadle stoupala pára. V krbu poskakovaly plamínky, jak se dřevo postupně rozhořívalo. Po chvíli je olízly plameny, které vylétly do výše.

Amanda očima doširoka otevřenýma sledovala Jacka a přemýšlela, jestli se vysvlékne přímo před jejím zrakem. Odhodil kabát na toaletní stolek a odložil vestu a kravatu.

Amanda si odkašlala a krev jí začala v žilách divoce tepat.

Zalilo ji horko. „Jacku, nemáš v úmyslu začít od první kapitoly, viď?“

Její narážka na Hříchy madam B. ho rozesmála.

„Přiznávám, kočičko, že bych potřeboval trochu osvěžit paměť. Jak že to k čertu začínalo? Nenapovíš mi?“

„Ne,“ odsekla nazlobeně, a to ho rozesmálo ještě víc. Začal si rozepínat knoflíky u košile a přistoupil k posteli.

Světlo lampy ozařovalo jeho svalnatou hruď. Natáhl k ní ruce a sundal jí náušnice. Palcem a ukazovákem jí jemně třel ušní lalůčky. Odložil náušnice na noční stolek a rozpouštěl jí vlasy. Amanda zavřela oči a dech se jí zrychlil. Pohyby jeho rukou byly pomalé a něžné, jako by zacházel s něčím nevýslovně křehkým, co vyžaduje mimořádnou péči.

„V Gemmině knize jsi musela najít aspoň něco, co tě zaujalo.“ Vyzul jí střevíce a upustil je na koberec. „Vzrušilo tě v ní něco?“

Když jí uchopil kotníky a sunul ruce nahoru k podvazkům, mírně nadskočila. Několika zručnými pohyby je rozvázal a sroloval napřed jednu hedvábnou punčochu a potom druhou. Pohladil ji po pevných lýtkách a přejel

konečky prstů po citlivém místě pod koleny. Rozkoší ucukla.

„O takových věcech bych se s tebou nebavila,“ bránila se s potlačovaným smíchem. „A kromě toho se mi ta hrozná knížka vůbec nelíbila.“

„Ale líbila,“ provokoval ji jemně. „A ty se mi přiznáš, kočičko. Už jsme se dost sblížili, abychom se jeden druhému mohli svěřit se svými sny.“

„Tak začni ty,“ popíchla ho.

Sevřel jí dlaněmi kotníky a přitáhl ji k sobě. „Sním o kaž-dém místečku na tvém těle. O tvých vlasech, ústech, ňadrech… i nohách.“

„Taky o nohách?“ Nadskočila, když jí je začal palci masíro-vat. Okamžitě pocítila úlevu. Položil si její chodidlo na klín a ona ucítila pod hrubou vlněnou látkou vystupovat tvrdou bouli. Horkost z jeho těla sálala i přes tkaninu a pálila ji do chodidla. Bez rozmýšlení ho v tom místě sevřela prsty.

Zastyděla se a současně pocítila vzrušení. Opatrně po něm zpod přivřených víček koukla a spatřila v jeho ďábelsky modrých očích rozverný výraz. Odtáhla nohu a uslyšela jeho smích. Chvíli nato se ozvalo zašustění, jak Jack odhodil na zem zbytek svého oblečení. V pokoji se rozhostilo ticho, do něhož tlumeně praskal oheň v krbu. Amanda si dodala odvahy a stydlivě pohlédla na nahé mužské tělo. Nedokázala od něho odtrhnout oči. Ve hře světla a stínů vrhané plameny vynikly kontury jeho mužné postavy, dlouhé šlachovité končetiny, svalnatá hruď a zlatavá pokožka. Amanda měla před očima zhmotnění elegance a síly. Netušila, že lze brát nahotu tak přirozeně. Vždyť on se chová stejně nenuceně, jako kdyby byl zahalený od hlavy k patě. Vůbec se nesnažil skrýt své vzrušení a nádherně

mužným způsobem jí dával najevo, jak po ní touží. Amanda na něho zírala a v lůně se jí probudila bolestná touha. Nic si nepřála víc než cítit na sobě jeho pevné tělo, na kůži jeho horký dech a na svém těle jeho zkušené ruce.

„Tak konečně vidíš nahého muže,“ prohodil Jack. ,Jaké to je?“

Olízla si suché rty. „Myslím si, že jsem na tuhle chvíli čekala příliš dlouho. Celých třicet let.“

Natáhl k ní ruku a rozepnul jí zadní díl šatů. Když vdechla jeho aroma, zatočila se jí hlava stejně, jako by vypila naráz celý pohár vína. Bojovala se závratí, a aby měla nějakou oporu, položila mu ruce na ramena. Jeho hebká, pevná kůže ji pálila do konečků prstů.

Jemně ji postavil na nohy a stáhl z ní šaty. Svezly se na podlahu a Amanda z nich vystoupila. Zůstala před ním stát jen v lehkém korzetu, v košilce a v kalhotkách. V rozpacích se od něho odvrátila a cosi si drmolila. Přistoupila k umyvadlu a do malované keramické mísy nalila teplou vodu. „Mohl bys, prosím tě, počkat za zástěnou?“ požádala ho, aniž na něho pohlédla. „Potřebovala bych chvilku soukromí.“

Stoupl si těsně za ni a chytil ji v pase. „Pomůžu ti.“

„Ne. Ne,“ bránila se a bylo vidět, že se stydí. „Otoč se, zvládnu to sama.“

Umlčel její protesty polibkem, rozepnul jí korzet a stáhl z ní prádlo. Když si Jack prohlížel její nahé tělo, zalil jí tváře silný ruměnec. Dobře znala nedostatky své postavy: nohy by mohly být delší, boky užší a bříško plošší. Bez ohledu na ně ji však Jack hltal pohledem a krční tepna mu viditelně pulsovala. Když uchopil její ňadro, ruka se mu chvěla. Mohlo se zdát, že se dotýká bohyně, a ne přestárlé slečny.

„Moc po tobě toužím,“ hlas se mu zadrhl v hrdle. „Chtěl bych tě celou sníst.“

Jeho vyznání ji zmátlo. „Nepokoušej se mi namluvit, že jsem krásná. Oba víme, že to není pravda.“

Jack namočil plátěný hadřík v teplé vodě a vykroutil ho.

Potom jí začal jemně omývat vnitřní stranu stehen. K jejímu zděšení ji požádal, aby postavila nohu na židli stojící poblíž, aby ji mohl lépe umýt. „Každému se líbí něco jiného,“ prohlásil. Znovu namočil a vyždímal hadřík a tentokrát jí ho vložil přímo mezi nohy. Jeho teplo příjemně tišilo rozbolavělost, která zbyla po jejich milování v kočáře.

„A ty splňuješ všechny mé představy.“

Amanda se k němu naklonila a položila mu tvář na rameno.

„Ty máš rád malé ženské se širokými boky?“ otázala se pochybovačně.

Položil jí volnou ruku na široký zadek a vesele odpověděl:

„Na tobě mám rád všechno. Dotek tvé kůže, to, jak chutnáš… Každou křivku i úžinu na tvém těle. A třebaže mě tvé tělo silně přitahuje, to nejúchvatnější je tady.“ Za ťukal jí konečky prstů na čelo. „Obdivuju tě. Od samého začátku. Jsi jedinečná a přitahuješ mě jako žádná jiná. Od prvního okamžiku, kdys mi otevřela dveře, jsem toužil dostat tě do postele.“

Tiše stála a dovolila mu, aby ji omýval a vkládal jí teplé obklady mezi nohy. Když skončil, stáhl ji do postele a uložil ji na měkkou matraci. Srdce jí v hrudi divoce bušilo a stěny pokoje se jí před očima rozplývaly. Vnímala jen od lesky plamenů z krbu a v končetinách se jí rozlévalo příjemné teplo.

„Jacku,“ zašeptala, když se nad ni skláněl a přejel jí svým pevně vztyčeným údem po vnitřní straně stehna. Chytila ho za zadek a pevně stiskla prsty, které mu připomněly kočičí drápy. Slastně vydechl. Dodala si odvahy, vsunula pod něj ruku a uchopila jeho penis. Převrátil se na bok, aby k němu měla lepší přístup, a vydal se napospas jejím dotekům.

Vzala jemně do dlaně ochmýřený pytlík, který byl ve srovnání s naběhlým penisem chladný a měkký. Přejela konečky prstů po vystupujících žilách vedoucích od kořene údu až k jeho širokému konci. Pohladila palcem hedvábný žalud a Jack zaťal pěsti a zasténal.

„Dělá ti to dobře?“ zašeptala.

Trvalo mu chvíli, než ze sebe vysoukal: „Ano. Panebože, ale víc už nevydržím.“ Přitáhl si její hlavu k sobě, takže se dívali jeden druhému přímo do tváře. Všimla si, že se mu v obličeji perlí pot a modré oči divoce planou. Chytil jí ruku držící jeho penis a navedl jej do měkkých kudrn mezi jejíma nohama. Sjel jí dlaní na stehno a přehodil si její nohu přes bok, aby se mu otevřela. „Zkus jím třít o sebe,“ poradil jí šeptem.

Amandu polila horkost. Opatrně uchopila penis a zavedla ho do vlhkého· místa mezi nohama. Vzrušeně oddychovala a jeho koncem třela měkkou sliznici, až byl celý kluzký její vlastní vlhkostí.

„Jacku,“ zasténala. „Vezmi si mě, prosím. Vnikni do mě. Chci tě…“

Přerušil její naléhání polibkem. Pohrával si s jejím’ jazykem a tiskl jí ňadra. „Otoč se,“ zašeptal. „Lehni si na bok a vystrč na mě zadek.“

Amanda zasténala a Jack jí stiskl bradavky. „Chtěla bych…“ „Vím, co potřebuješ.“ Odtrhl se od jejích úst a

přejel jí rty po horké tváři. „A dostaneš to, miláčku. Poslechni mě.“

Amanda zavzlykala a otočila se k němu zády. Pevně se k ní přitiskl.

Ucítila jeho erekci mezi půlkami a začala se svíjet touhou.

Byla tak naléhavá, že Amanda ztratila všechny zábrany. Líbal ji a kousal zezadu na šíji a šeptal jí instrukce, jak má vyklenout záda a jak roztáhnout nohy. K jejímu překvapení do ní vnikl zezadu. Když v ní byl celý, unikl jí hrdelní zvuk. I když postupoval jemně, jeho invaze byla trochu bolestivá.

„Bolí to?“ zašeptal jí do ucha. „Ano, trošku,“ vydechla.

Jeho velké dlaně ji pohladily nejdřív po prsou, pak po bříšku a nakonec prsty sklouzl až k citlivému vrcholku jejího. pohlaví. Zkušenými prsty se jí dotýkal o kousek výš, než se nacházelo centrum její rozkoše. A ucukl pokaždé, když se Amanda pokusila k jeho prstům přirazit.

Mučil ji tak dlouho, až se začala svíjet v zoufalé touze po stimulaci, která jí stále unikala. Při každém pohybu boků vpřed, kdy se snažila nalehnout na jeho ruku, do ní zezadu pronikal hlouběji. A bolest mizela s každou další vlhkou vlnou, která ji uvnitř zalévala. Vzrušení ji ochromilo natolik, že se kousla do rtů, aby nevykřikla.

„Jacku, prosím,“ mumlala a kůži i kořínky vlasů měla zbrocené potem. Sevřela ruku, která ji něžně dráždila mezi nohama, a táhla ji k místu, kde se skrývalo odpírané vyvrcholení.

„Dobře, má drahá,“ zašeptal jí ochraptěle do ucha. „Za-sloužíš si odměnu.“ Stiskl palcem a ukazovákem pulsující hrudku a pohladil hedvábné pysky pod ní. Současně do ní prudkým nárazem zezadu pronikl. Před očima se jí

zajiskřilo, celý svět jako by vybuchl a ji sevřela slastná křeč. V extázi se jí podvolila a rytmickými stahy svalů drtila jeho mohutný úd. Její sevření ho dohnalo okamžitě k vrcholu. S výkřikem se od ní odtáhl a nechal vytéct semeno na prostěradlo.

Vyčerpaná a spokojená Amanda se obrátila ke svému milenci a objala ho kolem krku. Pohladila ho po zádech a ucítila jizvy po dávném bití. Něžně je laskala konečky prstů. Jack ležel klid ně, bez hnutí. Přivřel oči, zřejmě aby nepoznala, nač myslí.

Pohladila ho po hlavě a začala mu znovu přejíždět prsty po páteři. Našla jizvy a jemně se jich dotkla. „Pan Fretwel1 mi prozradil, že ses nechal ve škole mlátit místo jiných chlapců. prý jsi tak chránil slabší hochy.“

Ústa se mu nazlobeně stáhla. „Fretwell někdy moc mluví“ „Ale já jsem ráda, že mi o tom řekl. Vůbec jsem netušila, jak si obětavý.“

Lhostejně pokrčil rameny. „To víš, irská kůže vydrží víc.“ Amanda se k němu přitulila. „Nezlehčuj to, co jsi udělal“ : jejího hlasu zaznívalo pochopení a pochvala spíš než soucit.

„Pst.“ Jack jí položil prsty na ústa. Pod vystouplými lícními kostmi měl na tvářích tmavé skvrny. „Ještě ze mě uděláš svatého,“ káral ji rozmrzele. „K tomu mám daleko. Byl jsem darebák a vyrostl ze mě zvrhlík.“

Amanda ho olízla špičkou jazyka mezi prsty.

Škubl rukou, překvapený jejím hravým nájezdem. Hořký výraz mu z tváře zmizel, když se na ni zazubil. „Ty má malá čarodějko.“ Odhrnul pokrývku a Amanda ležela před ním na hebkém plátěném prostěradle. „Myslím, že tvůj jazyk se hodí la něco lepšího,“ zabručel a při tiskl své rty k jejím.

11

Příbuzné ve Windsoru zpráva, že za nimi Amanda na svátky nepřijede, vskutku nepotěšila. Své zklamání jí dali najevo v dopisech, na které Amanda neodpověděla. Za normálních okolností by se je snažila nějak uchlácholit, ale jak dny plynuly, úplně na jejich výtky zapomněla. Celý její život se nyní točil jen kolem Jacka Devlina. Hodiny strávené bez něho se nekonečně vlekly, zatímco společné večery ubíhaly zběsilým tempem. Přicházel k ní každý den po setmění a odcházel nad ránem. S každou další hodinou prožitou v jeho náruči po něm toužila víc a víc.

Jack s ní nezacházel jako s usedlou slečnou, ale jednal s ní jako s vášnivou, temperamentní ženou. Když se u ní občas projevily předsudky nebo zábrany, krutě si ji dobíral a provokoval ji, až ji dohnal k jednání, o němž si myslela, že by ho nebyla schopná. Byly však chvíle, kdy se jeho nálada proměnila. Tehdy se z veselého rošťáka stal něžný milenec. Celé hodiny ji hladil, zahrnoval něžnostmi a miloval se s ní. V takových situacích měla Amanda pocit, že jí dokonale rozumí. Přesvědčení, že jí vidí až na dno duše, jí téměř nahánělo strach. Jack ji přemluvil, aby si přečetla některé kapitoly v memoárech madam B., a vysloveně se pásl na jejích rozpacích, když s ní chtěl některé praktiky vyzkoušet.

„To po mně nechtěj,“ zašeptala jednou večer a schovala si tvář zrudlou studem pod přikrývku. „To nemůžu. Vyber něco jiného. Budu souhlasit se vším - jen tohle ne!“

„Slíbila jsi, že se budeš snažit,“ připomněl jí Jack a oči mu rošťácky plály, když z ní stahoval přikrývku.

„Na nic takového si nevzpomínám.“ .

„Zbabělče!“ Políbil ji zezadu na krk a zašimral ji smějícími se rty. „Seber odvahu, Amando. Co můžeš ztratit?“

„Nic menšího než sebeúctu!“ Snažila se mu vykroutit, ale pevně ji tiskl k matraci.

„Můžeš to jen zkusit,“ přemlouval ji Jack. „Já začnu, chceš?“ Obrátil ji na záda a políbil na rozechvělé bříško.

„Chtěl bych tě ochutnat. A proniknout do tebe jazykem,“ šeptal.

Amanda si myslela, že umře hanbou. „Počkej s tím. Ještě jsem se s tou představou nestačila vyrovnat.“

Rozesmál se a oči se mu leskly smyslností. „Dala jsi nám jen tři měsíce. Už nám moc času nezbývá.“ Kroužil jí rty okolo pupíku a ovíval ji svým horkým dechem. „Jen jedno políbení,“ škemral a rozhrnul jí prsty kudrny v klíně. „Právě sem. Co ti to udělá?“· .

Při doteku jeho prstů bezmocně zasténala. „Tak dobře.

Ale jen jednou,“ nejistě hlesla.

Jemně si ji prsty roztáhl, sklonil k ní hlavu a přitiskl roze-vřené rty do intimního místa. Začal ji laskat krouživými pohyby jazyka. Okamžitě ji až po konečky prstů zalila vlna rozkoše a Amanda zatoužila, aby nikdy nepřestal. Při pohledu na jeho skloněnou hlavu mezi stehny nebyla schopna souvisle uvažovat.

„Ještě jednou?“ zeptal se ochraptěle a sklonil se k ní dřív, než ho stačila odmítnout. Znovu k ní přisál ústa, olízl hebké a zvlhlé místo a jemně je hladil jazykem a jeho špičkou do něj rýpal. Už ji nežádalo souhlas a pokračoval v milostné hře. S hlavou v jejím klíně vzdychal rozkoší, zatímco ona se

svíjela a chvěla slastí. Ležela před ním s roztaženýma nohama a celým tělem dychtivě přijímala sladké mučení, vyvolané hrou jeho úst. Dráždění sílilo a rostoucí rozkoš připravila Amandu o vládu nad sebou. Z hrdla jí unikly divoké výkřiky.

V tom okamžiku do ní vnikl jazykem a svou invazi opakoval. Amanda se při každém nájezdu vzepjala a zvedla k němu boky. Vrátil se k citlivému vrcholku jejího pohlaví, vsál jej do úst a současně do ní vnikl prstem. Laskal ji tak úžasně, že ho prosila o uvolnění. V té chvíli oba věděli, že Amanda udělá všechno, co po ní Jack bude chtít.

Vsunul do ní ještě jeden prst a pronikl až k nejcitlivějšímu místu. Jemně je třel a hladil a přitom na ni naléhal tvrdými pohyby úst. Rytmicky je opakoval, až Amanda vykřikla, zavzlykala a svíjela se v divokém orgasmu.

Uplynulo několik minut a Jack si Amandu přitáhl k sobě a posadil si ji na sebe. Měla před sebou jeho mohutnou, svalnatou hrud. „Musels mít hodně milenek, když jsi tak zkušený,“ prohodila a přitom ucítila osten žárlivosti.

Svraštil obočí ve snaze poznat, jestli ho odsuzuje, nebo mu lichotí. „Ani ne,“ odpověděl a pohrával si s její dlouhou kadeří, která mu padala na prsa. „Víš, jsem dost vybíravý. A vlastně jsem měl vždycky tolik práce, že jsem neměl na ženy ani čas.“

„A co láska?“ Amanda se narovnala a pohlédla mu do očí.

„Byl jsi někdy doopravdy zamilovaný?“

„Nikdy ne tolik, aby mě to odvádělo od práce.“

Amanda se zasmála a odhrnula mu černou kadeř z čela.

Měl nádherně lesklé černé vlasy, na dotyk drsné a pevné. „Takže jsi doopravdy zamilovaný nebyl.“

„A ty?“ vyzvídal Jack. Pohladil ji horkými dlaněmi po pa-žích. Okamžitě jí naskočila husí kůže. „Vypadá to, že ani ty jsi neměla žádnou lásku.“

„A jaks to poznal?“

„To bys přece nezůstala pannou.“

„Cyniku!“ plísnila s hranou vážností. „Copak opravdová láska nemůže být cudná?“

„Nemůže,“ odpověděl bez rozmýšlení. „Opravdová láska bez tělesné vášně neexistuje. Bez ní si partneři nikdy skutečně nerozumějí.“

„Ženy se na to dívají jinak.“

Když si všimla jeho výsměšného úsměvu, chytila polštář a přitiskla mu ho na obličej. „Sprosťáku!“

Jack kuckal smíchy, vykroutil jí polštář z ruky a stiskl jí zápěstí. „Všichni muži jsou sprosťáci,“ oznámil jí. ,Jenom to někteří tají.“

„A to je důvod, proč jsem se nevdala.“

Amanda s ním chvíli zápasila a nemohla se nabažit doteků jeho snědého nahého těla. Když si všimla jeho silné erekce, dobírala si ho: „Jste opravdu velcí sprosťáci.“ Vrtěla se na něm, až Jacka rozesmála.

„Mhuirnin,“ zabručel, „musím ti připomenout, že já jsem tě dnes večer ukojil… Tys mi to ale ještě neoplatila.“

Amanda se k němu sklonila a vášnivě ho políbila. Spokojeně zamručel. Měla zvláštní pocit, jako by to nebyla ani ona. Cítila se naprosto svobodná a bez zábran. „Tak to musím napravit,“ špitla. „Nesmím být nespravedlivá.“

Jejich pohledy se střetly, její odvážný a jeho plný vášně.

Když se mu Amanda sklonila k břichu, zavřel oči. Rty pomalu klouzala od pupku dolů.

Amanda se v životě vždycky řídila zásadou všeho s mírou.

Proto ji poměr s Jackem Devlinem naprosto vyvedl z rovnováhy. Její city se zmítaly mezi dvěma extrémními polohami. V Jackově přítomnosti prožívala bezmezné štěstí, a když s ní nebyl, přepadla ji sklíčenost a nedokázala myslet na nic než na něho. Chvílemi se na ni jako hustá mlha snesla melancholie. Z velké části za ni mohlo bolestné vědomí, že jejich vztah brzy skončí. Jack jí nepatří a nikdy patřit nebude. Čím lépe ho Amanda znala, tím pevněji byla přesvědčena, že se ženě nikdy nevydá celý. Považovala za krutou ironii, že Jack je ochotný ve všem riskovat, jen v osobních vztazích se rizika bojí.

Amanda se občas cítila velmi nešťastná. Poprvé v životě zatoužila mít muže jen pro sebe. Chtěla, aby jí patřilo jeho tělo i jeho srdce. Měla smůlu, že si vybrala zrovna Jacka Devlina. Utěšovala se tím, že nemusí zůstat sama. Jack ji přesvědčil, že může připadat mužům svůdná. Když bude chtít, najde si po rozchodu s Jackem partnera. Ale zatím… zatím…

Amanda si uvědomovala, že ji lidé pozorně sledují. Proto přijížděla na večírky zásadně sama a chovala se k Jackovi se stejně zdvořilou vlídností jako k jiným mužům. Ani slovem, ani pohledem neprozradila, že je spojuje bližší vztah. Jack byl podobně opatrný a jednal s ní s přehnanou uctivostí, která se jí zdála směšná a šla jí na nervy. Jenže jak plynuly týdny, Jackovi začínalo divadlo, které na veřejnosti hráli, vadit. Amanda poznala, že by se k ní rád otevřeně hlásil jako ke své partnerce. Nelibě nesl, že se o její společnost

musí dělit s jinými, a při jednom hudebním večírku jí to otevřeně přiznal. O přestávce ji odtáhl z přeplněného sálu do malého soukromého salonku.

„Ty ses snad zbláznil!“ vydechla Amanda, když ji strčil do tmavého pokoje a zavřel dveře. „Někdo si mohl všimnout, jak mě táhneš pryč. Vzniknou řeči, že jsme odešli spolu…“

„To je mi jedno.“ Objal ji a prudce ji k sobě přitiskl. „Ho-dinu a půl jsem musel sedět daleko od tebe a dívat se, jak tě okukují jiní chlapi. Pojďme domů, zatraceně!“

„Nebuď směšný,“ odbyla ho. „Nikdo po mně nekouká.

Nevím, proč předstíráš žárlivost. Nehraj mi tu divadlo.“

„Vilný pohled ještě poznám.“ Přejel jí dlaní po sametovém živůtku zdobeném hedvábím a vsunul jí ruku mezi ňadra. „Proč sis dnes vzala šaty s hlubokým výstřihem?“

„Protože se ti posledně líbily.“ Pod teplem jeho dlaně se zachvěla.

„Líbily se mi v soukromí,“ zabručel. „Nechci, abys je nosila na veřejnosti.“

„Jacku,“ začala s potlačovaným smíchem, ale zmlkla, když· ji začal líbat na odhalená ňadra. „Přestaň,“ zašeptala, a když ji hladovým jazykem olízl mezi prsy, celá se rozechvěla. „Najdou nás tady. Musím se vrátit, než začne hrát hudba.“

„Toužím po tobě.“ Jeho hlas zněl měkce a ochraptěle.

Cítila jeho horký dech s vůní brandy. Tiskl ji k sobě a líbal.

Amandinu rostoucí paniku vystřídala vlna nezkrotné tou-hy. Ta ji sevřela tak silně, že skoro nedýchala a nebyla schopna rozumně uvažovat. Její tělo se bezmocně vzdávalo jeho dobyvačným rukám. Zvedl jí sukně a vrazil rukama do kalhotek tak divoce, že téměř praskly ve švu. Když jí prsty

vklouzl mezi stehna a hladil ji na citlivém místě, začala se zoufale svíjet. „Teď ne,“ vzlykala. „Za pár hodin budeme sami. Musíme to vydržet.“

„Nemůžu.“ Když ucítil na prstech její vlhkost a poznal, jak ji vzrušuje, dech se mu zrychlil. Zatáhl za šňůrky u kalhotek a ty se jí svezly ke kotníkům. Potom si rychle rozepnul kalhoty. Přitlačil ji zády ke .dveřím a políbil ji na šíji. Rašící strniště ji příjemně zašimralo.

,Jacku,“ zasténala a zvrátila hlavu, třebaže jí srdce divoce tlouklo strachem, že je tam někdo najde.

Umlčel její protesty vášnivým polibkem a ona nedokázala odolat slasti, kterou jí nabízel. Opětovala jeho polibek, a když jí vsunul nohu mezi stehna, roztáhla je. Ucítila hedvábně hladký konec jeho pevně vztyčeného údu a podvědomě škubla boky, jak mu šla vstříc. Zatlačil a jistým pohybem do ní vklouzl. Její dokonale zaplněné tělo se kolem něho pevně stáhlo a Amanda zasténala. Chytil ji pod kolenem, zvedl si její nohu do pasu a silně zatlačil.

