Lisa Kleypas

Splněný sen

LONDÝN 1830

Musela pryč.

Šveholení pečlivě vyslovovaných vět, záře početných křišťálových lustrů, z nichž na tanečníky odkapával horký vosk, směs vůní předznamenávající blížící se opulentní večeři, to všechno lady Holly neuvěřitelně zmáhalo. Udělala chybu, když přijala pozvání k návštěvě velkolepé společenské události tak brzy po Georgeově smrti. Jistě, většina lidí by považovala tříleté truchlení za dostatečně dlouhé. Přesně rok a den držela Holly hluboký smutek. Sotva vycházela z domu. Pouze se s maličkou dcerkou Rose procházela po zahradě kolem jejich obydlí. Odívala se v tmavý smuteční šat, vlasy a tvář zakrývala závojem symbolizujícím odluku od manžela, jenž se odebral na onen svět. Většinou jedla o samotě, všechna zrcadla v domě zakryla černým krepem, a pokud psala dopis, pak zásadně na papír s černým pruhem, aby každičký kontakt s vnějším světem lidem připomínal její žal.

I druhý rok stále chodila ve smutku, pouze se vzdala závoje. Tři léta po manželově skonu směly vdovy odložit černý oděv a nahradit jej šedým či slézově fialovým. Mohly se účastnit nenápadných soukromých dýchánků, jako jsou například odpolední čaje s příbuznými či důvěrnými přítelkyněmi.

Holly prošla všemi etapami smutnění. Dnes poprvé vyměnila útulné přítmí, samotu a ticho za bujaré veselí a pronikavé světlo. Snad proto se necítila ve své kůži. Pravda, lidé i prostředí jí připadali důvěrně známí…

Jenže chyběl tu George. Připadala si nějak nepatřičně, strašlivě nápadná. Na roli vdovy Taylorové si ještě nezvykla. Podobně jako ostatní, i ona donedávna považovala ovdovělé ženy za zasmušilé bytosti hodné politování, poznamenané prožitou tragédií. Pojednou pochopila, proč dámy v ponurých róbách, s nimiž se při podobných událostech sešla, vypadaly, jako by si přály utéct. Známí k nim přistupovali s projevy soustrasti zapsanými ve tvářích, nabízeli kalíšky punče, prohodili několik chlácholivých slov, aby se po chvíli s

úlevou odporoučeli. Slušnosti bylo učiněno za dost a konečně si mohli vychutnat potěšení z plesu. Dříve se chovala stejně. Snažila se být přívětivá, nicméně zoufalým pohledům se pokoušela vyhnout.

Holly netušila, že si člověk může ve víru společnosti připadat tak sám. Prázdné místo po jejím boku, to, kde by měl sedět George, jako by křičelo. Znenadání se cítila trapně. Jako by se vnutila někam, kam nepatří. Tvořila jen polovinu bývalého celku. Účast na plese jí bolestivě připomněla ztrátu milovaného manžela.

S upjatým výrazem v obličeji a strnulým pohledem se šourala ke dveřím salonu. Sladké trylky podmanivé melodie ji nikterak nerozveselily. Přátelé se tentokrát mýlili. Hudba jako by se jí vysmívala.

Holly kdysi bývala jako všechny ostatní mladé ženy. Také ráda tancovala, dokázala se vznášet po parketu v Georgeově ochranitelské náruči celou noc. Tvořili dokonalý pár. Známí jim s potutelnými úsměvy říkali, že se narodili jeden pro druhého. Byli skoro stejně vysocí. Díky Hollyině drobné postavě vynikala manželova jemná mužnost. Třebaže George nepatřil k urostlým mládencům, byl štíhlý, pružný a pohledný. Snad každou ženu uchvátily jeho nazlátlé hnědé vlasy a uhrančivě modré oči. V pohotovosti měl vždycky podmanivý úsměv. Hýřil smíchem, rád tancoval, povídal si…

Neobešel se bez něho žádný bál, setkání či večírek.

Ach, Georgi. Do očí se jí tlačila palčivá vláha. S tebou mě potkávalo takové štěstí. Tak báječně se nám dařilo. Jak jen mám bez tebe dál žít?

Přátelé to s ní mysleli dobře. Proto ji přemluvili, aby sem dnes večer šla. Domnívali se, že po nekonečných dnech smutku a osamocení půjde o výborné povyražení. Jenže Holly nebyla připravená. Alespoň zatím. Možná se už nikdy nevzchopí.

Pročesávala dav očima a pátrala po členech Georgeovy rodiny, kteří se výborně bavili a uzobávali lahůdky servírované na pozlacených porcelánových podnosech. Manželův starší bratr, William, právě odváděl svoji ženu na parket. Za chvíli začnou hrát čtverylku. Lord a lady Taylorovi tvořili milou dvojici, ale jejich vzájemně vlažná náklonnost se nikdy nevyrovná horoucí lásce, již Holly sdílela s Georgem. Vypadalo to, že všichni příslušníci rodu Taylorů – rodiče i bratři s manželkami – se již s jeho úmrtím vyrovnali. S potěšením přijali pozvání na velký ples, smáli se, jedli a popíjeli, jako by zapomněli, že nejoblíbenější člen rodiny předčasně spočinul v hrobě. Holly jim to neměla za zlé. Všichni se musejí vzpamatovat a žít dál. George odešel a nelze jej přivolat zpět. Vlastně příbuzným záviděla. Jak ráda by se vymanila z neviditelného závoje smutku, jenž ji ovíjí od hlavy až k patě.

Kdyby nebylo dcerušky Rose, ani na okamžik by si neulevila od pocitu nezměrné bolesti a ztráty.

„Holland,“ zamumlal jí někdo do ucha. Otočila se a spatřila manželova nejmladšího bratra Thomase. Ačkoliv podědil tytéž charakteristické rysy – jantarově zbarvené vlasy a živé oči –, postrádal Georgeovu jiskru, líný okouzlující úsměv, vřelost a zdání důvěry. Vlastnosti, jež z George činily neodolatelného muže. Thomas byl vyšší, mnohem střízlivější verze svého bratra. Po manželově smrti se však stal pro Holly velkou oporou.

„Thomasi,“ pronesla překvapeně a přinutila ztuhlé rty k úsměvu. „Bavíš se?“

„Abych řekl pravdu, tak ne,“ připustil upřímně a švagrová v jeho očích zahlédla záblesk sympatie. „Přesto si vedu lépe než ty, má drahá. Tváříš se zkroušeně. Nedivil bych se, kdyby tě opět sklátila migréna.“

„Ano, není mi dobře.“ Pojednou si uvědomila nepolevující tlak ve spáncích a na temeni, věstící nástup mnohem nepříjemnějších potíží. Až do manželovy smrti migrénami netrpěla, objevily se krátce po pohřbu. Úporná bolest hlavy se dostavovala znenadání a většinou ji na dva na tři dny uvěznila v posteli.

„Neměl bych tě odvézt domů?“ otázal se Thomas. „Jsem si jist, že Olinda nebude mít námitek.“

„Ne,“ vyhrkla Holly spěšně. „Jen tu zůstaň a užívejte si společně plesu, Thomasi. Nepotřebuji doprovod, abych se dostala bezpečně domů. Mám-li být upřímná, raději bych byla chvíli sama.“

„Chápu.“ Usmál se a náhle se tolik podobal zesnulému bratrovi, až se švagrové bolestí stáhlo srdce. Bušení v hlavě zesílilo. „Dovol mi tedy, abych nechal přistavit rodinný kočár.“

„Děkuji ti,“ odvětila vděčně. „Co kdybych počkala ve vstupní hale?“

Thomas zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to bude chvíli trvat. Dostavila se spousta hostů a před vchodem se tísní mnoho povozů. Přesto i v tomto sídle nalézají tichá zákoutí, kde můžeš nerušeně vyčkat. Pokud si dobře vzpomínám, mají tu takový maličký salonek propojený se zimní zahradou. Projdi vstupní halou až ke schodišti. Jsou to první dveře vlevo.“

„Thomasi,“ povzdechla si Holly, unaveně se usmála a letmo se dotkla švagrova rukávu, „co bych si bez tebe počala?“

„S tím si nelam hlavu,“ pravil vážně. „Pro Georgeovu ženu bych udělal všechno na světě. A ostatní zrovna tak. Postaráme se o tebe i o Rose. Za všech okolností.“

Takové prohlášení by mělo Holly uklidnit. Nicméně nedokázala se smířit se skutečností, že se stala závislou na dobročinnosti Taylorovy rodiny. Po

manželově smrti jí připadla pouze malá renta. Nedostatečný příjem Holly donutil k prodeji rodinného sídla s bílými sloupy. S vděčností proto přijala velkorysý návrh, aby se přestěhovala do dvou místností v rezidenci Taylorových. Dobře si uvědomovala, jak v podobné situaci skončily jiné vdovy. Odstrčené svými příbuznými bud živořily, nebo byly nuceny se znovu vdát, jen aby nezůstaly nikomu na obtíž. Zatímco Taylorovi s ní zacházeli jako s vítaným hostem. Anebo lépe řečeno se živoucí památkou na zbožňovaného George.

V zamyšlení se tvrdě udeřila o zlatem zdobený rám dveří. Jako tělo bez duše vstoupila do haly domu patřícího lordu Bellemontovi, hraběti z Warwicku. Městská rezidence sloužila k velkolepým společenským událostem, na nichž se domlouvala politická spiknutí, výhodné sňatky i obchody. Lady Bellemontová proslula jako skvělá hostitelka. Dokázala vkusně propojit správný počet aristokratů s politiky a umělci. Taylorovi milovali večírky pořádané touto dámou. Domnívali se, že k opětovnému uvedení Holly do společnosti neexistuje lepší příležitost.

Prostornou kruhovou místnost lemovala dvě mohutná schodiště. Všechny společenské sály a salony se nacházely v přízemí. Doplňovaly je četné přijímací pokoje a útulné komnaty vedoucí do přistavěných skleníků, plynule přecházejících v udržované zahrady. Pokud někdo zatoužil po dostaveníčku v soukromí, rozhodně neměl potíže s hledáním vhodného místa.

Čím víc se Holly vzdalovala od hlučícího davu, tím lépe se jí dýchalo. Mířila k salonku, o němž se zmiňoval Thomas. Při každém jejím kroku šustily těžké sukně hedvábných šatů odstínu tak sytě modrého, až se zdály téměř černé. Lem tížily bohaté svazky našitých látkových květů. I móda se od Georgeovy smrti dočista změnila. Kde jsou ty časy nadýchaných lehounkých rób!

Dveře do pokojíku zůstaly pootevřené, uvnitř panovalo šero. Zvenku se do místnosti prodíral ledový vzduch, ale také dostatečné množství světla, aby se Holly obešla bez svícnu. V rohu spatřila dvojici francouzských křesel a s nimi ladící stolek, poblíž se o mahagonové stojany opíralo několik hudebních nástrojů. Okna i krbovou římsu krášlily sametové girlandy zdobené třásněmi. Kročeje tlumil silný koberec s květinovým vzorem.

Holly vděčně vklouzla do tichého útočiště a zavřela za sebou dveře.

Přitiskla dlaň k vypasovanému živůtku a zhluboka vydechla úlevou.

„Chvála bohu,“ špitla. Až dosud netušila, že samota může být dokonce vítaná. Zvláštní. Uvykla jí tak moc, že se najednou mezi davem lidí necítila

dobře. Bývávaly přece doby, kdy si ve společnosti obratně vedla, kdy milovala legraci a s přehledem vybruslila z každé situace…

Jenže to při ní stál George. Tím, že se za něho provdala, získala potřebnou sebedůvěru, již nyní bolestně postrádala.

Bezmyšlenkovitě přecházela po pokoji. Náhle ji zasáhl závan studeného vzduchu. Zachvěla se. Třebaže módní lodičkový výstřih dosahoval vysoko k šíji, pocítila chlad. Zapátrala proto očima, aby zjistila, odkud do salonku táhne. Vstoupila do navazující zimní zahrady a zjistila, že jedno z francouzských oken vedoucích do parku zůstalo otevřené. Bezděčně se natáhla po mosazné klice a krátce zaváhala. Zírala skrze ojíněné skleněné tabulky a naslouchala zběsilému bušení svého srdce. Chovalo se, jako by mělo každou chvíli puknout.

Připadalo jí, že stojí na okraji bezedné propasti. Znenadání pocítila naléhavou žádost vrátit se zpátky do přetopeného tanečního sálu mezi rozjařené hosty. Přesto dál svírala kliku dveří a zahřívala ji horkou zpocenou dlaní. Noc jako by k ní promlouvala a lákala ji ven, pryč z důvěrně známého bezpečného prostředí.

Jemně se třásla, přesto se pokusila vysmát své pošetilosti. Odhodlaně učinila první krok. Toužila po doušku osvěžujícího vzduchu. Vtom před ní povstal obrovský tmavý stín v němž poznala robustního muže. Zkameněla úžasem, klika vyklouzla z prstů. Lekla se, až cítila mravenčení po celém těle. Třeba je to Thomas. Přišel jí oznámit, že je kočár připraven. Ne. Švagr není tak vysoký a urostlý. Žádný z jejích známých nevypadá jako obr.

Dříve, než se vzmohla na slovo, ji neznámý popadl za paži a vytáhl ven. Přidušeně vykřikla a klopýtla přes práh. Přistála v cizí náruči. Nepoznaný pán ji přivinul pevně k sobě. Nato se Holly změnila v uzlíček hedvábí a ztuhlých údů. Přemohl ji tak snadno, že si v zajetí mužových svalnatých paží připadala bezmocná jako kotě.

„Počkejte…!“ lapala otřeseně po dechu. Tiskl se k ní mohutným tělem. Svou nepoddajností Holly připadalo spíš jako z oceli než z masa a kostí. Odstrkovala jej od sebe zpocenými dlaněmi a vnímala, kterak kloužou po hladké kvalitní látce. Ucítila vůni naškrobené košile, tabáku, brandy a ještě něčeho, co jí opět mučivě připomnělo zesnulého George. Tak dlouho už ji nikdo neobjímal… Po dobu smutku nikomu nedovolila, aby ji utěšoval. Nestála o cizí dotek. Chtěla si uchovat vzpomínky na něhu nebohého manžela.

Teď však neměla na vybranou. Začala se zuřivě bránit a bojovat. Místo aby ji cizinec pustil, sklonil se k Hollyinu uchu a počal jí cosi šeptat.

Zabarvení mužova hlasu ji zaskočilo. Hluboké mručení Holly připomínalo Háda, lákajícího Persefoné do záhrobí. „Nebudete litovat, že jste přišla, má paní.“

Uvědomila si, že si ji s někým spletl. Nedopatřením se vloudila na čísi dostaveníčko. „Ale já… nejsem…“

Umlčel ji polibkem. Vyděšeně sebou škubla. Zazmítal jí šok, odpor, zuřivost. Jak se jen opovážil smazat svými ústy z jejích rtů Georgeův poslední polibek! Zhnusení nad troufalým činem však zčistajasna vystřídal dávno zapomenutý požitek z důvěrné blízkosti milujícího člověka. Podvolila se žhavému dotírání dobyvatelových úst a ke svému úžasu pootevřela rty. Nikdy dřív se takto nelíbala. Vášnivé sblížení v ženě rozdmýchalo nečekanou vlnu touhy. Náhle zmírala vedrem. Snažila se uniknout z dosahu mužových rtů, ale pronásledoval ji, vinul se k ní ještě důvěrněji. Hollyin bušící srdce nyní přímo burácelo, krev šumící jí v žilách ji ohlušovala. Instinktivně se otřásla.

Přesně rozpoznala okamžik, kdy si cizinec uvědomil svůj omyl. Překvapením strnul, zadržel dech. Teď mě pustí, uvědomila si lady Taylorová jako v mátohách. Muž dlouze váhal. Potom povolil drtící objetí a dlaní polaskal Hollyinu obnaženou šíji.

Bývala kdysi vdaná – proto se považovala za zkušenou a světa znalou ženu. Ale takto ji dosud nikdo nelíbal. Neznámý ji polibkem sváděl, laskal i vyzýval. Přinutil ji zachvět se vášní i vyděšeně se odtáhnout. Ach, nepatrná příchuť brandy linoucí se z hladících úst… A ještě něco. Sotva postřehnutelný závan intimnosti, jenž v ní znovu zažehl pohřbený oheň. Holly si omámeně uvědomovala, že se tiskne k mužnému tělu a pokorně přijímá němou výzvu zkušených úst, dokonce jim nepatrně vychází vstříc. Snad za to mohlo nečekané setkání či tma, jež je obklopovala, nebo prostý fakt, že se navzájem neznali. V každém případě se Holly v cizincových pažích na okamžik proměnila ve zcela neznámou ženu. Zatoužila se jej dotýkat. Ovinula hebké ruce kolem džentlmenovy býčí šíje, prsty si pohrávala s prstýnky krátce střižených vlasů. Byl tak vysoký, že musela balancovat na špičkách, aby na ně dosáhla. Obkreslila dlaní křivku mužovy líce a příjemně se poškrábala o rašící nepoddajné vousy.

Zdálo se, že Hollyin dotek na obra silně zapůsobil. Těžce oddechoval, pulz se mu zrychlil. Mladá vdova si vychutnávala blízkost chlapského těla, zalykala se mužnou vůní i vlahými polibky. Náhle si uvědomila, co činí.

Otřeseně vykřikla a ucukla. Neznámý ji ihned pustil. Rozechvělá Holly škobrtala do bezpečného přítmí skleníku. Nakonec se zastavila pod okřídlenou sochou opřenou o zeď, a nevědomky si tak uzavřela ústupovou

cestu. Následoval ji, ačkoliv neučinil sebemenší pokus se jí znovu dotknout. Přistoupil k Holly tak těsně, že vnímala teplo vyzařující z mohutného těla.

„Ach,“ vydechla rozechvěle a objala se pažemi, jako by toužila přivolat libé pocity rozechvívající každičký nerv. „Ach.“

Na to, aby si viděli do tváře, byla příliš tma. Stříbrný měsíc však dokonale obkreslil mužovu statnou siluetu. Cizinec měl na sobě večerní oblek, tudíž patřil k účastníkům plesu. Přesto nebudil dojem šviháka oplývajícího dostatkem času a vyžívajícího se v plytké zábavě. Urostlá svalnatá postava spíše připomínala těžce pracujícího dělníka. Ramena příliš široká, hrudník klenutý, stehna silná. Aristokraté zpravidla nedisponují takovou muskulaturou. Slabý tělesný rámec dokonce vítají, jelikož je na první pohled odlišuje od pracující většiny.

Když neznámý promluvil, Hollyino rozechvění záhy zmizelo. Muž nehovořil uhlazeným stylem džentlmena. Uvědomila si, že bezpochyby pochází z nižších vrstev. Jak se člověk jeho typu vůbec dostal na dnešní ples?

„Nejste ta dáma, kterou jsem očekával.“ Odmlčel se a po chvíli poněkud pobaveně dodal: „Omlouvám se.“ Dobře si uvědomoval, že na pokání je dávno pozdě.

Navzdory nejistému hlasu se Holly přinutila k chladné odpovědi: „Dobrá. Jednoduše jste se vrhl na jinou ženu. Násilníkům číhajícím ve stínech se to občas stává.“

Vycítila, že ho břitkou replikou zaskočila. Zřejmě očekával hysterický jekot a pištění. Měkce se smál. „No, řekl bych, že tolik zase svého činu nelituji.“ Pohnul paží, z čehož Holly usoudila, že ji opět sevře v náruči.

„Nedotýkejte se mě,“ pravila odhodlaně. Ucouvla, jenže zády narazila do zdi. Opřel se dlaněmi o kamenný obklad u její hlavy a přistoupil blíž, takže si připadala jako v kleci.

„Neměli bychom se navzájem představit?“ navrhl.

„Rozhodně ne.“

„Alespoň mi tedy prozraďte… Jste zadaná?“

„Zadaná?“ opakovala nechápavě Holly, zatímco se lopatkami tiskla k neústupné stěně.