Arnanda se otřásla rozkoší, sevřela ho a zalilo ji teplo. Uvolnila se a poddala jeho rytmu. Šaty na nich hlasitě šustily, protože kromě ohnivého, vlhkého spojení v jediném místě všu-de jinde jejich těla od sebe dělila vrstva zmuchlaného sametu, hedvábí a vlny. Amanda se opírala zády o dveře a její tělo se zvedalo s každým Jackovým pohybem v jejím lůně. S rozkoší se mu vzdávala a už ji netrápily obavy, že je spolu někdo přichytí. S vytržením se oddávala jeho milování. Se rty na její šíji jí šeptal něžnosti a pohyboval se v ní stále rychleji a divočeji. Hedvábné tření dostoupilo vrcholu a Amanda se svíjela v divokém orgasmu. Jack udusil její hlasité výkřiky polibkem a začal z ní vyklouzávat, jak to dělal vždycky těsně předtím, než dosáhl vrcholu. Jenže tentokrát ho náhle ovládl jakýsi primitivní pud, a místo aby se odtáhl, vnikl hluboko do jejího lůna a jeho silné tělo se otřáslo v mocném uvolnění. S ústy na Amandině zvlhlé šíji tiše zasténal.

. Tiskli se k sobě, hlasitě oddychovali a jack Amandu něžně líbal. Když od ní odtrhl ústa, zašeptal: „Zatraceně… To jsem neměl“

Amanda byla jako omámená a chvíli trvalo, než se zmohla na odpověď. Od začátku jejich vztahu dávali pozor, aby neotěhotněla. Tentokrát Jack poprvé riskoval. Snažila se rychle spočítat plodné dny. „Myslím, že se nic nestane,“ zašeptala a pohladila ho po tváři. I když mu neviděla do obličeje, poznala, že zatíná zuby, a srdce jí sevřel smutek.

„Sofie!“ vykřikla Amanda překvapeně. Rozběhla se před-síní uvítat nejstarší sestru. „Měla jsi napsat, že přijedeš. Abych se mohla na tvou návštěvu připravit.“

„Přijela jsem se jen přesvědčit, jestli ještě žiješ,“ zněla sestřina trpká odpověď, která Amandu rázem rozesmála.

I když Sofie jednala někdy panovačně a strkala všude nos, chovala v sobě silný mateřský pud a Amandu měla moc ráda. Často však sestru jménem rodiny kárala za její vzpurnost. Byla to právě Sofie, kdo nejhlasitěji protestoval, když se Amanda dala na dráhu spisovatelky a odstěhovala se do Londýna. Potom jí psala dopisy, v nichž sestru varovala před svody velkoměsta. Amanda z nich měla vždycky velkou legraci. Sofii by možná ani moc nepřekvapilo, kdyby zjistila, že si Amanda na narozeniny najala gigola. Ona si totiž jako jediná všimla některých dobrodružných rysů Amandiny povahy a jejího ne-spoutaného temperamentu.

„Jsem živá až příliš,“ hlaholila Amanda vesele. „Jen mám hodně práce.“ Upřela pohled na známou postavu a tvář.

„Vypadáš dobře, Sofie.“ Sofie byla buclatá žena s kulatými rameny. Vlasy měla pečlivě vyčesané do drdolu, jaký nosívala maminka. Používala i stejný vanilkový parfém. Byla přesně taková, jak vypadala - příjemná venkovská matróna, která se dobře stará o nudného, ale slušného manžela a pět uřvaných dětí.

Sofie napřáhla ruku, chytila Amandu za rameno a prohlížela si ji od hlavy k patě. „Bála jsem se, že jsi nemocná. Nepřišla jsem na žádný jiný důvod, který by tě zdržel od návštěvy ve Windsoru.“

„Opravdu tě nic jiného nenapadlo?“ smála se Amanda a vedla sestru dovnitř.

Sofie stáhla ústa do zatrpklé grimasy. „Tak už mi konečně vysvět1i, proč jsi nepřijela na návštěvu a proč jsem se já musela za tebou trmácet do Londýna. O Vánocích ses vymluvila, že přijedeš v lednu. Je polovina února, a ještě ses neozvala. A nechoď na mě s tím, kolik máš práce. Tu máš vždycky, a přece jsi nikdy nezanedbávala rodinu.“

Sofie si sundala hezký a praktický cestovní klobouk z modré vlněné látky se šikmým dýnkem, lemovaný vpředu širokou krempou, která se vzadu zužovala.

„Je mi líto, že jsem ti přidělala starosti,“ omlouvala se Amanda kajícně a vzala od sestry klobouk a plášť stejné barvy hranatým límcem. „Jsem ale moc ráda, žes přijela.“ Pomalu ověsila plášť a klobouk na stojan v předsíni a ujistila se, že jsou oba svršky bezpečně zavěšeny na porcelánových háčcích.

„Pojďme do salonu,“ vybídla sestru. „Přijela jsi ve správnou chvíli. Zrovna jsem nechala připravit konvici čaje. Jaká byla cesta? Byly nějaké potíže?“

„Kde máš služebnictvo?“ přerušila ji Sofie a vrhla na ni podezíravý pohled.

„Sukey je s kuchařkou na trhu a Charles šel koupit víno.“

„Výborně. Aspoň nás nebude nikdo rušit. A ty mi vysvětlíš, co se tady děje.“

„A proč si myslíš, že se tu něco děje?“ snažila se ji odbýt manda. „Ujišťuju tě, že je tu všechno při starém.“

„Lhát neumíš,“ prohlásila Sofie klidně a posadila se na pohovku. „Nezapomeň, že Windsor je celkem blízko. Zprávy Londýna se šíří rychle. Povídá se cosi o tobě a jistém pánovi.“

„Takže klepy?“ Amandin výraz prozrazoval nepříjemné překvapení.

„A jsi celá změněná.“

Amanda se nemohla vzpamatovat z leknutí, a tak jen opakovala sestřina slova jako papoušek: „Změněná?“

„Jediný pohled na tebe stačí, abych těm zvěstem uvěřila. Ty máš opravdu s někým milostný poměr, viď?“ Sofie sešpulila rty a pozorovala mladší sestru. „Samozřejmě ti neberu právo zařídit si život po svém… Už dávno jsem se smířila s tím, že se nenecháš omezovat žádnými společenskými ohledy. Kdyby ses jimi řídila, byla by ses vdala a zůstala tam, kde žije tvá rodina. Ale tys místo toho prodala dům, odstěhovala se do Londýna a honíš se za kariérou. Často si říkám proč ne, když tě to těší…

„Jak jsi tolerantní, dík,“ ušklíbla se Amanda sarkasticky. Sofie pokračovala vážným tónem: „Teď je však v sázce celá tvá budoucnost. Měla by ses mi svěřit a nechat si ode mne poradit.“

Amanda měla sto chutí nějak se vymluvit a odvrátit sestřino podezření. Jenže když se jí zadívala do očí, nedokázala lhát. Oči ji začaly pálit a na tvář jí ukápla slza.

„Sofie… , teď potřebuju někoho, kdo mě pochopí. A kdo mě neodsoudí. Dokážeš to?“

„To víš, že ne,“ neváhala Sofie s ráznou odpovědí. „K čemu bych ti byla, kdybych ti neřekla svůj názor? To by bylo stejné, jako by ses svěřila staré vrbě.“

Amanda se nejistě usmála a rukávem si otřela vlhké oči.

„Bojím se, že tě svým přiznáním budu šokovat.“

Čaj v šálcích pomalu chladl, zatímco Amanda sestře vyprávěla o své známosti s Jackem Devlinem. Některé podrobnosti zamlčela, například to, jak se spolu poznali. Sofie s bezvýraz-nou tváří poslouchala a čekala, až Amanda svůj příběh dopoví.

Když Amanda s povzdechem zmlkla, Sofie pravila zamyšleně: „No, nejsem nejspíš tak šokovaná, jak sis myslela. Víš, Amando, dobře tě znám. Nikdy jsem nevěřila, že vydržíš žít pořád sama. Chápu, že potřebuješ muže. V té souvislosti ti ale musím připomenout, že kdybys poslechla mou radu a našla si ve Windsoru manžela, mohla ses vyhnout dnešní nepříjemné situaci.“

„Ono to bohužel není tak jednoduché. Nemůžeš si poručit, do koho se zamiluješ.“

Sofie netrpělivě mávla rukou. „O lásku přece nejde, holčičko. Proč si myslíš, že jsem přivolila ke sňatku s Henrym „ Amandu její dotaz ohromil. „No… Nikdy mě nenapadlo, že ses do toho musela nutit… Vždycky jste vypadali tak šťastní…“

„A to taky jsme,“ potvrdila Sofie rozhodně. „To jsem ti právě chtěla říct. Když jsem si Henryho brala, nemilovala jsem ho. Věděla jsem však, že je hodný člověk. A pochopila

jsem, že když chci rodinu a ‘slušné postavení ve společnosti, potřebuju partnera s dobrou pověstí, kterého si lidé váží. A láska, nebo něco velmi podobného, přišla časem. Jsem s Henrym šťastná. A ty bys mohla žít stejně šťastně, kdybys netrvala tvrdohlavě na své nezávislosti a kdybys zapomněla na romantické hlouposti.“

„A když ne?“ zašeptala Amanda.

Sofie jí pohlédla zpříma do .očí. „Pak na to doplatíš. Je těžké plavat proti proudu. Opakuj u ti jen známá fakta a ty víš, že mám pravdu. Důrazně ti radím, abys respektovala společenské zvyklosti. Ukonči ten poměr a najdi si muže, který bude ochotný se s tebou oženit.“

Amanda si mnula spánky. „Ale já přece miluju Jacka. Ne-chci jiného.“

Sofie k ní vyslala soucitný pohled. „I když mi to třeba nevěříš, rozumím ti, holčičko. Jenže muži jako tvůj pan Devlin připomínají dort se šlehačkou - pro jednou skvěle chutnají, ale trvale škodí zdraví. Není žádný zločin vdát se bez lásky. Myslím za člověka, kterého si vážíš. Podle mého názoru je to lepší než sňatek z lásky. Přátelství je totiž trvalejší než vášeň.“

„Co se děje?“ zeptal se Jack tiše a pohladil Amandu po nahých zádech. Leželi spolu na zmuchlaných prostěradlech a ve vzduchu se ještě vznášelo aroma po jejich milování. Jack se k ní naklonil a políbil její bělostné rameno. „Celý večer jsi jako duchem nepřítomná. Rozčílila tě sestřina návštěva? Pohádaly jste se snad?“

„Vůbec ne. Vlastně jsme si dlouho povídaly a sestra mi dala pár rozumných rad.“ Amanda se zamračila, když uslyšela Jacka, jak při zmínce o rozumných radách tiše

zaklel. Opřela se o loket. „V mnoha věcech jsem s ní musela souhlasit, i když jsem nechtěla.“.

Ruka hladící ji po zádech se zastavila. „V čem třeba?“

„K Sofii se dostaly zvěsti o našem vztahu. Varovala mě před skandálem. Měla bych náš poměr ukončit dřív, než přijdu o dobré jméno.“ Smutně se usmála. „Je toho hodně v sázce, Jacku. Můžu si zničit celý život. Přestanou mě zvát do společnosti a přátelé se mi budou vyhýbat. Nezbude mi nic jiného než se odstěhovat na venkov nebo odjet do ciziny.“

„Mně přece hrozí stejné nebezpečí,“ připomněl jí Jack.

„To ne,“ odporovala smutně. „Na muže se v těchhle věcech nebere stejný metr jako na ženy. Mě by odvrhli, a tebe by jen klepli přes prsty.“

„Co mi to tady naznačuješ?“ Jeho hlas zněl nazlobeně.

„To se chceš se mnou rozejít o celých šest týdnů dřív?“

„Neměla jsem s tebou žádnou dohodu uzavírat.“ Se smutným povzdechem od něho odvrátila hlavu. „Bylo to šílenství. Ztratila jsem rozum.“

Jack ji k sobě majetnicky přitáhl. „Jestli se bojíš skandálu, najdu způsob, jak mu zabránit. Koupím dům na venkově. Tam se můžeme scházet a nikdo o nás nebude vědět.“

„To nemá smysl, Jacku. To, co nás spojilo…“ Amanda vylekaně zmlkla a hledala správné slovo. Když je nenašla, netrpělivě ze sebe vysypala: „Nemůžeme v tom pokračovat.“

„Stačilo pár slov od jedné úzkoprsé ženské a ty mě klidně pustíš k vodě?“ V Jackově hlase se mísila zlost s nedůvěrou.

„Sofie jen řekla nahlas to, co sama cítím. Od samého začátku jsem věděla, že co dělám, není správné. Neztěžuj mi to, prosím.“

Divoce zaklel, přitiskl ji zády k matraci a zlověstně se nad ní sklonil. Zatínal zuby a na tváři mu bylo poznat, že usilovně přemýšlí. Potom velmi klidně promluvil:

„Nehodlám tě ztratit, Amando. Dobře víš, že naše tříměsíční dohoda byla jen takový žert. My dva patříme k sobě. Od samého začátku si uvědomuju, že nám oběma hrozí skandál. Chci, abys uvěřila, že tě ochráním před všemi možnými důsledky našeho vztahu. Dávám ti své slovo. Tak už přestaň bláznit.“

„Jak mě můžeš uchránit před skandálem?“ namítla rozčileně Amanda. „To chceš říct, že si mě vezmeš?“

Bez mrknutí jí pohlédl přímo do očí. „Když to bude nutné, ano.“

Ale oči ho prozradily. Amanda neomylně poznala, jakou oběť by jí musel přinést. „Ne,“ hlesla tiše a pokračovala:

„Ty nestojíš o manželku a o rodinu. To bych po tobě nikdy nežádala. Nerada bych se ti pověsila na krk jako kámen.“

Její slova zůstala viset mezi nimi ve vzduchu. Při pohledu na Jackovu strnulou tvář se Amanda cítila bídně. Nikdy jí nenaznačil, že by po ní chtěl víc než nezávazný vztah. Nemůže mu jeho postoj zazlívat. „Jacku,“ začala nejistě.

„Budu na tebe vzpomínat v dobrém. Doufám, že můžeme i dál spolupracovat. Přála bych si, abychom zůstali přátelé.“

Vrhl na ni pohled, jaký u něho neznala. Stáhl koutky úst a oči mu vzdorovitě plály. „Tak ty ode mě chceš přátelství,“ zašeptal. „A budeš na mě vzpomínat v dobrém.“

Amanda jen s vypětím všech sil snesla jeho pohled.

„Ano.“ Vůbec nerozuměla jeho trpkému výrazu. Tak se

tváří muž jen tehdy, když ho někdo hluboce zraní. Ale na ní mu přece tolik nezáleží, tak jak ho mohla zranit? Možná se dotkla jen jeho mužské pýchy.

„Musíme se rozejít,“ špitla. „Víš, že mám pravdu.“

Tupě na ni zíral. „Kdy se uvidíme?“ zeptal se mrzutě.

„Možná za pár týdnů,“ odpověděla váhavě. „A věřím, že z nás budou přátelé.“

V pokoji se rozhostilo zvláštní, bolestné mlčení. Potom se ozval Jack: „Navrhuj u, abychom se rozloučili stejně, jak jsme začali.“ Natáhl k ní ruce a pevně ji sevřel ve svých velkých tlapách. Amanda ve svých románech často popisovala scénu loučení mezi milenci. Ale skutečnost se žádné z nich nepodobala. Z Jacka vyzařovala zvláštní, surová naléhavost. Jako by jí chtěl způsobit bolest.

„Jacku,“ protestovala. Povolil sevření, ale nepustil.

„Snad toho nežádám tolik. Říkala jsi přece, že ti zůstaly hezké vzpomínky.“ Kolenem jí rozevřel stehna a vrazil do ní bez nejmenší předehry. Amanda při jeho vpádu zatajila dech a celé tělo se jí roztřáslo pod jeho naléhavými, divokými nárazy. Jejich pravidelný rytmus ji vzrušoval stále víc a ona k němu při každém pohybu lačně zvedla boky. Zavřela oči a ucítila jeho rty na svých bradavkách. Jemně je hryzal a hladil jazykem. Vší silou se k němu tiskla a slastně vnímala jeho tíhu a horkost. Vášnivě ji políbil na rty a ona se rozvzlykala a zmítala se v divokém vyvrcholení. Se škubnutím se od ní odtáhl, hlasitě oddychoval a tělo se mu roztřáslo v okamžiku úlevy.

Po milování s ní obvykle Jack zůstal ležet, objímal ji a hladil. Tentokrát se však od ní s povzdechem od valil a vylezl z postele.

Amanda ležela bez hnutí a hryzala se do rtů, když se Jack mlčky oblékal. Možná kdyby mu své rozhodnutí sdělila opatrněji, nereagoval by tak prudce. Chtěla mu něco říct, ale hrdlo se jí stáhlo, takže jen zasípala.

Jack ji zaslechl a zkoumavě na ni pohlédl. Musel si všimnout jejího bolestného výrazu, ale neobměkčil ho. Vlastně se zdálo, že jeho hněv jen vzrostl.

Po dlouhé chvíli promluvil klidným, mrazivým hlasem a slova cedil mezi zaťatými zuby. „My dva jsme ještě neskončili, Amando. Počkám.“

Hrobové ticho po Jackově· odchodu v Amandě vyvolalo dosud nepoznanou tíseň. Zabalila se do prostěradla, z něhož ještě cítila teplo Jackova těla a jeho vůni. Snažila se klidně uvažovat. Nic si neslibovali… Ani jeden z nich nevěřil v trvalý vztah.

Předpokládala, že rozchod bude bolestný, ale netušila, že jej bude doprovázet pocit tak ohromné ztráty. Jako by jí někdo uřízl kus těla. V příštích týdnech a měsících pozná, jak Jack změnil její život i ji samou. Nejdřív však musí vypudit z mysli všechny nežádoucí myšlenky… Vzpomínku na temnou modř Jackových očí, na chuť jeho úst, na žár jeho kůže, když ji drtil ve vášnivém objetí… Na vzrušující hluboký hlas, který jí šeptal do ucha něžnosti.

„Jacku,“ zaúpěla, zabořila hlavu do polštáře a rozplakala se. Jack vyšel do noci a nastavil tvář štiplavému únorovému větru. Zlostně schoval ruce do kapes kabátu a vyrazil. Nemyslel na cíl ani směr své cesty. Bylo mu jedno, kam jde a jak dlouho. Hlavní bylo nezastavit se. Měl nepříjemně sucho v ústech, jako by vypil nějakou podřadnou pálenku, a v hlavě měl prázdno. Není přece možné, že žena, po které tolik touží, ho už nechce! Chápal Amandiny obavy z

možného odhalení a následného skandálu, ale nedokázal se smířit s tím, že už ji neuvidí, nebude s ní mluvit, že mu nebude patřit… , že jejich vztah už je minulostí.

Nevyčítal Amandě její rozhodnutí. Kdyby byl ženou na je-jím místě, nejspíš by jednal stejně. Jen nedovedl potlačit smutek a zlost. Amanda byla prvním člověkem, s nímž se doopravdy sblížil. Svěřil jí věci, které se bál přiznat sám sobě. Nebude mu chybět jen její tělo. Miloval její kousavou inteligenci, její humor… Prostě byl rád v její společnosti, i když neznal důvod, proč zrovna její společnost mu přináší takové uspokojení.

Zmítaly jím protichůdné city. Mohl by se k ní vrátit, pře-svědčovat ji a přemlouvat, až by ho zase vzala k sobě. Jenže to Amanda nechce… a ani by to nebylo pro ni dobré. S tichou kletbou přidal do kroku a rychle se vzdaloval od Amandina domu. Podřídí se jejímu rozhodnutí. Musí najít způsob, jak ji pustit z hlavy a vyhnat ze srdce.

12

V březnu začala londýnská společenská sezóna. Její hlavní náplň tvoří plesy, večírky a čajové dýchánky, nabízející zábavu všem vrstvám společnosti. Proslavená jsou zejména nesnesitelně nudná setkání příslušníků modré krve, na nichž se domlouvají manželské svazky mezi příslušníky šlechtických rodů s cílem zajistit důstojné pokračování rodové linie. Každý, kdo má jen trochu rozumu, se takovým shromážděním aristokracie vyhýbá, protože není nic otravnějšího než konverzovat s nafou-kanými hlupáky.

Mnohem oblíbenější jsou společenské akce vyšší střední třídy. Na nich se scházejí příslušníci neprivilegovaného stavu, zato zámožní nebo slavní. Do této skupiny patří politici, bohatí statkáři, obchodníci, lékaři, novináři, umělci, a dokonce pár zazobaných kupců.

Od svého příchodu do Londýna byla Amanda často zvána na večeře, taneční zábavy, na soukromé koncerty a divadelní představení. V poslední době však všechna pozvání odmítala.

I když dřív chodila do společnosti ráda, nyní o ni neměla vůbec zájem. Na vlastní kůži poznávala, co znamená mít zraněné srdce. Od rozchodu s Jackem uplynul měsíc, a ona měla stále srdce jako z olova a těžko se jí dýchalo. Zlobila se sama na sebe, že se tolik souží, a pohrdala sebou pro vlastní slabost. Vždyť nikdy nebývala sentimentální! Jenže srdce si

nedalo poručit. Věřila, že čas zmírní její trápení, ale představa měsíců a roků bez Jacka ji naplňovala smutkem.

Nedávno se u ní zastavil Oskar Fretwell, aby si vyzvedl poslední úpravy románu na pokračování. Tehdy Amanda získala čerstvé zprávy o Jackovi. Podle Fretwella trávil všechen čas v práci a s bezmeznou ctižádostí se hnal za dalšími úspěchy. Podařilo se mu získat významný deník Londýnská denní revue, jehož náklad dosahoval závratných sto padesáti tisíc výtisků. Otevřel dva nové obchody a koupil ještě jeden časopis. Šeptalo se, že pokud jde o finanční hotovost, nemá Jack v Anglii konkurenci. Roční obrat Devlinova podniku se přiblížil k magické hranici jednoho milionu liber.

„Jack je jako kometa,“ vyprávěl jí nadšeně Fretwell a ty-pickým pohybem si upravil brýle, „žene se dopředu o moc rychleji než všichni a všechno kolem. Ani si nevzpomínám, kdy se naposledy pořádně najedl. Zůstává v práci dlouho do noci a ráno přichází první.“

„Proč se tak štve?“ divila se Amanda. „Nemusel by se tolik honit, vždyť ani nemá čas vychutnat si úspěch.“

„Souhlasím,“ zabručel Fretwell. „Jeho tempo ho přivede do hrobu.“

Amanda uvažovala, jestli Jackovi chybí. Snad tak horečně pracuje proto, aby na ni nemusel myslet. „Pane Fretwelle,“ obrátila se na svého hosta s rozpačitým úsměvem, „zmínil se o mně teď někdy pan Devlin? No… třeba… nevzkázal mi něco?“

Ředitel nepohnul ani brvou a jeho obličej nic neprozrazo-val. A tak Amanda nepoznala, jestli něco tuší o jejím poměru s Jackem. „Má radost, že se první díl vaší knihy dobře prodal,“ prohlásil s přehnanou veselostí.

„Aha. Děkuji.“ Amanda se pokusila zakrýt své zklamání nuceným úsměvem.

Pochopila, že Jack dělá všechno pro to, aby na ni zapomněl.

A rozhodla se zachovat stejně. Začala opět přijímat pozvání do společnosti a občas promluvila se známými. Nic ovšem nedokázalo rozptýlit její samotu. Ať byla kdekoli, neustále napjatě čekala na nejmenší zmínku o Jacku Devlinovi. Bylo jasné, že jednoho dne na sebe s Jackem ve společnosti narazí. Amanda se toho bála, ale současně se té chvíle nemohla dočkat.

Jednou pozdě v březnu Amanda s překvapením otevřela pozvánku na ples od manželů Stephensonových. Ani je pořádně neznala. Nejasně si vzpomněla, že se poznali před rokem u jejího advokáta Thaddeuse Talbota. Stephensonovi vlastnili několik diamantových dolů v Jižní Africe. S jejich úctyhodným původem a známým jménem se tedy pojilo i velké bohatství.

Amanda se ze zvědavosti rozhodla pozvání přijmout. Na-strojila se do svých nejkrásnějších šatů ze světle růžového saténu s vysokým nabíraným límcem z bílé gázy, z něhož jí vykukovala nahá ramena. Široká sukně se při pohybu vlnila a šustila a občas pod ní vykoukly krajkové střevíčky s růžovými mašlemi. Vlasy si vyčesala nahoru a několik kadeří nechala volně padat podél tváří a na krk.

Stephensonovi bydleli ve vznešeném domě z červených cihel s obrovskými bílými korintskými sloupy tyčícími se na dlážděném nádvoří. Strop tanečního sálu zdobila iluzionis-tická malba čtyř ročních období a tu skvěle doplňoval složitý květinový motiv na naleštěné parketové podlaze. V

třepotavém světle dvou obrovských lustrů proudily davy hostů.

Amandu při příjezdu uvítal nejstarší syn Stephensonových Kerwin, velmi neobvykle vyparáděný korpulentní třicátník. Ve vlasech se mu třpytily diamantové vlásničky, na botách diamantové přezky, kabát zdobily diamantové knoflíky a všechny prsty na rukou byly obtěžkány diamantovými prsteny. Amanda zírala na neobvyklý zjev. Ještě nikdy neviděla muže ověšeného drahými kameny od hlavy k patě. Stephenson pyšně přejel rukou po třpytivých knoflících na kabátu. „Nádhera, že? Vidím, že jsem vás svým leskem oslnil.“

„Až mě z toho bolí oči,“ odtušila Amanda suše. Stephenson zřejmě považoval její poznámku za komplinent, protože se k ní naklonil a spiklenecky zašeptal: „Jen si představte, má milá… Stejnou nádherou zahrnu svou nevěstu. Kterápak bude ta šťastná?“

Amanda se nuceně zasmála a ucítila na sobě závistivé pohledy slečen na vdávání a jejich gardedam. Měla sto chutí za:řičet na ně, že ji ten směšný hejsek vůbec nezajímá. Stephenon se však k její smůle na ni přilepil a nezbavila se ho celý večer. Nakonec z něho vylezlo, že by byl rád, kdyby napsala jeho biografii. „Musím sice obětovat kus svého ničím nenahraditelného soukromí,“ svěřil se jí a buclatou rukou ověšenou diamanty jí sevřel paži, ale publikum je tak dychtivé, že mi nezbude než jeho přání uspokojit a své soukromí poodhalit. Vy jediná, slečno Briarsová, mě dokážete pochopit a zachytit věrně můj příběh. Uvidíte, že se vám téma zalíbí. Bude to spíš zábava než práce.“

Amanda konečně pochopila, že tohle je ten pravý důvod, proč ji Stephensonovi pozvali na ples. Zřejmě se rozhodli dopřát jí čest sepsat životopis jejich nadutého syna.

„Vážím si vaší důvěry,“ zamumlala Amanda a nevěděla, jestli se má zlobit, nebo smát. Opatrně se rozhlédla a hledala způsob, jak tomu otravovi utéct. „Ale víte, já životopisy nepíšu…

Nenechal ji domluvit. „Pojďme někam, kde nás nebude nikdo rušit. V klidu vám povím svůj životní příběh.“

Při pomyšlení na to, co ji čeká, se Amandě zpěnila krev „ žilách. „Pane Stephensone, přece nemůžu ostatní dámy oloupit o vaši milou společnost!“

„Dnes večer se budou muset beze mne obejít,“ prohlásil se smutným povzdechem. „Přece se neroztrhám. Teď patřím jen vám. Pojďme.“

Když Amandu doslova vlekl k sametové pohovce v rohu, zahlédla zachmuřenou tvář Jacka Devlina. Při pohledu na něho jí srdce poskočilo. Netušila, že se s ním tady setká. Měla co dělat, aby na něho otevřeně necivěla. V černém svátečním obleku a s havraními vlasy sčesanými z čela vypadal nádherně. Stál ve skupince mužů a pozoroval ji přes okraj sklenice s brandy. V očích se mu mihl zlomyslný úsměv. Zřejmě pochopil její situaci, protože se na ni škodolibě zazubil.

Jeho výsměch ji dopálil. Darebák, zlobila se a vrhla na něho nenávistný pohled. Mohlo ji napadnout, že Jack bude mít z jejích potíží radost.

Stephenson Amandu zajal na nekonečné dvě hodiny a ona jen tiše zuřila. Zeširoka přednášel o svých začátcích, úspěších a názorech. Měla pocit, že to nevydrží a začne nahlas křičet.

Upíjela punč a závistivě sledovala, jak se druzí vesele baví, smějí a tančí, zatímco ji drží v pasti samolibý mluvka.

A co bylo horší, pokaždé když se k nim někdo blížil a Amanda se zaradovala, že ji vysvobodí, zahnal ho Stephenson jediným mávnutím ruky a pokračoval v nekonečné litanii. Amanda už uvažovala, že zahraje nevolnost nebo mdloby, jen aby se ho zbavila, když přišla záchrana. Jenže zrovna taková, po níž netoužila.

Najednou před nimi stál Jack. Jeho lhostejná tvář připomínala masku. Na Stephensonovy pokusy odehnat ho nereagoval. „Bavíte se dobře, slečno Briarsová?“ zabručel.

Než se Amanda zmohla na odpověď, ozval se Stephenson:

„Devline, máte čest dovědět se tu dobrou zprávu jako první“ zakrákoral.

Devlin povytáhl obočí a zadíval se na Amandu. ,Jakou dobrou zprávu?“

„Přesvědčil jsem slečnu Briarsovou, aby napsala moji biografii.“

„Opravdu?“ Devlin vyslal k Amandě mírně káravý pohled.

„Slečno Briarsová, vy jste asi zapomněla, že máte smluvní závazky ke mně. I když vás zřejmě nabídka pana Stephensona nadchla, budete muset tenhle projekt na nějakou dobu odložit.“

„Když si to přejete,“ zamumlala Amanda a zlost na Jacka vystřídala vděčnost. Výmluvným pohledem mu naznačila, že si to slízne, jestli ji hned nevysvobodí.

Devlin se uklonil a natáhl k ní ruku v rukavici. „Budeme si muset spolu o tom promluvit. Třeba při valčíku?“

Amanda na nic nečekala. Vyskočila z pohovky, která se v uplynulých dvou hodinách proměnila v mučírnu, a chytila Devlina za ruku. „Jak je libo.“

„Děkuji.“

„Ale co můj životopis… ,“ protestoval Stephenson. „Ještě sem vám nevyprávělo studiích v Oxfordu,“ drmolil pohoršeně, když Jack odváděl Amandu mezi páry vířící na tanečním parketu. Amandě k uším doléhala veselá melodie, ale v rozrušení ji skoro nevnímala.

„To mi ani nepoděkuješ?“ zeptal se Jack. Jednou rukou uchopil její ruku v rukavičce a druhou ji chytil v pase.

„A zač ti mám děkovat?“ otázala se kysele namísto odpovědi. Svaly na nohou měla úplně ztuhlé, jak dlouho bez hnutí seděla na pohovce, dostala strach, že jí nohy při tanci odmítnou poslušnost. Nevadí, hlavně že unikla svému trýzniteli.

„No přece jsem tě vysvobodil od Stephensona.“

„Ale trvalo ti celé dvě hodiny, než jsi mi přišel na pomoc.

Ode mne se díků nedočkáš.“

„A jak jsem měl poznat, že se ti Stephenson nelíbí?“ prohlásil s nevinným výrazem. „Ženské na něho letí“

„Pro mě za mě. Ostatní ženské mě nezajímají. Ale tys dovolil, aby mě otravoval ten nejnadutější osel, jakého znám.“

„Je slušný, vzdělaný, svobodný a bohatý - co víc bys chtěla?“ „Vzdělaný není,“ odporovala Amanda rozdurděně.

„Nebo jestli mu křivdím, pak se jeho znalosti omezují na jediný předmět - vlastní osobu.“

„Výborně se vyzná taky v drahých kamenech,“ poznamenal Jack dobromyslně.

Amanda dostala chuť udeřit ho. Přímo na parketu, všem před očima. Když Devlin zachytil její výraz, zatvářil se kajícně. „Promiň. Všechno ti vynahradím. Pověz, o čí

společnost bys dnes večer stála, a já to zařídím. Splním ti každé přání“

„Neobtěžuj se,“ zabručela. „Ten Stephenson mě tak otrávil, že jsem úplně ztratila náladu. Společnost můžu dělat leda tobě.“

V očích mu zajiskřilo pohanským veselím. „Tak tě žádám o tanec.“

Vykročil k valčíku a s jistotou ji vedl. Amandu znovu ohromil jeho mimořádně vysoký vzrůst a silná, atletická postava rýsující se pod večerními šaty.

Jak se dalo očekávat, Jack tančil skvěle. Pohyboval se s nápadnou elegancí a pevně vedl. Ruka držící Amandu v pase skýtala spolehlivou oporu.

Ovanula ji vůně naškrobeného prádla a jeho svěží, čité aroma s nádechem kolínské. Mezi Amandinými známými byl Jack jediným mužem, který tak krásně voněl. Kdyby jen mohla jeho vůni uzavřít do sklenice a přenést na jiného muže!

Za zvuků nádherné hudby se Amanda nechala unášet v Jackově objetí. Jako mladá dívka tančívala jen zřídka, protože ji muži tehdy považovali za velmi nedostupnou. Mysleli si, že o hlouposti, jako je tanec, nestojí. Nedá se říct, že by na zábavách zůstávala na ocet, ale jen málo tanečníků si trouflo vyzvat ji k tanci.

Když kroužili mezi ostatními páry na parketu, všimla si Amanda drobných změn v Devlinově obličeji. Jako by za tu dobu, co ho neviděla, pozbyl kus svého šarmu a veselé sebedůvěry. Vypadal starší a v koutcích úst a mezi obočím se mu rýsovaly vrásky. Zhubl, takže nápadné lícní kosti

vystupovaly ještě víc a dodávaly mu tvrdý výraz. Pod očima měl kruhy svědčící o nedostatku spánku.

„Vypadáš unaveně,“ řekla se svou typickou přímostí.

„Měl bys víc spát.“

„Chřadnu steskem,“ odpověděl lehkým a výsměšným tó-nem. „To jsi chtěla slyšet?“

Jeho ironie se jí dotkla. „Pusť mě. Uvolnil se mi pásek na střevíci.“

„Nepustím.“ Pevně ji svíral rukou v pase. „Mám pro tebe dobré zprávy. První část Zkažené dámy se kompletně vypro-dala. Je o ni takový zájem, že jsem na příští měsíc zdvojnásobil náklad.“

„Hm. To ráda slyším.“ Ale opravdovou radost z úspěchu jí překazilo napětí, které v ní Jackova blízkost vyvolávala.

„Jacku, ten střevíc…“

„Zatraceně!“ zaklel a odváděl ji z parketu.

Amanda se opírala o jeho paži a nechala se doprovodit k řadě pozlacených židlí po straně salonu. Cestou tiše proklínala uvolněnou mašli na střevíci. Tou měla botku ovázanou kolem kotníku. Když se růžová mašle uvolnila, Amanda jen stěží držela střevíc na noze.

„Sedni si,“ poručil jí Jack, poklekl k ní a natáhl se po kotníku schovaném pod širokou sukní.

„Nechej toho,“ okřikla ho Amanda, protože na sobě ucítila zvědavé a pobavené pohledy.

Několik dam se dokonce tiše chichotalo za zdviženými vějíři a pánům vyletěly k ústům ruce v rukavicích, jak se snažili maskovat smích. Naskytlo se jim neobvyklé divadlo, když známý zpustlík Devlin pomáhal ctihodné slečně Briarsové v delikátní situaci. „Lidi nás sledují,“ zašeptala, když jí vyzul střevíc.

„Uklidni se. Není to poprvé, co vidím dámský střevíc.

Někdy si dámy nechají mašli spadnout záměrně, aby měly příležitost ukázat svým společníkům kotník.“

„Jestli tím naznačuješ, že já bych mohla použít tak hloupou záminku, pak… no pak jsi ještě domýšlivější, než jsem si myslela.“ Amanda se při pohledu na smějícího se Jacka držícího v ruce její střevíc rozpaky zarděla a vyslala k němu vražedný pohled.

„Ale, ale, slečno Briarsová,“ drmolil vesele, „jak jste fri-volní!“

Amanda podlehla chvilkovému rozmaru a koupila si pár tanečních střevíčků, třebaže měly ke kvalitním botám schopným plnit svou funkci daleko. Tvořila je jen tenká podrážka a třícentimetrový podpatek, které držely pohromadě pouze krajky a mašle. Palce zdobily vyšívané květiny. Mašle, jíž byla botka upevněna kolem kotníku, se roztrhla. Jack ji obratně svázal na uzel.

S kamennou tváří jí střevíc obul a zavázal mašli kolem kotníku. Jenže v očích mu vesele blýskalo a Amanda poznala, že se na její účet dobře baví. A že ho těší pozornost, kterou přitahují. Odvrátila od něho pohled, sklopila oči a upřeně se zadívala na ruce složené v klíně.

Devlin jí nasadil střevíc rychle a zručně a kotník přitom zůstal taktně ukrytý pod sukní. Amanda se svýma nohama nikdy nechlubila. Styděla se, že je má silné a krátké. Kotníky, jaké má ona, básníci neopěvují. Navzdory tomu, že její kotníky nenabízely romantický pohled, byly mimořádně citlivé. Při doteku Devlinových prstů, které ji přes hedvábné punčochy pálily, se celá rozechvěla.

Jeho letmý dotyk trval jen okamžik, a přece jí pronikl až do morku kostí. Úplně ji zmátlo, s jakou naléhavostí po něm

zatoužila. V ústech jí vyschlo a celé tělo jí vibrovalo bolestným napětím. Náhle jí bylo jedno, že jsou v salonu plném lidí. Měla chuť svézt se s ním na naleštěnou podlahu, přisát se k němu rty, strhnout ho na sebe, nechat ho do sebe vniknout a cítit v sobě jeho žár. Uvědomila si, že je ve společnosti a že se jí přesto hlavou honí nemravné myšlenky. V hrůze ustrnula sama nad sebou.

Jack se zvedl. „Amando,“ oslovil ji tiše. Hlavu měla stále skloněnou a ucítila na temeni jeho pohled.

Nedokázala k němu zvednout oči a chvíli nemohla ani promluvit. „Nechej mě samotnou,“ zašeptala s viditelným úsilím. „Moc tě prosím.JI

Zdálo se, že jí rozumí, protože jí vysekl zdvořilou poklonu a odešel.

Amanda se několikrát zhluboka nadechla a snažila se uspořádat své myšlenky. Čas jí nepomohl na Jacka zapomenout. Toužila po něm víc než dřív a k uzoufání se jí po něm stýskalo. Jak v budoucnosti přežije občasná setkání? To se bude pořád trápit? A jak proti tomu bojovat?

„Slečna Briarsová?“

K uším jí dolehl příjemný, hluboký hlas. Zvedla utrápené oči a spatřila povědomý obličej. Přistoupil k ní vysoký muž s hnědými vlasy prokvetlými stříbrem a s milým úsměvem ve vousaté tváři. Když si všiml jejího rozpačitého výrazu, jeho čokoládové oči na ni zamrkaly. „Myslím, že si na mne nevzpomínáte. Setkali jsme se o Vánocích u pana Devlina. Jsem…“

„Samozřejmě si vzpomínám,“ přerušila ho Amanda a usmála se na něho. Měla radost, že si vybavila jeho jméno. Je to přece oblíbený autor veršů pro děti. Ten, se kterým se

příjemně pobavila na vánočním večírku. „Ráda vás vidím, strýčku Harty. Nenapadlo mě, že se tady setkáme.“

Hartley se usmál, že ho oslovila literárním pseudonymem. Nechápu, proč nejkrásnější žena mezi všemi přítomnými netančí. Prokážete mi čest a zatančíte si se mnou čtverylku?“

Amanda smutně zavrtěla hlavou. „Bojím se, že by to nevydržela mašle na pravém střevíci. Jsem ráda, že vůbec botku držím na noze.“

Hartley se na ni zpytavě zadíval, jako by uvažoval, zda má její omluvu chápat jako odmítnutí. Amanda ho rychle vysvobodila z nepříjemné situace, když s milým úsměvem prohlásila „Ale myslím, že dojdu aspoň k bufetu. Byl byste tak laskavý doprovodil mě?“

„Velmi rád,“ přitakal s nelíčenou radostí a nabídl jí rámě. Po našem rozhovoru u pana Devlina jsem si moc přál, abych vás zase někde potka!,“ svěřil se jí cestou. „Ale vy

jste poslední dobou příliš často do společnosti nechodila.“

Amanda ho probodla ostrým pohledem ve strachu, jestli se němu nedostaly pověsti o jejím poměru s Jackem. Ale Hartyho tvář vyzařovala zdvořilou laskavost bez nejmenšího náznaku obvinění.

„Měla jsem hodně práce,“ spěchala s výmluvou a snažila se zakrýt pocit zahanbení. Poprvé v životě se styděla za své chování.

„Jistě, při vašem nadání… to trvá, než se zrodí kvalitní román.“ Hartley ji přivedl ke stolu s občerstvením a pokynul číšníkovi, aby Amandu obsloužil.

„A co vy?“ vyptávala se Amanda. „Napsal jste nějaké nové dětské verše?“

„Bohužel ne,“ sdělil jí vesele Hartley. „Všechen čas jsem věnoval sestře a jejím dětem. Má pět dcer a dva syny, samá taková mazaná, neposedná mláďata.“

„Zdá se, že máte děti rád,“ poznamenala Amanda tázavě. „Moc. Děti dávají člověku poznat opravdový smysl života.“ „A to je?“

„Mít rád a být milován, přirozeně.“

Amandu jeho upřímnost překvapila. Na rtech se jí objevil . udivený úsměv. Muži jen vzácně takhle otevřeně vyjadřují své city.

Hartleyho hnědé oči na ni hleděly klidně a mile, ale rty zarámované pečlivě zastřiženými vousy se mu stáhly do smutné křivky. „My jsme nemohli mít děti. Mou ženu i mě to velmi trápilo. Dům bez dětí bývá až moc tichý.“

Postupovali v řadě hostů u bufetu a Amandě už úsměv z tváře nezmizel. Hartley byl zajímavý člověk, laskavý, inteligentní a zvláštním způsobem přitažlivý. Zaujalo ji cosi v jeho širokém, symetrickém obličeji s velkým nosem a s výraznýma hnědýma očima. Jeho tvář by mohla vídat každý den a nikdy by ji neomrzela. Jack Devlin ji tak pobláznil, že neměla oči pro nikoho jiného. A proto si Hartleyho dřív nevšimla. To se teď změní, slibovala si v duchu.

„Dovolíte mi, abych vás někdy navštívil?“ navrhl Hartley.

„Až se oteplí, tak bychom třeba mohli spolu na vyjížďku.“ Charles Hartley nebyl žádný pohádkový ani románový hrdina, ale tichý, slušný chlapík, se kterým Amandu spojovaly stejné zájmy. Před Hartleym se jí nikdy neroztřesou kolena, v jeho blízkosti zůstane vždycky stát pevně na zemi. Není svůdný, ale svodů a vzrušení si během krátké známosti s Jackem užila na celý život. Teď potřebuje

něco jiného… Někoho obyčejného a spolehlivého, kdo netouží po ničem než po klidném a spořádaném životě.

„To by se mi velmi líbilo,“ odpověděla radostně Amanda a ke své úlevě zjistila, že laskavá péče Charlese Hartleyho jí dala zapomenout na Jacka Devlina. V Hartleyho společnosti ho úplně pustila z hlavy…

13

Toho dne se Oskar Fretwell vydal na poslední pochůzku po kancelářích. Prošel jednotlivá poschodí, nakoukl do všech místností a pozamykal dveře. Zastavil se přede dveřmi Devlinovy pracovny. Pod prahem zahlédl světlo a do nosu ho uhodila pronikavá vůně tabáku. S mírným úlekem zaklepal a vklouzl dovnitř. „Pane Devline…“

Fretwell zůstal stát a udiveně zíral na svého šéfa a kamaráda. Devlin seděl za stolem mezi hromadami písemností a stohy knih a soustředěně bafal z dlouhého doutníku. Miska z broušeného skla byla plná oharků a dřevěná krabice s doutníky způli prázdná. Fretwell poznal, že Devlin zuřivě kouří už hodně dlouho.

Fretwell chvíli mlčel a snažil se zvážit situaci. Sundal si brýle a pečlivě je vyleštil. Když si je znovu posadil na nos, zamyšleně si Devlina změřil. S ohledem na zaměstnance Fretwell prokazoval šéfovi úctu a nikdy ho neoslovoval křestním jménem. Tentokrát se rozhodl udělat výjimku. Mohl si to dovolit, protože v závodě už nikdo nebyl. A on nyní potřeboval navázat na důvěru spojující staré kamarády.

„Jacku,“ oslovil přítele tiše, „nevěděl jsem, že kouříš.“

„Dnes ano.“ Devlin popotáhl z doutníku a zpod přivřených víček upřel na Fretwella své modré oči. „Běž domů, Fretwelle. Nemám chuť se bavit.“

Fretwell na jeho výzvu nereagoval, přešel k oknu, otevřel jedno křídlo a pustil do zakouřené místnosti čerstvý vzduch.

Hustý modrý dým visící ve vzduchu se začal pomalu rozptylovat. Devlin kamaráda sledoval zatrpklým pohledem. Fretwell přistoupil ke stolu, sklonil se nad krabicí s doutníky a jeden vytáhl s otázkou: „Smím ?“

Devlin souhlasně zavrčel a dvěma hlty do sebe obrátil sklenici whisky. Fretwell vytáhl z kapsy pouzdro na nůžky a chtěl jimi odříznout špičku doutníku. Jenže pevně smotané tabákové listy jeho pokusům odolávaly. „Dej to sem,“ vybafl Devlin a natáhl k němu ruku. „Podej mi tu zatracenou věc.“

Ze zásuvky psacího stolu vytáhl nůž se zlověstně se lesk-noucím ostřím, krouživým pohybem nařízl špičku doutníku a narovno zařízl zuby, které na ní zanechaly Fretwellovy nůžky. Podal Fretwellovi doutník a krabičku zápalek a sledoval, jak si zapaluje, popotahuje a vypouští do vzduchu obláčky štiplavého kouře.

Fretwell se posadil, mlčky bafal z doutníku a přemýšlel, co příteli řekne. Devlin opravdu vypadal jako troska. Podepsaly se na něm týdny horečné práce, nedostatek spánku a přemíra pití. Fretwell ho v takovém stavu ještě neviděl.

Devlin nikdy nevypadal nějak zvlášť šťastně a s jeho trpkými zkušenostmi se nebylo čemu divit. Chápal život jako boj, v němž se musí o vítězství porvat, a proto neměl čas si jej skutečně užívat a vychutnávat. Ale vždycky působil dojmem nezranitelného člověka. Pokud se mu v obchodě dařilo, vystupoval s docela milou, drzou nenuceností a dobré stejně jako špatné zprávy přijímal s cynickým humorem a s chladnou hlavou.

Teď ovšem bylo jasné, že Devlina něco trápí, cosi, na čem mu hodně záleží. Maska nezranitelnosti zmizela a pod ní se objevil utýraný člověk, marně hledající klid.

Fretwell si dobře všiml, kdy změna v přítelově chování nastala. Stalo se to po prvním setkání se slečnou Amandou Briarsovou. Jacku,“ začal opatrně. „Je vidět, že tě poslední dobou něco trápí. Chtěl by sis o tom promluvit.“

„Ne.“ Devlin si vjel prsty do vlasů, prohrábl černé kudrny a roztržitě si tahal pramen padající mu do čela.

„Musím tě na něco upozornit.“ Fretwell zamyšleně popotáhl z doutníku. Po chvíli mlčení pokračoval: „Vypadá to, že dva z našich autorů… No jak to říct… , se spolu sblížili.“

„Ale?“ Devlin povytáhl tmavé obočí.

„A protože si přeješ být informován o všem, co se týká lidí, kteří u nás publikují, měl bys vědět, jaké se šíří zvěsti. Na veřejnosti se spolu v poslední době často ukazují slečna Briarsová a pan Hartley. Někdy v divadle, na projížďkách v parku, na večírcích…“

„Vím,“ přerušil ho Devlin kyselým tónem. „Promiň, myslel jsem, že ty a slečna Briarsová…“

„Stává se z tebe klepna, co strká nos, kam nemá, Oskare.

Potřebuješ si najít ženskou, aby ses přestal starat o soukromí jiných.“

„Já mám přítelkyni,“ ohradil se Fretwell uraženě. „Nestr-kám ti nos do soukromí, jenom konstatuji fakta. Tvé problémy začínají být znát v práci. A protože mám v podniku podíl, třebaže malý, mám právo zajímat se o to, co se děje. Jestli se nevzpamatuješ, odneseme to všichni.“

Jack zaskučel a s povzdechem zamáčkl doutník. Jenom dávný přítel si mohl dovolit takhle na něho naléhat.

„Protože vidím, že mi nedáš pokoj… No ano, zajímal jsem se o slečnu Briarsovou.“

„A to dost silně,“ zabručel Fretwell. „Už to skončilo.“ Jistě?“

Devlin se smutně zasmál. „Slečna Briarsová má dost rozumu na to, aby si se mnou něco začala.“ Mnul si chvíli nos a pokračoval lhostejně: „Hartley je pro ni dobrá partie, nemyslíš?“

Fretwellovi nezbývalo než odpovědět po pravdě. „Ano. Na jejím místě bych neváhal. Hartley je jeden z nejslušnějších lidí, které znám.“

„No tak vidíš,“ vyhrkl Devlin. „Přeju jim štěstí. Je jen otázkou času, než se vezmou.“

„Ale co ty? To jen tak necháš slečnu Briarsovou, aby si vzala jiného?“

„Nejenže ji nechám, ale třeba ji odvedu k oltáři, když si to bude přát. Její sňatek s Hartleym je pro všechny nejlepším řešením.“

Fretwell zavrtěl hlavou. Chápal Jackovy obavy, které přítele dohnaly k tomu, aby se vzdal ženy, na níž mu tolik záleží. Škola v Knatchford Heath je poznamenala všechny. Sami se odsoudili k samotě, protože se báli navázat trvalejší vztah.

Jen málokterý z nich se odvážil oženit. A ti, co to zkusili, měli většinou v manželství potíže. Jako třeba hlavní účetní Guy Stubbins. Fretwell sám se manželství vyhýbal. Kdyby měl volit, raději by ztratil milovanou ženu, než aby se k ní natrvalo připoutal.

A přece ho trápilo, že Jack Devlin sdílí stejně neradostný osud. Zvlášť když poznal, že jeho cit k Amandě Briarsové je

mnohem hlubší, než předpokládal. Až se Amanda vdá, Devlina to navždy poznamená.

„Co uděláš, Jacku?“

Devlin předstíral, že nepochopil otázku. „Dnes večer… ?

Asi zajdu ke Gemmě Bradshawové a koupím si nějakou ochotnou slečnu.“

„Ty přece nespáváš s děvkama!“ zděsil se Fretwell.

Devlin se hrozivě usmál, pokynul k misce plné nedopalků a popela a prohlásil: „Ani nekouřím.“

„Ještě nikdy jsem nezažila piknik v domě,“ smála se Amanda a dychtivě se rozhlížela kolem. Charles Hartley ji pozval na svůj malý statek na okraji Londýna a jeho mladší sestra Evženie podávala oběd. Amandě se Evženie zalíbila na první pohled. I když byla matkou sedmi dětí, její tmavé oči si zachovaly mladistvou jiskru. A vyzařovala z ní stejně obdivuhodná vyrovnanost jako z Charlese.

Hartleyovi pocházeli z dobré rodiny. Nepatřili sice k aris-tokracii, ale měli dobré jméno a byli velmi zámožní. Charles mohl vést zahálčivý život, a přece se rozhodl psát knížky pro děti. Tím víc si ho Amanda vážila.

„Není to vlastně pravý piknik,“ vysvětloval Charles.