„Vdaná,“ objasnil, „zasnoubená, nebo někomu zaslíbená.“

„Ach, já… Ano, jsem.“ Ačkoliv ovdověla, přesto patří jedině Georgeovi. Živému či mrtvému. Prchavá vzpomínka způsobila, že Holly potřásla hlavou. Osud si s ní tak pohrává! Jak se vůbec mohlo stát, že její báječný manžel umřel, a ona zde v přítmí skleníku hovoří s cizincem, který ji prakticky napadl?

„Odpusťte,“ hlesl mírně. „Domluvil jsem si s někým schůzku… S dámou, která očividně neumí držet slovo. Spletl jsem si vás s ní.“

„Já… Chtěla jsem někde počkat, dokud mi nepřistaví kočár.“

„Odjíždíte tak brzy? Chápu. Nedivím se vám. Čím velkolepější událost, tím větší nuda.“

„Vždycky ne,“ zamumlala. Vzpomněla si, kterak se s Georgem kdysi veselili, flirtovali spolu a tančili až do časných ranních hodin. „Hodně záleží na tom, jakou si zvolíte společnost. Máte-li po boku toho pravého partnera, připadá vám každý večírek… kouzelný.“

Tesknota v ženině hlase způsobila, že zareagoval naprosto spontánně. Pohladil ji nejprve po rameni, pak po hrdle, aby spočinul hřejivou dlaní na oblé líci. Holly si uvědomovala, že by měla ucuknout, ale něha ukrytá v mužově doteku ji naprosto zaskočila.

„Jste ta nejsladší bytost, jaké jsem se kdy dotýkal,“ dolehl k ní z temnoty hluboký hlas. „Povězte mi, kdo jste. Prozraďte mi své jméno.“

Holly se zhluboka nadechla a odlepila se od ostění. Jenže neměla kudy utéct. Tajemný nápadník ji zaštiťoval svým tělem. Zmateně přistála v jeho náruči. „Už musím jít,“ zajíkala se. „Kočár už je připravený.“

„Tak ho nechte čekat a zůstaňte se mnou.“ Jednou dlaní ji svíral kolem pasu, druhá se tulila k labutí šíji. Vdova se otřásla vzrušením. „Děsím vás?“ otázal se, když zaznamenal ženino nepotlačitelné chvění.

„N-ne.“ Asi by se měla začít vztekat, prát se s ním, ale bylo tak příjemné tisknout se k cizincově svalnaté hrudi. Oddělovaly je pouze Hollyiny zkřížené paže. Nejraději by je ovinula neznámému kolem krku a přimkla se k němu ještě blíž s hlavou položenou na širokém rameni. Nejisté se zachichotala. „To je šílenství. Musíte mě pustit.“

„Můžete odejít, kdykoliv budete chtít.“

Ani se nepohnula. Stáli těsně vedle sebe, dychtivě oddechovali. Oba si uvědomovali narůstající touhu. Náhle k nim z tanečního sálu dolehly první trylky dovádivé skladby. Zdálo se, že přicházejí z jiného světa.

Cítila na oušku dobyvatelův horoucí dech. „Líbejte mě.“

„Jak se opovažujete…“

„Nikdo se to nedozví.“

„Patrně mi nerozumíte,“ drmolila rozechvěle. „Obvykle se takto nechovám… Nedopouštím se podobných poklesků.“

„Jsme dva cizinci ztracení v temnotě,“ zašeptal. „Nic podobného spolu již nikdy neprožijeme. Ne, neodvracejte se. Dokažte mi, že i tento večer je kouzelný.“ Měkce se otřel rty o sametový lalůček.

Podobnou situaci si Holly nedokázala představit ani v těch nejdivočejších snech. Nikdy nechápala, proč se některé ženy ochotně pouštějí do pomíjivých dobrodružství, proč riskují dobrou pověst a pro několik chvilek rozkoše porušují manželský slib. Náhle jim porozuměla. Poprvé se jí nějaký muž dostal pod kůži. Pojednou se cítila prázdná a rozčarovaná. Prahla po jediném - navždycky se rozplynout v cizincově objetí. Snadno si hrála na ctnostnou, když ji osud uchránil pokušení. Nyní si zděšeně uvědomovala slabiny vlastního charakteru. Pokusila se k sobě v mysli přivolat Georgeův obraz, ale ke svému zděšení si znenadání nedokázala vybavit jeho tvář. Nezůstalo nic než obloha plná hvězd, kulatý měsíc odrážející se jí v očích a silueta hřmotného džentlmena.

Ztěžka si vzdychla a pootočila hlavu, aby se střetla s horoucími ústy. Panebože, ten ale umí líbat! Širokými dlaněmi ji přivinul k sobě, takže bezpečně spočívala v jeho náruči. Zasypával jí drobnými škádlivými polibky, které v ní rozdmýchávaly neskutečnou vášeň. Neohrabaně mu vycházela vstříc, balancujíc na špičkách. Toužila mu být co nejblíže. Podepřel ji pevnou rukou, jež při té příležitosti zkoumala oblinu svůdných boků. Tak dávno nepocítila tělesnou slast! Smyslnost se zcela vytratila z Hollyina bytí.

Hubičky nabraly na intenzitě, zaznívala v nich žádostivost a mladá žena se jim bezmocně podvolovala. Ač na vrcholu blaha, z neznámého důvodu pocítila štípání v očích. Vstoupily do nich slzy. Skanuly z vnějších koutků a dokutálely se až k bradě. Přesto dál oplácela cizincovo laskání, nedokázala se ovládnout.

Muž citlivými bříšky prstů nahmatal zbloudilou krůpěj a zvolna odtrhl od Holly dychtivé rty. „Ach,“ vydechl a s netušenou něhou slíbával slané kapičky. „Sladká dámo… Vysvětlete mi, proč vás moje hubičky tak rozesmutňují.“

„Promiňte,“ lapala po dechu. „Nechte mě odejít. Nikdy jsem neměla…“ Rázně se mu vymanila z náruče a odcházela pryč. Holly se ulevilo, když zjistila, že ji neznámý nepronásleduje. Přesto měla nohy jako z olova. Připadalo jí, že místo podivného setkání neopouští dostatečně rychle. Že nedokáže uniknout pocitu hanby a provinění. Špatné svědomí ji bude zřejmě pronásledovat po zbytek života.

Lady Bellemontová, pohledná pětačtyřicátnice plná života, se nechala bez protestů odvést k oknu předního salonu. Spokojeně se hihňala, zatímco ji svírala pevná paže. Až na tohoto muže se jí všichni pánové bez výjimky podřizovali. Jenže tenhle osobitý člověk jednal s vévodkyní stejně jako s děvečkou. Zamlouvalo se jí, že se k ní chová tak familiárně. Charismatický host jako by si neuvědomoval propastný společenský rozdíl, který mezi nimi panuje. Spřátelila se s ním navzdory nesouhlasu manžela i přátel. Možná právě proto ji tolik přitahoval. Koneckonců od ženy se přece očekává nepředvídatelné chování.

„Dobrá,“ povzdychla si lady Bellemontová s úsměvem, „tak mi ukažte, která vás vyvedla z míry.“

Společně hleděli na vyrovnanou řadu kočárů a olivrejované sloužící, kteří poletovali mezi nimi. Z nedalekého tanečního sálu k nim pootevřenými dveřmi zazníval vznešený valčík. Nevysoká dáma, jež právě odjížděla, se otočila, aby poděkovala komořímu, pomáhajícímu jí do vozu. Zlatavé světlo venkovní lampy důkladně osvítilo ušlechtilý obličej.

Lady Bellemontová zaslechla, jak muž stojící vedle ní zalapal po dechu.

„Tam,“ vyhrkl hlubokým hlasem. „Ta v těch tmavomodrých šatech. Povězte mi, jak se jmenuje.“

Hezoučká tvář patřila lady Holland Taylorové, mladé ženě, s níž se hostitelka dobře znala. Kupodivu se zdálo, že vdovský stav, jež si obvykle vybere na manželce svou daň, Holly jenom prospěl. Kdysi kyprá postava nabyla gazelí štíhlosti a pružnosti. Střízlivý účes z vysoko vyčesaných tmavých lokýnek pouze podtrhl osobité rysy nevšedně pohledné tváře. Malý rovný nosík, plné, hezky vykrojené rty a nazlátlé oči barvy skotské whisky. Pouze jiskřivé veselí, jež z dámy obvykle vyzařovalo, vystřídala smířlivá melancholie. Holly vzbuzovala dojem, že se neustále pohybuje v krásném, leč smutkem naplněném snu. Utrpěla bolestnou ztrátu, tudíž se není čemu divit.

Kolem okouzlující mladé vdovy by se nápadníci rojili jako včely okolo nektarem oplývajícího květu. Jenže lady Holland Taylorová jako by na sobě

nosila neviditelný nápis „Nedotýkat se!“. Hostitelka ji v průběhu večera pokradmu pozorovala a přemítala, zda Holly nepřijala pozvání proto, aby se poohlédla po případné vhodné partii. Ale mladičká žena odmítala veškerá pozvání k tanci a nikterak nedbala džentlmenů, kteří se marně pokoušeli upoutat její pozornost. Jasně dávala najevo, že nemá o nového partnera zájem. Ne teď, a možná že už nikdy.

„Ach, drahý příteli,“ zamumlala lady Bellemontová, „máte vynikající vkus.

Ale tato dáma není nic pro vás.“

„Je vdaná.“ Nešlo o otázku, nýbrž o konstatování. Černé oči se jevily dočista prázdné.

„Ne. Lady Holland je vdova.“

Muž se na svoji společnici ledabyle zadíval a bystrá dáma pod navenek vyrovnaným obličejem vytušila vzrůstající zájem. „Vidím ji tu dnes poprvé.“

„Na tom není nic divného, drahoušku. Choť lady Holland se odebral na věčnost teprve před třemi lety, tedy před vaším vstupem do společnosti. Chudinka, držela za manžela smutek a dnes se poprvé znovu objevila mezi lidmi.“

Kočár lady Holland drkotal po příjezdové cestě a mizel z dohledu. Muž jej vyprovázel očima. Lady Bellemontové připomínal kocoura, jemuž kořist ulétla přímo před nosem. Naprosto přítele chápala, rozuměla jeho soutěživé povaze. Do smrti bude usilovat o všechno, co mu zůstalo odepřeno. O vše, co mu nikdy nemělo patřit.

„George Taylor byl džentlmen každým coulem,“ poznamenala proto na vysvětlenou. „Inteligentní, pohledný, navíc z výborné rodiny. Byl jedním ze tří synů vikomta Taylora.“

„Taylor,“ opakoval muž nepřítomně. Jméno mu nic neříkalo.

„Jedná se o starobylý rod. George podědil rodinnou podobu a šarmu měl na rozdávání. Každá žena, jež se s ním setkala, se do něho na první pohled malinko zamilovala… Ale byl naprosto oddán své choti a nikterak se tím netajil. S podobně dokonalým párem se člověk hned tak nesetká. Z důvěrných zdrojů jsem se doslechla, že lady Holland neuvažuje o novém manželství. Podle jejích vlastních slov už nikdy nepotká tak úžasného člověka, jakým byl George. Takový chodil po zemi pouze jeden.“

„Holly,“ opakoval zasněně.

„Domácí podoba křestního jména, používaná pouze rodinou a nejbližšími přáteli.“ Lady Bellemontová se maličko zamračila. Nečekaný zájem o vdovu ji zaskočil. „Ujišťuji vás, drahý, že dnes v noci je v tomto domě přehršel okouzlujících a dosažitelných mladých dam. Pojďte, s některými vás

seznámím. Už se třesou, až si jich všimnete…“

„Povězte mi všechno, co víte o lady Holland,“ ozval se muž naléhavě a provrtával hostitelku pohledem.

Lady Bellemontová se ušklíbla a vzdychla. „Dobrá. Přijďte zítra na čaj a probereme…“

„Teď hned.“

„Uprostřed plesu, který pořádám? Není vhodné, abych…“ Zarazila se uprostřed věty a hlasitě se rozesmála. Muž totiž nedbal na její protesty a umanutě ji vlekl k nejbližší židli. „Oceňuji vaši sílu, drahý, ale nezdá se vám, že se chováte trošku panovačně?“

„Všechno,“ dotíral přítel a obdařil hostitelku pokřiveným darebáckým úsměvem, z nějž jí poskočilo srdce. „Prosím.“

A lady Bellemontová si znenadání uvědomila, že netouží po ničem jiném než po zbytek večera naprosto ignorovat hostitelské povinnosti a vyprávět tomuto pánovi vše, co si přeje slyšet.

Holly vklouzla do bezpečí Taylorovy rezidence jako vyděšený králík do své nory. Třebaže rodina neměla na udržování okázalého sídla dostatek prostředků, žena milovala každičkou píď poněkud opotřebovaného elegantního obydlí. Vybledlé tapety a odřené koberce vytvářely kouzlo domova. Pod střechou starobylého zámečku si připadala vítaná a ochraňovaná.

V tomto důstojném stavení s trojúhelníkovými štíty, štíhlým sloupovím a řadami úhledných okének v průčelí George vyrůstal. Nebylo těžké si zde představit energického chlapce prohánějícího se po hlavním schodišti či hrajícího si na mírně se svažujících trávnících okolo domu. Nebo spinkajícího ve stejném dětském pokoji, kde nyní odpočívá Rose.

Holly byla ráda, že městský dům, kde s Georgem trávili šťastné chvíle krátkého manželství, nakonec prodala. Pojily se s ním nezapomenutelné vzpomínky. Příjemné i děsivé. Raději pobývala zde, na místě, kde si snadno dokázala představit George coby životem kypícího hošíka. Zbyly tu po něm obrázky, iniciály vyřezané do dřeva, hračky a zaprášené knížky, jimiž se kdysi bavil celé hodiny. Rodina – Georgeova matka a dva bratři s manželkami společně se služebnictvem, které většinou George pamatovalo od dětství – se překonávala v pozornostech a zahrnovala mladou vdovu nepředstíranou láskou. Veškerý zájem, jejž kdysi věnovali svému miláčkovi, nyní automaticky přešel na Holly a Rose. Dokázala si představit, že stráví zbytek života v péči Taylorovy rodiny a bude se oddávat bezstarostnému bytí.

Avšak přicházely chvíle, kdy vynucená samota lezla Holly vysloveně na

nervy. Stávalo se, že se věnovala šití, a zčistajasna jí v mysli vyrašily znepokojivé představy, jichž se nedokázala zbavit. Někdy se cítila podivně podrážděná a napnutá. Zmítaly jí nepochopitelné emoce, kterým nemohla popustit uzdu. Znenadání toužila provést něco skandálního. Uprostřed mše se rozkřičet, obléknout si nestoudně křiklavé červené šaty a tančit v nich až do rána… Nebo se líbat s tajemným cizincem.

„Panebože,“ zašeptala nahlas. Uvědomila si, že má v sobě něco zkaženého. Cosi, co musí okamžitě potlačit a držet pevně pod kontrolou. Pochopila, že se jedná o čistě fyzický problém. Byla mladá a zdravá, přirozeně toužila po muži. Potýkala se s nesnází, na niž dříve či později narazí každá vdova. Hladověla po milování. Zbožňovala manželovo laskání a těšila se z nocí, kdy ji navštívil v lůžku a zůstal až do rána. Po jeho smrti tři roky bojovala s nepotlačitelnou touhou. Nemohla se nikomu svěřit. Dobře si uvědomovala, jak společnost pohlíží na ženskou přirozenost. Chuť na milování nepřichází u slušné ženy absolutně v úvahu. Něco takového prostě neexistuje. Dámy musejí jít mužům příkladem a krotit jejich primitivní pudy okázalým předváděním svých ctností. Pravda, manželům je třeba vyhovět, ale v žádném případě s nimi sdílet chlípnou vášeň, anebo ji dokonce provokovat. Chtíč slušné dívence nepřísluší.

„Paní! Jakej byl ples? Bavila jste se? Tancovala jste? Potkala jste ňáký známý?“

„Hezký, ano, ne, hodně,“ odvětila Holly a přinutila se na mladou chůvu usmát. Maude stála na prahu dvoupokojového apartmá a gestem zvala lady Taylorovou dovnitř. Dívka byla jedinou služebnou, jež Holly zůstala po Georgeově smrti. Ostatní bud zaměstnali Taylorovi, anebo byli z důvodu nedostatku financí propuštěni s vynikajícím doporučením v kapse. Maude, baculaté pohledné děvče na prahu třicítky, vynikala nevyčerpatelnou dávkou energie a výbornou náladou. Dokonce i blonďaté vlasy měla bujné a nezkrotné. Ať je poutala do utažených vrkočů sebevíc, bohaté kudrny si vždycky našly cestu ven. Pracovala od rána do večera. V prvé řadě se starala o Rose, ale zastala i povinnosti Hollyiny komorné.

„Povídej, co Rose?“ Holly zamířila k nevelkému krbu a s povděkem si nad ohněm zahřívala prochladlé ruce. „Usnula snadno?“

Maude se provinile zahihňala. „Je mi líto, ale ne. Nezavřela pusu. Pořád štěbetala něco o bále, a jak vám to v těch modrejch šatech sluší.“ Odebrala paní plášť a přehodila si jej přes předloktí. „Podle mýho se spíš hodí na držení smutku než na ples. Brrr, jsou odporně temný. K vám by se šikly nějaký žlutý. Anebo světle zelený. Takový teď nosí všechny fajnový dámy, co…“

„Po tři léta jsem se oblékala do tmavého, Maude,“ skočila jí Holly kysele do řeči, zatímco děvče jí opatrně rozepínalo drobné knoflíčky na zádech.

„Nemůžu ze dne na den chodit v barvách duhy. Na změnu si člověk musí zvykat zvolna.“

„Jenže vy pro pána pořád truchlíte, paní.“ Upnuté šaty se svezly z Hollyiných ramen. „Furt dáváte najevo, jak strašně moc vám chybí. A vodrazujete tím džentlmeny, co by se vám rádi dvořili.“

Na Hollyiných tvářích se objevil ruměnec, jenž neměl s žárem ohně nic společného. Naštěstí Maude stála za ní, takže si zrádného pýření nevšimla. Určitě by jí došlo, že zdánlivě ctnostná paní od sebe přinejmenším jednoho neodehnala. Upřímně řečeno ho vyprovokovala, aby ji políbil podruhé. Stále na sobě cítila cizincova ústa, díky nimž se obyčejný večer proměnil v poněkud zlověstný prožitek s příchutí zakázaného ovoce. Neznámý se jí dotýkal zcela bez zábran, a přesto byl tak… něžný. Od okamžiku, kdy od něho utekla, jí vrtalo hlavou, kdo byl oním mužem a jak asi vypadá. Třeba ho někde potká a nebude mít ponětí, že právě s ním se líbala v přítmí salonu Bellemontových.

Navždycky si však zapamatuje zabarvení jeho hlasu. Zavřela oči a přivolala k sobě hluboký hrdelní šepot, jenž ji obtáčel jako proužek dýmu. Sladká dámo… Vysvětlete mi, proč vás moje hubičky tak rozesmutňují. Nepatrně zakolísala, ale Maudeino brebentění ji vrátilo zpátky do přítomnosti.

„Musíte být utahaná jako kotě, paní. Poprvé po dlouhý době mezi lidma… Proto jste tu tak brzy, co?“

„Přepadla mě migréna. Proto jsem se poněkud překotně rozloučila a…“ Holly zmlkla, jako když utne. Nevěřícně si promnula spánky. „Zvláštní,“ mumlala překvapeně. „Bolest je pryč. Jakmile se jednou rozvine, je k nezastavení.“

„Neměla bych skočit pro tu medicínu, co vám předepsal doktor? Jen pro případ, že by se vrátila?“

Holly zavrtěla hlavou a vystoupila z kruhu šatů zmuchlaných na podlaze.

„Ne, děkuji,“ odvětila zmateně. Epizoda ze zimní zahrady zahnala zdravotní potíže jako kouzelným proutkem. Podivný lék na migrénu, pomyslela si trpce.

„Myslím, že dneska mě už trápit nebude.“

S Maudeinou pomocí se převlékla do noční košilky z bílého batistu a kabátku zdobeného krajkou. Vklouzla do poněkud obnošených trepek, popřála komorné dobrou noc a zamířila k úzkému schodišti vedoucímu do dětského pokoje. Nevelkou komnatu ozářilo světlo svíce, již si přinesla s sebou.

V rohu stálo maličké křeslo potažené růžovým sametem, na hranách

přizdobené hedvábnými třásněmi. Hned vedle se titěrný stolek prohýbal pod nákladem otlučené, často používané porcelánové čajové soupravy. Spodním policím knihovny vévodila sbírka starých flakonů od parfémů, naplněných obarvenou vodou. Kam se člověk podíval, tam trůnila nějaká panenka. Jedna dokonce obsadila Roseino křeslo, jiná balancovala na hřbetě oprýskaného houpacího koníka, jenž kdysi patřil Georgeovi. Ta nejoblíbenější spočívala v dcerčině náruči. Holčička spala.

Holly se usmála a přistoupila blíž. Kdykoliv se dívala na snící dítě, pocítila neovladatelný příval lásky. Z Roseiny andělské tvářičky vyzařoval klid a mír. Vějířky dlouhých tmavých řas spočívaly na kulaťoučkých líčkách, pusinku měla pootevřenou. Matka poklekla u lůžka a opatrně se dotkla naducané ručky. Skvěly se na ní modré a zelené skvrny, jež odolávaly veškerému mytí. Rose nadšeně malovala, takže bělostná pokožka stále nesla stopy rozličných barev. Ač již oslavila čtvrté narozeniny, její prstíky stále připomínaly faldíkaté ručky miminka.

„Nádherné ručičky,“ špitla Holly a jednu z nich políbila. Postavila se a nespouštěla dítě z očí. Když se narodilo, podobalo se Taylorovým, ale jak rostlo, stále více připomínalo ji. Tmavooká a černovlasá Rose vypadala jako Hollyina miniaturní kopie. Po otci podědila dobráckou povahu, bystrý úsudek a kouzlo osobnosti.

Kdybys jí tak mohl vidět, miláčku, stýskala si v duchu Holly.

Když se dcerka narodila, zbývalo Georgeovi posledních dvanáct měsíců života. Častokrát spolu pozorovali, jak malá spinká. Většina mužů se bránila projevovat potomkům city, jelikož podobné chování považovali za zženštilé. Děti zkrátka nepatřily do chlapského světa. Otcové se spokojovali s občasným dotazem ohledně jejich prospívání, případně je minutu dvě pohoupali na kolenou. George byl jiný. Dcera ho fascinovala. Okouzlila jej natolik, že se nestyděl s ní mazlit a hrát. Otcovská pýcha neznala v jeho případě hranic.

„Dítě nás spojuje navěky,“ pravil jednoho večera, když stáli nad kolébkou s jejich vyšňořeným pokladem. „Je naším společným dílem, Holly. Já vím, je naprosto přirozené, že dva milující se lidé spolu mají dítě, ale Rose je tak nádherná a skvělá… Takový zázrak naprosto přesahuje mé chápání.“ Holly nedokázala dojetím promluvit, jenom muže políbila. Byla mu neskonale vděčná, že považuje novorozeně za stejný div jako ona.

„Měla jsi báječného tatínka, Rose,“ zašeptala smutně. Vždycky ji rozlítostňovalo pomyšlení, že její dítě bude vyrůstat bez opory a zázemí, které dokáže zajistit pouze otec. Jenže George nedokáže nikdo nahradit.

Zachariáš Bronson se potřeboval oženit. Zjistil už, jakému typu dam dávají bohatí muži z vyšších kruhů přednost – klidným a vyrovnaným, jež nikdy nehovoří příliš hlasitě a nenápadně vládnou domácímu personálu železnou rukou, aby choti zajistily tolik potřebné pohodlí. Dobře vycvičené služebnictvo pak připomíná tichý chod správně seřízeného hodinového strojku. Což se nedá se zmatkem panujícím v jeho sídle vůbec srovnávat. V určité dny všechno jakž takž funguje, jindy propuká chaos. Jídla jsou servírována pozdě a studená, prádlo, stříbro a nábytek nesou odpudivé stopy, s nimiž se v jiných panských domácnostech nikdy nesetkal. Tuhle se vším plýtvá a támhle se zase nedostává.

Zachariáš již najal zástupy zaručeně spolehlivých hospodyň, ale marně. Nakonec si uvědomil, že i té nejlepší služebné zkrátka schází vedení paní domu. A bůh ví, že matka nedovede se zaměstnanci jednat. Neumí vydávat rozkazy. Vždycky se komorné pokorně zeptá, zda by ji neobtěžovalo donést jí šálek čaje či jí pomoci s oblékáním.

„Jsou to sloužící, matko,“ trpělivě jí vysvětloval snad stokrát. „Očekávají, že po nich budeš něco chtít, a rozhodně je svými požadavky neobtěžuješ. Potřebují slyšet jasný příkaz. Jinak se začnou flákat. Prosím tě, až zase budeš něco potřebovat, přestaň se tvářit provinile a jednoduše rázně zazvoň.“

Ale máti se jen plaše usmívala a zajíkavě mu vysvětlovala, že je nerada někomu na obtíž. Co na tom, že sluhové jsou za to placeni! Ne, v tomto směru se matka nikdy nezmění. Příliš dlouho žila velmi skromně a není na prohánění domácího personálu zvyklá.

Část potíží vězela ve služebnictvu samotném. Nebylo uvyklé svým novým úlohám, tak jako se londýnská společnost zatím nedokázala vyrovnat s novým boháčem. V zavedených domácnostech pracoval personál společně několik let či desetiletí a dědil se spolu s domem z generace na generaci. Ostřílení komoří nováčka vždy snadno zaučili. Jenže Zachariáš byl při zařizování svého sídla nucen najmout naráz všechny profese. Někteří příchozí neměli o požadované práci ani potuchy, zbytek tvořilo služebnictvo, které jejich předchozí páni

propustili z rozličných důvodů. Jinými slovy – Zachariáš Bronson ze západního Londýna se stal znenadání oficiálním zaměstnavatelem několika těžkých alkoholiků, pochybných svobodných matek, nemehel a zlodějíčků.

Přátelé mu vysvětlili, že rázná paní domu by na tomto poli dokázala hotové zázraky, a on by se mohl v klidu věnovat tomu, co umí nejlépe – vydělávání peněz. A Zachariáš poprvé v životě vážně pomyslel na sňatek. Ta představa se mu dokonce zamlouvala. Jenže nalézt vhodnou partii a přesvědčit ji, aby se stala jeho chotí, nebylo vůbec jednoduché. Měl totiž mimořádně náročné požadavky.

V žilách budoucí paní Bronsonové musela kolovat modrá krev. Zachariáš totiž z celé duše toužil proniknout do aristokratických kruhů, jež mu zůstávaly uzavřeny. Stručně řečeno, je nízkého původu a nedostatečné vzdělání si chtěl vynahradit manželkou s rodokmenem sahajícím až k Vilému Dobyvateli. Kromě toho jím ona dotyčná nesmí opovrhovat. Nesnesl by, aby se na něj nějaká šlechtična dívala spatra. Mimoto musí být dostatečně nezávislá, aby ji nevyváděly z míry mužovy časté pracovní cesty. Byl velice zaměstnaný člověk a rozhodně nestál o osůbku věšící se mu na krk, hodlající jej připravit i o tu špetku času, kterou si vymínil pouze pro sebe.

Krásná být nemusela. Představa nádherné bytosti, kolem níž se rojí početní ctitelé s úmyslem ji svést, se Zachariášovi spíš protivila. Příjemný nenápadný vzhled by mu vyhovoval víc. Železné psychické i tělesné zdraví je podmínkou, jelikož toužil po silné ženě, přivádějící na svět jednoho statného syna za druhým. Ve společnosti by se měla cítit jako rybka ve vodě, jelikož Zachariáš hodlá jejím prostřednictvím proniknout mezi lidi, kteří ho zatvrzele odmítají přijmout.

Dobře si uvědomoval, že se mu za zády pošklebují. Poukazují na jeho nízký původ a rychle vydělané peníze s tím, že má smýšlení handlíře, nedostatek vkusu a slušného vychování. V tom se nemýlili. Znal své možnosti. Přesto ho těšilo, že se mu nikdo neopovažuje otevřeně posmívat. Ať chtěli nebo ne, museli s ním v jistém smyslu počítat. Zachariáš spekuloval prostřednictvím bank, pouštěl se do obchodních transakcí, nakupoval nemovitosti, zřizoval investiční fondy… Alespoň peníze jej spojovaly se všemi džentlmeny, kteří v Anglii něco znamenali.

Šlechta se samozřejmě děsila možnosti, že by pojal za manželku dcerunku z význačné rodiny. Potom by se totiž stal vzdáleným příbuzným mnoha starobylých rodů. Žádný rozumný člověk přece nepřenechá dceru s rodokmenem handlíři bez původu. Ledaže by měl onen buran dostatek finančních prostředků, aby si koupil, co chce. Třeba urozenou nevěstu.

Z tohoto důvodu se Zachariáš hodlal setkat s lady Holland Taylorovou. Pokud jeho pozvání přijme, dostaví se dnes na čaj. Počítal s tím, že rozmýšlení bude nepolapitelné vdově trvat jediný den. Druhý den si o troufalé výzvě pohovoří s přáteli a rodinou. A třetí ji přemůže zvědavost. K Zachariášově spokojenosti okamžitě neodmítla. Určitě přijede.

Přistoupil k oknu knihovny, rozlehlé místnosti situované v severovýchodním rohu gotického sídla. Dům byl postaven ve stylu, o němž se architekt vyjádřil jako o „venkovsky šmrncovním“, což si Zachariáš přeložil jako „okázalý a přemrštěný“. Hlavně že vzbuzoval dojem a každý si jej všiml. Přesně to měl Zachariáš v úmyslu – na první pohled dát každému najevo, že s ním musejí počítat. Samotné stavení poněkud připomínalo přezdobený svatební dort – samé špičaté věžičky, lomené oblouky, zimní zahrady a lesknoucí se francouzská okna. Na obrovském pozemku západního Londýna se drze rozvalovalo sídlo s dvaceti ložnicemi, obklopené umělými jezírky a hustými lesíky, nemluvě o rozlehlých parcích a zahradách, početných altáncích, rovných cestičkách nebo křivolakých stezkách – zkrátka co si návštěvník zamane.

Zachariáše zajímalo, co na jeho nemovitost řekne Holly. Zda si tu bude připadat jako v ráji, či uprostřed noční můry. S největší pravděpodobností má vynikající vkus, jenž je dámám z jejích kruhů vlastní. Jistě vládne vytříbeností, kterou obdivoval, a bohužel příliš neohrabaně napodoboval. Nedokázal si pomoci, ale miloval věci, které na první pohled hovořily o jeho úspěších.

Odbíjení stojacích hodin v hale mu připomnělo plynutí času. Nepřítomně zíral na kruhovou příjezdovou cestu. „Lady Holly,“ mumlal pod vousy plný naděje, „čekám tu na vás.“

Navzdory nesouhlasu rodiny se Holly rozhodla přijmout nezvyklé pozvání na čaj. Prostě nedokázala odolat. Třebaže se po plese u Bellemontů život vrátil zpátky do vyježděných kolejí, ztratil původní kouzlo. V bezpečí a pohodlí již nenacházela útěchu. Náhle měla po krk vyšívání či psaní dopisů, takzvaných nóbl činností, jimiž se zabývala uplynulé tři roky. Zakázané polibky v prochladlém skleníku v ní vyvolaly vnitřní neklid. Zčistajasna toužila, aby se něco stalo. Cokoliv, co by narušilo jednotvárný tok jejího bytí.

A znenadání obdržela list od Zachariáše Bronsona. Upoutal ji už samotný úvod:

Ačkoliv jsem nikdy neměl tu čest být Vám oficiálně představen, potřebuji si s Vámi nutně pohovořit ohledně záležitostí týkajících se mé domácnosti…

Jak může nechvalně známý muž, jako je pan Bronson, vyžadovat její pomoc?

Všichni Taylorovi se okamžitě shodli v názoru, že přijímat podobné pozvání je pošetilost. Zdůraznili, že žádná z dam na úrovni neráčila jeho nabídku přijmout. Dokonce i nevinný čajový dýchánek může v tomto případě vyvolat skandál.

„Skandál? Protože spolu vypijeme čaj?“ divila se Holly a William, Georgeův starší bratr, se dal do vysvětlování.

„Pan Bronson není člověk jako my, drahá. Je to společenský šplhoun a dobrodruh. Buran jak původem, tak manýry. Povídají se o něm takové šokující věci, že otřásly dokonce i se mnou, a to jsem nějaký světák, však víš. Sejít se s ním rozhodně není dobrý nápad. Prosím tě, Holly, mysli na sebe a nevystavuj se posměchu. Pošli mu zdvořilé odmítnutí a je to.“

William hovořil tak sebejistě, že švagrová na moment zaváhala a málem uposlechla. Jenže zvědavost se ukázala být silnější.

Proč by měla sedět doma ve vatičce, když ji zve na schůzku jeden z nejvlivnějších mužů v Anglii? Však ona už zjistí, co má pán za lubem. „Věřím, že hodinku dvě budu schopna odolat jeho špatnému vlivu,“ prohodila Holly naoko bezstarostně. „A když zjistím, že se neumí chovat, jednoduše se zvednu a odjedu.“

Williamovy modré oči – stejného tvaru a odstínu, jako měl zesnulý manžel

– popuzeně jiskřily. „George by nikdy nesouhlasil, aby ses stýkala s takovou pochybnou osobou.“

Tou poznámkou Holly zkrušil. Sklopila hlavu, tvář se jí stáhla pohnutím. Přísahala si, že se bude po zbytek života chovat stejně, jako kdyby manžel stál po jejím boku. George ji ochraňoval před vším zlým a nepříjemným, naprosto důvěřovala jeho úsudku. „George tu už není,“ hlesla a podívala se na švagra očima plnýma slz. „Musím se naučit spoléhat sama na sebe.“

„A co když se ukáže, že ses rozhodla špatně?“ otázal se věcně. „Při památce zesnulého bratra jsem v takovém případě povinen zasáhnout.“

Holly se mdle pousmála. Blesklo jí hlavou, že od chvíle, co se narodila, ji vždycky někdo ochraňoval a říkal jí, co má dělat. Nejprve milující rodiče, potom George… a nyní jeho rodina. „Dovol mi se několikrát zmýlit, Williame,“ zaprosila. „Musím konečně převzít zodpovědnost sama za sebe. Už kvůli Rose.“

„Holly…,“ v hlase mu zaznělo podráždění. „Co si slibuješ od návštěvy člověka, jako je Zachariáš Bronson?“

V nitru se bouřila. Pojednou si bolestně uvědomila, jak touží uniknout ze zlaté klece, již pro ni představuje Taylorův dům. „Inu,“ pravila odhodlaně, „to brzy zjistím.“

Hollyina umíněnost Taylorovy zneklidnila. Získali o Bronsonovi dostatek informací, aby s chystanou návštěvou zásadně nesouhlasili. Všichni přátelé a známí se lačně pídili po všem, co jenom vzdáleně souviselo s nevítaným nováčkem na londýnské scéně. O Bronsonovi se vyjadřovali jako o králi všech handlím, což rozhodně nemysleli jako poklonu. Věděli o něm, že je nesmírně, nepochopitelně bohatý a svoji zámožnost dává nestydatě najevo.

Výstředního excentrika nezajímaly ani tak samotné peníze jako moc, kterou si za ně mohl koupit. Konkurenty likvidoval s dravostí a dychtivostí lva, vrhajícího se mezi modlící se misionáře. Rozhodně neobchodoval jako džentlmen a neuznával nepsané dohody a pravidla. Nerozpakoval se využít každé skuliny či opomenutí ve smlouvách a šel vždycky tvrdě za svým. Praví džentlmeni zatvrzele odmítali mít s ním cokoliv společného a utěšovali se, že nemusí pršet, jen když kape. V praxi pak velké sumy pršely do Bronsonovy kapsy a jim ukáplo pár drobných.

Někteří tvrdili, že Bronson začínal jako boxer. Obyčejný pouliční zápasník. Potom se z něho stal kapitán parníku, jenž podnikl mnoho obchodních cest. Díky houževnatosti a chytrým machinacím potřel veškerou konkurenci, nebo ji přinutil, aby se s ním spojila.

Majetek znásobil ve chvíli, kdy začal prodávat dobytek za přemrštěné ceny. Potom se vrhl na nemovitosti. Jelikož v Anglii nebyla na prodej zemědělská půda, nakoupil tisíce akrů v Americe a Indii. Jeho farmy se v porovnání s letitými državami anglických šlechticů jevily obrovské. Díky vzrůstající výrobě a dovozu rozličného zboží Bronsonovo impérium vzkvétalo. Nyní investoval do železnice v Durhamu, jelikož parou poháněné stroje prý budou schopné tahat naložené vozy průměrnou rychlostí dvanáct mil za hodinu. Třebaže se zasvěcení shodli na tom, že lokomotivy koně nikdy nenahradí – důvody jsou přece zřejmé –, už kvůli Bronsonovi všichni stavbu se zájmem sledovali.

„Bronson je nebezpečný,“ pravil důrazně lord Avery, postarší přítel Taylorových, jehož pozvali na večeři. Avery zasedal v radách několika bank a pojišťoven. „Každý den přihlížím tomu, kterak se bohatství Anglie přesouvá z rukou starobylých rodin a venkovské aristokracie k šizuňkům, jako je on. Pokud takovým lidem dovolíme, aby se mezi nás vetřeli jenom proto, že nashromáždili nějaké jmění… No, pak bude se šlechtou, jak jsme ji znali, brzy amen.“

„Copak mu nenáleží odměna za dosažený úspěch?“ otázala se váhavě Holly. Uvědomovala si, že dáma se do politických či finančních diskusí nikdy

neplete. Přesto nedokázala odolat. „Neměli bychom projevit panu Bronsonovi uznání a pozvat ho mezi sebe?“

„Do naší společnosti se nehodí, má drahá,“ pravil Avery důrazně.

„Aristokracie je výplodem řady generací a pečlivě volených sňatků, prvotřídního vzdělání a vytříbenosti. Místo mezi námi si nikdo nekoupí. A to je přesně to, o co se pan Bronson pokouší. Neví, co je čest, není urozeného rodu, a pokud já vím, může se pochlubit jen nedostatečným vzděláním. Přirovnal bych jej ke cvičené opici – ovládá jediný trik, který bravurně předvádí. Díky, řekněme, určité zručnosti tak zněkolikanásobil malou částku a dosáhl jisté finanční úrovně.“

Ostatní chápavě přikyvovali.

„Aha,“ zamumlala Holly. Obrátila pozornost zpátky k talíři a uvažovala, zda v lordově hlase nezaslechla stopy závisti. Pan Bronson možná ovládá jeden jediný trik – ale s dovedností mistra. Co by kterýkoliv muž s modrou krví, sedící s ní teď u stolu, dal za to, kdyby se pod jeho rukama všechno měnilo ve zlato, jako v případě bájného Midase a opovrhovaného Bronsona. Od chystaného setkání ji neodradil ani znevažující rozhovor. Vlastně byla čím dál tím víc zvědavější.

Okázalejší sídlo Holly ještě neviděla. Londýnskou rezidenci by Zachariáši Bronsonovi jistě záviděli i Medicejští. Vstupní hala byla marnotratně vydlážděna královským růžovým mramorem a olemována třpytivými pozlacenými sloupy. Stěny stoupaly až do výšky druhého patra a zdobily je tapety nevyčíslitelné hodnoty. Z kazetového stropu visely honosné křišťálové lustry a osvětlovaly ohromující sbírku řeckých soch. Z velkých malachitových váz vyrůstaly rozložité palmy a u každých ze čtyř dveří vedoucích z haly se zelenalo kadeřavé kapradí.