„Jenže nic jiného nám nezbývá, když je venku ještě tak chladno.“

„Škoda, že tu nejsou vaše děti,“ obrátila se Amanda k Evženii. „Pim Hartley mi o nich tak často vypráví, že mám pocit, jako bych je znala osobně.“

„Proboha!“ zvolala Evženie se smíchem. „To jsme si hned napoprvé nemohli dovolit. Je to smečka rošťáků. Vyděsily by vás a už byste k nám víckrát nepřišla.“

„O tom pochybuji,“ odpověděla Amanda. Charles jí odsunul židli a ona se posadila. K domácímu pikniku bylo pro-

střeno na prosklené verandě ve tvaru osmihranu, kde se uprostřed nacházelo malé atrium. A v něm kvetl záhon bílých květů: bílé růže, sněhobílé lilie a stříbřité magnólie. Opojná vůně květin se nesla až k bíle prostřenému stolu obtíženému broušeným sklem a stříbrem. Po ubruse byly roztroušeny okvětní lístky růže v barvě růžového květinového dekoru na severském porcelánu.

Evženie zvedla sklenici s perlivým šampaňským a s úsměvem se obrátila k bratrovi. „Proneseš přípitek, můj milý?“

Charles přikývl a zahleděl se na Amandu. „Na přátelství,“ řekl prostě, ale v jeho planoucím pohledu se zračil mnohem hlubší cit.

Amanda se napila chladného suchého vína. Měla slavnostní náladu, a přece se cítila v Charlesově blízkosti uvolněně. Poslední dobou spolu trávili hodně času. Projížděli se v jeho kočáře a navštěvovali večírky a přednášky. Charles se choval jako dokonalý džentlmen, takže Amanda pochybovala, jestli ho vůbec někdy napadne nějaká neslušná myšlenka. Hrubost a sprostota mu byly naprosto cizí. Jack jí jednou tvrdil, že všichni muži jsou primitivní lumpi…. Mýlil se! Důkazem je Charles Hartley.

Po žhavé vášni zbyly stejně jako po vyhaslém ohni jen žhnoucí uhlíky. Amanda ještě stále na Jacka myslela víc, než si přála, a při náhodných setkáních ji současně polévalo horko a po zádech jí běhal mráz, jak ji elektrizovala jeho blízkost a jak silně toužila po tom, co nemůže mít. Naštěstí se potkávali jen zřídka. A když už k setkání došlo, Jack se choval s chladnou zdvořilostí a hovořil s ní pouze o obchodních záležitostech.

Charles Hartley jí naopak dával své city najevo. Bylo snadné si oblíbit přímočarého vdovce, který se netajil tím,

že potřebuje manželku. Měl všechno, čeho si Amanda u muže vážila: intelekt, mravní zásady a rozvážnou povahu odlehčenou suchým humorem.

Jak zvláštní, že teprve po letech potkala toho pravého… Až po třicítce se jí dvoří slušný muž, který to s ní myslí vážně. Věděla, že pokud ona svolí, ožení se s ní. Charles byl jiný než ostatní muži, které znala. Měl v sobě něco, čím si okamžitě získal její důvěru. Byla hluboce přesvědčená, že se k ní vždycky bude chovat s úctou. Navíc vyznávali stejné hodnoty a spojovaly je také podobné zájmy. Během krátké doby se Charles stal Amandiným blízkým přítelem.

Moc si přála, aby ji přitahoval také fyzicky. Ale když si ho představila v posteli, nezmocnil se jí ani náznak vzrušenÍ. Možná potřebuje čas… , nebo najde uspokojení v poklidném manželství bez vášně jako její sestry.

Charles je pro ni ten pravý, ujišťovala Amanda sama sebe.

Sofie měla pravdu - je nejvyšší čas na rodinu. Jestli ji Charles požádá o ruku, provdá se za něho. Ubere na tempu při psaní, nebo svou kariéru úplně pověsí na hřebík a bude se starat o domácnost jako jiné ženy. Je těžké plavat proti proudu, radila jí Sofie a Amanda jí s každým dalším dnem dávala víc a víc zapravdu. Jak bude hezké, až odhodí své marné tužby a bude žít stejně jako ostatní ženy!

Amanda se chystala na projížďku s Charlesem, a tak si oblékla své nejlepší vycházkové šaty z těžkého zeleného hedvábí se slušivým živůtkem ve tvaru písmene V. S překvapením zjistila, že jí jsou tak těsné, že je stěží zapne.

„Sukey,“ povzdechla si, když se jí služebná pokoušela za-pnout knoflíky na zádech, „možná bys mi měla víc stáhnout

korzet. Budu muset začít s dietou. Bůhví, proč jsem za pár týdnů tolik přibrala.“

K Amandinu překvapení Sukey mlčela a nehýbala se.

„Sukey?“ Amanda ke služebné otočila hlavu. Na její tváři spatřila divný výraz.

„Možná by sem vás neměla moc stahovat, slečno,“ špitla Sukey. „Mohlo by vám ublížit, kdybyste…“ Hlas se jí zlomil.

„Kdybych co?“ Amandu její mlčení vylekalo. „Sukey, hned mi pověz, na co myslíš. No tváříš se, jako bys mě podezírala…“

Sotva pochopila služčinu nevyřčenou otázku, Amanda zmlkla. Zbledla a položila si dlaň na žaludek.

„Slečno Amando?” zeptala se Sukey opatrně, „kdy ste naposled měla měsíčky?“

„Už je to dost dlouho,“ odpověděla Amanda a její hlas zněl divně lhostejně a jakoby z dálky. „Přinejmenším dva měsíce. Měla jsem moc práce a plnou hlavu jiných věcí, takže jsem tomu nevěnovala pozornost.“

Sukey přikývla a nedostala ze sebe ani slovo.

Amanda zamířila k židli, posadila se a rozepnuté šaty ko-lem ní visely v širokých záhybech. Měla divný pocit, jako by se vznášela ve vzduchu a něco jí bránilo dotknout se země. Ta úžasná lehkost nebyla vůbec příjemná. Toužila po něčem pevném, čeho by se mohla zachytit a upnout se k tomu.

„Slečno Amando,“ ozvala se po chvíli mlčení Sukey. „Co nevidět přijede pan Hartley.“

„Pošli ho pryč,“ odvětila Amanda otupěle. „Řekni mu, že mi není dobře. A pošli pro doktora.“

„Ano, slečno.“

Amanda si byla jistá, že doktor jen potvrdí její podezření.

Její ženský instinkt jí našeptával, že tloustnutí má jedinou příčinu. Je těhotná. Nosí Devlinovo dítě - nic horšího ji nemohlo potkat.

O svobodných matkách se často mluvilo nepřímo a na jejich osud se odkazovalo frází, že se octly v nesnázích. Nesnáze? Amanda jen stěží potlačila záchvat hysterického smíchu. Žádné nesnáze, ale neštěstí, které od základu změní její život.

„Neopustím vás, slečno,“ brumlala služka. „Nikdy.“ Navzdory zmateným myšlenkám a rozrušení Amandu

Sukeyina bezmezná oddanost dojala. Chytila služku za drsnou, upracovanou ruku a pevně ji stiskla. „Děkuju, Sukey,“ zašeptala. „Nevím, co udělám, jestli… budu mít dítě… Budu muset někam odjet. Nejspíš do ciziny.“

„Už dlouho mám Anglie plný zuby,“ prohlásila Sukey odhodlaně. „Pořád prší a zima leze do kostí… Ne, já mám ráda sluníčko. To taková Francie nebo Itálie, to by byla bašta.“

Amandě se stáhlo hrdlo a s velkým úsilím jen špitla: „Uvidíme, Sukey.“

Poté, co Amandě lékař potvrdil, že je těhotná, celý týden nechtěla nikoho vidět. Ani Charlese Hartleyho. Napsala mu, že dostala chřipku a musí zůstat pár dní v posteli. Poslal jí milý pozdrav a kytici krásných skleníkových květin.

Amanda měla o čem přemýšlet. Jacka Devlina z ničeho vinit nemohla. Je dospělá, a když si s ním něco začala, věděla, jaké riziko podstupuje. Na nikoho jiného odpovědnost za svůj stav svalovat nebude. Sukey ji sice přesvědčovala, aby Jackovi o všem pověděla, ale už samotná představa, že by za ním šla, jí naháněla hrůzu. K tomu se v žádném případě nesníží! Měla naprostou jistotu,

že Jack netouží po manželce ani po dítěti. Nepověsí se mu kolem krku jako balvan. Postará se o sebe i o dítě sama.

Zbývá jen jediné řešení. Rychle se sbalí a odjede do Francie.

Vymyslí si nějakou pohádku, třeba že jí manžel umřel . , aby ji společnost ve Francii přijala mezi sebe. V cizině může dál psát knihy a publikovat je stejně jako dřív v Anglii. Na živobytí si vydělá. Jack se o dítěti vůbec nemusí dovědět. Stejně by je nechtěl. Pravdu bude kromě Sukey znát jen její sestra Sofie.

Amanda začala horečně plánovat a sepisovat seznam věcí na cestu. Když měla všechno připraveno, dovolila Charlesovi Hartleymu, aby ji navštívil. Chtěla se s ním rozloučit.

Charles se objevil ve dveřích s kyticí. Měl na sobě elegantní hnědý kabát tradičního střihu, tmavě béžové kalhoty a pod pečlivě upravenou bradkou hedvábnou kravatu se vzorně

uvázaným uzlem. Amandu píchlo u srdce při pomyšlení, že už ho nikdy neuvidí. Bude jí smutno po jeho laskavé tváři a upřímném přátelství. Bylo jí s ním moc dobře. Nevzrušoval ji ani neprovokoval, vedl klidný a spořádaný život, tolik nepodobný všemu, co poznala s Jackem Devlinem.

„Jako vždycky vám .to moc sluší, ale jste ještě trochu po-bledlá,“ řekl jí Charles a podával Sukey plášť. „Měl jsem o vás starost, slečno Briarsová.“

„Děkuji za váš zájem. Už je mi mnohem líp.“ Amandě se na rtech zavlnil nucený úsměv. Požádala Sukey, aby dala květiny do vody, a vyzvala Charlese, aby se posadil vedle ní na pohovku. Chvíli jen tak nezávazně tlachali o všem

možném a Amanda zoufale přemýšlela, jak mu má sdělit, že z Anglie natrvalo odjíždí. Protože nemohla najít žádný obratný způsob, sdělila mu to se svou typickou otevřeností:

„Jsem ráda, Charlesi, že si můžeme promluvit, protože se dnes vidíme naposledy. Víte, zjistila jsem, že se mi v Anglii nelíbí. Chtěla bych se odstěhovat do ciziny. Myslím, že ve Francii mi bude líp. Je tam mírnější klima a život tam není tak uspěchaný. Bude mi po vás smutno, ale doufám, že si budeme psát.“

Charles úžasem oněměl a snažil se pochopit, co mu právě řekla.’ „Ale proč?“ vyrazil ze sebe a stiskl její ručku ve svých tlapách. „Jste nemocná, Amando? Proto chcete na jih? Nebo existuje pro váš odjezd nějaký jiný důvod? Nechci být dotěrný, ale rád bych jej znal. Proč, to vám hned vysvětlím.“

„Nejsem nemocná,“ odpověděla Amanda s chabým úsměvem. „Jste velmi laskavý, Charlesi, že o mě máte takovou starost…“

„Můj zájem o vás není pouhým projevem zdvořilosti,“ vyznal se jí tiše. Na tváři -se mu objevil výraz, který u něho neznala. Svraštil čelo a stáhl koutky úst. „Nechci, abyste odjela, Amando. Musím se vám s něčím svěřit. Nechtěl jsem tak brzy, ale okolnosti mě k tomu nutí. Asi jste poznala, Amando, jak…“

„Prosím vás, Charlesi,“ přerušila ho a srdce jí bilo na poplach. Nesmí dopustit žádné vyznání. Bůh chraň, aby jí vyznal lásku, když ona čeká dítě s jiným mužem! „Charlesi, jste můj nejdražší přítel a mám štěstí, že jsem vás poznala. Nechejme to tak. Za pár dní odjedu do Evropy a na tom už nic nezměníte.“

„Nemůžu mlčet.“ Stiskl jí ruce a mluvil klidným, vřelým hlasem. „Nenechám vás odjet bez toho, abych vám řekl, jak moc pro mě znamenáte. Velmi mi na vás záleží, Amando. Jste nejskvělejší žena v mém životě. Chtěl bych…“

„Ne,“ vydechla a hrdlo se jí bolestně stáhlo. „Nejsem skvělá žena a nezasloužím si vaši úctu. Udělala jsem strašnou chybu, Charlesi. Stydím se o ní mluvit. Rozejděme se jako přátelé.“

Chvíli ji zamyšleně pozoroval. „Vy máte nějaké těžkosti.

Rád bych vám pomohl. Jedná se o peníze? Nebo nějaký právní problém?“

„Svůj problém si musím vyřešit sama.“ Nedokázala mu pohlédnout do očí. „Odejděte prosím,“ vybídla ho a vstala.

„Sbohem, Charlesi.“

Stáhl ji’ zpět na pohovku. „Amando,“ zašeptal, „mám vás rád, a proto mi musíte dovolit, abych vám pomohl. Povězte mi, co se stalo.“

Amandu jeho naléhání dojímalo a rozčilovalo současně.

Dodala si odvahy a pohlédla mu přímo do mírných hnědých očí. „Jsem těhotná,“ vykoktala. „Vidíte? S tím mi nemůže nikdo pomoct. Tak už běžte a nechejte mě. Sama jsem si zničila život.“

Charles na ni vyvalil oči a úžasem pootevřel ústa. Čekal všechno, ale tohle ne. Kolik lidí by stejně jako jeho šokovala zpráva, že ctihodná spisovatelka měla poměr, který skončil těhotenstvím? přemítala Amanda. Najednou pocítila zvrácené uspokojení nad tím, že provedla něco tak šokujícího.

Charles jí stále svíral ruce. „Otec dítěte… je nejspíš Jack Devlin,“ konstatoval. Neptal se.

Amanda na něho upřela zrak a zrudla. „Takže jste o nás slyšel“

„Ano. Ale poznal jsem, že ta záležitost skončila. Že patří minulosti.“

Amanda se smutně zasmála. „A ona neskončila, vidíte.“

„A Devlin se odmítl zachovat jako čestný muž?“ Charlesova reakce ji překvapila. Místo aby se od ní zhnuseně odtáhl, zachoval klid a projevovalo ni stejný zájem jako dřív. Amanda poznala, že je skutečný džentlmen a že ji nechce opustit v nouzi. A že nikomu nevyzradí její tajemství. Pocítila ohromnou úlevu, že se může někomu svěřit. Stiskla mu ruku a začala vysvětlovat: „Neví o tom a ani se nic nedozví. Jack se vyjádřil naprosto jasně, že se nechce ženit. A ani bych ho za manžela nechtěla. Proto odjíždím. Jako svobodná matka v Anglii nezůstanu.“

„Jistě. Rozumím. Jenže mu o tom musíte říct. Devlina sice moc neznám, ale měl by dostat šanci postarat se o vás a o dítě. Není vůči němu fér nechat si takové tajemství pro sebe.“

„Je zbytečné mu o tom říkat. Vím předem, jak se zachová.“ „Nemůžete přece zůstat na všechno sama, Amando.“

„Ale můžu.“ Najednou se cítila velmi silná, dokonce mu pohlédla zpříma do očí. „Zvládnu to. Nebudu trpět ani já, ani dítě.“

„Dítě potřebuje otce. A o vás by se měl starat manžel a pomáhat vám.“

Amanda rozhodně zavrtěla hlavou. „Jack mě o ruku nikdy nepožádá, a i kdyby to udělal, odmítla bych ho.“

Zdálo se, že její slova dodala Charlesovi kuráž, protože veden nějakým divným popudem k Amandinu překvapení vyhrkl: „A mě byste si vzala?“

Udiveně na něho zírala a uvažovala, jestli nezešílel.

„Charlesi,“ mluvila pomalu a trpělivě, jako by ho podezírala, že nepochopil, co mu před chvílí řekla, „čekám dítě s jiným mužem.“

„Moc si přeju děti. Měl bych je jako vlastní. A byl bych velmi rád, kdybyste se stala mou ženou.“

„Ale proč?“ tázala se zmateně. „Přece jsem vám řekla, že čekám nemanželské dítě. Víte, co to znamená. Nejsem slušná žena, jakou potřebujete.“

„To nechejte na mně.“ Pohlédl do její pobledlé tváře a věnoval Amandě úsměv. „Prokážete mi velkou čest, když se stanete mou ženou, Amando. Nemusíte opouštět rodinu a přátele. Bude nám spolu dobře. Vždyť jste poznala, že si rozumíme. Chci vás… a chci také vaše dítě.“

„Jak můžete přijmout cizí dítě za své?“

„Za mlada bych to asi nedokázal. Jenže když člověk vyzraje a blíží se stáří, vidí mnoho věcí jinak. Naskytla se mi příležitost stát se otcem a já ji chci využít!“

Ohromená Amanda ho mlčky pozorovala, až se nakonec neubránila smíchu. „Překvapujete mě, Charlesi.“

„Vy jste mě taky překvapila,“ odvětil s úsměvem. „Tak už se dlouho nerozmýšlejte a řekněte ano. Vaše váhání není zrovna lichotivé.“

„Kdybych vaši nabídku přijala,“ odpověděla Amanda nejistě, „prohlásil byste, že je dítě vaše?“

„Ano - s jednou podmínkou. Musíte nejdřív říct pravdu Devlinovi. Nemůžu někomu jen tak ukrást dítě, to mi svědomí nedovolí. Jestli se v něm nemýlíte, pak nám

nezpůsobí žádné problémy. Bude rád, že se zbaví odpovědnosti za vás i za dítě. Nesmíme však postavit manželství na lži.“

„Já mu to nedokážu říct.“ Amanda rozhodně kroutila hla-vou. Jak by na její oznámení reagoval? Zuřil by? Obviňoval ji? Vysmál by se jí? Vzdoroval by? Neměla ponětí. Raději by umřela, než by mu pověděla o dítěti.

„Amando,“ naléhal mírně, ale vytrvale Charles. „Jednou na to stejně přijde. Přece nemůžete celá léta čekat, až se to provalí. Musíte mi věřit… Bude správné, když mu povíte pravdu. Pak už se ničeho nemusíte bát.“

Nešťastně vrtěla hlavou. „Mám pochybnosti, jestli je čestné přijmout vaši nabídku, a nevím ani, zda je správné říct Jackovi pravdu. Kdybych si jen věděla rady! Vždycky jsem si byla jistá tím, co je správné, a uměla se rozhodnout… Domnívala jsem se, že jsem rozumná a praktická. A najednou se mi všechno zhroutilo… Už si nevěřím…“

Charles ji přerušil jemným zakašláním. „Co vlastně chcete, Amando? Volba je přece jednoduchá. Můžete odjet do ciziny, žít mezi neznámými lidmi a vychovávat dítě bez otce. Nebo můžete zůstat v Anglii a vzít si muže, který si vás váží a má vás rád.“

Amanda se na něho nerozhodně zadívala. Vysvětlil jí její možnosti jasně. Vzdávala se a pocítila přitom zvláštní úlevu. V očích ji pálily slzy. Charles Hartley měl v sobě jakousi klid-nou sílu a obdivuhodný charakter. „Netušila jsem, jak dovedete být přesvědčivý, Char1esi,“ prohlásila a popotáhla. Charles se na ni usmál.

Během čtyř měsíců, kdy Jack vydával na pokračování Zkaženou dámu, vzbudila.kniha senzaci. V den, kdy vyšel další díl,

byla před vydavatelstvím v ulici na sever od katedrály svatého Pavla hotová vřava. Nákupčí všech knihkupců chtěli jediné nejnovější díl Zkažené dámy.

Poptávka předčila Jackovy nejoptimističtější odhady. Seriál za úspěch vděčil Amandinu skvělému vypravěčskému umění, přitažlivé a mravně nejednoznačné hrdince románu a také Jackově štědré reklamní kampani, která proběhla ve všech významných londýnských denících.

Obchodnicí prodávali zboží se jménem Zkažená dáma: nový druh kolínské, rudé rukavice, jaké nosila hlavní hrdinka, nebo průsvitný červený šál, který se vázal kolem krku nebo kolem krempy klobouku. Nejžádanějším kouskem na bálech byl valčík Zkažená dáma, který zkomponoval jeden z obdivovatelů Amandina literárního díla.

Jack věděl, že by měl být spokojený. Vydělali s Amandou na knížce slušné jmění, a to ještě není konec. Nepochyboval, že se vyprodá i třídílné vázané vydání románu. A že nebude stačit jedno, ale že jich bude několik. Amanda také souhlasila, že napíše další román na pokračování.

Navzdory všemu Jack nebyl šťastný. Nedovedl se radovat z věcí, které ho dřív těšily. Ztratil zájem o peníze. Nepotřeboval hromadit další majetek, stejně do smrti neutratí, co vydělal. Jako nejmocnější londýnský knihkupec a vydavatel získal takový vliv na distribuci knih od jiných nakladatelů, že za prodej jejich titulů mohl žádat výrazné slevy. A Jack své výhody bez

zaváhání využil, což z něho udělalo ještě většího boháče, i když mu to ubralo na oblibě.

V nakladatelské branži se o něm mluvilo jako o obru, a to mu lichotilo. Ale práce už ho tolik nebavila jako dřív. Dokonce se zbavil přízraků své minulosti. Jeho dny teď plynuly v nudném šedém oparu. Ještě nikdy nic podobného neprožil, necítil nic, ani bolest. Kdyby jen věděl, jak uniknout chmurám, které ho zavalily a dusily!

„Jasný případ ennui, příteli,“ informoval ho s cynickým úšklebkem známý aristokrat a označil vznešeným cizím slovem nekonečnou nudu. „Máš štěstí, pořádné ennui se·dnes nosí. Bez něj bys vůbec nic neznamenal. Potřebuješ zábavu. Zajdi si do klubu, na drink, zahraj si karty nebo prožeň nějakou hezkou sukni. Nebo si vyjeď do Evropy. Změna ti udělá dobře.“

Jack ovšem dobře věděl, že nic z toho mu nepomůže. Vysedával v kanceláři jako vězeň v cele, pilně sjednával obchodní smlouvy nebo tupě civěl na horu papírů, které byly přesně stejné jako každý měsíc. A napjatě čekal na zprávy o Amandě Briarsové.

Fretwell jako věrný lovecký pes mu každou chvíli donesl nějakou novinku. Třeba že Amanda navštívila s Hartleym operu nebo že ji viděli v zahradní čajovně a moc jí to slušelo. Jack nekonečně dlouho dumal nad každou maličkostí a měl na sebe vztek, že mu na každém Amandině kroku tolik záleží. A přece mu pouhé pomyšlení na Amandu zrychlilo tep. Kromě ní ho nic nedokázalo probudit z podivné letargie. On, který se vždycky hladově vrhal za dobrodružstvím, se nyní obíral nudnými společenskými aktivitami jedné staropanenské spisovatelky!

Jednoho rána byl tak rozmrzelý a neklidný, že se vůbec nedokázal soustředit na práci. Napadlo ho, že mu možná udělá dobře fyzická námaha. Utekl od stohů nepřečtených

rukopisů a smluv do skladu, chopil se beden s čerstvě svázanými knihami a začal je vynášet ven. Tam už čekal povoz, aby náklad knih dopravil do přístavního doku.

Jack si svlékl kabát a jen v košili běhal s bednami na rameni po schodišti dolů. I když chlapci ze skladu byli při pohledu na šéfa celí nesví, těžká lopota jim dala brzy zapomenout na prvotní rozpaky.

Když už poněkolikáté seběhl z pátého patra na ulici a nakládal bedny s knihami na připravený vůz, přiběhl za ním Oskar Fretwell. „Devline,“ vykřikl rozrušeně, „pane Devline, co to děláte? No něco takového! Přece platíme dost pomocníků, aby dokázali bedny naložit…“

„Mám plné zuby vysedávání v zatracené kanceláři,“ zavrčel Jack. „Potřeboval jsem se protáhnout.“

„Tak se můžete projít v parku,“ navrhl Fretwell. „Nehodí se, aby muž ve vašem postavení dělal hrubou fyzickou práci.“

Jack se pousmál a otřel si rukávem zpocené čelo. Cítil se báječně, že se zapotil a protáhl svaly, a hlavně že nemusel přemýšlet. V tom spatřoval největší půvab manuální práce.

„Ušetři mě svého kázání, Fretwelle. V kanceláři jsem nebyl nikomu k užitku a bloumat po parku mě nebavÍ. Tak aspoň dělám něco užitečného. Chtěls mi něco? Pokud ne, půjdu pro další náklad.“

„Něco bych měl.“ Fretwell zaváhal a vrhl na Devlina zkoumavý pohled. „Máte návštěvu. V kanceláři na vás čeká slečna Briarsová. Jestli chcete, řeknu jí, že tu nejste…“ Nedopověděl, protože Jack spěšně vykročil ke schodišti.

Amanda se mu tak dlouho vyhýbala, a teď za ním přišla!

Hruď se mu sevřela a srdce rozbušilo. Jen s velkým úsilím nebral schody po dvou. Stoupal do pátého patra důstojným

krokem, a přesto když vystoupil nahoru, byl udýchaný. S mrzutostí si uvědomil, že jeho plíce nereagují na fyzickou námahu, ale že příčinou jeho zrychleného dechu je nedočkavost stejná jako u zamilovaného chlapce. Vždyť už se nemohl dočkat, až bude s Amandou sám v jedné místnosti! Zvažoval, jestli se má opláchnout, převléct si košili a obléct kabát, aby vypadal spořádaně. Rozhodl se však, že nenechá Amandu čekat.

Nasadil lhostejný výraz, vstoupil do kanceláře a ani za sebou nezavřel. Pohlédl na Amandu stojící u psacího stolu s úhledně zabaleným balíčkem v ruce. Když Jacka spatřila, objevil se jí na tváři zvláštní výraz… Četl v něm obavy i radost současně. Téměř okamžitě se pokusila svůj neklid zastřít nuceným úsměvem.