Překvapivě mladý majordomus ji odváděl do první knihovny. „První knihovny?“ nechápala ohromená dáma a komoří jí snaživě vysvětlil, že pánova sbírka svazků, rukopisů, starobylých listin a map je tak rozsáhlá, že se do jediné místnosti prostě nevešla. Holly potlačila nutkání se během cesty otáčet kolem své osy a nepokrytě si všechno prohlížet. Zdi chodby pokrývalo hedvábí se stovkami lesklých skleněných motýlů. Z každé strany vchodu do bibliotéky návštěvníky vítala dvě rozměrná Rembrandtova plátna. Nejvzácnější obraz z Taylorovy sbírky se nevyrovnal ani jednomu z nich.

Ačkoliv mělo drahé vybavení na člověka učinit dojem, Holly si uvědomovala, že střídmější styl by působil harmoničtěji a příjemněji. Místnosti vypovídaly o velice špatném vkusu majitele. Přehnaná pompéznost vykouzlila na Hollyině tváři potutelný úsměv. Připomněla si, že Bronson začínal jako pouliční zápasník. Žasla nad tím, jak vysoko se může člověk dostat vlastním přičiněním.

Majordomus ji zavedl do místnosti zaplavené světlem, jež se linulo z důmyslně zhotoveného skleněného stropu. Stěny pokrýval zelený samet a početné portréty důležitě se tvářících lidí, patrně předků. V prosklených policích hřadovaly nekonečné pruhy svazků. Vzbuzovaly pokušení jeden si vybrat a klesnout s ním do pohodlného koženého křesla s hlavou opřenou o měkoučké polštáře. Holly přešla k naleštěnému globusu, jenž musel v průměru měřit dobré dva metry, a letmo se jej dotkla.

„Tak oslňující knihovnu jsem dosud neviděla,“ podotkla obdivné.

Třebaže se komorník pokoušel tvářit nezúčastněně, v obličeji se mu zračila směs pobavení a pýchy. „Tohle je pouze předpokoj, paní. Samotná knihovna se nachází až za ním.“

Doprovodil návštěvu do další místnosti. Když Holly překračovala práh, zalapala po dechu. Studovna připomínala komnatu nějakého paláce. Něco tak působivého snad ani nemohlo náležet jediné rodině. „Kolik je zde svazků?“ otázala se.

„Přibližně dvacet tisíc.“

„Pan Bronson zřejmě velice rád čte.“

„Ne, paní. Sotva vezme knížku do ruky. Ale má je rád, to jo.“

Nemístná poznámka způsobila, že příchozí stěží potlačovala smích. Radši obrátila pozornost zpět k sálu. Honosil se třemi patry a malovaným stropem s biblickými výjevy. Z naleštěné podlahy stoupala vůně včelího vosku a mísila se s odérem knih, staré kůže a pergamenů, podbarveným prchavou stopou tabáku. V obrovském krbu ze zeleného mramoru, jenž by jistě pojal menší kočár, plápolal přívětivý oheň. Opačnému konci studovny vévodil rozměrný mahagonový stůl, k jehož přestěhování bylo jistě zapotřebí dobrého tuctu mužů. Seděl za ním jakýsi člověk, jenž po oznámení Hollyina jména okamžitě vstal.

Ačkoliv Holly jednala s vysokou aristokracií i se členy královské rodiny naprosto bez rozpaků, znenadání znervózněla. Možná za to mohla Bronsonova špatná pověst nebo přílišná okázalost, jež ji obklopovala. Ohromeně sledovala, jak se k ní blíží. V duchu si děkovala za prozřetelnost a oblékla si své nejhezčí denní šaty. Byly ušité z italského hedvábí kávové barvy a přizdobené krajkou vanilkového odstínu.

Proboha, je tak mladý! pomyslela si překvapeně. Očekávala zralého čtyřicátníka či padesátníka. Panu Bronsonovi se však jistě nepřehoupla ani třicítka. Navzdory drahým elegantním svrškům – černému kabátci a tmavě šedým kalhotám – postrádal onu šlechtickou nažehlenost a ulízanost, s níž se u mužů obvykle setkávala. Připomínal Holly urostlou pružnou kočkovitou šelmu. Urozený džentlmen by jistě zkrotil bujné kučery nad čelem pomádou a sčesal je dozadu. Mladé dámě rovněž neušel povolený uzel na kravatě. Vypadalo to, jako by za něj hostitel bez ustání nevědomky popotahoval.

Byl to pohledný chlapík, třebaže v obličeji měl hrubé rysy a pokřivený nos svědčil o dávné zlomenině. Člověka na první pohled upoutala hranatá brada a široká ústa. Vějířky vrásek na skráních vypovídaly o smyslu pro humor. Podíval se jí do očí a do Holly jako by uhodil blesk. Tmavé duhovky se jevily

téměř černé. Zavrtávaly se do ní, zkoumaly ji, čímž lady Taylorovou vyváděly z chatrné rovnováhy. Vystavena pátravému pohledu se necítila dobře. Podobné oči jistě musí mít i sám ďábel. Uhrančivé, drzé, vševědoucí. Smyslné.

„Vítejte, lady Holland. Už jsem si myslel, že nepřijdete.“

Ten hlas… Návštěvnice nepatrně zakolísala. Jakmile se vzpamatovala, zastavila se a sklopila zrak. Místnost jako by se s ní roztočila. Zmítala jí panika a zmatek. Bojovala sama se sebou, aby se nesvezla k zemi. Na ten hlas do smrti nezapomene. Poznala by jej všude. Stojí před ní tajemný cizinec, jenž k ní u Bellemontů něžně promlouval a líbal ji tak vášnivě, že vzpomínky na vzájemnou blízkost nedokáže vypudit z hlavy. Zalila ji vlna studu. Jak se mu má teď podívat do tváře? Ticho mezitím nabobtnalo do nesnesitelných rozměrů. Musela něco říct.

„Málem jsem se nechala odradit,“ zašeptala. Ach, kéž by příbuzné poslechla a zůstala hezky v bezpečí Taylorova domu!

„Smím se zeptat, proč jste nakonec rozhodla v můj prospěch?“ Hovořil zdvořile. Mdlý tón Zachariášových slov ji přinutil zvednout zrak. Rozhodně se jí nevysmíval.

Nepoznal mě, prolétlo jí zahanbenou myslí a dostavila se úleva. Netuší, že jsem žena, kterou líbal na plese u Bellemontů. Navlhčila si suché rty a pokusila se o nenucenou konverzaci. „Já… vlastně nevím,“ připustila.

„Nejspíš mě přemohla zvědavost.“

Vysloužila si kratičký úšklebek. „Stejně dobrý důvod jako kterýkoliv jiný.“ Bronson přátelsky stiskl ženinu pravici. Téměř se ztratila v drsné široké dlani. I skrze jemnou rukavičku Holly cítila jeho teplo. Z paměti se vynořila další vzpomínka… Horká kůže, smyslné dobyvačné rty…

Znepokojeně se vykroutila z mužova sevření.

„Neposadíme se?“ Bronson ukázal na dvě křesla ve stylu Ludvíka XIV., stojící u čajového stolku s mramorovou deskou.

„Ano, děkuji vám.“ S vděčností ulevila podlamujícím se nožkám.

Hostitel se usadil proti ní. Oběma chodidly spočíval na podlaze, svalnatá stehna lehce od sebe, trup nachýlený. „Čaj, Hodgesi,“ zavrčel na komořího a obrátil pozornost k Holly. Obdařil ji odzbrojujícím úsměvem. „Doufám, že vás nezklamu. Občerstvení v mém domě se příliš podobá ruletě.“

„Ruletě?“ Holly se nechápavě zamračila. Podivné slovo jí nic neříkalo.

„Sázkové hře,“ vysvětloval. „Když má kuchařka dobrý den, naprosto se překonává. Ovšem když vstane z postele levou nohou… Pak jsou její sušenky dobré leda tak na vylámání zubů.“

Holly se vděčně zachichotala. Ulevilo se jí. Bronson si stěžoval na

služebnictvo způsobem typickým pro všechny muže.

„Vašim potížím by se jistě dalo snadno pomoci…,“ spustila a zarazila se.

Uvědomila si, že hostiteli poskytuje nevyžádanou radu.

„Přiznávám, že v mé domácnosti vládne zmatek. Plácáme se v tom ode zdi ke zdi, a to je také důvod, proč jsem vás požádal o návštěvu. Probereme to později.“

Tak proto ji sem pozval? Aby z ní tahal rozumy, kterak řídit domácí personál? Přirozeně že ne. Jedná se o záminku. Jistě má podezření, že by mohla být onou tajemnou neznámou, s níž se setkal na plese u Bellemontů. Pohrává si s ní jako kočka s myší. Položí jí několik nenápadných otázek, aby zjistil, jestli se chytí.

Pokud je tomu doopravdy tak, pak nejlepší obranou bude útok. Jednoduše mu vysvětlí, že ji svým nenadálým výpadem zaskočil, takže byla mimo sebe. Podobným způsobem se obvykle nechová.

„Pane Bronsone,“ oslovila ho se staženým hrdlem. Slova z ní lezla jako z chlupaté deky. „Asi bych vám měla ně-něco vy-vysvětlit…“

„Ano?“ Prohlížel si ji bystrýma očima.

Zčistajasna Holly přišlo absurdní, že by se kdy mazlila s takovým obrem. Ze by jej objímala a hladila po tváři… a on jí slíbával slzy z lící. Během několika náhodných prchavých okamžiků s ním sdílela víc než s kterýmkoliv jiným mužem.. Až na George.

„V-vy…“ Srdce vynechalo několik taktů. Proklínala se za svoji zbabělost, chystané přiznání však nakonec vzdala. „Máte to tu moc hezké.“

Pousmál se. „Přesto bych řekl, že to není váš šálek čaje.“

„A nemýlil byste se. Dům přesto dokonale slouží svému účelu.“

„A to?“

„Dát všem na vědomí, že s vámi musejí počítat.“

„Přesně tak.“ Nespouštěl ji z očí. „Před několika dny mě jeden nabubřelý baron označil za kariéristu. Co tím myslel, jsem si uvědomil až teď.“

„Ano,“ souhlasila s úsměvem Holly. „Ve společnosti jste způsobil pohromu.“

„Což rozhodně nemohu považovat za kompliment,“ poznamenal suše.

Urážek a ponižujících poznámek od takzvaných lepších lidí si jistě vyslechl stovky. Holly k němu pocítila příliv sympatie. Bronson nemohl za to, že se nenarodil v uznávané rodině. Nicméně anglická aristokracie se jednoznačně shodla na prohlášení, že „nikdo by se neměl cpát tam, kam nepatří“. Do vyšších společenských vrstev – bez ohledu na bohatství – zkrátka nikdo ze služebnictva či pracujících nepronikne. Přesto se Holly domnívala, že bystrý

úsudek a podnikatelský úspěch by měl být dostatečnou pozvánkou mezi londýnskou elitu. Zajímalo by ji, zda by s ní George souhlasil a co by prohlásil na adresu muže sedícího před ní. Skutečně to netušila.

„Osobně se domnívám, že vaše dovednosti zaslouží ocenění. Obdivuji vás, pane Bronsone,“ přiznala. „Většina anglické šlechty disponuje majetkem, jejž obdržela před několika staletími jako odměnu za službu králi. Zatímco vy jste si na všechno vydělal sám. Projevil jste značnou inteligenci a pevnou vůli. Jistý pán se o vás vyjádřil jako o kariéristovi. Třebaže se nejednalo o projev obdivu, měl byste jeho výrok považovat za kompliment.“

Dlouze na ni zíral. „Děkuji vám,“ zadrmolil nakonec.

K Hollyině úžasu nečekaně zrudl. Na chválu zřejmě nebyl zvyklý. Hlavně aby se nedomníval, že se mu chce vlichotit. „Abyste rozuměl, nesnažím se vám podlézat, pane Bronsone,“ dodala věcně.

Zacukalo mu v koutku úst. „Ujišťuji vás, že podlézání nemáte zapotřebí… Ať už to znamená, co chce.“

Objevily se dvě služebné s těžkými stříbrnými tácy v rukou. Začaly s prostíráním. Podsadité děvče, servírující obložené chlebíčky, toasty a sušenky, se bez přestání nervózně hihňalo. Drobnější kolegyně statečně zápasila s nádobím a nablýskanými konévkami, přesto stůl připravila naprosto špatně. Žádný z kousků servisu nestál tam, kam patřil. Čajník málem převrhly.

Holly byla jejich chováním v duchu otřesena. Zasluhovaly by pořádně pokárat. Avšak navenek zachovala zdvořilý výraz.

Neschopnost služebnictva ji zaskočila. Člověk v Bronsonově postavení by měl vyžadovat bezchybný přístup. Dobře vycvičený personál, jež komnatami proplouvá tak tiše, až splývá s okolím. Hospodyně nesmí za žádné situace upoutávat pozornost. Očekává se od ní, že by se raději nechala zastřelit, než by se zachichotala před hostem.

Když nemotorná děvčata konečně zmizela, rozepnula si Holly titěrné knoflíčky na zápěstí a elegantně stáhla z prstů rukavice. Vycítila Bronsonův upřený pohled a vzhlédla k němu s tázavým pousmáním. „Smím?“ Ukázala na nápojovou soupravu. Hostitel krátce přikývl a znovu stočil oči k jejím prstům.

Civěl na ni tak lačně, až Holly připadalo, že místo rukaviček odložila blůzu. Na obnažených dlaních nebylo nic nepatřičného. Dámy si svlékaly rukavičky před džentlmeny zcela běžně, Bronson přesto dokázal povýšit obvyklou záležitost na neobyčejně osobní prožitek.

Holly zvedla konvici s vřelou vodou a opatrně přelila tekutinu do porcelánového čajníku. Zkušeně odměřila dávku voňavých suchých lístků, a

zatímco se nápoj luhoval, přerovnávala podnosy s nabízeným občerstvením. Přitom udržovala nezávaznou konverzaci. Zachariáš přistoupil na pravidla její hry.

„V knihovně máte rozkošnou sbírku portrétů, pane Bronsone.“

„Jsou to samí cizí lidé,“ odvětil suše. „Se zvěčňováním mých předků se nikdo neobtěžoval.“

Holly o tomto zvyku už slyšela. Novodobí zbohatlíci si vyzdobovali příbytky pokoutně zakoupenými podobiznami, aby tak demonstrovali starobylý původ. Nicméně hostitel byl první, kdo se k podobnému uskoku otevřeně přiznal.

Podala mu dezertní talířek a ubrousek. „Žijete zde sám?“

„Ne. Bydlí tu se mnou matka a mladší sestra Elizabeth.“

Poněkud tak zchladil Hollyin zájem. „O vaší sestře jsem dosud neslyšela.“

Zdálo se, že Bronson pracně volí správná slova. „Čekám na správný okamžik a pak ji uvedu do společnosti. Obávám se – alespoň tak se mi to jeví ve světle stávajících okolností –, že by se stala terčem uštěpačných připomínek. Není zvyklá…“ Odmlčel se a pátral v mysli po vhodných výrazech, jimiž by vyjádřil skutečnost, že se Elizabeth neumí chovat jako pravá dáma.

„Chápu.“ Holly zadumaně stáhla obočí. Uměla si představit potíže děvčete, které se nedovede plavně pohybovat před četnými kritickými zraky. Lidé dokážou být nemilosrdní. Kromě toho jediné, co mohla Bronsonova rodina nabídnout, byl dostatek peněz. Poslední, co Zachariáš potřeboval, byly zástupy lovců věna naparujících se před jeho sestrou. „Uvažoval jste někdy o tom, že byste ji mohl poslat do školy pro mladé dámy, pane Bronsone? Mohla bych vám jednu doporučit.“

„Sestře je jednadvacet,“ podotkl ledabyle. „Stala by se nejstarší chovankou. S předstihem mě upozornila, že by raději zemřela, než by se podrobila takové potupě. Rozhodla se žít v ústraní.“

„Pochopitelně.“ Holly obratně nalévala čaj skrze stříbrné sítko s rukojetí ve tvaru ptáka. „Dáváte přednost silnému čaji, pane Bronsone, nebo mám přidat kapku vody?“

„Silný, prosím.“

„Jeden kousek, nebo dva?“ otázala se s rozkošnými kleštičkami v prstech, vznášejícími se nad cukřenkou.

„Tři. A bez mléka.“

Holly nedokázala potlačit úsměv. „Zdá se, že jste na sladké, pane Bronsone.“

„Je na tom něco špatného?“

„Vůbec ne,“ odvětila měkce. „Jen mě napadlo, že v tom případě by se vám zamlouvaly čajové dýchánky mé dcery. Rose považuje tři kousky cukru za nejmenší přípustné množství.“

„V tom případě ji nejspíš vbrzku požádám o pozvání.“

Holly si nebyla jistá, co tím míní, ale familiárnost hostitelova vyjádření ji vyváděla z míry. Přestala na něho zírat a znovu se věnovala přípravě nápoje. Ten pro Zachariáše byl již hotov, a tak se soustředila na svůj šálek. Přidala ždibec cukru a štědrou dávku mléka.

„Moje matka nalévá mléko jako první,“ poznamenal domácí pán.

„V tom případě byste jí mohl navrhnout opačný postup. Je to snazší. Barva čaje vypovídá o množství přidaného mléka,“ zamumlala Holly. „Šlechta ohrnuje nos nad lidmi, kteří si nalévají nejdříve mléko. Takhle se obvykle chovají chůvy, služky a…“

„Spodina, jako jsem já,“ doplnil kysele.

„Ano.“ Holly se přinutila pohlédnout mu zpříma do očí. „Jestliže nějaká žena nepochází z dostatečně urozeného rodu, hovoří o ní aristokracie jako o děvčeti, které má ‚víc mléka než krve‘.“

Třebaže své rady myslela dobře, mluvila s troufalou otevřeností. Jiný by se na jeho místě urazil. Bronson naopak vypadal spokojeně. „Vyřídím to své matce,“ přikyvoval. „Díky.“

Holly se maličko uvolnila a natáhla se po sušence. Byla výtečná. Sladká a měkká, dokonalý doplněk k osvěžujícímu čaji. „Kuchařka má očividně dobrý den,“ pravila spokojeně.

Bronson se rozchechtal hlubokým podmanivým smíchem. „Díkybohu.“

Odpoledne plynulo v uvolněné a přátelské atmosféře, přestože Holly přišlo chvílemi divné, že vysedává sama s mužem, který nepatří do rodiny ani mezi dlouholeté přátele. Charismatická osobnost Zachariáše Bronsona však brzy zaplašila veškeré pochybnosti. Tento neobyčejný muž vynikal elánem a ctižádostí, tryskalo z něho takové nadšení, že ostatní Hollyini známí vedle něho náhle vypadali jako slaboučké figurky bez života.

Usrkávala čaj a napjatě naslouchala novinkám o výstavbě železniční dráhy v Durhamu. Hostitel hovořil o čerpadlech vstřikujících horkou vodu do kotlů, o páře rozváděné potrubím a o způsobech zvýšení výkonu parního stroje. Jednoho dne, prohlašoval, budou lokomotivy převážet nejenom zboží, ale také dobytek a dokonce i lidi. Koleje povedou po celé Anglii, budou směřovat ke každému významnějšímu městu. Holly o tom sice pochybovala, přesto ji Bronson dokázal uchvátit. Věnoval se tématu, o němž muži se ženami obvykle

nedebatují. Mylně se totiž domnívají, že dámy se starají pouze o rodinu, společnost a náboženské otázky. Holly však s povděkem vyslechla něco víc než jen poslední městské klepy a Bronson se na oplátku snažil popisovat technické detaily co nejjednodušeji, aby jim snadno porozuměla.