„Pane Devline,“ promluvila odměřeným tónem, „přinesla jsem vám upravený poslední díl Zkažené dámy. A přišla jsem vám nabídnout další román na pokračování… , pokud budete mít zájem.“

„Samozřejmě že mám zájem,“ odpověděl s námahou, protože se mu stáhlo hrdlo. „Ahoj, Amando. Sluší ti to.“

Zdvořilá lichotka nemohla vyjádřit, co prožíval při pohledu na Amandu. V modrobílých šatech s bělostnou mašlí pod krkem a s řadou perlových knoflíků po celé délce živůtku vypadala žensky a svěže. Jacka ovanula vůně citronů a jemný závan Amandina parfému. Všechny smysly se v něm vzbouřily.

Měl chuť ji vášnivě při tisknout na své horké, zpocené tělo, drtit ji rukama a hltat ústy. Potom jí zamotat prsty do spletených pramenů pečlivě upraveného účesu, jediným trhnutím rozepnout řadu perlových knoflíků na živůtku a uchopit do dlaní její krásná ňadra. Připadal si jako

vyhladovělá šelma. Celé dlouhé týdny propadal apatii, a teď se jeho smysly probudily s takovou intenzitou, že měl blízko k závrati.

„Mám se dobře, díky.“ Amandě zmizel ze rtů strojený úsměv a stříbrošedé oči se jí zaleskly. „Máš na tváři špínu,“ zašeptala. Vytáhla z rukávu čistý, nažehlený kapesník a natáhla k Jackovi ruku. Neznatelně zaváhala a několika lehkými doteky mu otřela pravou tvář. Jack zkameněl a svaly se mu stáhly. Vypadal jako socha vytesaná z mramoru. Amanda mu ještě druhým koncem kapesníku otřela stékající pot. „Co jsi proboha dělal?“ zeptala se tiše.

„Pracoval,“ procedil přes zuby a musel se držet, aby se na ni nevrhl.

Pousmála se. „Zase se honíš. Ty prostě nedokážeš žít klidně.“ Její poznámka se Jacka dotkla. Vycítil z ní, že ho lituje. Zamračil se a natáhl se přes ni k psacímu stolu, aby tam odložil

balíček. Amanda před ním byla nucena ustoupit, protože jinak by se nevyhnula přímému kontaktu. Jacka potěšilo, že ji jeho pohyb vyvedl z klidu, protože se zarděla.

„Můžu se zeptat, proč přinášíš rukopis osobně?“

„Promiň, jestli je ti to nemilé, možná jsem neměla…“

„Tak jsem to přece nemyslel,“ přerušil ji mrzutě. „Jen bych rád věděl, jestli máš k návštěvě nějaký zvláštní důvod.“

„Vlastně ano.“ Amanda si rozpačitě odkašlala. „Dnes večer jdu na večírek k panu Talbotovi. Myslím, žes taky dostal pozvánku. Všimla jsem si, že jsi na seznamu hostů.“

Jack pokrčil rameny. „To je možné. Ale nikam se nechys-tám.“

Všiml si, že se jí při jeho slovech z nějakého důvodu ulevilo.

„Aha, no stejně bys tu novinu měl nejdřív slyšet ode mě. Protože jsme spolu… No, nechtěla bych, aby tě ta zpráva zaskočila.“

„Jaká zpráva, Amando?“

Zalil ji ruměnec až po kořínky vlasů. „Dnes večer u Talbota oznámíme s Charlesem Hartleym zasnoubení.“

Jack něco podobného čekal, a přesto ho vlastní reakce ohromila. Jako by se v jeho nitru otevřela hluboká propast a vyvrhla ven gejzír bolesti a vzteku. Rozum mu našeptával, že nemá právo se zlobit. A přesto pukal vzteky. Jeho zloba mířila na Amandu, na Hartleyho, a především na něho samého. Snažil se vztek ovládnout a zachovat chladnou tvář. Zůstal stát bez pohnutí, i když se mu ruce chvěly touhou chytit Amandu a pořádně s ní zatřást.

„Hartley je hodný člověk,“ hájila se Amanda a hrdlo se jí stáhlo. „Máme hodně společného. Budu s ním šťastná.“

„O tom nepochybuju,“ zabručel.

Amandě se pomalu vracel klid a zahalil ji jako neviditelný plášť. Napřímila ramena a řekla: „A my dva budeme doufám pokračovat jako dřív.“

Jack pochopil, co má na mysli. Budou udržovat zdání zdvořilého přátelství, občas je spojí společná práce, ale jejich vztah bude důsledně neosobní. Jako by ji nepřipravilo nevinnost.

Jako by se jí důvěrně nedotýkal, nelíbal ji a nepoznal sladkou rozkoš jejího těla.

Sklonil hlavu a krátce přikývl. Neubránil se otázce: „Povědělas Hartleymu o našem vztahu?“

Překvapilo ho, když přikývla. „Ví o nás,“ špitla a koutky úst se jí bolestně stáhly. „Je velkorysý. Skutečný džentlmen.“

Jack pocítil hořkost. Zachoval by se za stejných okolností také jako džentlmen? Vážně o tom pochyboval. Charles Hartley je lepší než on.

„To je dobře,“ odpověděl spěšně a dostal chuť ji ranit.

„Netěšilo by mě, kdyby překážel našim pracovním vztahům. Mám v úmyslu na tobě a tvých knížkách vydělat pěknej balík!“

Amanda svraštila obočí a stáhla koutky úst. „Ano. Bůh chraň, aby se někdo postavil mezi tebe a tvůj zisk! Sbohem, pane Devline. Mám před sebou nabitý den. Přípravy na svatbu, víte?“ Obrátila se a ráznými kroky spěchala ke dveřím, až se jí bílá pera na modrém kloboučku třásla.

Jack se zdržel sarkastického dotazu, zda ho pozve na svatbu. Nehybně ji pozoroval, jak odchází. Ani ji nevyprovodil, jak by se na džentlmena slušelo.

Amanda se ve dveřích zastavila a ohlédla se přes rameno.

Vypadalo to, že mu chce ještě něco říct. „Jacku…“ Se svraštělým čelem hledala slova. Utrápený pohled jejích šedých očí se setkal s temnou modří pohledu tvrdého jako ocel. Se zoufalým výrazem zatřásla hlavou a vyběhla z kanceláře.

Jackovo tělo spaloval oheň, hořel mu v hlavě, v srdci i v tříslech. Zamířil k psacímu stolu, zalovil v zásuvce a vytáhl skleničku. Z karafy, kterou měl poslední dobou stále při ruce, si nalil whisky.

Lokl si nasládlé tekutiny s kouřovou příchutí, která v krku příjemně pálila. Dopil a nalil si další. Fretwell má

pravdu, připustil s hořkostí, ve svém postavení by se měl zabývat jinými věcmi, ne vynášením beden s knihami. Ale pro dnešek zapomene na práci. Bude tu sedět a pít, dokud v něm alkohol neotupí všechen cit. A dokud v něm neutopí myšlenky na to, jak se Amanda miluje se způsobným panem Hartleym.

„Pane Devline,“ ve dveřích se objevila obrýlená tvář Oskara Fretwella. Vypadala ustaraně. „Nerad vás obtěžuji, ale…“ „Nemám čas,“ zavrčel Jack.

„Ano, pane. Jenže je tu další návštěva. Pan Francis Tode, notář pověřený správou majetku vašeho otce.“

Jack strnul a upřeně se zahleděl na svého ředitele. Proč by ho navštívil otcův notář? Ledaže by…

„Pozvi ho dál,“ slyšel sám sebe říkat rozhodným tónem. Nebohý pan Tode připomínal žabáka. Byl drobný, plešatý, měl široké čelisti a velké černé vlhké oči neúměrně veliké k obličeji. Měl však inteligentní pohled a působil velmi serióz-ně, takže se Jackovi na první pohled zalíbil.

„Pane Devline,“ přistoupil k Jackovi a podával mu ruku.

„Děkuji vám, že jste mne přijal. Jen mě mrzí, že jsme se nesetkali za šťastnějších okolností. Přináším vám smutnou zprávu.“

„Hrabě zemřel,“ odtušil Jack a vyzval notáře, aby se posadil. Jiné vysvětlení Jacka nenapadlo.

Tode přikývl a zatvářil se soucitně. „Ano, pane Devline. Váš otec včera v noci ve spánku odešel na věčnost.“ Pohled mu zabloudil k lahvi whisky na stole. „Asi se vám to už doneslo.“

Jacka notářova domněnka, že zapíjí žal nad otcovou smrtí, rozesmála. „Ne, slyším to od vás poprvé.“

Za vládlo rozpačité ticho. „Proboha, jak jste otci podobný,“ poznamenal notář a zíral na Jacka jako uhranutý.

„Nemůže být pochyb, kdo vás zplodil“

Jack zamyšleně zakroužil sklenicí s whisky. „Bohužel ne.“ Notář při jeho nelichotivé poznámce nehnul ani brvou. Vě-dělo se, že hrabě si za svého prostopášného života udělal mnoho nepřátel a zplodil několik nemanželských dětí, které ho hořce nenáviděly. „Byl jsem informován, že jste s hrabětem neudržovali… blízké styky.“

. Jack se jeho opatrně zdrženlivému prohlášení pousmál a nechal je bez odpovědi.

„Přesto,“ pokračoval Tode, „si na vás hrabě před smrtí vzpomněl a zahrnul vás do své závěti. Pro zámožného muže, jakým jste vy, má jeho odkaz samozřejmě jen symbolickou cenu, ale přece jen jde o rodový majetek. Hrabě vám odkázal venkovské panství se zámečkem v Hertfordshiru. Má hezkou polohu a je dobře udržovaný. Abych byl přesný, je to opravdový klenot. Zámeček postavil váš prapradědeček.“

„Jaká čest,“ zavrčel Jack. Tode záměrně přehlédl sarkastický podtón a přikývl. „Zajisté. To si myslí také vaši bratři a sestry. Většina z nich si před otcovou smrtí dělala na panství zálusk. Jistě vám nemusím říkat, jaké zklamání mezi nimi zavládlo, když zjistili, že je odkázal vám.“

Výborně, pomyslel si Jack se škodolibým zadostiučiněním.

Potěšilo ho, že rozzlobil skupinu urozených snobů, kteří ho odmítli vzít na vědomí. Jack si dovedl představit, jak kňučeli a reptali, že starobylé rodinné sídlo připadlo levobočkovi.

„Váš otec dal vypracovat dodatek k závěti už dřív. Možná vás potěší, že s velkým zájmem sledoval vaše úspěchy. Věřil, že se mu v mnohém podobáte.“

„V tom se asi nemýlil,“ utrousil Jack zhnuseně.

Notář naklonil hlavu na stranu a zamyšleně na Jacka pohlédl. „Hrabě byl komplikovaný člověk. Měl všechno, po čem člověk může toužit, a přece chudák nedokázal být šťastný.“

Notářův obrat Jacka zaujal. „Copak člověk potřebuje nějaký zvláštní talent, aby uměl být šťastný?“ zeptal se a upřeně při tom hleděl do sklenice s whisky.

„Myslím,- že ano. Znám třeba jednoho nájemce hospodařícího na pozemcích vašeho otce a ten bydlí v prostém kamenném stavení s hliněnou podlahou, a přece se umí ze života radovat více, než dokázal hrabě. Došel jsem k závěru, že štěstí nepřijde za člověkem samo, ale že se o ně musí usilovat.“

Jack jen pokrčil rameny. „Možná.“

Seděli mlčky a po chvíli si pan Tode od kašlal a zvedl se k odchodu. „Mějte se dobře, pane Devline. Už půjdu a brzy vám pošlu všechny dokumenty vztahující se k dědictví.“ Pak se odmlčel a viditelně zápasil s rozpaky. „Nevím, jak bych se diplomaticky vyjádřit… Zákonní potomci hraběte mne požádali, abych vám vzkázal, že si s vámi nepřejí vůbec žádný kontakt. Tedy ani pohřeb…“

„Nebojte se, nepřijdu,“ ujistil ho Jack s ošklivým úšklebkem. „Můžete vyřídit mým nevlastním sourozencům, že o ně stojím stejně jako oni o mě.“

„Dobře, pane Devline. Kdybyste cokoli potřeboval, jsem vám k dispozici.“

Po notářově odchodu začal Jack přecházet sem a tam po kanceláři. Whisky mu stoupla do hlavy - dnes mu stačilo menší množství než obvykle. Měl pocit prázdnoty, byl unavený a měl hlad. Smutně se usmál. Má za sebou hrozný den, a to ještě není ani poledne!

Měl zvláštní pocit, že vystoupil z vlastního života a že ne-má minulost ani budoucnost. Snažil se hledat důvody ke spokojenosti, a našel jich dokonce několik. Má peníze, majetek, pozemky, a teď ještě zdědil rodové panství, které podle práva mělo připadnout zákonnému dědici, a ne bastardovi. Měl by se radovat.

Ale na ničem z toho mu nezáleželo. Chtěl jediné - milovat se s Amandou Briarsovou. Dnes večer a potom každou noc. Toužil, aby mu patřila. A on aby patřil jí.

Jediná Amanda ho může zachránit, aby nedopadl jako otec.

Aby se z něho nestal bezcitný ničema. Kdyby ji nezískal. Kdyby se léta musel dívat, jak Amanda stárne po boku Charlese Hartleyho…

Jack zaklel a zrychlil krok, takže pobíhal po místnosti jako tygr v kleci. Amanda si vybrala dobře. Hartley ji nikdy nebude vybízet, aby udělala něco, co se nehodí pro dámu. Zahrne ji příjemným luxusem a zanedlouho bude temperamentní žena, která si chtěla koupit k narozeninám gigola, pohřbena pod vrstvami konvenční mravopočestnosti.

Jack zůstal stát u okna a při tiskl dlaně na chladnou tabulku.

Zkroušeně si přiznal, že pro Amandu bude mnohem lepší, když se provdá za muže, jako je Hartley. Slíbil si, že

potlačí vlastní sobecké touhy a bude myslet na její dobro. I kdyby ho

to mělo zabít, bude jim oběma přát štěstí. A Amanda se nikdy nedoví, co k ní cítí.

Amanda se usmála na muže, který se brzy měl stát jejím snoubencem. „V kolik hodin to oznámíš, Charlesi?“

„Talbot to zcela nechal na našem uvážení. A tak mě napadlo, že bychom mohli počkat, než se začne tančit. A můžeme si pak první valčík zatančit už jako snoubenci.“

„Výborně.“ Amanda se snažila nemyslet na to, že se jí nervozitou sevřel žaludek.

Stáli spolu na bal koně, lemujícím salon v Talbotově rezidenci. Sešla se tu početná společnost, přes sto padesát hostů si přišlo vychutnat množství vzácných lahůdek, které k Talbotovým večírkům nerozlučně patřily, a zatančit si za doprovodu výborné kapely. Dnešního večera Amanda s Charlesem oznámí přátelům a známým, že se budou brzy brát. V dalších třech týdnech budou mít ohlášky v kostele a po nich ve Windsoru tichou svatbu.

Obě sestry, Sofii a Helenu, zpráva o svatbě nesmírně potěšila. Ze srdce schvaluji tvou volbu a moc mne těší, žes dala na mou radu, psala Sofie. Mám informace, že pan Hartley pochází z dobré rodiny a má solidní jmění. Nepochybuji, že sňatek prospěje všem zainteresovaným stranám. S radostí přijmeme pana Hartleyho do rodiny a blahopřejeme ti, drahá Amando, k uvážlivé volbě životního partnera…

Uvážlivá volba, usmála se v duchu Amanda. Nikdy ji ani nenapadlo, že by si měla na základě chladné kalkulace najít snoubence, ale stalo se.

Hartley se rozhlédl, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, a políbil Amandu na čelo. Bylo zvláštní, když ucítila na čele

jeho hebké rty a ostré vousy. Byl to první polibek od muže s bradkou.

„Jsem velmi šťastný, Amando. Nemyslíš, že se k sobě dokonale hodíme?“

„Ano,“ odpověděla a pousmála se.

Vzal ji za ruce v rukavičkách a stiskl je. „Dovol mi, abych ti přinesl trochu punče. Zůstaneme ještě chvilku tady venku. Je tu božský klid ve srovnání s tlačenicí uvnitř. Počkáš tu na mě?“

„Samozřejmě, můj milý.“ Amanda opětovala jeho stisk a pocítila neklid. S povzdechem naléhala na Hartleyho:

„Pospěš si, Charlesi, dlouho bez tebe nevydržím.“

„Jsem tu hned,“ ujistil ji a mile se na ni usmál. „To bych byl hlupák, kdybych nechal nejhezčí z přítomných žen dlou-ho samotnou.“ Otevřel prosklené dveře vedoucí do salonu. K Amandě na okamžik dolehla hudba a hlasitý hovor. Sotva Charles zavřel, znovu se rozhostilo ticho.

Jack se mrzutě rozhlížel a hledal v davu elegantních hostů Amandu. Z opačného konce salonu k němu doléhala hudba, jakási rozverná úprava lidové chorvatské melodie, dodávající shromáždění veselý ráz.

Skvělá atmosféra pro ohlášky, pomyslel si zachmuřeně.

Amandu nikde neviděl, ale u bufetu zahlédl Hartleyho vysokou postavu.

Všechno se v něm bouřilo při pomyšlení, že s ním má jednat zdvořile. Věděl však, že je to nezbytné. Musí zvládnout nepříjemnou situaci jako džentlmen, přestože mu je takové chování bytostně cizí.

Nasadil lhostejnou masku a zamířil k Hartleymu, jemuž sluha právě naléval dva poháry punče.

„Dobrý večer, pane Hartley,“ zabručel. Muž se k němu klidně otočil a roztáhl široký obličej v přátelském úsměvu.

„Asi se hodí, abych vám blahopřál.“

„Děkuji,“ odpověděl opatrně Hartley. Oba muži v tiché shodě vykročili od pultu a zamířili do prázdného rohu místnosti, kde budou z doslechu. „Amanda mi řekla, že vás ráno navštívila,“ poznamenal Hartley. „Tak mě napadlo, až vám poví tu novinu, že možná…“ Odmlčel se a zpytavě na Jacka pohlédl. „Ale zdá se, že proti našemu sňatku nemáte žádné námitky.“

„A proč bych jí měl v něčem bránit? Samozřejmě chci pro slečnu Briarsovou jen to nejlepší“

„A jisté okolnosti vás netrápí?“

Protože se Jack domníval, že Hartley naráží na jeho poměr s Amandou, zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohlásil s chladným úsměvem. „Když to nevadí vám, je mi to jedno.“

Hartley znejistěl a začal mluvit šeptem. „Chtěl bych vás ujistit o jedné věci, Devline. Udělám všechno, aby byla Amanda šťastná, a dítěti budu dobrým otcem. Možná je to tak lepší, když vy nemáte zájem…“

„Řekl jste dítěti?“ Jack zabodl pohled do tváře svého soka. „O čem to sakra mluvíte?“

Hartley se nehýbal a dlouho upíral pohled do jednoho bodu na podlaze. Když vzhlédl, jeho hnědé oči se dívaly smutně a překvapeně. „Ona vám o tom neřekla, viďte? Ujistila mě, že vám to dnes ráno poví“

„Co mi měla povědět? Snad že…“ Jack se zarazil a ohromeně na Hartleyho zíral. Potom pochopil. Dítě, jeho dítě…

Panebože.

Ta novinka ho omráčila. Jako by mu v mozku explodovala nálož a zapálila mu v těle každý nerv a každou

buňku. „Panebože,“ zašeptal. „Tak ona je těhotná? Čeká se mnou dítě. A chtěla to přede mnou zatajit a vdát se za jiného.“

Hartleyho mlčení potvrdilo jeho domněnku.

Ohromení ho na chvíli zbavilo jakéhokoli citu. Jenže pak v něm vzkypěl hněv. Zbrunátněl.

„Zdá se, že se Amanda styděla o tom s vámi promluvit,“ zašeptal Hartley. Jack jeho šepot vnímal jen jako z velké dálky, protože mu v hlavě bzučelo, jak ho celého ovládl vztek.

„Tak se zatraceně bude muset překonat. A bude mluvit!“ zněl Jackův zlověstný šepot. „Měl byste radši zasnoubení odložit, Hartley.“

„Asi to tak bude nejlepší“ „Zaveďte mě k ní“

Hartley přikývl a Jack ho následoval. Cestou se mu v hlavě honily neradostné myšlenky. Měl příliš mnoho vzpomínek na opuštěné chlapce, kteří museli bojovat o přežití v krutém světě. Snažil se je chránit - a dodnes mu po tom na těle zbyly stopy. Od té doby chtěl vždycky odpovídat jen sám za sebe. A žít svůj vlastní život podle vlastních pravidel. Proto se rozhodl nikoho k sobě nepřipoutat. Nemít rodinu. A úspěšně se tomu vyhýbal.

Ovšem jen do dnešního dne.

To, že mu Amanda chtěla zatajit pravdu, ho dohánělo k šílenství. Jenže ona věděla, že považuje manželství za velké riziko, a že se proto nechce ženit. Možná by jí měl být vděčný, že ho zbavila vší odpovědnosti. Ale vděčnost byla tím posledním, co cítil. Byl hluboce utažený a pobouřený. A hořel touhou se jí zmocnit. Hnal ho primitivní pud ukázat jí, že patří jen jemu. Navždy.

14

Listy šustily v mírném vánku, který donášel k Amandě vů-ni čerstvě poryté hlíny a květů levandule. Stála na kraji balkonu, kde na ni nebylo odnikud vidět. Opírala se o zeď a hrubý povrch zdiva z červených cihel ji jemně škrábal do holých ramen.

Měla na sobě bleděmodré šaty z vroubkovaného hedvábí s hluboko vystřiženým zadním dílem, jejichž živůtek zdobila gázová tkanina zřasená do tvaru písmene X. Dlouhé rukávy byly rovněž z průhledné gázy. Na rukou měla bílé rukavičky a holé paže pod průsvitnou bleděmodrou látkou jí dodávaly rafinovaný a odvážný výraz.

Dveře na balkon se otevřely a zavřely. Amanda otočila hlavu na stranu a její oči přivyklé tmě na chvíli oslnilo světlo pronikající ze salonu. „Už jsi zpátky, Charlesi? To už asi fronta u bufetu prořídla.“

Odpovědí jí bylo ticho. Vtom si Amanda uvědomila, že temná silueta před ní nepatří Charlesi Hartleymu. Plíživým krokem se k ní blížila mužská postava se širokými rameny. Podle elegance, s níž se pohyboval, neomylně poznala Jacka Devlina.

Všechno se s ní zatočilo. Zapotácela se a ve střevíčcích s vysokými podpatky málem ztratila rovnováhu. V Jackových pohybech byla jakási zneklidňující odhodlanost, připomínal jí tygra chystajícího se vrhnout na svou kořist. „Co chceš?“ sykla ·ostražitě. „Dej si pozor, za chvilku se vrátí Hartley a…“

„Ahoj, Amando.“ Jeho hlas zněl jako samet, a přitom jí naháněl strach. „Nechceš mi něco říct?“

„Co bych ti měla říkat?“ Amanda rozčileně kroutila hlavou.

„Co tu děláš? Říkals, že nepřijdeš…“

„Chtěl jsem vám s Hartleym poblahopřát.“ „To je od tebe pěkné.“

„Hartleyho to taky potěšilo. Chvilku jsme si povídali.“ Když se nad ní jeho mohutná postava sklonila, zmocnil se jí ještě větší neklid. Zničehonic jí začaly drkotat zuby, jako by její tělo předvídalo něco, co mozek nechtěl připustit. „A co ti řekl?“

„Můžeš hádat.“ Když Amanda tvrdošíjně mlčela a celá se třásla, Jack jí sevřel paže a zavrčel: „Zbabělče!“

Amanda se nezmohla ani na slovo a strnula pod jeho sil-ným stiskem. Chytil ji bez ohledu na složitě vyčesaný účes jednou rukou zezadu za hlavu a přinutil ji, aby k němu zvedla oči. Zhluboka se nadechla a chtěla se mu vytrhnout, ale on se jediným prudkým pohybem přisál k jejím rtům a začal ji hladově líbat. Amanda se rozechvěla a odstrkovala ho. Jenže uvnitř ji zalila vlna touhy, jíž se nedokázala bránit. Její rty mu odpovídaly s dychtivostí, která se neohlížela na rozum ani na stud.

Jeho horká ústa ji drtila. Bylo to úchvatné. Když se od něho konečně odtrhla, zalapala po dechu. Nečekaně dramatický průběh večera ji omráčil. Couvla před ním a snažila se znovu nabýt ztracenou rovnováhu. Ustoupila ještě o krok a narazila zády na tvrdou zeď.

„Tys přišel o rozum,“ zašeptala a srdce v hrudi jí tlouklo tak silně, až to bolelo.

„Tak mluv, Amando,“ pobídl ji drsně. Chytil ji za ramena a sjel dlaněmi po rukách dolů. Pod jeho dotekem se rozechvěla. „Proč jsi za mnou dnes přišla do kanceláře? Cos mi měla říct?“

„Běž pryč. Někdo nás uvidí. Charles se vrátí a…“

„Slíbil mi, že odloží zasnoubení, dokud si my dva nepro-mluvíme.“

„o čem?“ zvolala a odstrčila ho od sebe. Zoufale se snažila předstírat, že neví, kam míří. „Nemám zájem se s tebou bavit. Náš vztah už skončil. Pro mě nic neznamená.“

„Ale pro mě ano.“ Jeho velká ruka spočinula na jejím břiše.

Vlastnicky je stiskl. „Zvlášť když nosíš moje dítě.“

Amandě se podlomila kolena. Cítila se provinile a měla strach. Nejraději by se vrhla Jackovi do náruče. Zoufale potřebovala oporu. Jeho rozhořčení jí ale nahánělo hrůzu.

„Charles ti neměl nic říkat.“ Pokusila se ho odstrčit, ale stál na místě stejně pevně jako cihlová zeď za jejími zády.