Zachariáš Bronson pocházel z jiného světa. Z naprosto odlišného prostředí obchodníků, vynálezců a průkopníků. Je jasné, že do zkostnatělé aristokratické společnosti, utápějící se po staletí ve stejných tradicích, nikdy nezapadne. Přesto byl odhodlán se do ní zařadit. A Bůh pomáhej tomu, kdo se ho pokusí zadržet.

Žití po boku takového muže musí být příšerně vyčerpávající, dumala Holly. Zajímalo by ji, kterak jeho matka se sestrou zvládají držet krok s tak energickým člověkem. Ohromoval ji bystrým úsudkem, spoustou zájmů a chutí do života. Jednoho zákonitě muselo napadnout, zda má vůbec čas spát. Holly si nemohla pomoci, ale musela ho srovnávat s Georgem. Manžel miloval dlouhé líné procházky a za deštivých odpolední posedával u krbu s knihou v ruce. Celá dopoledne dokázali společně pozorovat hrající si dcerku. Neuměla si představit Zachariáše Bronsona, dřepícího na podlaze a sledujícího něco tak nudného, jako je lezoucí batole.

Rozhovor se polehoučku přesunul do mnohem osobnější roviny a Holly se znenadání přistihla, kterak se hostiteli svěřuje s nástrahami vdovského stavu a se soužitím s Taylorovými. Když o Georgeovi mluvila s někým blízkým, hrdlo se jí stáhlo a oči se naplnily slzami. Jenže Bronson manžela neznal, a tak se o něm Holly z nějakého neznámého důvodu povídalo o hodně lépe.

„Nikdy nestonal,“ vyprávěla. „Nepřepadla jej horečka, ani si nepostěžoval na bolest hlavy. Vždycky byl zdravý a ve výborné kondici. Jednoho dne se mu ale udělalo nevolno. Naříkal si na bolesti v kloubech a ztratil chuť k jídlu. Podle lékařova vyjádření se jednalo o břišní tyfus. Věděla jsem, že jde o závažné onemocnění, ale mnozí je přežili. Věřila jsem, že když o něho budu vzorně pečovat a manžel bude hodně odpočívat, uzdraví se.“ Zírala na křehký šálek stojící na zdobeném talířku a bezděčně přejížděla prstem pozlacený okraj. „Den po dni se mi ztrácel před očima. Začal blouznit. Dva týdny bojoval o život a stejně nakonec podlehl.“

„To je mi líto,“ pravil Bronson tiše.

Přesně tohle lidé pokaždé řeknou. Je jim to líto. Co jiného mají také odpovědět? Pouhá fráze. Jenže Bronsonovými černými duhovkami prosakovaly upřímné sympatie a pochopení. Zdálo se, že dokonale chápe hloubku Hollyiny ztráty.

Dlouhé mlčení přerušil až Bronson svojí otázkou: „Vyhovuje vám soužití s

Taylorovými?“

Holly se na tváři objevil prchavý úsměv. „Nepřísluší mi o tom přemýšlet. Nemám totiž na vybranou.“

„Co vaše vlastní rodina?“

„Rodiče pečují o mé tři neprovdané sestry, jimž se snaží nalézt vhodné protějšky. Nerada bych je zatěžovala tím, že se k nim s dítětem nastěhuji. Kromě toho mi připadá, že u Taylorových jsem Georgeovi tak nějak blíž.“

Po poslední připomínce se Bronsonova široká ústa nesouhlasně stáhla. Střelil očima k prázdným šálkům a talířkům, vstal a natáhl k Holly ruku.

„Pojďme se projít.“

Otřesená jeho příkrostí bez rozmýšlení poslechla a přijala nabízenou dlaň. Dotek teplých prstů jí přivodil další šok. Náhle nemohla dýchat. Bronson Holly pomohl vstát, protáhl štíhlou paži skrze ohbí svého lokte a odváděl návštěvnici pryč. Dotýkat se obnažené paže nějaké ženy se všeobecně považovalo za velmi důvěrné gesto – ani Georgeovi bratři by se neopovážili něčeho takového. Ale zdálo se, že pan Bronson pokládá podobné chování za přijatelné.

Svižně vykročili, ale dlouhonohý hostitel byl v mžiku nucen srovnat krok s drobnou ženou. Očividně nepřivykl vycházkovému tempu. Rozhodně nepatřil k lelkujícím džentlmenům.

Na knihovnu plynule navazovala obrazová galerie s vysokými okny, poskytujícími výhled do udržované zahrady. Obrazárna se honosila úžasnou sbírkou děl starých mistrů. Visely tu práce Tiziána, Rembrandta, Vermeera a Botticelliho. Zářily sytými odstíny a romantismem. „Cože? Vy nemáte žádného Leonarda da Vinci?“ prohodila Holly škádlivě, třebaže si uvědomovala, že Bronsonova sbírka je jistě nejvelkolepější v Anglii.

Bronson přejížděl očima po dlouhé řadě pláten a mračil se, jako by chybějící da Vinci představoval závažný nedostatek. „Myslíte, že bych měl nějakého koupit?“

„Ne, ne. Jenom jsem žertovala,“ vyhrkla chvatně Holly. „Opravdu, pane Bronsone, máte ohromující kolekci. Velice ucelenou. Mimoto, da Vinci je těžko k sehnání.“

Hostitel nesouhlasně zabručel a zaměřil se na prázdné místo na zdi. Zjevně uvažoval, na kolik by jej přišlo zaplnit je právě zmíněným mistrem.

Holly se vymanila z mužova rámě a postavila se přímo před něho. „Pane Bronsone… Nenastal již čas, abyste mi prozradil důvod svého pozvání?“

Zachariáš se došoural k mramorové bustě trůnící na podstavci a palcem smetl smítko prachu. Kradmo si prohlížel mladou vdovu stojící v paprscích

odpoledního slunce.

„Povídá se o vás, že jste dokonalá dáma,“ spustil váhavě. „Přesvědčil jsem se, že je to pravda.“

Holly vykulila oči a provinile si pomyslela, že by o ní smýšlel jinak, kdyby věděl, že je onou ženštinou, která mu před několika dny rozverně oplácela vášnivé polibky.

„Provází vás bezúhonná pověst,“ pokračoval. „Všude vás přijímají s otevřenou náručí. Vyznáte se ve společnosti a disponujete vlivem, který by se mi hodil. Velice moc hodil. Z toho důvodu bych vás rád zaměstnal jako, řekněme…, průvodkyni společenskými kruhy.“

Zkoprnělá Holly se nezmohla na víc než na užaslý pohled. Dobrou půlminutu nedokázala promluvit. „Aby bylo jasno. Já žádné zaměstnání nehledám, pane.“

„Já vím.“

„V tom případě jistě pochopíte mé odmítnutí.“

Zastavil příval znechucených výroků omluvným gestem. „Nejprve mě prosím vyslechněte.“

Holly zdvořile přikývla, přestože přijetí troufalého návrhu jí připadalo naprosto absurdní. Jistě, občas docházelo k situacím, kdy byly ovdovělé ženy nuceny pracovat na určitých společensky přijatelných postech, aby vyřešily svoji svízelnou finanční situaci, ale taková potupa jí naštěstí nehrozila. Georgeova rodina by o něčem takovém nechtěla ani slyšet a upřímně řečeno – Holly také ne. Sice by tím neklesla mezi dělnickou třídu, rozhodně by však snížila své společenské postavení. A nechat se najmout mužem typu Zachariáše Bronsona znamená bez ohledu na velikost jeho majetku naprostou společenskou sebevraždu. Někteří lidé by Holly zkrátka přestali přijímat ve svých domech. Stala by se nežádoucí osobou.

„Potřebuji dosáhnout určitého lesku,“ nenechal se odradit Bronson.

„Neobejdu se bez konexí. Zcela určitě jste se doslechla, že jsem společenský šplhoun. To samozřejmě jsem. Vlastními silami jsem se vydrápal až sem, ale k postupu na vyšší příčku potřebuji něčí pomoc. Vaši pomoc. Kromě toho hledám někoho, kdo by z Elizabeth vychoval dámu, jako jste vy. Vysvětlete jí, bez čeho se urozená Londýňanka nikdy neobejde, naučte ji správným kanýrům. Jen tak bude mít sestra naději na výhodný sňatek.“

„Pane Bronsone.“ Holly pečlivě oddělovala slova a nespouštěla z očí mramorovou lavici po hostitelově boku. „Jsem upřímně polichocena. Opravdu ráda bych vám pomohla. Nicméně existují tucty dam, které se pro tuto práci hodí mnohem lépe než já…“

„O nikoho jiného nestojím. Chci vás.“

„Nemůžu, pane Bronsone,“ odvětila rozhodně. „Mám k vašemu návrhu mnoho výhrad. Především však musím brát ohledy na svoji dceru. Jsem za ni zodpovědná a je mojí prvořadou povinností se o ni výborně postarat.“

„Přesně tak. Musíte mít na zřeteli blaho vaší Rose.“ Hostitel zastrčil ruce do kapes a naoko uvolněně rázoval po galerii. „Nerad chodím dlouho kolem horké kaše, lady Holland, takže přistoupím rovnou k věci. Jak si představujete dceřinu budoucnost? Jistě byste ráda poslala Rose do prvotřídní školy… Dopřála jí nějaké to cestování… Zajistila jí tučné věno k přilákání nápadníků z nejlepších rodin. Jinak by dcerce nezbylo nic jiného než smířit se s méně urozenou partií – pokud vůbec.“ Významně se odmlčel a pak dodal medovým hlasem. „Kdyby Rose disponovala bohatstvím a zároveň starobylým rodokmenem, jistě by jednoho dne spočinula v náruči aristokratického manžílka, jakého by si pro ni přál zesnulý otec.“

Holly jej otřeseně sledovala. Nyní pochopila, proč si Bronson tak grandiózně vede v soubojích s konkurencí. Nezastavil se před ničím. Jen když získal to, co chtěl. K přesvědčení matky se nestyděl využít nezaopatřenou dceru. Jde-li si Zachariáš za svým, letí všechny skrupule stranou.

„Předpokládám, že vaše služby budu potřebovat přibližně rok,“ pokračoval. „Navrhuji uzavřít oboustrannou smlouvu. Pokud se vám v mých službách nebude líbit – jestliže budete chtít dohodu z nějakého důvodu ukončit –, stačí říct a obratem vám vyplatím polovinu slíbené odměny.“

„A kolik to dělá?“ otázala se Holly jako v mrákotách. V hlavě jí bzučely znepokojivé myšlenky. Ráda by věděla, jak si ji cení.

„Deset tisíc liber. Za jednoleté angažmá.“

Suma víc než tisícinásobně překračovala gáži, na niž si ročně přijde guvernantka. V podstatě šlo o slušný majetek, z něhož by lady Taylorová pořídila postačující věno pro Rose a pro sebe nějaký menší domek včetně služebnictva. Z představy, že by znovu vládla vlastní domácnosti, se Holly roztouženě podlomila kolena. Jenže když si uvědomila, že by byla povinována tomuto muži… A co by tomu řekli přátelé a rodina…

„Ne,“ špitla. Skoro se zajíkala. „Je mi líto, pane Bronsone. Vaše nabídka je opravdu velkorysá, ale musíte se poohlédnout po někom jiném.“

Nevypadal, že by jej zamítavou odpovědí zaskočila. „V tom případě nabízím dvacet tisíc,“ prohodil jakoby mimochodem a obdařil užaslou Holly rošťáckým úsměvem. „No tak, lady Holland. Netvrďte mi, že se vrátíte zpátky k Taylorovým a strávíte zbytek života jako uplynulé tři roky. Jste velmi inteligentní žena. Ke spokojenosti potřebujete víc než vyšívání a babské

klepy.“

Neomylně narazil na další citlivé místo. Bydlení s příbuznými se vskutku stalo poněkud monotónním a představa, že už by na nich nebyla závislá… Na nikom… Holly si nervózně mnula ruce.

Přenesl váhu na jednu nohu a kolenem se opřel o lavičku. „Stačí říct ano a nechám pro Rose zřídit svěřenecký fond. Nikdy nebude v žádném směru strádat. A až se jednou provdá za urozeného džentlmena, dostane ode mne jako svatební dar kočár tažený čtyřspřežím.“

Přijetí by znamenalo pořádný krok do neznáma. Pokud Holly odmítne, dobře ví, jaký život je s Rose čeká. Bezstarostný, pokud ne přímo pohodlný. Rodina je bude opečovávat a ony se budou vyhřívat na společenském výsluní zahrnuty láskou a pozorností. Kdyby nestoudnou nabídku přijala, vystavila by se pomluvám a opovržení. Bývalí přátelé by ji začali přehlížet a utahovat si z ní. Možná nadosmrti. Ale před Rose by se rozprostírala nádherná budoucnost! Kromě toho se v Hollyině nitru ozvalo cosi neznámého, divokého a lehkomyslného. Stejné buřičské nutkání, jaké po manželově smrti zakoušela již tolikrát.

Znenadání se přestala přemáhat.

„Udělám to, ale za třicet tisíc,“ pravila rozhodně. Naslouchala svému hlasu se stejnou nezúčastněností, jako by za ni hovořil někdo jiný.

I když se Bronsonův výraz vůbec nezměnil, vycítila, že je náramně spokojený. Jako udatný lev vychutnávající si dostihnutou kořist. „Třicet?“ opakoval nevěřícně, jako by požadovala přemrštěnou cenu. „Řekl bych, že dvacet je až dost, nemyslíte?“

„Dvacet pro Rose, deset pro mě,“ odvětila kurážně Holly. Překvapila ji vzrůstající sebedůvěra vkrádající se jí do hlasu. „Společenské postavení má také svoji cenu – pokud je promrháte, těžko je dostanete zpět. A věřte mi, že než se rok sejde s rokem, moje prestiž povážlivě utrpí. Jestliže váš návrh přijmu, okamžitě vzbudím podezření a mnozí mě zavrhnou. Vystavím se nechutným pomluvám. Lidé nabudou dojmu, že jsem vaší…“

„Metresou,“ doplnil krotce. „Budou se pochopitelně mýlit, že?“

Zrůžověla rozpaky a kvapně vyhrkla: „Londýnská elita se nezabývá tím, co je pravda a co ne. Z tohoto důvodu má ztráta dobré pověsti hodnotu deseti tisíc liber. A – chci, abyste peníze mým jménem investoval a spravoval moje účty.“

Bronson překvapeně povytáhl obočí. „Vyzýváte mě, abych se staral o vaše příjmy?“ opakoval spokojeně. „Proč nepožádáte lorda Taylora?“

Holly zavrtěla hlavou. Opatrný William se bál investovat. Podobně jako

většina mužů v jeho postavení svůj majetek pouze ochraňoval a udržoval, aniž by jej rozšířil. „Raději bych dala přednost vám,“ zdůraznila. „Mám jedinou podmínku. Nechci se účastnit obchodů, jež by mohly být v rozporu s dobrými mravy.“

„Zjistím, co se dá v tomto směru dělat,“ odvětil vážně Bronson, ale v očích se mu zračil ďábelský smích.

Holly se zhluboka nadechla. „Takže souhlasíte se třiceti tisíci? A pokud se rozhodnu odejít dříve, smím si ponechat polovinu?“

„Platí. Hovoříme o vysoké sumě, proto na oplátku žádám malý ústupek.“

„Nuže?“ otázala se vdova opatrně.

„Přestěhujete se sem. Budete žít po boku mé rodiny.“ Holly na něho užasle zírala. „Ne, to nemůžu.“

„Dám pro vás a Rose připravit apartmá. Budete mít k dispozici vlastní kočár a absolutní volnost, takže můžete opouštět dům, kdykoliv budete mít chuť. Pokud chcete, vezměte si s sebou svoje služebnictvo. Pro příštích dvanáct měsíců je budu platit já.“

„Nechápu, proč bych měla…“

„Naučit Bronsonovy dobrým mravům si vyžádá víc času než několik ubohých hodin denně. Jakmile nás důkladněji poznáte, pochopíte.“

„Pane Bronsone, já zkrátka nemohu…“

„Dostanete svých třicet tisíc, lady Holland. Ale v tom případě se budete muset odstěhovat od Taylorových.“

„Raději bych se smířila s nižší částkou a zůstala bydlet tam, co dosud.“ Bronson se pojednou ušklíbl. Hollyina zakaboněná tvář ho vůbec nevzrušovala. „Vyjednávání je u konce, lady Taylorová. Bud se sem na rok nastěhujete a obdržíte svých

třicet tisíc, nebo nic.“

Holly se třásla vzrušením. „V tom případě přijímám,“ hlesla naprosto bez dechu. „Ale žádám vás, abyste poznámku o čtyřspřeží a kočáru, jakožto svatebním daru pro Rose, nechal připsat do smlouvy.“

„Dobrá.“ Zachariáš natáhl pravici a pevně stiskl ženinu drobnou dlaň.

„Máte studenou ruku.“ Zahříval ji ve své tlapě o něco déle, než bylo nutné. Usmál se. „Děsím vás?“

Přesně takhle se ptal i ve skleníku tu noc, co ji líbal. Holly se cítila naprosto stejně jako tenkrát – přemožena mimořádností okamžiku, který by si nevysnila ani v těch nejbláznivějších představách. „Ano,“ přiznala.

„Zčistajasna se bojím, že nejsem onou dámou, za niž jsem se po léta považovala.“

„Všechno dobře dopadne,“ ujistil ji tichým hlubokým hlasem.

„Něco takového přece nemůžete slíbit.“

„Ale ano, můžu. Myslím, že si umím docela přesně představit reakci vaší rodiny. Hlavně neztrácejte odvahu.“

„Nedám se,“ pravila odhodlaně. „Máte mé slovo, že dostojím svým závazkům.“

„Dobrá,“ zabručel a oči mu znepokojivě jiskřily. Zvítězil.

Ceně nalakovaný kočár rodiny Taylorů se blyštěl v záři zapadajícího slunce tak silně, až z něho bolely oči. Zachariáš rozhrnul závěsy v knihovně a vyprovázel jej pohledem, dokud se neztratil v dáli. Pociťoval v sobě příliv bezbřehé energie, jaký se dostavoval vždycky po uzavření výhodného obchodu. Lady Holland s dcerou budou žít pod jeho střechou. Nikdy by nepředpokládal, že k něčemu takovému někdy dojde.

Co ho k ní přitahuje? Sotva vstoupila do místnosti, zmocnilo se ho omamné vzrušení, jaké nikdy nezakoušel ve společnosti jiných žen. Byl jí dočista fascinován. Okamžik, kdy si stáhla jemné rukavičky a vystavila na odiv něžné alabastrové dlaně, patřil k Zachariášovým nejerotičtějším zážitkům.

Poznal již mnoho krásek, mnoho podivuhodných žen. V posteli i mimo ni. Nedokázal pochopit, proč by jedna mrňavá vdova měla mít nad ním takovou moc. Snad za to může hřejivá vlídnost, prosakující nedozírným smutkem. Holly je dáma každým coulem. Obejde se však bez afektovaného chování a domýšlivosti, jež jsou typické pro příslušnice vyšších vrstev. Líbilo se mu, jakým stylem s ním mluvila. Přímočaře, přátelsky, jako by si byli rovni. Oslňující bytost, laskavá, vstřícná. Příliš dobrá pro někoho, jako je on.

Zkroušený Zachariáš umíněně vrazil ruce do kapes kalhot. Rázoval po knihovně a nepřítomně civěl na bezcennou sbírku svazků a uměleckých prací, již nashromáždil. Od dětství si uvědomoval nezvládnutelné nutkání, jež ho popohánělo stále vpřed. Naplňoval jej zvláštní nepokoj, díky němuž pracoval a plánoval dlouho do noci, kdy většina lidí dávno spala. Vždycky se zdálo, že před ním stojí nový cíl, jehož je třeba dosáhnout. Dohoda, kterou je nutno uzavřít, hora, na kterou musí vylézt. Poté snad konečně nalezne štěstí a klid. Nikdy se tak zatím nestalo.

Zvláštní, ale ve společnosti lady Holland Taylorové si připadal jako tuctový muž. Člověk, který se dokáže uvolnit a dokonce se i bavit. Během její návštěvy se Záchovo drásavé napětí kamsi vytratilo. Cítil se skoro… spokojený. Takový stav duše dosud neznal. Ale bolestně po něm toužil. Chtěl

ho znovu přivolat. Představoval si, jaké by to bylo, mít Holly po svém boku.

A v posteli. Rozpoznal moment, kdy návštěvnici došlo, že je oním tajemným cizincem, který ji u Bellemontů bez rozpaků líbal. Málem vyprskl smíchy. Zrudla jako pivoňka a chvěla se po celém těle. Na okamžik se obával, aby neomdlela. Vlastně si to v koutku duše přál. Alespoň by měl důvod vzít ji opět do náruče. Jenže Holly se vzpamatovala a dělala jakoby nic. Zjevně doufala, že ji nepoznal. Vypadala, jako by se dopustila mnohem závažnějšího zločinu, než že pod rouškou tmy políbila neznámého muže. Třebaže se bravurně vyzná ve společnosti, rozhodně není protřelá. Netušil, proč ho tak zneklidňuje.

Nejspíš proto, že si zachovala jistou nevinnost, o niž vdané ženy většinou přicházejí. Budila dojem, že nerozpozná hřích či nemravnost, ani kdyby jim stála tváří v tvář.

Když ji políbil podruhé, vykřikla. Nyní pochopil proč. Od smrti manžela se jí určitě nedotkl žádný muž. Jednoho dne, pomyslel si, bude znovu plakat v mé náruči. Tentokrát štěstím.

Celou cestu domů si Holly spílala za svoji impulzivnost. Zatímco kočár drkotal, kodrcal a poskakoval po nerovném londýnském dláždění, v duchu si umiňovala, že jen co dorazí domů, sedne a napíše panu Bronsonovi dopis. Vysvětlí mu, že se unáhlila a že není ani v jejím, ani v dceřině zájmu takhle radikálně měnit způsob života. Jak ji vůbec napadlo přijmout zaměstnání od rodiny, kterou nezná? Od famílie, jež je pod Hollyinou společenskou úrovní? Od chlapíka, který je všeobecně považován za darebáka bez zábran? „Zešílela jsem,“ špitla nahlas.

Nicméně zbrklé rozhodnutí s sebou zároveň přineslo jisté vzrušení a nechuť vrátit se k zaběhnutému životnímu stylu. K pouhému živoření, jehož si za poslední tři roky užila až dost. Dům, jenž se po Georgeově smrti zdál být bezpečným útočištěm, jí nyní připadal jako vězení a Taylorovi jako laskaví žalářníci. Uvědomovala si, že o nich nesmýšlí spravedlivě.

Všechno dobře dopadne, ujišťoval ji pan Bronson těsně předtím, než se odporoučela. Věděl, že bude znovu zvažovat své rozhodnutí, že ani velkorysá suma ji zcela nepřesvědčí o správnosti daného slibu. Ledaže by…

Ledaže by v sobě ukrývala kus divokosti a lehkovážnosti, vlastnosti, jež jí nezabrání vykročit do prázdna. Upřímně řečeno, ze srdce si přála, aby se společně s Rose a Maude od příbuzných odstěhovaly. Chtěla uhnout z vyšlapané a umetené cestičky, po níž se až dosud pokorně ubírala.

Pokud se podvolí a dodrží slovo, co nejhoršího se jí může stát? Společnost

jí začne opovrhovat… Dobrá, záleží na tom snad? Jediný člověk, jehož mínění si považovala nade vše, je stejně mrtvý. Jistě, nechtěla se protivit manželově rodině. Mrzelo ji však, že se pro ně stala jakýmsi břemenem. Už nechtěla být nikomu na obtíž. Ano, ještě tu byla Rose, ale tu Holly snadno přesvědčí. Holčička se s chutí vrhne do nového dobrodružství. A jednoho dne pro ni matka přichystá bohaté věno. Dcerka se stane lákavou partií pro nějakého vysoce urozeného muže.

Holly zasténala a přikryla si obličej dlaněmi. Věděla, že nabídku Zachariáše Bronsona rozhodně neodmítne. Měla pro to skutečně dobrý důvod

– jednoduše pro něho toužila pracovat.

Ačkoliv všichni v Taylorově domě umírali zvědavostí, jak probíhala zapovězená návštěva, Holly jim toho pověděla jen velice málo. Zahrnuli ji proto desítkami všetečných otázek. Odpovídala, že pan Bronson je opravdový džentlmen, má pozoruhodně prostorný dům a příjemně se s ním povídá. Rozhodla se, že o svých zaječích úmyslech neřekne rodině rovnou, ale novinku nejprve v tichosti sdělí manželovým bratrům a vyčká, až s ní seznámí ostatní příbuzné. Po večeři požádala Williama s Thomasem, aby na ni počkali v knihovně. Oba souhlasili, zjevně překvapeni neobvyklou prosbou.

Bratři obdrželi portské, Holly čaj. Usadila se s ním do koženého křesla poblíž krbu. Thomas zabral židli naproti ní, William se opřel o římsu z bílého mramoru. „Nuže, Holly,“ vyzval ji přátelsky William, „ven s tím. Co ti ten Bronson proboha chtěl? Už jsi nás napínala dlouho.“

Tváří v tvář dvěma mužům, kteří jí bolestně připomínali zesnulého chotě, zakoušela zpovídaná doslova muka. Šálek v prstech se nebezpečně chvěl. Znenadání se nemohla dočkat, až bude pryč. Nejspíš jí prospěje, když nebude neustále obklopena lidmi, kteří jí nevědomky připomínají nenahraditelnou ztrátu. Miláčku, promiň, omlouvala se v duchu. Holly by zajímalo, zda se na ni George právě teď odněkud dívá.

Opatrně, klidným a vyrovnaným tónem švagrům vysvětlovala, co od ní Bronson žádá. Jakou úlohu by měla sehrát v jeho rodině.

Bratři ji několik sekund užasle sledovali, potom se Thomas rozchechtal.

„Právě jsem se chtěl vsadit, že ti jistě nabízel zaměstnání,“ prohýbal se švagr smíchy. „Vážně si myslí, že pro něho bude někdo z nás pracovat? A vybere si zrovna Georgeovu ženu! Doufám, žes mu vmetla do očí, že je arogantní opičák a ty máš na starosti lepší věci než mu vysvětlovat, že se ve společnosti nesmí drbat za ušima. Už se těším, jak to povím našim přátelům.“

„Kolik ti nabízel?“ William očividně nesdílel sourozencovo veselí. Jakožto

nejstaršímu a nejvnímavějšímu z bratrů mu neušlo cosi znepokojivého v Hollyině obličeji.

„Majlant,“ špitla tázaná mírně.

„Pět tisíc? Deset?“ naléhal William. Odložil sklenku na krbovou římsu a nastavil švagrové udivenou tvář.

Ta zavrtěla hlavou a přesnou částku neprozradila.

„Víc než deset?“ vyzvídal nevěřícně William. „Jistě jsi mu odsekla, že nejsi na prodej.“

„Sdělila jsem mu…“ Holly se zhluboka napila horkého nápoje a položila šálek na stolek. Sepnula ruce v klíně a sklopila zrak. „Bydlím tu s vámi již déle než tři roky. Všichni víte, že vám nechci být na obtíž…“

„Nejsi na obtíž!“ vskočil jí do řeči William. „Opakovali jsme ti to snad tisíckrát.“

„Ano. Vážím si vaší velkorysosti a štědrosti. Ani netušíte jak. Přesto…“

Znovu se odmlčela, aby z mysli vylovila ta správná slova. Švagři dočista zkoprněli. Pochopili, co jim chce naznačit. „Ne,“ vydechl William. „Neříkej mi, že o té nestoudnosti uvažuješ.“

Holly si nervózně odkašlala. „Vlastně jsem tu nabídku již přijala.“

„Dobrý bože!“ zděsil se William. „Copak jsi včera večer neposlouchala lorda Averyho? Nepamatuješ si, co o Bronsonovi povídal? Je to vlk, Holly. A ty jsi bezmocné jehně. Dostal již mnohem zkušenější a světa znalejší lidi, než jsi ty. Pokud už nemyslíš na sebe, měj na paměti alespoň své dítě. Copak ti mateřský pud nevelí, abys je chránila?“

„Právě že na Rose myslím,“ hájila se švagrová. „Představuje to jediné, co mi po Georgeovi zbylo. Činím tak kvůli ní.“

„Ani nám George nezanechal nic jiného. Jenom ji. Připadá mi kruté odtrhnout malou od rodiny, s níž je srostlá.“

„Sami jste ženatí, s vlastními dětmi. Máte se o koho starat. Já jsem zůstala sama a nezaopatřená. Nechci na vás být navěky závislá.“

William se tvářil, jako by mu vrazila políček. „Připadá ti tak hrozné žít s námi v tomto domě? Dospěla jsi k názoru, že se k tobě chováme nepatřičně?“

„Jistěže ne. Nechtěla jsem se vás nikterak dotknout.“ Holly si nešťastně povzdechla. „Vždycky vám budu vděčná za podporu a přístřeší… Ale musím také myslet na

budoucnost.“ Pohlédla na Thomase sedícího proti ní. Původně doufala, že v něm nalezne spojence. Očividně však stál na straně svého bratra.

„Nemůžu uvěřit, že je to pravda. To se mi snad jenom zdá.“ V Thomasově hlase nezaznívala zlost, pouze zklamání. „Holly, pověz mi, co mám udělat,

abys změnila názor? Řekni mi na rovinu, co tě přimělo přijmout Bronsonovu nabídku. Vím, že za tím nejsou peníze. Nejsi ten typ, co se nechá okouzlit jejich leskem. Stojí za tím naše rodina? Urazili jsme tě nebo jsme se tě něčím dotkli? Proč jsi náhle dospěla k názoru, že tu nejsi vítaná?“

„Nic takového,“ pravila rozhodně Holly, třebaže jí zmítal nesnesitelný pocit viny. „Věř mi, Thomasi, že bez vaší pomoci bych Georgeovu smrt nikdy nepřežila. Jenže v poslední době se…“

„Bronson bude chtít víc než jenom lekce slušného chování,“ vybuchl William ledově. „Doufám, že si to uvědomuješ.“

Holly se na něho káravě zadívala. „Tuto připomínku považuji za nechutnou, Williame.“

„Jenom chci, abys věděla, co čeká ženu stěhující se k chlapíkovi, o němž se všeobecně ví, že není džentlmen. Budeš mu vydána na milost a tvoje posedlost jeho penězi povede k věcem, které si zatím nedokážeš ani představit.“

„Nejsem dítě.“

„Ne, ale jsi mladá vdova, které se po tři roky nedotkl žádný muž,“ vyštěkl William s takovou neurvalostí, až Holly ohromením zalapala po dechu. „V životě jsi nebyla tak zranitelná jako právě nyní. Proto nemůžeš věřit svému úsudku. Pokud ti jde o peníze, pokusím se nějak zařídit, abys jich měla víc. Poohlédnu se po nějaké investici, která by ti zajistila větší příjem. Ale nedovolím ti, abys od zkaženého mizery Bronsona vzala jeden jediný všivý šilink! Už kvůli tobě a dítěti mého ubohého bratra.“

„Dost, Williame!“ ozval se Thomas. „Místo abys Holly zahrnul pochopením, ječíš tu na ni a tyranizuješ ji.“

„To je v pořádku, Thomasi,“ chlácholila jej švagrová. Třebaže se částí své bytosti toužila svěřit do péče Georgeových bratrů a nechat je za sebe rozhodovat, neodolatelně ji to táhlo k vyzývavému panu Bronsonovi. Připomněla si jeho doporučení, aby neztrácela kuráž. „Chápu Williamovy obavy a starost. Nechce, abych se dopustila osudné chyby. Po Georgeově smrti jste to byli vy dva, kdo za mě převzal zodpovědnost. Do konce svých dní vám za to budu vděčná. Nyní je načase vystoupit zpod vašich ochranných křídel. Chci rozhodovat sama za sebe. I za cenu možných omylů.“

„Nerozumím tomu,“ vrtěl Thomas hlavou. „Holly, proč to děláš? Neměl jsem ponětí, že pro tebe peníze tolik znamenají…“

Dříve, než stačila odpovědět, předběhl ji odměřený William.

„Ještě že se toho bratr nedožil. Jsem rád, že nevidí, co se z tebe stalo.“ Otřesená Holly zbledla jako stěna. Čekala, že jedovatá slova budou bolet,

cítila však pouze ohromení. Nejisté se postavila a měla se k odchodu. „Další diskuse nemá význam,“ vysoukala ze sebe. „Už jsem se rozhodla. Do týdne se odsud odstěhuji. Pokud smím, ráda bych si s sebou vzala Maude.“

„Takže se chystáš žít s Bronsonem,“ ucedil William, nedbaje na bratrovy protesty. „Už chápu, o co ti jde. Maude si rozhodně vezmi. Ale co bude s Rose? Zbavíš se jí také tak snadno jako vzpomínek na mého bratra a hodíš nám ji na krk? Anebo ji odvezeš s sebou, aby přihlížela, kterak se z její matky stává milenka zazobaného pána?“

Takhle Holly ještě nikdo neurážel. Vyslechnout podobné úsudky z úst cizího člověka jí připadalo zlé, ale pohanu z pusy vlastního švagra nedokázala unést. Přemáhajíc pláč, vykročila ke dveřím. „Rose bych nikdy, za žádných okolností neopustila,“ prohodila přes rameno mírně rozechvělým hlasem.

Slyšela, jak se bratři za jejími zády hádají. Thomas sourozence plísnil pro přílišnou krutost, William mu odsekával způsobem člověka vší silou potlačujícího bezbřehý hněv. Na čí stranu by se asi postavil George? Holly si chvíli lámala hlavu, než ji napadla správná odpověď. Určitě by si přál, aby setrvala v bezpečí jeho rodného domu.

Zastavila se u okna a pohlédla na nevelké nádvoří. Široký parapet byl poset tisíci škrábanci. Jedna z komorných jí kdysi vykládala, že právě u tohoto okna si malý George hrával s cínovými vojáčky. Zde s nimi sváděl početné bitvy. Představila si malé dětské ručky přesouvající pomalované figurky. Stejné ruce ji v dospělosti hladily a laskaly. „Promiň, miláčku,“ zašeptala.

„Jakmile se střetne rok s rokem, budu zase žít tak, jak sis to vždycky přál. A Rose bude zaopatřená. Pouhých dvanáct měsíců a dodržím všechny sliby, které jsem ti dala.“

Lady Holland za pomoci štolby čiperně vystoupila z kočáru. Zachariáš ji zpovzdáli sledoval. Uvědomoval si podivné pnutí v hrudi i naprosté uspokojení. Nakonec přece jenom přijela! Vpíjel se do ženy pohledem. Dorazila na minutu přesně. Drobné ruce v jemných rukavičkách, lesklé vlasy stočené do přísného uzlu, malý klobouček s úzkou krempou a závojíčkem. Zachariáš byl v pokušení ponurý vzhled vdovy trošku narušit. Nejraději by zabořil prsty do husté hřívy a rozprostřel ji po ramenou. Cudné čokoládově hnědé šaty by rozepnul u krku a obnažil labutí šíji.

Další tmavé hadry, pomyslel si, a mezi obočím se mu objevila zadumaná vráska. Symbol nepřetržitého tesknění… Podobným róbám se uctivě říkalo umírněný smutek. Nikdy se nesetkal se ženou, která by dobrovolně truchlila tak dlouho. Jeho matka, třebaže otce očividně milovala, s ulehčením odložila tmavý oděv už po roce a Zachariáš jí to rozhodně nezazlíval. Ačkoliv veřejné mínění rádo předstírá opak, žádná manželka nepohřbí svoji žízeň po životě společně se svým chotěm.

Okatě soužící se vdovy se těšily všeobecnému obdivu a byly dávány ostatním ženám za příklad. Přesto se Zachariáš nedomníval, že lady Holly žal z vypočítavosti pouze předstírá. Zesnulý manžel jí zkrátka chybí. Bronsona by zajímalo, co to bylo za člověka, když po sobě zanechal tak hlubokou stopu. Pochopitelně lord George Taylor patřil mezi výkvět londýnské aristokracie. Vyrovnal se své choti původem i urozeností. Představoval můj pravý opak, přemítal Zachariáš chmurně.

Po schůdcích sestupovala chůva s dítětem a domácí pán obrátil pozornost k holčičce. Ústa zvlnil nepotlačitelný úsměv. Rose byla miniaturní kopií své matky. Jemné rysy, bohaté dlouhé hnědé lokny přichycené modrou čelenkou. Poněkud neklidně cosi svírala v prstech – lesklo se to jako šperky – a zvědavě se rozhlížela kolem sebe.

Zachariáš uvažoval, zda by nebylo lepší zůstat v domě a přijmout dámy v salonu či vstupní hale než se za nimi hnát před dům. K čertu s předsudky, vztekal se v duchu, když kráčel po schodišti. Jestli se dopustí nějakého faux

pas, lady Holly mu to jistě ráda připomene.

Dorazil k ní právě ve chvíli, kdy tiše služebnictvu sdělovala, co si má počít s jejími zavazadly. Okraj kloboučku se nadzdvihl, obdařila zaměstnavatele milým úsměvem. „Dobré ráno, pane Bronsone.“

Okouzleně se na ni podíval a vysekl jí poklonu. Všiml si, že je pobledlá a vyčerpaná, jako by několik nocí nespala. V tu chvíli pochopil, že u Taylorů nejspíš prošla očistcem. „Bylo to moc zlé?“ otázal se s pochopením. „Museli vás přesvědčovat, že jsem ztělesněný ďábel.“

„Myslím, že kdybych pracovala v pekle, byli by mnohem klidnější,“ odvětila upřímně. Zachariáš se rozesmál.

„Pokusím se tedy nepřenášet na vás svůj zhoubný vliv.“

Holly uchopila holčičku za drobná ramínka a postrčila ji kupředu. V hlase jí zazněla nezaměnitelná mateřská pýcha. „To je má dcera Rose.“

Zachariáš se lehce uklonil a dítě mu předvedlo dokonalé pukrle. Nespouštělo z muže oči. „Vy jste pan Bronson? Přijely jsme naučit vás slušnému chování.“

Zachariáš udělal na Holly obličej. „Když jsem si s vámi plácl, neuvědomil jsem si, že se na mě vrhnete rovnou dvě.“

Rose opatrně uchopila matku za ruku. „Tady teď budeme bydlet, mami?

Mají tu pro mě pokojíček?“

Zachariáš k dítěti přidřepl a usmál se. „Nechal jsem ti připravit komnatu hned vedle maminčiny.“ Poté si všiml blýskavé záplavy v dětských prstech.

„Co je to, slečno Rose?“

„Knoflíková šňůra.“ Děvčátko předvedlo svůj poklad – sbírku knoflíků pečlivě navlečených na hedvábné stužce. Byly tu zdobené kousky s vyrytými motivy květin, ovoce a motýlů, lesklé černé knoflíky vyrobené z černého skla a několik exemplářů vylepšených malovanou emailovou polevou či papírem.

„Tenhle voní,“ prohlásila malá hrdě a ukázala na velký ovál potažený sametem. Potom jej zvedla k nosíku a zhluboka se nadechla. „Maminka ho vždycky pokape svým parfémem, proto je takový.“

Rose ho muži vážně podala. Zachariáš sklonil hlavu a do nosu se mu okamžitě vetřelo lehké květinové aroma. Okamžitě je poznal. „Ano,“ přikývl mile a zabloudil očima k Hollyině zrůžovělé tváři. „Voní přesně jako tvoje maminka.“

„Rose,“ zavelela zjevně rozpačitá Holly, „hezky se vrať sem ke mně.