„Nepřála jsem si, aby ses to dozvěděl“

„Ale já mám přece právo to vědět, k čertu!“ „Nic se tím nezmění. Vezmu si Charlese.“

„Na to zapomeň,“ okřikl ji hrubě. „Kdyby ses rozhodovala sama za sebe, nic bych nenamítal. Ale teď jde taky o někoho jiného - o mé dítě. Mám právo rozhodovat o jeho budoucnosti.“

„Ne,“ zašeptala zoufale. „Už jsem rozhodla, co bude lepší pro mě i pro děťátko. Od tebe nedostanu to, co od Charlese. Vždyť děti nemáš rád!“

„Svého dítěte se nevzdám.“ „Nic jiného ti nezbývá.“

„Že ne?“ Chytil ji a lehce sevřel. „Tak poslouchej.“ Mluvil klidně a rozhodně, až jí naběhla husí kůže. „Dokud se my

dva spolu nedohodneme, nebude žádné zasnoubení s Hartleym. Počkám na tebe venku v kočáře. Jestli do patnácti minut nepřijdeš, dojdu si pro tebe a vynesu tě v náruči. Můžeme se vytratit diskrétně, nebo způsobíme výstup, o kterém se bude klevetit zítra v každém salonu. Sama se rozhodni.“

Ještě nikdy s ní takhle nemluvil. Jeho zdánlivě klidný hlas byl tvrdý jako ocel. Amanda věřila, že by udělal, co slíbil. Chtělo se jí křičet a naříkat, její zoufalství dostoupilo vrcholu. Se znechucením pozorovala, že jí do očí stoupají slzy. Vždyť se chová jako hloupá hrdinka sentimentálních románů, jaké se vždycky vysmívala! Ústa se jí zachvěla, jak zadržovala výbuch pláče.

Jack si všiml její slabosti a přísný výraz ve tváři mu povolil.

„Neplač. Škoda slz, mhuirnin,“ řekl a jeho hlas zněl najednou něžně.

Nemohla promluvit, hrdlo se jí sevřelo. „Kam mě chceš odvézt?“ dostala ze sebe po chvíli.

„K sobě domů.“

„Musím… si nejdřív promluvit s Charlesem,“

„Amando,“ naléhal Jack mírně. „Ty si opravdu myslíš, že tě přede mnou může zachránit?“

Ano, ano, chtělo se jí zoufale vykřiknout. Ale když pohlédla do zakaboněné tváře muže, který býval jejím milencem a v oné chvíli byl jejím protivníkem, všechna naděje shořela na popel. Jack Devlin měl totiž dvě tváře: jednu okouzlujícího rošťáka a druhou nemilosrdného manipulátora. Udělá všechno, jen aby prosadil svou.

„Ne“zašeptala s hořkostí.

Navzdory napjaté situaci se Jack pousmál. „Dávám ti patnáct minut,“ varoval ji. Odešel a nechal ji samotnou třást se ve tmě.

Jack byl zkušený vyjednavač, proto zvolil účinnou taktiku a za celou cestu v kočáře nepromluvil ani slovo. Zatímco on zachovával strategické mlčení, Amandu dusil pocit zmatku a pobouření. Šněrovačka a krajky na živůtku ji najednou stahovaly tak, že se jí špatně dýchalo. Lehké, nadýchané světlemodré šaty, v nichž se zvečera výborně cítila, jí zničehonic byly těsné a přestala se v nich cítit pohodlně. Šperky ji nesnesitelně tížily. Vlásničky v účesu ji píchaly do hlavy. Zdálo se jí, že ji lapili do pasti a svázali. Bylo jí mizerně. Když dojeli na místo, duševní trýzeň vyústila v pocit naprostého vyčerpání.

Mramorová vstupní hala byla jen spoře osvětlená. Ve světle jediné lampy vystupovaly ze stínu průčelí mramorových soch. Většina služebnictva se už odebrala na lůžko, zůstal jen majordom a dva komorníci. Barevnými skly horního okna proudilo dovnitř měsíční světlo a vrhalo na centrální schodiště modročervené, modré a zelené paprsky. Jack obejmul Amandu kolem krku a odváděl ji po schodech nahoru. Vešli do pokojů, v nichž se ocitla poprvé. Spatřila soukromý salon spojený s ložnicí. V době, kdy byli milenci, se scházeli v jejím domě, a tak vlastně neznala Jackovo soukromí. Pohledem bloudila po luxusním pánském pokoji, se stěnami potaženými koženou tapetou a podlahou pokrytou vysokým kobercem s bohatým vzorem v

karmínové a zlaté barvě.

Jack rozžal lampu a přistoupil k Amandě. Chopil se jejích rukou a stáhl jí rukavičky. Strnula, když se dotkl její holé kůže.

„Ty za nic nemůžeš, všechno jsem zavinil já;“ promluvil tichým hlasem. Pohladil jí palci po hřbetech rukou. „Já jsem byl z nás dvou ten zkušenější. Měl jsem dát větší pozor, aby se to nestalo.“

„Ano. Měl jsi být opatrnější.“

Jack ji k sobě přitiskl, a i když se začala kroutit, nepovolil objetí. Amandě naskočila husí kůže a vzrušením se roztřásla. Jack ji k sobě jemně přivinul a zašeptal jí do vlasů: „Miluješ Hartleyho ?“

Panebože, jak moc si přála lhát! Křečovitě stáhla ústa a snažila se vyslovit ano, ale nevydala ani hlásek. Po chvíli rezignovaně svěsila ramena a vzdala marný boj. „Ne,“ řekla ochraptěle. „Mám ho ráda a vážím si ho. Ale lásku k němu necítím.“

Jack si hlasitě oddychl a jeho ruce se svezly z Amandiných ramen na záda. „Moc jsem po tobě toužil, Amando. Každý den od našeho rozchodu. Už jsem zamýšlel, že zajdu za jinou, jenže jsem to nedokázal.“

„Jestli žádáš, abychom pokračovali v našem vztahu, tak já odmítám.“ Na řasách se jí zatřpytily slzy. „Nestanu se tvou milenkou a neodsoudím své dítě k tomu, aby prožilo celý život v hanbě.“

Jack ji chytil pod krkem a zvedl jí hlavu, aby se mu dívala do tváře. V jeho pohledu se mísila něha s odhodlaností.

„Když jsem byl ještě chlapec, často jsem si lámal hlavu, proč jsem se narodil jako nemanželský syn a proč nemám oba rodiče jako ostatní děti. Nepoznal jsem skutečnou rodinu. Matka si vodila domů jednoho milence za druhým a já jsem pokaždé doufal, že se s ní některý ožení. Nutila mě, abych každému novému chlápkovi říkal tati, až pro mě to slovo úplně ztratilo význam. Snaž se mě pochopit, Amando. Moje

dítě nebude vyrůstat bez otce. Chci mu dát své jméno. A chci se s tebou oženit.“

V tom okamžiku se jí zatočila hlava radostnou závratí. Za-kymácela se a opřela se o něho. Rychle se jí však vrátil chladný rozum. „Vždyť ty si doopravdy nepřeješ, abych se stala tvou ženou. Chceš jen ulevit svému svědomí, aby sis mohl říct, že ses zachoval čestně. Brzy tě omrzím a ty mě i s dítětem odložíš někde na venkově a zapomeneš na nás…“

Jack už nemohl dál poslouchat její hořká, bolestná obvinění a prudce jí zatřásl. „Zatraceně, tomu přece sama nevěříš! To ke mně máš tak malou důvěru?“ Odpověď četl v jejích očích. Tiše zaklel. „Amando… Přece jsi poznala, že držím slovo. Slibuj u, že budu dobrým manželem a otcem.“

„Vždyť ty nevíš, o čem mluvíš. Nedokážeš to.“ „Budu se učit.“

„Copak to jde? Ty přece nechceš rodinu.“

„Ale chci tebe.“ Jack ji políbil. Jeho žádostivá ústa ji drtila s takovou naléhavostí, že ustoupila jeho tlaku a nechala ho proniknout jazykem dovnitř. Rukama jí klouzal po zádech, až spočinul dlaněmi na hýždích a pevně je tiskl. Přirazil ji k sobě a ona ucítila i přes několik vrstev látky jeho tvrdou erekci. „Amando,“ zašeptal a zasypal ji polibky na tváři, ve vlasech i na šíji. „Nemůžu na tebe zapomenout… Potřebuju tě. Musím tě mít. Ty mě taky potřebuješ, i když jsi paličatá a odmítáš si to přiznat.“

„Já potřebuju někoho solidního, stálého a věrného,“ vydechla. „Vášeň jednou vyhasne a pak…“

„To se nestane,“ ujistil ji chraplavě. Znovu přitiskl své rty na její a vášnivě ji políbil. Potom ji zvedl a posadil na masivní postel se čtyřmi sloupky. Plíce mu pracovaly jako

měch, jak moc se snažil ovládnout. Zůstal stát nad ní a odložil vestu a kravatu. Pak si začal rozepínat košili.

Amanda nedokázala jasně uvažovat. Ovládl ji zmatek a roztoužení. Přece ji nemůže jenom tak unést k sobě do ložnice!

Chová se jako primitiv… A přece nedokázala umlčet hlas vlastního těla. Týdny odříkání si vybíraly svou daň a Amanda nyní divoce zatoužila po milování s Jackem.

Celá uzardělá rozechvěle sledovala, jak Jack shodil košili na zem a odhalil svou svalnatou hrud a široká ramena. Naklonil se k ní a zul jí střevíce. Vzal její studenou nožku do teplých dlaní a jemně ji třel. A po chvíli druhou. Potom jí vyhrnul sukně nad kolena a chopil se podvazků. „Taky jste to s Hartleym dělali?“ zeptal se a upřeně jí hleděl na kolena, zatímco jeho prsty zručně uvolnily podvazky a srolovaly jednu punčochu po druhé.

„Co jestli jsme dělali?“ špitla Amanda nejistě.

V tónu jeho hlasu vycítila žárlivost. „Nehraj si se mnou, Amando. V těchhle věcech nesnesu žerty.“

„Neměla jsem s Charlesem důvěrný vztah,“ zamumlala a kousla se do rtu. Jack jí pohladil holá lýtka.

Amanda mu sice neviděla do tváře, ale poznala, že se mu ulevilo. Opatrně jí vsunul ruku pod sukně a stáhl jí kalhotky. Když jí začal rozepínat šaty, ani se nepohnula a strnula v bolestném očekávání. Přetáhl jí šaty přes hlavu a rozepnul korzet. Úlevou vydechla. Konečně ji netlačila šněrovačka. Ucítila na sobě jeho horké ruce, jak opatrně pátrají pod tenkou bavlněnou košilkou. Potom je ucítila na ňadrech a její bradavky mu dychtivě vklouzly do dlaní a bolestivě ztvrdly. Když k ní sklonil hlavu a vzal jednu

bradavku do úst, zasténala. Lízal ji a laskal, až měla hrot prsu celý vlhký. Amanda se s výkřikem vztyčila.

Uchopil okraj košilky, jemně ji stáhl a odhalil bujné křivky Amandina mohutného poprsí. Vzal bledé prsy do dlaní, líbal je a sál, až ucítil Amandino napětí a zaslechl její zrychlený dech. „Staneš se mou ženou?“ zašeptal a jeho horký dech ovanul vlhkou, růžovou bradavku. Když mlčela, sevřel jí prs a naléhal: „Ano?“

„Ne,“ odpověděla. Jack se jen zasmál a oči mu svítily smyslnou žádostí.

„Pak tě budu držet v posteli tak dlouho, dokud nezměníš názor.“ Rozepnul si kalhoty, shodil je a lehl si k Amandě.

„Nakonec budeš souhlasit. Nebo snad pochybuješ o mé výdrži?“

Když ucítila, jak se o její huňaté hnízdo mezi stehny otřel horkým penisem, roztáhla nohy a nadzvedla se, jak mu šla celým tělem vstříc. Tolik po něm toužila, že musela zatnout zuby, aby nevykřikla. „Jsi moje,“ zašeptal a pomalu do ní vnikal. „Patří mi tvé srdce, tělo, mysl i zárodek, který ti klíčí v břiše.“ Celou ji zaplnil a pronikal ještě hloub, takže musela zvednout nohy a obejmout ho kolem zad, aby beze zbytku pojala jeho mohutné mužství.

„Pověz mi, komu patříš,“ zašeptal a v pravidelném rytmu se v ní pohyboval. Tlačil a napínal její vzrušením naběhlou tkáň, až rozkoší sténala. Cítila ho všude, uvnitř, na sobě, kolem sebe.

„Tobě,“ vydechla. „Tobě. Ach, Jacku…“

Nořil se do ní znovu a znovu, neúnavně. Potom jí vsunul ruku mezi stehna, aby jí polaskal nejcitlivější místo ukryté pod kudrnami. Okamžitě se nechala strhnout pocitem

ukojení a pod Jackovým vlastnickým dotekem se svíjela rozkoší.

Jack nepřerušil spojení a převalil se na záda. Amanda nyní seděla obkročmo na jeho atletickém těle, on ji držel za boky a vedl ji v novém rytmu. „Já už nemůžu,“ sténala a její prsy se mu houpaly před obličejem. Ale jeho ruce ji nepustily a nepolevil, dokud se v ní nevzedmula další vlna rozkoše. Když se Amanda stáhla v nové křeči, také on dospěl k vrcholu a s divokým výkřikem se zabodl do samého středu Amandina těla a uvolnil se. Zůstali dlouho ležet přimknuti jeden k druhému, dlouhé pulsující minuty, kdy se k sobě tiskla jejich horká těla slaná potem.

Jack chytil Amandinu kudrnatou hlavu a přitáhl si její rty ke svým. Zlehka ji políbil. „Má sladká Amando,“ zašeptal a ona ucítila, že se usmívá. „Přísahám, že z tebe vymámím ano dřív, než se rozední.“

Amandina tichá, spěšná svatba s Jackem Devlinem způsobila poprask v rodině i mezi přáteli. Sofie zahrnula Amandu hořkými výčitkami a předpovídala, že manželství brzy skončí rozchodem. „Nemusím ti snad připomínat,“ kázala sestře kysele, „že vás dva nespojuje vůbec nic kromě jistých tělesných choutek, o kterých se nesluší mluvit.“

Kdyby Amanda sama nebyla posledním vývojem rozru-šená, určitě by poznamenala, že existuje ještě něco, co ji s Jackem spojuje. Za dané situace však ještě nebyla připravená oznámit, že je těhotná, a proto mlčela.

Mnohem těžší ovšem bylo podívat se do tváře Charlesi Hartleymu. Zachoval se k ní tak neobyčejně velkoryse, měl pro ni tak mimořádné porozumění, že se strašně styděla,

když mu měla oznámit, že se neprovdá za něho, ale za Jacka Devlina.

„A opravdu je to tvá vůle, Amando?“ bylo jediné, nač se jí Charles zeptal, a ona zahanbeně přikývla.

„Charlesi,“ vykoktala a dusila se výčitkami, „já jsem tě tak hanebně zneužila…“

„To neříkej,“ přerušil ji a natáhl k ní ruku, ale v poslední chvíli ucukl. Povzbudivě se na ni usmál. „Jsem rád, že jsem tě pozna1. Nezáleží mi na ničem než na tvém štěstí. A jestli ti je přinese sňatek s Devlinem, rád se podřídím tvému rozhodnutí.“

Amanda zopakovala svůj rozhovor s Charlesem Jackovi a rozzlobilo ji, že ho vůbec netíží výčitky svědomí. Jen bez zájmu pokrčil rameny. „Hartley o tebe mohl bojovat,“ prohlásil. „Rozhodl se, že boj vzdá. Proč bych se tím měl já nebo ty trápit?“

„Charles se zachoval jako džentlmen,“ odsekla. „To je ovšem něco, co je ti úplně cizí.“

Jack se na ni zazubil, stáhl si ji na klín a drze jí složil ruce na prsou. „Džentlmen vždycky nedostane, co si přeje.“

„Ale darebák ano, vid?“ Její výpad ho rozesmál.

„Tenhle darebák ano.“ S chutí ji políbil a v tom okamžiku na Charlese Hartleyho zapomněla.

Amandu rozčílilo, když se po její spěšné svatbě s Jackem vyrojila ve společenských sloupcích londýnských novin řada senzačních spekulací. Deníky, které vlastnil Jack, se vyjadřo-valy s umírněnou uctivostí, ale ostatní byly ve svých komen-tářích nemilosrdné. Veřejnost vzrušila svatba londýnského nakladatelského magnáta se slavnou spisovatelkou. V prvních dvou týdnech po svatbě zaplavily londýnské deníky nové podrobnosti o jejich vztahu, většinou smyšlené.

Amanda věděla, jak to v žurnalistice chodí, a proto věřila, že zájem veřejnosti za chvíli opadne a že si novináři brzy najdou nové téma. Přesto ji jeden komentář rozrušil natolik, že s ním běžela za manželem.

Vešla do prostorné ložnice v odstínu zelené a vínově červené. „Jacku,“ začala ostražitě.

„Hm?“ Jack se právě soukal do elegantní černé vesty, která dokonale ladila s kalhotami. Jeho oblečení dávalo vyniknout štíhlé, svalnaté postavě. Mělo nový, moderní střih. Neobepínalo těsně tělo, ale bylo spíš ležérní a pohodlné. Jack zvedl vzorovanou hedvábnou náprsenku, kterou mu komorník nachystal, a kriticky ji prohlížel.

Amanda mu podávala noviny. „Četls tento článek ve společenské rubrice?“

Jack odložil náprsenku a vzal do rukou noviny. Zkušeným zrakem přelétl stránku. „Víš přece, že mě klepy nezajímají.“

Amanda se zamračila a složila ruce na hrudi. „Píší tam o mně a o tobě.“

Jeho ústa se roztáhla v širokém úsměvu. „Drby o sobě už vůbec nečtu. Když je to lež, tak zuřím, když napíšou pravdu, je to ještě horší.“

„No, aspoň bys mi mohl vysvětlit, kam bys zařadil tuhle zprávu… , jestli je pravdivá, nebo lživá.“

Jack si všiml, že se Amandě stahuje hrdlo rozrušením, proto k ní zvedl oči a odložil noviny na stůl. „Tak mi pověz, co tam píší.“ Když viděl Amandino opravdové rozčilení, zvážněl. Položil jí ruce na ramena a pohladil ji. „Určitě to není nic jiného než nějaká bezvýznamná hloupost.“

Amandino napětí nepovolilo. Stála před ním jako socha.

„Je to odporný článek. Rozebírá vztahy starších žen a mladých mužů. V jednom odstavci tě ironicky chválí, jak

bylo od tebe mazané, že sis našel starší ženskou, co ti dává nadšeně najevo svou vděčnost. Je to hnus, já tam vypadám jako chtíčem posedlá stará bába, která polapila do svých spárů mladého hřebce. Řekni mi, jestli je pravda, že jsi mladší než já.“

. Pevně doufala, že její obavy okamžitě rozptýlí.

Místo toho se Jack zatvářil ostražitě a Amanda okamžitě pochopila, že obvinění v novinách je pravdivé. „Nevím přesně, kdy jsem se narodil,“ vysvětloval opatrně. „Jsem levoboček a máma mě ani nenechala zapsat do matriky. Z toho mohly vzniknout spekulace, že jsem mladší. Ale žádný důkaz neexistuje.“

Amanda ustoupila a nevěřícně na něho zírala. „Když jsme se seznámili, tak jsi mně tvrdil, že je ti jedenatřicet. Byla to pravda, nebo lež?“

Jack vzdychl a rozpačitě si mnul zátylek. Amanda poznala, že rychle kalkuluje a vymýšlí nejvhodnější strategii, jak by ji uklidnil. Ona si nepřeje, aby ji uklidňoval! Zatraceně! Chce jen, aby jí řekl, jestli jí lhal v něčem tak zásadním, jako je věk. Nakonec pochopil, že musí s pravdou ven.

„Nebyla to pravda,“ přiznal neochotně. „Ale jestli si vzpomínáš, byla jsi o třicátých narozeninách hodně citlivá na svůj věk. Kdybys věděla, že jsem o rok nebo o dva mladší, asi bys mě vyrazila.“

„Tak o rok nebo o dva?“ opakovala Amanda podezíravě.

„Ne o víc?“

Netrpělivě stiskl rty. „Tak dobře, o pět.“

Zalapala po dechu. „Cože? Tobě je jen pětadvacet?“ zašeptala.

„Na tom přece nezáleží.“ Jeho klid ji rozzuřil.

„Naopak. Moc na tom záleží!“ zvolala. „Předně jsi mi lhal!“ „Nepřál jsem si, abys ve mně viděla mladíčka.“

„Ale ty jsi mladíček!“ Spalovala ho rozzlobeným pohledem.

„Pět let… Panebože! Vždyť já jsem se provdala za chlapce!“

Slovo chlapec vyvedlo Jacka z klidu a rysy mu ztvrdly.

„Přestaň s tím,“ poručil jí tiše. Ustupovala před ním, ale on ji chytil a sevřel v silných pažích.

„Sakra, já nejsem žádný chlapec, Amando. Nevyhýbám se odpovědnosti a ty víš, že zodpovídám za mnohé. Nejsem. zbabělec ani hazardní hráč nebo podvodník. Co víc bys od muže chtěla?“

„Co takhle čestné jednání?“ zaryla do něho chladně.

„Neměl jsem ti lhát,“ přiznal. „Přísahám, že se to nikdy ne-bude opakovat. Odpusť mi to.“

„Tak jednoduché to není.“ Mrzutě si mnula oči, z nichž čišela zloba. „Nechci mladšího manžela.“

„Ale máš ho,“ opáčil Jack klidně. „A já nikam nezmizím.“

„Můžu požádat o’zrušení platnosti sňatku!“

Jack se jen zakuckal smíchy. „Kdybys to zkusila, kočičko, musel bych zveřejnit, kolikrát jsem se s tebou miloval a jakými způsoby. A to bych chtěl vidět soudce, který by nás potom rozvedl.“

„To by ses neodvážil!“

Usmál se a strhl ji k sobě. „Ne,“ zabručel. „Protože ty mě neopustíš. Odpustíš mi a zapomeneme na to.“

Amanda se ještě nepřestala zlobit. „Neodpustím ti,“ šeptala tlumeně s obličejem přitisknutým k jeho rameni. Přestala se však bránit, opírala se o jeho hruď a bojovala se slzami.

Dlouho ji k sobě tiskl, šeptal omluvy a mazlivá slůvka se rty na její šíji a v prohlubni za uchem. Pomalu se uvolňovala a nedokázala už s takovou silou vzdorovat skutečnosti, že ona je v manželství starší partnerkou. Pochopila, že už to nezmění. Jsou spojeni před zákonem i jinými pouty.

Spustil jí ruce na boky a při tiskl si ji na obrovskou, ostře vystupující erekci.

„Jestli si myslíš, že po tom všem s tebou půjdu do postele, tak ses musel zbláznit,“ oznámila mu.

Jack se o ni pomalu otřel vybouleným místem na kalhotách.

„Ano. Přiznávám, že jsem se zbláznil. Do tebe. Zbožňuju tě. Toužím po tobě bez ustání. Miluju tvůj ostrý jazyk, velké šedé oči a skvostné tělo. Budeme se milovat, abys poznala, co dokáže mladý muž.“

Amandu jeho vyznání překvapilo. Většinou o lásce nemluvil. Zhluboka vdechla jeho vůni a přes tenký bílý župánek ucítila jeho horké tělo. Jack jí stáhl župan z ramen a ona před ním stála do pasu nahá. „Počkej, až později,“ bránila se, ale jeho prsty zanechaly žhavou stopu na jejích zádech a jí vzrušením naskočila husí kůže.

„Odklad to nesnese,“ upozornil ji Jack a jeho hlas zněl pobaveně. Rýpl ji obrovskou boulí mezi nohama a prohlásil:

„Přece mě takhle nenecháš chodit celý den.“

„Jak jsem tě poznala, je to u tebe přirozený stav,“ dobírala si ho. Ucítila jeho rty na krku. Putovaly po šíji níž.

„A ty jsi jediná, kdo mi může přinést úlevu,“ zabručel, rozvázal mašli na župánku a bílý mušelín se snesl k zemi. Jack Amandu objal.

. „Přijdeš pozdě do práce,“ protestovala.

Dobyvačným pohybem ji chytil za statné hýždě a stiskl.

„Vždyť ti pomáhám s tvou prací,“ sdělil jí rozverně.

„Aspoň máš materiál na další román.“

V hrdle jí perlil smích. „Vulgární scény do svých knih ne-dávám.“

„Hříchy paní D,“ posmíval se Jack, zvedl Amandu do náru-če a položil na rozestlanou postel. „Budeme konkurovat Gemmě Bradshawové.“ Žádostivě se zadíval na její růžovoučké tělo a vodopád kaštanových kudrn.

„Jacku,“ pípla, když na sobě ucítila jeho pohled. Stydlivě přes sebe přetáhla prostěradlo.

Tak, jak byl oblečený, si k ní Jack přilehl. Vytrhl jí prostěradlo, jehož konec svírala v ruce, a odhodil je. Převalil se na ni a roztáhl jí nohy.

/I V posteli všechno nevyřešíš,“ namítla a zatajila dech, když ji jeho hedvábná vesta pohladila po ňadrech.

„Vím. Ale potom se budeme oba cítit o moc líp.“

Objala ho kolem krku a přejela dlaněmi po rukávech košile, pod kterými se rýsovaly pevné svaly. „Lhal jsi mi ještě v něčem jiném?“

Upřel na ni své modré oči a neuhnul před jejím pohledem.

„Ne,“ odpověděl bez zaváhání. „Jen jsem si přidal pár roků. To je přece hloupost.“

„Pár roků? Celých pět!“ naříkala a bylo vidět, že ji to stále trápí. „Panebože, každé další narozeniny mi budou připomínat ten strašný rozdíl. Copak se s tím pomyšlením dá žít?“

Ten darebák se vůbec netvářil zkroušeně, ale měl tu drzost, že se jí smál. „Hned zmírním tvou bolest, miláčku. Jen lež chvilku klidně.“

Amanda by si byla ráda ještě chvilku stěžovala a nechala se konejšit, ale on přitiskl svá ústa k jejím a ji ovanula svěží vůně jeho pokožky. Zalil ji proud touhy a ona k němu vyklenula tělo. Bylo to zvláštní, když se jí na holou kůži tiskl úplně oblečený… , jako by se mu vydávala víc napospas a byla zranitelnější, než kdyby byl také nahý. Z hrdla jí unikl tichý sten a nervózně zatahala za vrstvu látky, která ji od něho oddělovala.