Nehodí se, aby dámy otálely na příjezdové cestě.“

„Žádný podobný knoflík nemám,“ oznámila Rose hostiteli, zcela ignorujíc matčinu výzvu. Se zájmem si prohlížela jeden ze Zachariášových masivních

zlatých knoflíků zdobících černý kabátec.

Bronson sledoval, kam míří drobný prstík, a poprvé si všiml, že nablýskaný lesklý povrch v sobě skrývá rytinu loveckého výjevu. „Bude mi velikou ctí ti jeden věnovat, slečno Rose.“ Zalovil v náprsní kapse a vytáhl malý stříbrný zavírací nůž. Obratně přeřízl pevné nitě a předal knoflík nadšenému dítěti.

„Ach, děkuji vám, pane Bronsone!“ vypísklo děvčátko spokojeně.

„Děkuji!“ Spěšně začalo zápolit se šňůrou dřív, než matka vznese tušenou námitku.

„Pane Bronsone,“ zlobila se Holly, „džentlmen nikdy nevytahuje zbraně v přítomnosti žen a dětí.“

„Tohle přece není zbraň.“ Schoval nožík zpět do kapsy a postavil se. „Je to pomůcka.“

„Nezáleží na tom, jak tomu říkáte…“ Jakmile si Holly uvědomila, čím se zabývá její dítě, okamžitě zmlkla. „Rose, ihned vrať panu Bronsonovi ten knoflík. Je velice cenný, a proto do tvé sbírky nepatří.“

„Ale on mi ho dal!“ bránila se maličká, zatímco dovedně přivazovala kýžený předmět k ostatním. „Rose, trvám na tom, abys…“

„Ať si jej ponechá,“ skočil matce do řeči Zachariáš. Neutajitelná nervozita nové zaměstnankyně se mu náramně zamlouvala. „Vždyť je to jen knoflík.“

„Jenže je z ryzího zlata a tvoří součást ucelené sady.“

„Pojďte,“ navrhl netrpělivě a nabídl ženě rámě. „Máti se sestrou už na nás čekají.“

Zamračená dáma se do něho zavěsila. „Pane Bronsone,“ prohlásila nedůtklivě, „snažím se své dítě příliš nerozmazlovat. Proto…“

„Vedete si výborně,“ přerušil ji stručně a zamířil s ní vzhůru po kamenném schodišti. Chůva s dítětem jim pospíchaly v patách. „Vaše dcerka je rozkošná.“

„Děkuji vám. Nesouhlasím však s tím, aby se jí nějakým způsobem dotýkaly vaše výstřednosti. Rovněž trvám na tom, že její výchova náleží výhradně mně a má nařízení budou do puntíku respektována. Rose musí být řádně cepována a vést stejně spořádaný život jako u Taylorů.“

„Samozřejmě,“ přikyvoval Zachariáš. Pokoušel se tvářit provinile a pokorně, ačkoliv neustálé chřestění barevných knoflíků, které malá za sebou táhla po zemi, ho nutilo ke smíchu.

Holly se neuklidnila ani poté, co vstoupili do domu. Znovu ji ohromila jeho okázalost. Dobrý bože, pomyslela si, jak tady ti lidé mohou vůbec žít? Ohlédla se po Maude. Dívka civěla s otevřenou pusou na pozlacené sloupy

dosahující výše druhého patra a obrovské třpytící se lustry.

„Mamko, poslouchej!“ zvolala Rose a začala vesele povykovat. Zvuky se tříštily a odrážely. „Mají tady ozvěnu!“

„Ticho, Rose!“ napomenula ji matka. Po očku mrkla na pana Bronsona, který jen stěží přemáhal veselí.

Objevila se statná ženština a rázně se představila jako hospodyně paní Burneyová. Ujala se zkoprnělé Maude a odváděla ji po přezdobeném barokním schodišti lemovaném lampami kamsi nahoru, aby dohlédla na vybalování zavazadel.

Holly s Rose pokračovaly soustavou přezdobených pokojů do salonu vyvedeného v tmavě zelené a zlaté. Dokonce i francouzský nábytek dekorovaly pozlacené lístky. Zde je už netrpělivě očekávaly dvě ženy. Jakmile příchozí stanuli na prahu, poplašeně vyskočily. Vysoká krásná dívka se záplavou neposlušných černých kadeří jim vyšla vstříc. „Vítejte, lady Holland,“ zvolala se širokým úsměvem, ale v chytrých očích se zračila ostražitost.

„Moje sestra Elizabeth,“ představil dívku Bronson.

„Nevěřila jsem vlastním uším, když se Zach zmínil, že s námi budete bydlet,“ sypala ze sebe. „Musíte být opravdu velice statečná, když se k nám chcete připojit. Vynasnažíme se, abyste zde příliš netrpěla.“

„Nedělejte si starosti,“ odvětila Holly. Děvče se jí na první pohled líbilo.

„Doufám jen, že vám budu nápomocna a užitečná, bude-li toho zapotřebí.“

„Ach, upřímně řečeno, všichni potřebujeme pořádně vydrezírovat,“ ujistila ji se smíchem Elizabeth.

Sourozenci si byli podobní. Oba podědili černé vlasy, jiskrné oči a rošťácký úsměv. Z obou nepřetržitě sršela energie, jako by jim bystrá mysl a zdravím kypící těla nedopřály chvíli klidu.

Téhle dívce rozhodně nehrozí nedostatek ctitelů, přemítala Holly. Bude však potřebovat silného partnera. Vliv nesmírně bohatého bratra v kombinaci se silou ducha by mohl mnohé nápadníky odradit.

Elizabeth se chápavě zazubila, jako by dokázala číst Hollyiny myšlenky.

„Zach hodlá vybrousit moje manýry jen z toho důvodu, aby pro mne snáze našel aristokratického ženicha s dlouhým rodokmenem,“ pravila bez obalu.

„Zřejmě bych vás měla předem upozornit, že můj a Zachův názor na ideálního manžela se značně rozcházejí.“

„Už jsem v tomto směru něco slyšela,“ odvětila důstojně Holly. „Jsem připravena vás podpořit, slečno Bronsonová.“

Dívka se potěšené rozesmála. „Ach, jste tak báječná, lady.“ Pak se obrátila

k dítěti trpělivě přešlapujícímu vedle matky. „Ty musíš být Rose.“ Hlas jí povážlivě zněžněl. „Půvabnější děvčátko jsem v životě neviděla.“

„Vy jste také hezká,“ vyhrkla maličká. „Vypadáte jako cikánka.“

„Rose!“ napomenula ji matka. Obávala se, aby se neuctivá poznámka Elizabeth nějak nedotkla. Ta se však upřímně rozchechtala.

„Ty jsi ale drahoušek!“ smála se a poklekla na kolena, aby si prohlédla barevnou šňůru.

Zatímco Rose předváděla svoji sbírku, obrátila se Holly k druhé ženě. Zdálo se, že na rozdíl od své dcery by se nejraději někam ztratila. Paní Bronsonová, blesklo jí hlavou ještě dřív, než je stačil domácí pán představit. Postarší dáma se zalykala rozpaky.

Paula Bronsonová musela být svého času vyhlášenou krasavicí, ale těžká práce a starosti si na ní vybraly svou daň. Přes veškerou péči zůstávaly její ruce stále drsné a zarudlé, obličej brázdily početné vrásky a přidávaly jí léta. Pečlivě upravené vlasy kdysi bývaly uhlově černé, nyní však prokvétaly stříbrem. Přesto žena neztratila určité kouzlo a šarm, sametově hnědé oči zářily laskavostí. Snažila se příchozí vřele přivítat, ale očividně ji přemáhala tréma.

„Milady,“ špitla a přinutila se podívat na návštěvnici zpříma, „můj syn má takový nešvar… Občas nutí lidi dělat věci, s nimiž docela nesouhlasí. Doufám, že zde nejste proti své vůli.“

„Mami,“ zavrčel Zachariáš, ale oči se mu pobaveně třpytily. „Ve tvém podání to zní, jako bych sem lady Holland přivlekl v řetězech. Nikdy nikoho do ničeho nenutím. Vždycky mají na vybranou.“

Holly jej za to obdařila skeptickým pohledem a přistoupila k jeho matce.

„Paní Bronsonová,“ pravila vroucně a vzala ženu za ruku, „ujišťuji vás, že jsem zde dobrovolně. Těší mě, že mohu být něčím užitečná. Uplynulé roky jsem strávila držením smutku a…“ Odmlčela se. Hledala správná slova, jimiž by vysvětlila své pohnutky. Dcerka ji však předběhla.

„Můj tatínek tu s námi bydlet nebude, poněvadž žije v nebi. Že je to tak, mamko?“

Rozhostilo se mlčení. Holly střelila očima k Bronsonově tváři a překvapilo ji, že je naprosto bez výrazu. „Ano. Máš pravdu, miláčku,“ pravila ke své dcerce.

Zmínka o zesnulém jako by přivolala na scénu podivný žal. Holly by ráda něco řekla, aby pochmurnou atmosféru rozptýlila. Želbohu čím déle ticho trvalo, tím hůře se dalo prolomit. Navzdory projevené odvaze si Holly opět připomněla, že kdyby manžel nezemřel, nikdy by se nedostala do podobné

situace. Nebyla by nucena přijmout zaměstnání u muže Bronsonová typu a žít s ním pod jednou střechou.

Mlčení zaplašila Elizabeth maličko násilným smíchem. „Co kdybych tě odvedla nahoru, Rose, a ukázala ti tvůj nový pokojíček? Svěřil se ti pan Bronson už s tím, že kvůli tobě vykoupil celé hračkářství? Čekají na tebe nové loutky a knížky a největší panenka, jakou jsi kdy viděla.“

Holčička vypískla nadšením a okamžitě dívku následovala. Holly se dívala na hostitele se vzrůstajícím nesouhlasem. „Celé hračkářství?“

„Sestra kapánek přehání,“ bránil se Zachariáš. „Odjakživa k tomu měla sklony.“ Vyslal k matce varovný pohled. „Nemám pravdu, mami?“

„No,“ pravila neurčitě Paula, „vlastně jsi…“

„Jsem si jistý, že by se lady Holland ráda prošla po domě a ukrátila si čekání, než služebné vybalí její věci,“ vnucoval se Bronson chvatně. „Co kdybys ji doprovodila?“

Paní Bronsonová se očividně vyděsila. Zamumlala cosi nesrozumitelného a vyklouzla z místnosti. Holly se Zachariášem osaměli.

Na hostitelově tváři se objevilo rozladění. Vrazil dlaně hluboko do kapes, špičkou elegantní boty si poťukával ve zběsilém rytmu. „Copak je špatného na jedné či dvou nových hračkách?“ vyhrkl nakonec smířlivým tónem. „Ten pokojík byl prve útulný asi tak jako vězeňská cela. Domníval jsem se, že díky nové panence a několika knížkám se tam Rose bude hned cítit lépe.“

„Tak zaprvé,“ přerušila jej Holly, „pochybuji, že se o nějaké místnosti v tomto domě dá hovořit jako o vězeňské cele. Za druhé. Nedovolím, abyste moji dceru kazil okázalým přepychem a rozmazloval. Nerada bych, aby si osvojila váš smysl pro přehánění.“

„Jistě,“ zabručel. „V tom případě nechám ty zatracené zbytečnosti odnést.“

„A neklejte v mé přítomnosti, prosím,“ pravila dáma s povzdechem.

„Nechtěl byste mi vysvětlit, jak chcete sebrat dítěti hračky, které již jednou vidělo? Vy toho o dětech asi moc nevíte, že?“

„Ne,“ odsekl. „Dovedu je jen podplácet.“

Holly zavrtěla hlavou. Nesouhlas se mísil s pobavením. „Rose si kupovat nemusíte – ani mě ne, pokud by vás to zajímalo. Dávám vám své slovo, že naši smlouvu dodržím. A přestaňte, prosím vás, podupávat tou nohou. Nesluší se to.“

Bubnování ustalo, jako když utne. Bronson se na dámu ironicky zadíval.

Chmuřil se. „Ještě něco, co se nesluší a měl bych to změnit?“

„Vlastně ano.“ Střetli se očima a Holly zaváhala. Připadalo jí podivné napomínat muže Bronsonová typu. Zejména člověka tak urostlého. Nicméně z

tohoto důvodu si ji najal, a je tedy její povinností chopit se svěřeného úkolu.

„Nehodí se stát s rukama v kapsách. Nedělá to dobrý dojem.“

„Proč?“ otázal se, přesto okamžitě spustil paže podél těla.

Zamyšleně svraštila obočí. „Takový postoj vzbuzuje podezření, že máte co skrývat.“

„A co když ano?“ Provrtával ženu pohledem. Zvolna se k němu blížila.

„Moji vychovatelé důsledně dbali na správné držení těla,“ vysvětlovala Holly. „Dámy i pánové musejí za všech okolností působit vyrovnaně. Pokuste se ovládat a nepohazujte rameny, když stojíte, a nepřešlapujte na jednom místě. Snažte se držet pod kontrolou svá gesta a omezte je na minimum.“

„To by vysvětlovalo, proč jsou aristokraté vždycky ztuhlí jako mrtvoly,“ zavrčel Bronson.

Holly potlačila smích a vážně na muže pohlédla. „Pokloňte se mi, prosím,“ přikázala. „Když jste nás venku zdravil, všimla jsem si něčeho…“

Bronson střelil očima ke dveřím, aby se ujistil, že je nikdo nepozoruje.

„Proč s tím nezačneme až zítra? Jsem si jistý, že byste se ráda zabydlela a odpočinula si…“

„Času není nikdy nazbyt,“ ujistila ho suše. „Ukloňte se, prosím.“ Bručel si sice něco pod vousy, ale podvolil se.

„Aha,“ povzdechla si Holly. „Znovu jste se dopustil chyby.“

„Co zas?“

„Když se někomu ukláníte, musíte mu hledět zpříma do očí. Ani na chvilku nesmíte uhnout pohledem. Možná to pokládáte za maličkost, ale ve skutečnosti jde o velice důležitou věc.“

Se sklopeným zrakem poklonkovali pouze podřízení a služebnictvo. Člověk, který si tento detail nehlídal, se okamžitě nevědomky dostával do role podřízeného.

Bronson přikývl a v duchu si učinil důležitou poznámku. Aby návštěvnici dokázal, že bere její postavení vážně, znovu se jí uklonil předepsaným způsobem. Tentokrát ji nespouštěl z očí. Holly mu pohled oplácela… a pojednou se jí nedostávalo vzduchu. Nedokázala odtrhnout zrak, utápěla se v hlubině temných zřítelnic. Ó, jak jsou nestoudné a bezedné!

„Teď to bylo o hodně lepší,“ podařilo se jí nakonec vykoktat. „Myslím, že zbytek odpoledne strávím sestavováním seznamu potřebných dovedností, abychom nic neopomenuli. Kupříkladu držení těla, chování na ulici a v domě, zásady představování, pravidla konverzace a návštěvní řád, plesová etiketa… Umíte vůbec tančit, pane Bronsone?“

„Špatně.“

„V tom případě bychom měli hned začít s nápravou. Znám vynikajícího tanečního mistra. Pod jeho vedením dokonale zvládnete allemandu, rejdovák, čtverylku i valčík.“

„Ne,“ vyhrkl Bronson. „Ať mě vezme čert, jestli dovolím nějakému hopsálkovi, aby mi předváděl, jak mám poskakovat po sále. Pro mě za mě, najměte ho pro Elizabeth. Není na tom o moc lépe než já.“

„A kdo naučí tanečnímu umění vás?“ Holly se musela hodně nutit k trpělivosti.

„Vy.“

Umíněně zavrtěla hlavou a zachichotala se. „Něco takového nezvládnu, pane Bronsone.“

„Copak vy nevíte, jak na to?“

„Je určitý rozdíl v tom, něco zvládat, a ovládat umění předávat své dovednosti dál. Musíte mi dovolit najmout zkušeného tanečního mistra.“

„Jenže já chci vás,“ trval na svém. „Platím vám slušné peníze, lady Holland, a očekávám za ně výtečné služby. Hodlám si osvojit spoustu nových návyků. Ale jenom od vás.“

„Výborně. Vynasnažím se nezklamat vaše očekávání, pane Bronsone. Pak mi ale nevyčítejte, že se na plesech zmůžete stěží na čtverylku.“

Bronson se zazubil. „Nepodceňujte se, lady Taylorová. Ještě jsem se nesetkal s osobou, která by mě dokázala tak pérovat jako vy. Kromě maminky, samozřejmě.“ Nabídl jí rámě. „Doprovodíte mě do galerie? Rád bych vám něco ukázal. Svého da Vinciho.“

„Cože?“ divila se Holly. „Vy přece žádného nevlastníte, pane Bronsone. Alespoň minulý týden jste žádného neměl. Přece není možné, abyste…“ Odmlčela se v tu chvíli, kdy spatřila pobavený lesk jeho očí. „Doopravdy jste si pořídil da Vinciho?“ vyzvídala nevěřícně. „Jak…? Kde…?“

„V Národní galerii,“ odvětil, když ji odváděl ke knihovně. „Pravda, musel jsem jim za něj přenechat několik jiných děl a přislíbit zbudování depozitáře pro sbírku antických soch. Technicky vzato mi obraz přesto nepatří. Zaplatil jsem jim majlant jen za to, aby mi jej zapůjčili na pět let. Takové vyjednávání byste měla zažít. Diskuse s bankéři a londýnskými obchodníky dají člověku řádně zabrat, ale jak se ukázalo, nejchamtivější mizerové jsou ředitelé muzeí.“

„Hlídejte si výraziva, pane Bronsone,“ doporučila mu společnice. „Které dílo jste získal?“

„Madonu s děťátkem. Říkali, že je to úžasná ukázka nějaké prazvláštní italské výtvarné techniky. Hra světel a stínů…“

„Chiaroscuro?“

„Ano, přesně tak.“

„Dobrý bože,“ ulevila si Holly. „Vy máte da Vinciho. Člověka logicky napadá, zda existuje něco, co si nemůžete dovolit.“ Cosi v mužově chování – snad mírné chvástání či klukovské nadšení ji přinutilo k ostražitosti. Zachariáš Bronson byl zjevně nelítostný muž, před nímž se mnozí měli na pozoru. Přesto vycítila jeho zranitelné místo. Zoufale toužil patřit mezi ty, kteří jej zatvrzele odmítali vzít mezi sebe. Jakožto inteligentní muž si pořídil nezbytné rekvizity svědčící o úspěchu – honosné sídlo a polnosti, plnokrevníky, sbírku uměleckých předmětů a prvotřídní šaty. K vytyčenému cíli se však nepřiblížil ani o píď.

„Naneštěstí stále existuje několik věcí, které mi zůstávají odepřeny,“ přiznal Bronson, jako by četl její myšlenky.

Holly na něho fascinovaně zírala. „A co byste chtěl ze všeho nejvíc?“

„Stát se džentlmenem, přirozeně.“

„Nevěřím vám,“ zamumlala. „Ve skutečnosti jím nechcete být, pane Bronsone. Chcete se mu jen podobat.“

Zachariáš se zastavil a obrátil k ní pobavený obličej s povytaženým obočím.

Lady Taylorová si náhle uvědomila hloubku svého prohlášení a zalapala po dechu. „Odpusťte,“ omlouvala se chvatně. „Nechápu, kde se to ve mně vzalo…“

„Máte pravdu. Kdybych byl opravdickým džentlmenem, nemusel bych se takhle hloupě opičit. Na druhou stranu bych nedosáhl takových výsledků. Na vydělávání peněz nemají dobře vychovaní pánové hlavu. Nebo žaludek.“

„O tom pochybuji.“

„Skutečně? V tom případě jmenujte alespoň jednoho ze svých známých, jenž se pohybuje ve světě obchodu docela sám.“

Holly se zadumala. V duchu se probírala seznamem mužů, kteří byli považováni za dobré finančníky. Nicméně ti, jež by mohla označit za podnikatele a dosahovali výsledků, o nichž hovořil Bronson, v průběhu let jaksi ztratili lesk a bezúhonnost, které je řadily mezi opravdové džentlmeny. Nerada si musela přiznat, že v honbě za penězi se leckomu snadno pokřiví potřebný charakter. Člověk nemůže brázdit rozbouřené vody, aniž by se namočil.