„Ne,“ zašeptal Jack a políbil ji do jamky nad klíční kostí.

„Polož ruce vedle těla.“

„Chtěla bych tě svléknout,“ protestovala, ale Jack jí stiskl ruce a při tlačil jí je k bokům.

Amanda zavřela oči a zrychleně oddechovala. Jeho horký dech jí ovanul bradavku jako proužek páry. Když ucítila jeho jazyk, tlumeně zasténala. „Jacku,“ zavzlykala a objala mu hlavu, ale on jí znovu položil ruce podél těla.

„Žádal jsem tě přece, abys ležela klidně,“ domlouval jí.

„Poslechni, Amando. Bude to stát za to.“

Amanda zaťala pěsti a snažila se ovládnout vzrušení. Jack souhlasně zabručel, skloni1 k ní hlavu a zlehounka jí líbal rýhu mezi ňadry. A postupoval dál po oblých křivkách prsu, vespod i po stranách. Bradavky jí bolestně ztvrdly a ona se v napjatém očekávání začala potit. Konečně vzal jednu do úst a zatáhl. Z jediného bodu doteku se jí. rozlila celým tělem slastná touha a její lůno naběhlo v dychtivé předtuše.

Položil jí svou velkou dlaň na břicho, těsně nad trojúhelník kaštanových kudrn. Žádostivě k němu nadzdvihla boky, ale Jack ji dlaní přitlačil k matraci.

„Poslechni a nehýbej se,“ opakoval spíš pobaveně než přísně.

„Nemůžu za to,“ vydechla Amanda.

Tiše se zasmál. Přejížděl jí palcem po pupíku a dráždil citlivé místo. „Musíš se ovládnout, jestli chceš, abych pokračoval.“

„Ano,“ podvolila se a zapomněla na hrdost a důstojnost.

„Budu klidně ležet. Ale rychle, Jacku,“ žadonila.

Její naléhání ho těšilo. Se zvráceným potěšením postupoval ještě pomaleji, líně ji líbal a kousal kousek po kousku. Dotkl se chloupků mezi jejíma nohama a jeho prsty po nich klouzaly zlehýnka jako vánek. Amanda ovšem v tom okamžiku prahla po tom, aby přitlačil a vnikl do ní. Zoufale zavzlykala.

Sklonil k ní ústa, rty rozhrnul kudrny, našel zvlhlé pysky a vší silou se k nim přisál. Amanda zatajila dech a rozplývala se blahem. Pak ucítila jeho prsty v rýze mezi svými stehny. Vlhký prst putoval dolů a ještě níž a zavrtával se až mezi hýždě. Vylekaně ucukla. „Ne,“ počkej. „To ne…“

Ale jeho prst do ní vklouzl na nečekaném, zapovězeném místě, že ji úlek zcela ochromil. Jemně klouzal hlouběji, ona se ho pokoušela vytlačit, ale její tělo se náhle rozechvělo a povolilo a Amanda se vznášela v horkém oparu nepoznané rozkoše. Několikrát vykřikla, zmítala sebou, vzpínala se, až divoké šílenství odeznívalo a ona se celá udýchaná vzpamatovávala z šoku.

Během Amandina doznívajícího orgasmu si Jack rozepnul kalhoty a tvrdě vnikl hluboko do jejího lůna. Amanda se kolem něho rozprostřela a sténala, zatímco si ji divoce bral. Líbala ho na hladce oholeno u tvář, pevnou čelist i smyslná ústa a s rozkoší cítila, jak se do ní rozlévá jeho horkost, a slyšela, jak Jack hlasitě sténá jako dokonale ukojený muž.

Pár minut leželi v těsném objetí a Amanda přehodila svou nahou nohu přes Jackovu, stále ještě oblečenou v

kalhotách. Cítila se tak vyčerpaná a spokojená, že se nemohla ani hýbat. Položila dlaň na manželovo ploché břicho.

„A teď už můžeš jít do práce,“ řekla škádlivě.

Jack se hlubokým, hrdelním hlasem rozesmál a vášnivě ji políbil. Teprve potom vstal.

Přestože Jackovi bylo odepřeno formální vzdělání, vynikal kombinací vysoké inteligence a zvláštního instinktu, které na něm Amanda velmi obdivovala. Tíha všech služebních povinností by jiného skolila, ale Jack je chladně a bravurně zvládal. Šíře jeho zájmů neznala mezí a rád se o ně s Amandou dělil. Byl otevřený novým myšlenkám, takže Amandu občas překvapil něčím, co by ji samotnou nikdy nenapadlo.

Udivilo ji, že s ní projednává obchodní záležitosti a že v ní vidí, spíš partnera než manželku. Žádnému muži nikdy tolik nezáleželo na jejím názoru a nebral ji tak vážně jako Jack. Podněcoval ji, aby mluvila otevřeně a bez zábran, provokoval ji, když nesouhlasil s jejími názory, a dokázal nahlas přiznat vlastní chybu. Burcoval ji k odvaze a k touze po dobrodružství a riziku. Vodil ji všude s sebou, na sportovní zápasy, do krčem, na technické výstavy, dokonce na obchodní jednání, třebaže se její přítomnosti ostatní muži podivovali. Jack dobře věděl, že tím porušuje společenské zvyklosti, ale bylo mu to lhostejné.

Dopoledne většinou Amanda trávila psaním v prostor-ném pokoji, který jí Jack nechal zařídit jako pracovnu. Stěny v uklidňující šedozelené barvě lemovaly vysoké mahagonové knihovny a prostor mezi nimi zdobily zarámované rytiny. Místo těžkého nábytku, jaký se obvykle nachází v knihovnách a v pracovnách, tam Amanda měla

jen lehký pracovní stůl, židli a pohovku, takže pokoj měl viditelně ženský ráz. Protože Jack Amandu neustále zásoboval novými násadkami na pera, často zdobenými rytinami nebo vykládanými drahými kameny, měla je v kožené krabici zdobené slonovinou na psacím stole.

Večer Jack s oblibou pořádal večírky, protože nekonečné zástupy usilovaly o jeho přízeň… Politici, umělci, obchodníci, a dokonce aristokrati. Amanda nevycházela z úžasu, když pozorovala, jak obrovský má její manžel vliv. Lidé s ním jednali s vlídnou ostražitostí, neboť věděli, že může v mnoha záležitostech významně ovlivnit veřejné mínění. Devlinovi byli všude vítanými hosty, na plesech, na večírcích na jachtách i na obyčejném pikniku. Všude se nechávali vidět spolu.

Amanda začala chápat, že Jack jí dává to, co by od Charlese Hartleyho nikdy nedostala, a to navzdory skutečnosti, že si s Charlesem tak dobře rozuměli. Jack ji znal skrz naskrz, viděl jí až na dno duše, a to ji občas děsilo. Byl originální a nevypočitatelný, někdy s ní jednal jako s dospělou ženou, jindy ji choval na klíně a škádlil jako malou holčičku, až se neubránila záchvatu smíchu. Jednou večer poručil, aby jim v pokoji připravili koupel, a nechal přinést nahoru také večeři. Propustil služebnictvo a sám Amandu vykoupal. Nejdřív ji silnýma rukama hladil v horké mýdlové vodě, potom jí pročesával dlouhé kadeře a nakonec ji krmil kousky jídla jako dítě. Amanda rozkošnicky přijímala jeho pozornosti a s hlavou na jeho hrudi zasněně hleděla do plamenů v krbu.

Jackovy výstřední choutky se samozřejmě nevyhnuly ani ložnici. Sdíleli spolu bez zábran tak odvážné důvěrnosti, že se Amanda často bála, že za denního světla nenajde

odvahu pohlédnout mu do tváře. Jack jí nedovolil žádné soukromí nebo tajnosti a Amanda byla trochu nesvá, že se mu tak úplně vydala v šanc. Odhalila mu své tělo i duši. Bral i dával a dělal si na ni takové nároky, že jí připadlo, že už nepatří sama sobě. Naučil ji věci, které by slušná dáma neměla znát. V Jackovi našla manžela, o jakém se jí ani nesnilo. Zbavil ji všech skrupulí, naučil ji dovádět a hrát si, že úplně zapomněla na trpká léta mládí, kdy neznala nic kromě povinností.

S posledním pokračováním Zkažené dámy Amandin věhlas vzrostl natolik, že obsadila pomyslnou první příčku mezi ženami spisovatelkami. V Anglii neměla konkurenci. Jack zamýšlel vydat celý třídílný román v pevné vazbě, dražší edici· v teletině a levnější v imitaci hedvábí.

Poptávka po souborném vydání knihy byla tak vysoká, že Jack očekával rekordní zisky. Na oslavu úspěchu koupil Amandě soupravu náhrdelníku a náušnic zdobenou diamanty a opály, jejíž nádhera jí vyrazila dech. Když ji poprvé spatřila, bránila se přijmout tak velkolepý dar. Náhrdelník byl původně vyroben pro ruskou carevnu Kateřinu Velikou. Zlatnická práce byla známá pod názvem měsíc a hvězdy. Jednalo se o jemnou filigránskou práci - blýskavé opály ve tvaru měsíců byly proloženy shluky diamantových hvězd.

„Něco takového přece nemůžu nosit,“ protestovala Amanda. Seděla nahá v posteli, a proto si rychle přitáhla prostěradlo až k bradě.

Jack se k ní přiblížil a v ruce držel náhrdelník nadpozemsky se třpytící v paprscích ranního slunce. „To víš, že můžeš.“ Posadil se za ni na postel a shrnul jí kaštanové kadeře na jedno rameno. Zapnul těžký náhrdelník a ona

vydechla pod dotekem kamenů, které ji· chladily na šíji ještě zahřáté nočním spánkem. Jack jí políbil nahé rameno a pak podal zrcadlo. „Líbí se ti?“ otázal se něžně. „Jestli ne, můžeme ho vyměnit za jiný vzor.“

„Je překrásný,“ zašeptala. „Jenže pro mě se nehodí.“ „A pročpak ne?“

„Znám své možnosti. Je to jako bys přivázal holubovi na ocas paví pero.“ Zdráhavě se natáhla po uzávěru, aby si náhrdelník rozepnula. „Jsi úžasně štědrý, ale přece jen…“

„Tak ty znáš své možnosti,“ opakoval po ní ironickým tó-nem. Uchopil ji za ruce a jemně ji položil na postel. Spalujícím pohledem modrých očí těkal po její bělostné hrudi, na niž opály vrhaly duhové stíny. Oči mu smyslně svítily, když sklonil hlavu, aby ji políbil na šíji mezi diamanty a kulaté opály. „Proč jen se nedokážeš na sebe podívat mýma očima?“

„Přestaň,“ bránila se, když ucítila přes župan, který měl na sobě, jeho erekci. „Neblázni, Jacku.“

„Jsi krásná,“ trval na svém Jack, klekl si na postel a rozkročil se nad ní. „Nepustím tě z postele, dokud tě o tom ne-přesvědčím.“

„Ach, Jacku,“ zasténala a obrátila oči v sloup. „Opakuj po mně: jsem krásná.“

Odstrkovala ho, ale on ji chytil za zápěstí a zvedl jí ruce nad hlavu. Ňadra se jí tím pohybem zdvihla a těžký náhrdelník se ohřál na teplotu její kůže. Amandu zalil ruměnec, ale přesto neuhnula pohledem a dívala se Jackovi přímo do očí. „Jsem krásná,“ odříkávala a její slova působila komicky. „Tak už mě pustíš?“

Obdařil ji lišáckým úsměvem. „Brzy vás uvolním, paní,“ prohlásil dvojsmyslně. Sklonil se k ní, takže se jeho rty téměř dotýkaly jejích. „Zopakuj to,“ šeptal proti jejím rtům.

Škubla pažemi a pokusila se mu vykroutit. Jack ji chvíli nechal pod sebou zmítat a nepovolil. Potom se mu župan rozevřel, skopl prostěradlo a jejich nahé slabiny se setkaly. Amanda na sobě ucítila jeho žhavý pulsující úd a její tělo sebou vzrušením zaškubalo. Dech se jí zrychlil, roztáhla kolena a otevřela se mu. Jeho vlhké, hebké rty se dotkly jejích ňader a ucítila na kůži jeho ranní strniště.

„Opakuj,“ naléhal. „Pověz mi to.“

Hořela vzrušením a nedočkavostí, proto se poddala jeho hloupému naléhání. „Jsem krásná,“ procedila přes zuby.

„Ach, Jacku, pojď už…“

„Jsem dost krásná, abych mohla nosit carevnin náhrdelník.“ „Ano. Prosím…“

Vklouzl do ní a miloval se s ní tak, až naříkala a její tělo se svíjelo rozkoší. Křečovitě ho svírala rukama i nohama a při každém rytmickém ponoření se k němu naléhavě přirážela boky. Zvedla k němu oči. Spatřila, že ji spalují dvě úzké modré štěrbiny. Jemně jí vzal hlavu do dlaní a miloval se s ní tak dlouho, dokud nesténala na vlně vrcholné slasti. Tehdy sebou mocně několikrát trhl a ukojil vlastní vášeň. Jeho úd ještě dlouho potom silně pulsoval v Amandině horkém, vlhkém těle. Když se jeho vzrušený dech zklidnil, Jack se usmál a zatlačil do ní co nejhlouběji svůj změklý penis. „Dostalas za vyučenou, abys už nikdy neodmítla můj dar.“ Převalil se na bok a stáhl ji s sebou.

„Ano, pane,“ slíbila s hranou pokorou. Jack se zazubil a plácl ji po zadku.

Když se Amanda seznámila s početnými podnikatelskými aktivitami svého muže, vzbudily v ní některé zájem. Obzvlášť ji zaujal neúspěšný časopis Čtvrtletní revue. Poznala, že jej Jack delší dobu zanedbával. Revue otiskovala eseje o nejnovějším vývoji v literatuře a historii. Amanda byla přesvědčena, že s dobrým redaktorem, který by dal Revue nějaký tvar a svou prestiží podpořil její intelektuální váhu, by se z ní mohl stát prosperující žurnál.

Amanda měla spoustu nápadů, a tak sepsala projekt na oživení časopisu. Navrhla řadu námětů, vybrala přispěvatele a knihy, které si zasluhují recenzi, a naznačila hlavní směřování redakce. Revue se musí přeměnit v moderní časopis bez sentimentálního balastu, navrhovala, me1a by napomáhat reformám a podporovat společenské změny. Na druhé straně by měla zachovat loajalitu existujícímu systému a jeho strukturám a usilovat o jejich zdokonalení spíše než o jejich destrukci, aby se zachovaly nejlepší prvky současného uspořádání a vymýtily ty nejhorší…

„Líbí se mi to,“ prohlásil Jack, když si přečetl její projekt. Upřel pohled do dálky a zamyslel se. „Je to výborné.“

Seděli spolu na prosklené verandě jejich domu. Jack se rozvaloval v židli s nohama přehozenýma přes opěrku a Amanda ležela zabořená v poduškách na pohovce s šálkem horkého čaje v rukou. Otevřenými podloubími k nim proudil chladný odpolední vánek.

Zdálo se, že Jack dospěl k rozhodnutí, protože na Amandu významně pohlédl. „Vymyslela jsi skvělý plán. Teď jen potřebuju ochotného a schopného redaktora, který by tvé myšlenky uskutečnil.“

„A co Oskar Fretwell?“ navrhla.

Jack rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, má moc práce a ani by ho to nebavilo. Je to nad jeho síly.“

„Musíš přece někoho najít,“ naléhala Amanda a pozorovala ho přes okraj šálku. „Nenecháš přece Revue zajít na úbytě.“

„Už jsem někoho našel. Tebe. Poznal jsem, že máš chuť se do toho pustit.“ .

Amanda se smutně zasmála, protože si myslela, že žertuje.

„Víš přece, že to nejde.“

„A proč ne?“

Tahala si roztržitě kadeř, která se jí svezla do čela.

„Nikdo by nečetl časopis, kterému šéfuje žena. Uznávaní spisovatelé by do takového žurnálu odmítli přispívat. Jiná situace by nastala, kdyby šlo o módu nebo zábavné čtení pro ženy, ale takový seriózní časopis jako Revue…“ Při té představě smutně zakroutila hlavou.

V obličeji se mu objevil známý zarputilý výraz. Jack měl rád překážky. Mobilizovaly ho k tomu, aby je překonal. „A co když jmenujeme Fretwella formálně šéfredaktorem?“ spekuloval. „A ty bys byla jeho pomocná redaktorka, ale ve skutečnosti bys Revue řídila.“

„Dřív nebo později by pravda vyšla najevo.“

„Ano, ale ty by sis do té doby vybudovala takovou pověst, že by si nikdo nedovolil navrhnout tvou výměnu.“ Vstal a začal přecházet sem a tam po verandě. Nechal se unášet svou představou. Vrhl na Amandu pohled plný pýchy. „Budeš první šéfredaktorkou významného časopisu… Panebože, to bude senzace!“

Amandu jeho nadšení vylekalo. „Neblázni. Ničím jsem si takovou důvěru nezasloužila. A i kdybych řídila časopis dobře, stejně by to veřejnost neschvalovala.“

Jack se jejím obavám jen usmíval. „Kdyby ses starala o to, co veřejnost schválí nebo ne, nevzala by sis místo Hartleyho mne. „

„Ano… , ale lidi by to pobouřilo.“ Nedokázala se vyrovnat s představou, že by mohla řídit časopis. Zamračila se. „A navíc ani nemám moc času,“ dodala.

„Chceš říct, že o to místo nestojíš?“

„To víš, že o ně stojím! Ale v mém stavu? Brzy budu rodit a pak se musím starat o dítě.“

„To zvládneme. Najmi si pomocníky. Kolik chceš. Nevidím žádný důvod, proč bys nemohla pracovat doma.“

Amanda zamyšleně dopíjela čaj. „A mohla bych rozhodovat úplně samostatně?“ zajímalo ji. „Objednávala bych články? Najímala zaměstnance a vybírala tituly určené k recenzi? A nikomu bych se nemusela zodpovídat?“

„Ani mně ne,“ ujistil ji Jack.

„A až praskne, že výkonná redaktorka je žena a bude kolem toho plno řečí, a pustí se do mě kritici… budeš stát při mně?“

Jackovi zmizel úsměv ze rtů, přistoupil k ní a opřel se o opěradlo pohovky, „Samozřejmě budu stát při tobě! K čertu, ženská, že se na něco takového vůbec ptáš…“

„Udělám z Revue příšerně liberální časopis,“ pohrozila, zvrátila hlavu a vzhlédla k němu. Otočila se a chytila ho za ruce, Neodolal jejímu zářivému úsměvu a zazubil se na ni.

„Máš mé požehnání. Vrhni se do boje. Já ti dodám střelivo.“ Šťastná a udivená Amanda nastavila ústa a Jack ji políbil.

15

Během příprav na převzetí Čtvrtletní revue Amanda ke své-mu překvapení zjistila, že sňatkem s Jackem získala větší svobodu, než jakou měla jako neprovdaná žena. Díky postavení svého manžela měla peníze a mohla si dělat, co chtěla… , a její muž ji v tom upřímně podporoval.

Necítil se ohrožený její inteligencí. Byl hrdý na její úspěchy a bez váhání ji veřejně chválil. Podněcoval ji, aby se nebála jed-nat otevřeně a kurážně, pravý opak toho, co manžel očekává od poslušné ženušky. Noc co noc ji sváděl, mazlil se s ní a miloval a ona si s chutí užívala každý důvěrný okamžik. Ani ve snu ji nenapadlo, že by mohla v muži vzbudit takovou vášeň a že by mohl ‘nalézt v jejím nedokonalém ženském těle tak velké potěšení.

Ještě víc ji udivilo, jak viditelně Jacka těší rodinný život.

I když byl dřív zvyklý žít bouřlivým společenským životem, nyní většinu z velké kupy pozvánek do společnosti, které každý týden přicházely, odmítal a raději zůstával s Amandou doma a užíval si soukromí.

„Jestli chceš, můžeme si vyjít častěji,“ navrhla mu Amanda jednou před večeří. „Vím, že jsme tento týden dostali tři po-zvánky, a to nemluvím o sobotním večírku a o nedělním výletu lodí. Nechtěla bych, aby ses zříkal společenského života jen proto, abych tě měla sama pro sebe…“

„Amando,“ přerušil ji a vzal ji do náruče, „v posledních letech jsem trávil každý večer venku a byl pořád mezi lidmi.

A přesto jsem se cítil osamělý. Teď mám konečně domova manželku. Jsem nesmírně šťastný. Jestli si ale ty přeješ chodit víc ven, rád tě budu doprovázet. Já sám jsem raději s tebou doma.“

Pohladila ho po tváři. „A opravdu se nenudíš?“

„Ne,“ odpověděl zamyšleně. Zvedl k ní oči. „Změnilas mě,“ prohlásil vážně. „Stává se ze mě poslušný manžel.“

Amandu jeho škádlení rozesmálo. „K poslušnému manželovi máš hodně daleko. Musím ale přiznat, že jako manžel jsi velmi originální. Překvapil jsi mě. Zajímalo by mě, jaký budeš táta.“

„Našemu synovi dám všechno na světě. Budu ho rozmazlovat, pošlu ho do nejlepších škol, a až se potom vrátí ze zkušené v cizině, předám mu vedení firmy.“

„A co když budeme mít dceru?“

„Tak povede podnik ona,“ odpověděl bez zaváhání. „Ty ses zbláznil. Copak to je práce pro děvče?“

„Pro moji dceru ano,“ prohlásil neústupně. Amanda se s úsměvem vzdala.

„A co budeš dělat ty, až předáš nakladatelství dětem?“

„Budu se celé dny a noci s tebou milovat. To je velmi náročná práce.“ Se smíchem uhnul před pěstí, která mu mířila na záda.

Nejhorší den Jackova života začal jako každý jiný. Posnídal s Amandou, políbil ji a slíbil, že se vrátí domů k obědu. Venku padal drobný, hustý déšť a zlověstné šedé mraky hrozily bouří. Když Jack vkročil do obchodu, viděl, že je tam živo, protože mnoho zákazníků se tam zřejmě ukrylo před deštěm a v příjemné atmosféře se probírali knihami. Při pohledu na ně Jack pocítil uspokojení.

Obchod vzkvétal, doma ho čekala manželka a budoucnost vypadala velmi slibně. Nemohl uvěřit, že má takové štěstí. Po krutém dětství a těžkých začátcích nastal tak zásadní obrat! Snad si tolik štěstí ani nezaslouží, pomyslel si Jack, když spěšně stoupal po schodech ke své kanceláři, a mimovolně se usmál.

Celé dopoledne pilně pracoval, v poledne odložil papíry a rukopisy a chystal se odejít na oběd. Vtom se ozvalo lehké zaklepání na dveře a dovnitř nakoukla hlava Oskara Fretwella. Vypadala ustaraně. „Devline,“ spustil Fretwell váhavě, „mám pro tebe vzkaz. Člověk, co ho přinesl, říkal, že to spěchá.“

Jack zamračeně přelétl lístek očima. Slova načmáraná černým inkoustem mu tančila před očima. Poznal Amandin rukopis, třebaže se ve spěchu nepodepsala.

Jacku, je mi zle. Poslala jsem pro doktora. Přijď hned domů. Jack papír zmačkal na malou kuličku. „Je od Amandy,“ vykoktal.

„Můžu nějak pomoct?“ nabídl se okamžitě Fretwell.

„Postarej se tady o všechno,“ požádal ho Jack přes rameno a už vybíhal z kanceláře. „Jedu domů.“

Během krátké, zoufalé jízdy domů se Jackovi honily v hlavě nejrůznější myšlenky. Co se proboha mohlo Amandě přihodit? Ráno přece ještě kypěla zdravím. Že by nějaká nehoda? V rostoucím zmatku se mu sevřel žaludek, a když vystoupil před domem, byl bledý jako křída.

V hale se mu rozběhla naproti Sukey a volala: „Ach, pane,

už je u ní doktor. Přišlo to tak náhle… Chudák paní Amanda.“

„Kde je?“ křikl Jack.

„V ložnici, p… pane,“ vykoktala služebná.

Jackův pohled zavadilo hromadu ložního prádla v Su-keyině náruči. Sukey je právě podávala děvečce k vyprání. Jack si s hrůzou všiml, že na prádle jsou krvavé skvrny.

Cestou nahoru bral schody po třech. Právě když vešel do svého pokoje, objevil se na prahu starší muž v černém dok-torském plášti. Byl to drobný mužík s úzkými rameny, ale vyzařovala z něho autorita o mnoho převyšující jeho fyzický vzrůst. Muž za sebou zavřel a upřeně se zahleděl Jackovi do tváře. „Pan Devlin? Jsem doktor Leighton.“

Jack znal lékaře podle jména a podal mu ruku. „Manželka se o vás zmiňovala,“ promluvil se staženým hrdlem. „To vy jste potvrdil její těhotenství“

„Ano. Naneštěstí tahle záležitost vždycky nemá dobrý konec.“

Jack na doktora užasle zíral a krev mu stydla v žilách. Ne-mohl uvěřit tomu, co lékař naznačil. Zdálo se mu, že sní.

„Ona o dítě přišla?“ zašeptal. „Ale jak? A proč?“

„Někdy příčinu potratu neznáme,“ odpověděl doktor Leighton vážně. „O dítě může přijít i úplně zdravá žena. Za své dlouhé praxe jsem poznal, že příroda jde občas svou cestou a nebere ohledy na naše přání. Ale chtěl bych vás ujistit, a totéž jsem řekl vaší paní, že tato nešťastná událost jí nebrání znovu počít a porodit zdravé dítě.“

Jack upřel zamyšlený pohled na koberec. Bylo zvláštní, že si v tomhle okamžiku vzpomněl zrovna na svého otce. Chladného a bezcitného - v životě stejně jako nyní, po smrti. Co to bylo za zrůdu, že zplodil tolik dětí, v manželství i nemanželských, a o žádné z nich nestál? Jack lpěl i na zárodku života, a přece o něj přišel.

„Možná je to moje vina,“ obvinil se Jack šeptem. „Máme společnou ložnici. Neměl jsem… měl jsem ženu nechat v klidu.“

„To ne, pane Devline.“ I přes vážnost chvíle se na doktorově tváři objevil soucitný úsměv. „Některým párům doporučuji, aby se po dobu těhotenství vzdali sexuálního styku, ale to nebyl váš případ. Potrat jste nezavinil vy, pane, ani vaše paní. Ujišťuji vás, že tady není žádný viník. Doporučil jsem paní Devlinové, aby zůstala pár dní v posteli, než přestane krvácet. Koncem týdne se na ni přijdu podívat. Ze začátku bude přirozeně smutná, ale vaše paní má silnou vůli. Brzy se z toho dostane.“

Jakmile doktor odešel, vstoupil Jack do ložnice. Při pohledu na náhle jaksi drobnou Amandu, ležící bez života ve velké posteli, mu krvácelo srdce. Přistoupil k ní, odhrnul jí vlasy z horkého čela a vtiskl jí na ně polibek.

Zadíval se jí zpříma do očí a zašeptal: „Je mi to moc líto.“ Setkal se jen s prázdným pohledem. Čekal nějakou reakci, výbuch zoufalství nebo hněvu, ale manželčina jindy výrazná tvář se ani nepohnula. V sevřené dlani nervózně

žmoulala volný cíp župánku.

Jack silně stiskl manželčinu ruku a prosil ji: „Amando, promluv, prosím tě.“

„Nemůžu,“ vysoukala ze staženého hrdla.

Jack svíral její studenou ruku ve své horké dlani. „Aman-do,“ šeptal jí. „Vím, jak ti je.“

„Jak bys to mohl vědět?“ Její slova byla chladná jako led.

Vytrhla mu ruku a upřela pohled kamsi do dálky. „Jsem unavená,“ zašeptala, „chci spát.“

Jack, zmatený a zraněný jejím chováním, se zvedl. Amanda s ním takhle ještě nikdy nejednala. Poprvé se před

ním uzavřela a skryla své city. A jemu se zdálo, jako by sekerou rozťala všechno, co je spojovalo. Možná až si odpočine, jak doporučoval lékař, zmizí jí z očí ten k uzoufání nepřítomný výraz. „Dobře,“ souhlasil tiše. „Budu nablízku, kdybys něco potřebovala.“

Lhostejně špit1a. „Nic nepotřebuju.“

Během následujících tří týdnů Jack osaměle truchlil, zatímco Amanda se úplně stáhla do sebe a nikoho k sobě nepustila. Jako by se rozhodla, že uteče před vším, včetně Jacka. Ten se k ní zoufale snažil nějak přiblížit, ale už mu docházely síly. Amanda, jakou znal, kamsi zmizela a zůstala po ní jen prázdná slupka. Podle doktora si potřebovala ještě odpočinout. Jack si tím však nebyl zcela jistý. Bál se, že se ze ztráty děťátka už nevzpamatuje a že už nikdy nebude tou ženou jako dřív.

Ze zoufalství pozval na víkend Sofii, i když tu fúrii ne-snášel. Sofie zkoušela všechno možné, aby Amandu utěšila, ale nic nepomáhalo.

„Radím vám trpělivost,“ řekla Jackovi při odjezdu.

„Arnanda se po čase vzpamatuje. Doufám jen, že na ni nebudete vyvíjet žádný nátlak a klást na ni požadavky, které ještě není připravená splnit.“

„Co tím chcete říct?“ zavrčel Jack. Sofie se netajila tím, že ho považuje za neurozeného darebáka, co se chová jako kanec v říji. „Asi si myslíte, že čekám, až odjedete, abych se na ni vrhl a vynucoval si plnění manželských povinností.“

„Tak jsem to nemyslela.“ Sofie se kupodivu pousmála.

„Měla jsem na mysli požadavky citové povahy, Devline. I když o vás nemám valné mínění, vůbec by mě nenapadlo, že byste mohl být tak bezohledný, abyste si na Amandě v jejím stavu něco vynucoval“

„Dík za uznání.“

Chvíli se navzájem pozorovali. Na Sofiině tváři stále pohrával úsměv. „Možná jsem se ve svém úsudku o vás zmýlila,“ přiznala překvapivě. „O jedné věci jsem se ujistila… Ať jste, jaký jste, mou sestru milujete.“

Jackův pohled se setkal s jejím. „Ano.“

„No, možná se po čase s vaším sňatkem smířím. K Charlesi Hartleymu máte sice daleko, ale Amanda mohla dopadnout ještě hůř.“

Ironicky se usmál. „Jste tak laskavá, Sofie.“

„Přivezte Amandu na návštěvu do Windsoru, až jí bude líp,“ požádala Sofie velitelským tónem a Jack se jí s poslušným výrazem hluboce uklonil, jako by přijímal příkaz královny. S přátelskými úsměvy se rozešli a komorník Sofii vyprovodil ke kočáru.

Jack našel manželku u okna v ložnici, jak se dívá za odjíž-dějícím povozem. Amanda zírala na mizející kočár jako uhranutá a krční tepna jí viditelně cukala. Na stolku ležel podnos s večeří, jíž se zoufalá Amanda ani nedotkla.

„Amando,“ oslovil ji něžně a doufal, že se mu podívá do očí. Její prázdný pohled na něm skutečně na chvilku spočinul, ale když se k ní přiblížil, sklopila zrak. Strpěla, aby ji obejmul, ale na jeho stisk nereagovala. „Jak dlouho v tom chceš ještě pokračovat?“ neubránil se výčitce. Když neodpovídala, tiše zaklel. „Kdybys se mnou sakra aspoň mluvila…“

„Není o čem,“ odpověděla bezbarvým hlasem.

Jack ji otočil k sobě. „Jestli mi ty nemáš co říct, pak já mám!

Vždyť nejsi sama, kdo trpí, k čertu! Bylo to taky moje dítě.“

„Není mi do řeči,“ oznámila mu a odtáhla se od něho.

„Teď ne.“

„Já už nechci další mlčení,“ naléhal Jack a sledoval ji.

„Musíme se vyrovnat s tím, co nás potkalo, a začít znovu.“

„Nemám zájem,“ odporovala přidušeně. „Naše manželství skončilo. Chci se s tebou rozejít.“

Její slova mu pronikla až do morku kostí. „Cože?“ otázal se ohromeně. „Jak můžeš něco takového jen vyslovit?“

Amanda sbírala sílu k odpovědi, ale už ze sebe nedostala ani slovo. Náhle všechna bolest, kterou celé tři týdny potlačovala, vybuchla nečekanou silou. Snažila se ovládnout výbuch zoufalství, ale bolest ji přemohla. Její tělo se otřásalo divokými vzlyky. Tiskla si rukama chvíli paže, chvíli hlavu, jak bojovala s prudkými otřesy. Nedostatek sebeovládání ji vyděsil. Hrozilo, že se úplně sesype. Potřebovala něco, někoho, kdo by jí pomohl, aby ji žal nepřipravil o rozum.

„Nechej mě být,“ naříkala a schovávala uplakané oči do dlaní. Cítila na sobě manželův pohled a strnula. Nikdy se ještě před nikým takhle hystericky nerozplakala, vždycky věřila, že se to nesluší, že ošklivé city musí člověk ovládnout.

Jack ji ovinul pažemi a přitiskl na svou širokou hruď.

„Amando… Miláčku, obejmi mě. Tak.“ Nabídl jí pevnou oporu a ona při dotyku jeho silných paží a pod dojmem známé vůně jeho pokožky měla najednou pocit, že ho zná celý život.

Pevně ho svírala a povolila uzdu dlouho potlačovaným slovům. „Brali jsme se hlavně kvůli dítěti. Už to mezi námi nikdy nebude jako dřív.“

„Neblázni.“

„Ty jsi dítě nechtěl,“ obvinila ho plačtivě. „Ale já ano. Strašně jsem po něm toužila. Nemůžu unést, že jsem o ně přišla.“

„Vždyť já jsem si je taky přál,“ ujistil ji Jack a hlas se mu přitom chvěl. „Amando, vzpamatujeme se a po čase můžeme mít další.“

„Na to jsem moc stará,“ namítla a z očí jí vy tryskl proud slz.

„Proto jsem potratila. Otěhotněla jsem pozdě. Už nebudu mít děti…“

„Pst. To je nesmysl. Doktor říkal, že rodí i ženy mnohem starší než ty. Jsi popleta.“

Jack Amandu zvedl do náruče a odnášel ji ke křesílku po-taženému sametem. Sedl si a ji držel na klíně. Natáhl se po plátěném ubrousku ležícím na podnose a otřel jí oči a vlhké tváře. Jeho klid a vyrovnanost měly na Amandu blahodárný vliv. Rozrušení pomalu ustupovalo. Poslušně se vysmrkala a se smutným povzdechem mu opřela hlavu o rameno. Ucítila horkou dlaň, jak ji hladí po zádech, a utišila se.

Dlouho ji tak držel, až se její dech úplně zklidnil a po slzách zbyly jen slané stopy na tvářích.

„Nebral jsem si tě jen kvůli dítěti,“ zašeptal jí Jack vroucně, „ale proto, že tě miluju. A jestli ještě jednou vyslovíš tak hroznou věc… , že mě opustíš, pak…“ Zaváhal a vymýšlel nějakou pádnou hrozbu. „No prostě, už to nikdy nedělej.“

„Ještě nikdy mi nebylo tak bídně. Ani když mi umřeli rodiče.“

Amandě s uchem přitisknutým k Jackově hrudi zněl jeho hlas dunivě: „Ani mně ne. Snad jen… Jsem tak šťastný, že tě zase můžu držet v náruči. Poslední dobou jsem prožil

peklo, když jsem se tě nesměl dotknout a když jsi odmítala se mnou mluvit.“

„Myslíš, že bychom mohli mít další dítě?“ zašeptala s obličejem staženým bolestí.

„Když si to budeš přát.“ „A ty bys chtě!?“

„Ze začátku jsem se těžko smiřoval s představou, že se stanu otcem,“ přiznal se Jack. Zlehka políbil Amandu na tvář a na šíji. „Potom jsme začali dělat plány a já jsem se na dítě těšil. Vzpomněl jsem si na všechny ubohé chlapce v Knatchford Heath, kterým jsem nedokázal pomoct, a najednou jsem měl… naději. Uvědomil jsem si, že se budu moct postarat aspoň o jedno dítě. Znamenalo pro mě nový začátek… , chtěl jsem mu snést modré z nebe.“

Amanda k němu zvedla hlavu a oči se jí zalily slzami.

„Věřím, že bys to dokázal.“

„Vidíš, nesmíme ztrácet naději, holčičko. Až ti bude líp, budu pracovat dnem i nocí na tom, abys otěhotněla. Když se nám to nepovede, jsou i jiné možnosti. Na světě je přece hodně opuštěných dětí, co potřebují rodinu.“

„A to bys pro mě udělal?“ divila se Amanda rozechvěle při pomyšlení, že muž, který ještě nedávno rodinu odmítal, by byl schopen tak velké oběti.

„Nejen pro tebe.“ Políbil ji na špičku nosu. „Taky pro sebe.“ Amanda ho objala kolem krku a pevně se k němu přitiskla.

Najednou bolest povolila své, ocelové sevření a ona pocítila takovou úlevu, že se jí zatočila hlava. „A co uděláme teď?“

Jackovy horké rty opět přilnuly k její zčervenalé tváři.

„Dnes večer už všechno pustíš z hlavy, sníš večeři a půjdeš si lehnout.“

Při zmínce o jídle zamrkala a zašklebila se. „Nemám chuť na jídlo.“

„Už dlouho nic nejíš.“ Jack se natáhl po podnosu, odložil stříbrnou pokličku a uchopil lžíci. „Trochu si vezmeš. Věřím v léčivé účinky… ,“ nakoukl do misky, „bramborové polévky.“

Amanda uviděla lžičku a jeho odhodlaný výraz a poprvé po třech týdnech se jí na rtech objevil úsměv. „Ty jsi otrava.“ ,Jsem větší než ty. Musíš mě poslouchat,“ škádlil ji. Vzala si od něho lžíci a zahleděla se na krémově bílou polévku posypanou sekanou řeřichou. Na malém talířku vedle misky ležel opečený vdoleček potřený máslem a na talíři ještě ovocný nákyp zdobený čerstvými malinami. Kuchařka mu říkala nákyp ti la jramboise. Poslední dobou si totiž oblíbila

dávat svým receptům francouzská jména.

Jack vstal a sledoval, jak jí. Pomalu polykala lžičku po lžičce a polévka ji v žaludku krásně hřála. Jack se po chvilce posadil vedle Amandy a občas jí zvedl ke rtům pohár s vínem. Do tváří se jí vrátila barva, a když dojedla, spokojeně se zvrátila v křesle. Koukla po pohledném muži sedícím vedle ní a náhle ji přemohla vlna bouřlivého citu. Impulzivně ho chytila za ruku a při tiskla si ji na tvář. „Miluju tě,“ vyhrklo z ní. Něžně ji pohladil po líci. „Miluju tě víc než vlastní život, Amando.“ Naklonil se k ní a jemně se otřel svými rty o její… S nesmírnou něhou, jako by věděl, jak je rozbolavělá a zranitelná. Položila mu dlaň zezadu na šíji a prsty prohrábla husté kudrny na zátylku. Jack ji políbil náruživěji a jazykem zapátral v ústech vonících po vínu. Jeho polibek pálil jako žhavá láva.

S povzdechem odvrátila hlavu na stranu a přemohla ji malátná únava. Vtom ucítila Jackovy prsty na živůtku.

Rozepnul jeden knoflík, druhý, třetí a zatáhl ještě párkrát, než jí tenká látka sjela z těla. Svezl se ústy k její šíji, našel citlivé místo a jemně ji hryzl. Amandě unikl sten.

„Jacku… , jsem moc unavená… , nemyslím, že…“

„Nemusíš dělat vůbec nic,“ zašeptal se rty na jejím krku.

„Jen mi dovol, abych se tě směl dotýkat. Tolik jsi mi chyběla, miláčku.“

Amanda mlčela. Zhluboka dýchala a hlavu zvrátila o opěradlo křesla. Se zavřenýma očima si připadala jako ve snu. Neotevřela oči, ani když se zvedl a odešel. Bez hnutí čekala, až Jack ztlumí světla lamp a vrátí se k ní. V pokoji se rozhostilo příjemné a uklidňující přítmí. Jack si svlékl košili…

, nahmatala holá, svalnatá ramena. Poklekl před ni na zem, mezi její rozevřená kolena, natáhl se po její nahé hrudi a uchopil její ňadra do dlaní. Palci jí hladil a laskal bradavky, až se stáhly a vyklenuly proti němu jako pevné hrudky. Sklonil se a vzal jednu do úst.

Amandino tělo se slastí prohnulo a hlavu spustila přes opěradlo židle. Prsty jí stiskl druhou bradavku, zmáčkl a držel tak dlouho, až mu Amanda zarývala nehty do ramen. Jeho ústa a ruce ji držely v zajetí a ona každým nervem v těle vzrušeně vnímala, jak ji pomalu a rafinovaně svádí. Nadzvedl krajkový lem županu, vyhrnul jí ho k bokům a palci přejel od koleních jamek k pevným stehnům. Roztáhla nohy a pod horkým dotekem jeho rukou se rozechvěla. I když věděl, jak moc prahne po milostné hře, nechal ruce ležet jen na horní straně stehen.

Líbal ji něžně a líně, až zatínala zoufale pěsti, jak toužila, aby přidal. Jack se neubránil úsměvu, když z jejích polibků vycítil rostoucí žádost. Sjel dlaněmi po stehnech dolů a chytil ji pod koleny. Jemně zvedl první nohu a položil ji přes

čalouněné opěradlo křesla. Potom provedl totéž s druhou. Ještě nikdy se před ním tak nestydatě neodhalila jako teď, když se přímo před jeho očima tak nepokrytě otevřela.

„Jacku,“ protestovala a začala zrychleně dýchat. „Co to děláš?“

Neodpovídal. Jeho hbitá ústa putovala od šíje k vrcholkům ňader, zatímco ruce ji hladily po bříšku, kulatých bocích a zvedmitých hýždích. Amanda si uvědomila, že spočívá v nelichotivé pozici, ale stud a rozpaky vzápětí překonala slastná touha. Pod jeho doteky se začala kroutit a zvedat nohy ze židle.

„Ne,“ žádal ji sametově hebký hlas a pevné ruce ji zatlačily zpátky do křesla a roztáhly jí znovu nohy. „Dám si moučník. Amandu ti Za jramboise.“

Natáhl ruku ke stolku, podal cosi a přiložil jí to ke rtům.

„Otevři pusu,“ poručil a ona ho ve zmatku poslechla. Na jazyku ucítila zralou malinu. Rozkousla ji a spolkla a v ústech jí po ní zůstala příjemně sladká, ostrá ovocná vůně. Jack jí svými rty rozevřel ústa a vpíjel vůni, která po ovoci zbyla.

Další malinu jí položil do jamky pupíku. Amandě unikl sten, když kolem ní začal kroužit špičkou jazyka.

„Stačí,“ bránila se roztřeseně. „Dost, Jacku.“

Zdálo se, že ji neslyší, protože jeho něžně prohnané ruce jí sáhly mezi stehna a ona poskočila, když ucítila v sobě jeho prsty, jak do ní něco vsunují. Maliny, napadlo ji, svaly se jí stáhly a ona vycítila, jak jí z intimních míst ukapává ovocná šťáva. Rty se jí rozechvěly. Nemohla ze sebe dostat ani slovo. „Jacku, ne. Vytáhni je, prosím…“

Sklonil hlavu mezi její nohy, Amanda na sobě ucítila jeho rty a ztuhla hanbou a rozkoší současně. Když ji jemně

olizoval a polykal sladké maliny spolu s její vlhkostí, Amandě vycházely z úst nekontrolované hrdelní zvuky. Se zavřenýma očima divoce lapala po dechu, když do ní pronikl útokem hedvábného jazyka.

„Jak jsi sladká,“ šeptal s ústy stále zabořenými do intimního místa. „Maliny už jsem snědl. Mám přestat?“

Divoce chytila jeho tmavou hlavu a přitiskla ji na sebe. Vytáhl jazyk z vlhké skuliny a začal líbat a sát bolestně naběhlé poupě, z něhož se rozlévala rozkoš. Do ticha v pokoji se ozýval Amandin zrychlený dech, mlaskavé zvuky Jackových úst a vrzání křesla, jak se Amanda svíjela a šla v ústrety mučivým pohybům mužových úst. Když už déle nemohla snést sladké mučení, vybičovaná smyslnost propukla v divoký žár. Vykřikla, škubla nohama roztaženýma přes opěradla a roztřásla se v divoké křeči. Ty nebrala konce, a tak Amanda prosila Jacka, aby přestal.

Chvíli trvalo, než se zmírnil divoký tlukot jejího srdce a než se vzpamatovala. S úsilím spustila nohy z křesla na zem a objala Jacka. Zvedl ji a odnášel do postele. Tiskla se k němu a nepustila, ani když ji položil. „Chci se s tebou milovat.“

„Potřebuješ si odpočinout,“ namítl a vztyčil se.

Chytila ho za rozparek kalhot, a než se stačil bránit, rozepnula horní knoflík. „Sundej si je,“ poručila a rozepjala druhý a třetí.

V pološeru zasvítily Jackovy bílé zuby. Poslušně se vysvlékl. Lehl si k ní a při doteku jeho nahého, horkého mužného těla se zachvěla blahem. „A co teď?“ vybídl ji Jack. Zatajil dech, když si na něho lehla a otřela se mu plnými ňadry nejprve o hruď a potom o žaludek. Její dlouhé kadeře ho dráždivě šimraly na kůži.

„Teď čeká zákusek na mě,“ řekla Amanda a dlouho nepo-třebovali mluvit ani myslet. Jejich těla splynula ve společné vášni.

Potom se Jack otočil na bok a přitáhl si Amandu k sobě.

Spokojeně povzdechl. Chvíli nato mu v hrudi za rachotil smích a Amanda se překvapeně zavrtěla. „Co je?“ zeptala se zvědavě.

„Vzpomněl jsem si na naše první setkání… Jaks mi za to chtěla platit. A tak mě teď napadlo spočítat, kolik už mi za tu dobu, co spolu spíme, dlužíš.“

Navzdory únavě se Amanda rozesmála. „Jacku Devline, jak v takové chvíli můžeš myslet na peníze?“

„Přál bych si, aby tvůj dluh narostl tak vysoko, že už se mě nikdy nezbavíš.“

S úsměvem si přitáhla k obličeji jeho hlavu. „Jsem tvá“ zašeptala se svými rty těsně u jeho. „Ted a navždycky. Tos chtěl slyšet?“

,Ano.“ A po zbytek noci jí dokazoval, jak moc.

Epilog

„Tati, chyť mě!“ zvolal chlapeček a rozběhl se k otcově dlouhé postavě natažené v trávě.

Jackův obličej se rozzářil, když se u něho zastavil tmavovlasý hošík. Pokřtili ho po Amandině otci Edward. Měl nevyčerpatelnou zásobu energie a na tříleté dítě neobyčejně bohatý slovník. Rád mluvil a s ohledem na oba rodiče to bylo pochopitelné. „Synku, už tě honím hodinu,“ stěžoval si Jack. „Nechej starého tátu chvilku vydechnout.“

„Ale já si chci ještě hrát!“

Jack se rozesmál, zvedl klučinu ze země, strhl ho na sebe a začal s ním válet sudy.

Amanda zvedla oči od papírů v klíně a pozorovala je při hře. Trávili horké letní dny na Jackově rodinném zámečku, který se jako klenot skvěl v rubensovsky půvabné krajině. Už chyběly jen obláčky s andílky a iluze by byla dokonalá.

Zámeček postavený z červené cihly v sedmnáctém století měl zadní trakt ve tvaru půlkruhu. Odtud se vycházelo do zahrady a dál na vzorně udržované terasy, pod nimiž se roz-kládal divoký park s bílým kamenným obloukem a jezírkem. Rodina často obědvala ve stínu majestátního platanu, jehož kmen byl porostlý plazivou hortensií. Nedaleké jezírko, lemované vějířovitými listy trav a kapradí a žlutými kosatci, lákalo k tomu, aby si v něm člověk v parných dnech smočil nohy.

Po bohatém obědě, který jim kuchařka s sebou zabalila, se Amanda snažila chvíli věnovat práci. Čtvrtletní revue se

stala nejčtenějším časopisem v Anglii. Amanda byla hrdá na svůj úspěch, zejména proto, že se jako redaktorka vyrovnala odvahou, svobodomyslností a intelektem svým mužským kolegům. Když konečně proniklo na veřejnost, že časopis ve skutečnosti řídí žena, vyvolalo to bouřlivé polemiky a ty jen zvýšily odbyt. Jack dodržel slovo a byl Amandiným oddaným zastáncem. Ostře odmítal spekulace, že časopisu vtiskl tvář on, a ne jeho manželka.

„Moje žena má vlastní názory. Mou pomoc nepotřebuje,“ vysvětloval kritikům důrazně. „Má lepší schopnosti a je větší odbornice než většina mužů, které jsem poznal.“ Jack podněcoval Amandinu radost z nově nabytého věhlasu. Ten ji učinil nejobletovanější osobou na všech večírcích uhlazené londýnské společnosti. Ve vysokých politických a literárních kruzích všichni pěli chválu na její bystrý úsudek a originální důvtip.

„Okukují mě jako cvičené zvíře v cirkuse,“ postěžovala si po jednom večírku Jackovi. „Proč je tak těžké, aby lidi uvěřili, že kdo nosí sukni, může mít taky rozum?“

„Muži si prostě nepřejí, aby žena byla chytrá,“ usmíval se Jack její rozmrzelosti. „Rádi dáváme najevo svou nadřazenost.“

„Proč potom tebe inteligence u ženy neodrazuje?“

„Protože vím, jak tě zkrotit,“ zazubil se a uhýbal, protože po něm skočila, aby se mu za jeho drzá slova pomstila.

Amanda se té vzpomínce usmála a vrátila se do přítomnosti. Jack vyprávěl Edwardovi pohádku o dracích, plnou kouzel, a chlapeček mu právě usnul na klíně. Jack ho opatrně položil na pokrývku rozloženou na trávě.

Pak se uvelebil vedle Amandy. Záměrně si ho nevšímala.

„Polož to,“ vyzval ji naléhavě a přitiskl se k ní obličejem.

„Nemůžu.“

„Proč?“

„Mám přísného šéfa a ten se na mě zlobí, když nepřipravím Revue do tisku v termínu.“

„Víš přece, jak mu zacpat ústa.“

„Na to teď není čas,“ namítla Amanda přísně. „Nechej mě prosím pracovat.“ Nebránila se však, když ji objal. Přitiskl jí rty na šíji a ji zalila horká vlna od hlavy až po konečky prstů.

„Víš vůbec, jak moc po tobě toužím?“ Položil jí dlaň na bříško, kde se jemně hýbalo jejich druhé děťátko. Jeho ruka pak putovala dolů až ke kotníku, odkud jí vklouzla pod sukni. Amandě vypadly papíry z rukou a snesly se na trávník.

„Jacku,“ špitla zadýchaně, „ne před Edwardem.“

„Ten spí.“

Amanda se k Jackovi otočila a pomalu, něžně ho políbila.

„Budeš muset počkat do večera,“ řekla, sotva od něho odtrhla rty. „Ty jsi nenapravitelný, Jacku. Jsme spolu už čtyři roky. Už ses mě mohl nabažit jako každý seriózní manžel.“

„V tom právě spočívá tvůj problém,“ prohlásil vážně a prsty ji hladil pod kolenem. „Nikdy jsem nebyl seriózní, cos už zapomněla, že sis vzala lotra?“

Amanda se s úsměvem natáhla do trávy a stáhla ho k sobě.

Jeho mohutná ramena zcela zakryla ostré sluneční paprsky pronikající větvemi stromu, jehož koruna se klenula nad nimi. „Naštěstí jsem dospěla k závěru, že život s lotrem je zábavnější než s džentlmenem.“

Jack se usmál, ale šibalský třpyt v jeho očích vystřídal zádumčivý výraz. „Kdybys mohla všechno vrátit zpět… ,“ zašeptal a odhrnul jí pramen vlasů z obličeje.

„Neměnila bych ani za nic na světě,“ ujistila ho Amanda a políbila ho na špičky prstů. „Mám všechno, o čem jsem kdy snila.“

„Tak začni znovu snít,“ pošeptal jí ještě a pak přimkl svá ústa k jejím.