Hostitel postřehl její zaváhání a samolibě se zazubil. „Přesně, jak jsem si myslel.“

Zamračená Holly odmítla znovu nabídnuté rámě. „Narůstající bohatství by nemělo být jediným životním cílem, pane Bronsone.“

„Proč ne?“

„Láska, rodina, přátelství… To jsou hodnoty, na nichž záleží. Ty si za peníze rozhodně nekoupíte.“

„To byste se divila.“

Nemohla si pomoci a musela se usmát jeho cynismu. „Už kvůli vám doufám, pane Bronsone, že jednoho dne potkáte někoho či něco, pro něž byste byl ochoten vzdát se svého majetku. Kéž bych pak mohla být při tom.“

„Možná se vám vaše přání splní,“ prohlásil věcně a dál Holly provázel dlouhou naleštěnou chodbou.

Hollyin den většinou začínal vpádem její dcerky do ložnice. Skočila do postele, aby matce popřála dobré ráno. Obvykle vstávala bez potíží, dnes se však nedokázala probrat. Ospale cosi zamumlala a zavrtala se zpátky do polštářů. Děvčátko vesele skotačilo kolem ní.

„Mamko!“ volalo a pokoušelo se k ní vsoukat pod pokrývku. „Vzbuď se, mamko! Sluníčko svítí, je nádherné jitro. Chci si hrát na zahradě. A podívat se do stájí. Pan Bronson má spoustu koní. Věděla jsi to?“

V tu chvíli vstoupila do ložnice Maude. „Pan Bronson má spoustu úplně všeho,“ konstatovala kysele. Nato rozesmátá Holly vykoukla z polštářů. Maude naplnila umyvadlo v mramorovém stojanu horkou vodou a připravila své paní rozličné toaletní potřeby, včetně stříbrného kartáče a hřebenu.

„Dobré ráno, Maude,“ pozdravila Holly, sršící nečekaně dobrou náladou a energií. „Jak jsi se vyspala?“

„Dobře a Rose zrovna tak. Řekla bych, že ji vyčerpaly ty nový hračky. A co vy, paní?“

„Báječně jsem si odpočinula.“ Po mnoha probdělých nocích, kdy se zmučeně převalovala na lůžku neschopná usnout, nebo se pro změnu budila ze spánku soužená pochybnostmi, konečně zase jednou spala, jako když ji do vody hodí. Ve chvíli, kdy se ocitla pod Bronsonovou střechou a zbavila se dotírání a přemlouvání ze strany Taylorových, se jí nesmírně ulevilo. Hostitel jim přidělil vzdušné apartmá s prostornými místnostmi, kde kromě lesklého bílého táflování převládaly odstíny béžové a růžové. Okna zdobily nadýchané bruselské krajky, francouzská křesla pro změnu goblénové potahy. Vyřezávaná postel ladila se skříní v rohu komnaty.

Holly potěšilo umístění dětského pokoje, jenž sousedil přímo s jejím. Prostory vyhrazené potomstvu totiž většinou bývaly umísťovány o patro výš. Roseinu světničku vybavili přiměřeně velkým nábytkem z třešňového dřeva, knihovničky přetékaly bohatě ilustrovanými svazky a mahagonový stolek se

prohýbal pod největším domečkem pro panenky, jaký kdy Holly viděla. Miniaturní detaily až zarážely svou přesností. Podlahy kryly aubussonské koberce a ze stropu titěrné spíže visely šunky a kuřata velikosti nehtu u palce.

„Zdál se mi nádherný sen,“ poznamenala Holly. Zívala na celé kolo a pěstmi si mnula oči. Pak se posadila a začala natřásat pomuchlané polštáře.

„Kráčela jsem zahradou plnou rudých růží. Obrovské květy měly nádherné sametové okvětní plátky a působily tak opravdově, že jsem skutečně cítila jejich okouzlující vůni. Mohla jsem si jich natrhat, kolik jsem chtěla. Klidně plnou náruč. Líbilo se mi, že neměly trny.“

„Červený růže, povídáte? Hmm.“ Maude si paní se zájmem prohlížela.

„Říká se, že rudé růže viděné ve snu znamenají štěstí v lásce.“

Holly se na ni udiveně podívala a poté s úsměvem zavrtěla hlavou. „To moje už pominulo.“ Pohlédla na děvčátko, tulící se jí k boku, a políbila je na šošolku tmavých vlásků. „Všechna moje láska náleží tobě a tvému tatínkovi,“ zašeptala.

„Pořád tatínka miluješ, i když je v nebi?“ vyzvídala maličká, zatímco se natahovala pro opomenutou panenku sedící na vyšívané hedvábné pokrývce.

„Jistě že ho miluji. My dvě se přece také máme rády, třebaže nejsme pořád spolu. Nebo snad ne?“

„Ano, mamko.“ Rose k ní přistrčila svou hračku. „Podívej jedna z mých nových panenek. Moje nejoblíbenější.“

Holly se na ni obdivné usmála. Měla porcelánovou hlavu, ruce a nohy. Něžný namalovaný obličej se silně leskl, zpod čepečku vykukoval cop z pravých vlasů. Oděná byla v hedvábné šaty ozdobené knoflíčky, volánky a mašličkami, na nohou namalované rudé střevíčky.

„Je rozkošná,“ přiznala upřímně Holly. „Jak se jmenuje?“

„Slečna Crumpetová.“

Holly se zachichotala. „Myslím, že vy dvě společně uspořádáte mnoho čajových dýchánků.“

Holčička hračku objala a vážně se na matku zahleděla přes její hlavu. „A smíme pozvat i pana Bronsona, mami?“

Matčin úsměv poněkud povadl. „Obávám se, že to nebude možné, miláčku. Pan Bronson je velice zaměstnaný člověk.“

„Aha.“

„Podle mě je divnej,“ soudila Maude. Přinesla ze skříně Hollyin bílý župánek s kanýry a přidržela jej tak, aby se paní mohla bez potíží obléct. „Po ránu jsem klábosila s několika místními děvčaty. – I tu horkou vodu jsem si musela přinést sama. Můžete si zvonit, jak chcete, stejně nikdo nepřijde.

Prozradily mi pár náramně zajímavejch věcí.“

„Co například?“ prohodila Holly jakoby nic. Měla co dělat, aby nedala najevo zvědavost.

Maude naznačila Rose, aby k ní přišla blíž, a pomáhala jí do čistého spodního prádla a bílých punčošek. „Povídaly, že je to hodnej pán a nikomu tu nic nechybí. Ale pořádek tu teda nejni. Ta hospodyně, paní Burneyová, a vostatní personál nestydatě využívají toho, že pán neví, jak to chodí ve slušnejch domácnostech.“

„A tak se nestydí šidit ho, kde můžou,“ doplnila Holly a nesouhlasně zavrtěla hlavou. Okamžitě si předsevzala, že i kdyby se jí v tomto domě nezdařilo nic jiného, služebnictvo zvládne. Zachariáš Bronson si od svých zaměstnanců zaslouží lepší přístup.

Nicméně Maudeina další slova rozptýlila veškeré sympatie. Chůva narazila Rose na hlavu připravené bílé volánkové šaty, aby holčičce zakryla ouška, a pokračovala. „Taky povídaly, milady, že pan Bronson je pořádnej divočák. Vobčas tu pořádá příšerný večírky. Hosti chlastají jako duhy, voddávají se hazardu a v každým koutě se pelešej s běhnama. Všicky ty lidi, co sem choděj, jsou pěkná pakáž. Po jednom takovým virválu dokonce museli v několika místnostech vyměnit koberce i nábytek!“

„Maude!“ Děvčátko se v zajetí bílých kanýrů nespokojeně vrtělo.

„A taky tvrdějí, že je pan Bronson vobšourník jako řemen!“ Služka si tiše vychutnávala dopad svých slov. Obličej mladé paní se plnil nepředstíraným děsem. „Prej nerozlišuje mezi pradlenama a vévodkyněma a honí se za každou sukní, kterou zmerčí. Jedna z holek, ňáká Lucy, dokonce přísahala, že ho načapala se dvěma najednou!“ Jakmile si komorná uvědomila, že Holly nechápe, co má na mysli, dodala spikleneckým šepotem: „V posteli, milady!“

„Maude!“ ozval se Rosein přidušený hlásek. „Nemůžu dýchat!“

Zatímco chůva škubala dívenčinými šaty a uvazovala modrou stuhu v pase, otřesená Holly se pokoušela vypořádat s přílivem šokujících informací. Dvě ženy naráz? O ničem podobném nikdy neslyšela. Nedokázala si představit, proč by někdo dělal něco takového. Zachvátil ji znepokojivý pocit. Jak se zdá, Zachariáš Bronson je přímo prorostlý neřestí. Jak by mohla vůbec napravit takhle zkaženého člověka? Pokoušet se o to je naprostá pošetilost. Dobrá, Bronson se zkrátka bude muset změnit. Ode dneška je konec se zvaním pochybných existencí, sázkami a povětrnými ženštinami. Jakmile Holly či Maude objeví v sídle jen náznak něčeho skandálního, okamžitě se sbalí a odejdou.

„Pán bejval pouliční zápasník, slyšela jste to?“ otázala se Maude, zatímco

pátrala po hřebenu, aby zaútočila na záplavu Roseiných vlásků.

Holčička si povzdechla a netrpělivě vyčkávala s očima toužebně upřenýma na slečnu Crumpetovou. „Už jsi skoro hotová?“ vyzvídala s nadějí v hlase, za což si od chůvy vysloužila pobavený úsměv.

„Budu, až rozmotám tyhle myší ocásky, slečno!“

„Ano, o tom už jsem něco slyšela,“ přiznala zakaboněná Holly.

„Dva roky nebo tak ňák. Alespoň to tvrdil James,“ brebentila dál Maude.

„Boxer. A pokaždý, když se octnul v ringu, tak prej vyhrál spoustu peněz. Věřila byste tomu, že ho James dokonce jednou viděl zápasit? Dlouho před tím, než k němu nastoupil do služby. Pán prej má takovou figuru, jaká se u chlapa jen tak nespatří. Svalnatej a silnej je jak bejk. Prej když se rve, tak je klidnej jak dáma na kafíčku. Žádnej vztek, nic podobnýho. Dokonalej pěstní zápasník.“

Hollyino zklamání rostlo s každým chůviným slovem. „Ach, Maude… Asi jsem zešílela, když jsem vás sem zatáhla. Copak můžu někoho takového naučit etiketě?“

„Já bych řekla, že jo, milady,“ přispěchala služka s názorem a bujaře si uhlazovala světlé lokny deroucí se jí zpod čepce. „Koneckonců pán se přece dostal z provazovýho ringu až sem. Stát se džentlmenem pro něj bude hračka. Je to jen další krok k úspěchu.“

„Jenže ten nejtěžší,“ podotkla Holly kysele.

Rose popadla panenku a přiskočila k lůžku. „Já ti pomůžu, mamko.

Naučím pana Bronsona správnému chování.“

Holly se na dcerku zamilovaně usmála. „Jsi zlatá, že mi chceš pomoci, miláčku, ale od domácího pána se raději drž dál. Víš… Není to hodný člověk.“

„Ano, mami,“ přikývla ukázněně malá, třebaže se jí z hrudi vydralo zklamané povzdechnutí.

Jak správně poznamenala Maude, tahat za šňůru zvonce nemělo cenu. Nikdo ze služebnictva se stejně neobjevil. Nazlobená Holly to po chvilce vzdala. „Pokud budeme jen útrpně čekat, až se někdo uvolí přinést Rose snídani, zemře pravděpodobně hlady,“ bručela rozladěně. „Zřejmě si budu muset okamžitě promluvit s paní Burneyovou. Ráda bych věděla, proč žádný z osmdesáti zdejších zaměstnanců není schopen vystoupat po schodech nahoru.“

„Je to sebranka,“ podotkla Maude chmurně. „Ani jeden za nic nestojí. Když jsem ráno procházela křídlem pro služebnictvo, viděla jsem jednu děvečku s táákovýmhle břichem,“ názorně naznačila pokročilé těhotenství, „a druhá se klidně muckala s chlapem v hale. Další chrněla na stole. Představte si

to. Jeden komorník tu pobíhá se zavšivenou parukou a druhej ve špinavějch kaťatech…“

„Už dost,“ zaprosila Holly a zmučeně se rozesmála. Sepjala ruce v bezmocném gestu. „Je tu tolik co napravovat a já netuším, kde začít.“ Sklonila se ke zmatenému dítěti a políbila je do vlásků. „Rose, miláčku, doprovodíme teď slečnu Crumpetovou do přízemí a poohlédneme se po nějaké snídani.“

„Nasnídáme se spolu?“ otázalo se děvčátko s nadějí v hlase. Tak jako většina dětí jejího postavení, i ona si zvykla na osamělé snídaně v dětském pokoji. S dospělými mohla šlechtická omladina stolovat až od určitého věku, kdy zcela zvládala odpovídající chování.

„Výjimečně ano,“ smála se matka a upravila širokou modrou stuhu v dceřině účesu. „Doufám jen, že půjdeš Bronsonovým příkladem, pakliže se k nám připojí.“

„Samozřejmě!“ Rose popadla slečnu Crumpetovou pevně do náruče a začala ji poučovat, jak se má pravá dáma chovat u stolu.

Nějakým zázrakem se jim podařilo nalézt jídelnu, z níž se linula vábná vůně. Ranní salonek byl okouzlující. Vysokými okny dovnitř proudil dostatek světla, výhled do udržované zahrady lákal k procházkám, obložení místnosti zdobil vkusný zlatý dekor s motivem ovoce. Servírovací stolek se prohýbal pod tíhou ohřívacích nádob s početnými stříbrnými podnosy a ladící porcelánovou soupravou. Šestici malých kulatých stolků osvětlovaly křišťálové svícny.

U jednoho z nich seděla Elizabeth Bronsonová. Právě nesla k ústům šálek. Jakmile spatřila Holly, Maude a Rose, položila jej a na tváři se jí rozlil vřelý úsměv. „Dobré ráno,“ štěbetala vesele. „Rose! Ty dneska posnídáš s námi? To jsem ráda! Doufám, že se posadíš vedle mě.“

„I se slečnou Crumpetovou?“ otázalo se děvčátko a významně pozvedlo novou panenku.

„Slečna Crumpetová si poslouží vlastní židlí,“ pravila Elizabeth velkoryse.

„A my tři si pohovoříme o plánech na dnešní den.“

Holčička se radostí jen tetelila. Těšilo ji, že s ní hostitelka jednala jako s dospělou, a proto k ní pospíchala, co jí krátké nožky stačily. Maude začala tiše připravovat dětskou porci. Pohybovala se jako duch, jako by názorně předváděla, jak pracuje dokonale proškolená služebná.

Holly přistoupila k příborníku, kde si Zachariáš právě nakládal na talíř smažená vejce, studený nářez, chléb a zeleninu. Třebaže byl řádně ustrojen po vzoru džentlmenů – uhlově černý kabátec, tmavé kalhoty a vesta barvy holubí šedi –, pořád z něho vyzařovalo cosi divokého. Holly blesklo hlavou, že se z

něho nikdy nestane uhlazený švihák. Vždycky z něj bude čišet cosi živočišného a nezkrotného. Hostitelův zpytavý pronikavý pohled způsobil, že ucítila píchnutí v hrudi. „Dobré ráno,“ zamručel. „Doufám, že jste si dobře odpočinula.“

Holly si vzpomněla na znepokojivé zvěsti, jež ráno vyslechla, a obdařila ho zdvořilým, leč odtažitým úsměvem. „Výborně, děkuji. Vidím, že jsme se k vám připojily právě včas.“

„Já už jsem téměř po jídle,“ odvětil uličnicky Bronson. „Tohle je nášup.“

Holly nevěřícně pozorovala horu jídla, již měl v úmyslu spořádat, a obočí jí vystřelilo udiveně vzhůru.

V tu chvíli vstoupila do salonu hospodyně. Holly se na ni tázavě zadívala.

„Dobrý den, paní Burneyová. Jak vidíte, byla jsem nucena přivést dceru sem, jelikož nikdo nereagoval na mé zvonění. Je snad s oním zařízením něco v nepořádku?“

„Nevěděli jsme, kam dřív skočit, milady,“ houkla tázaná naprosto bez zájmu, třebaže v obličeji se jí usadil znechucený výraz. „Děvčata nemůžou přiběhnout pokaždé, když si někdo z vás na něco vzpomene.“

Holly stěží odolávala pokušení vyštěknout, že povinností služky je přiběhnout pokaždé, když si panstvo něco přeje. Přesto se rozhodla odložit rozhovor s hospodyní na později. Paní Burneyová pohodila přinesené stříbro a zmizela.

Zatímco si Holly nakládala na talíř plátek chleba, polévkovou lžíci míchaných vajec a kousek šunky, Zachariáš stále lelkoval poblíž. „Dneska ráno mám nějakou práci,“ poznamenal. „Ale po obědě jsem vám k dispozici, pokud se vám to hodí.“

„Bude mi potěšením,“ řekla Holly. „Vlastně bychom si měli na každý den stanovit jakýsi rozvrh. Dopoledne se budu věnovat vaší sestře a vám odpoledne, v době Roseina spánku.“

„Obávám se, že tu pokaždé nebudu,“ odvětil Bronson.

„V tom případě bychom se mohli scházet ve večerních hodinách, poté, co dcerku uložím,“ navrhla vstřícně a hostitel přikývl. Nato mu podala svůj talíř.

„Smíte mi donést jídlo ke stolu, pane. Občas se stává, že není k dispozici obsluha. V těchto případech může džentlmen nabídnout dámě pomoc.“

„Proč bych měl nějaké ženské nosit snídani, když je schopná si ji odnést sama?“

„Protože džentlmen je za všech okolností povinován úslužností vůči dámě.

Musí se starat o její spokojenost a pohodlí.“

Muž pobaveně povytáhl obočí. „Ženské to mají odjakživa lehčí.“

„To sotva,“ odsekla Holly stejně suchým tónem. „Každičkou minutu života strávíme péčí o děti, domácnost, nemocné, nákupy, prádlo, jídlo a plánováním manželova společenského života.“

Bronson se na ni upřeně díval a oči mu jiskřily smíchem. „Čili podobný výčet služeb mohu očekávat od své manželky? V tom případě si vbrzku nějakou pořídím.“

„Nejprve vám ale budu muset vysvětlit základní pravidla dvoření.“

„Už se nemohu dočkat,“ vrněl Zachariáš.

Odnesl talíře ke stolu, za nímž seděly Elizabeth s Rose. Dříve, než mu Holly stačila vysvětlit, kterak má dámu usadit ke stolu, upřela Rose na muže nevinný pohled a položila mu otázku, po níž se o její matku pokoušely mdloby.

„Pane Bronsone,“ otázalo se bezelstně dítě, „proč po večírcích spinkáte v postýlce se dvěma dámami?“

Otřesená Holly si uvědomila, že Rose vyslechla celý rozhovor mezi ní a Maude.

Chůva strnula s talířem v ruce. Jemný porcelán jí vyklouzl z rozechvělých prstů a roztříštil se o podlahu.

Elizabeth se zakuckala. Nějakým zázrakem se jí nakonec podařilo sousto spolknout a ukrýt zrudlý obličej za lněným ubrouskem. Koukaly jí pouze oči. Vyzařoval z nich údiv i smích. „Omluvte mě,“ pravila přiškrceným hlasem,

„ale tlačí mě střevíce. Půjdu se přezout.“ Chvatně opustila scénu a zanechala rozpačité dámy v Bronsonově společnosti.

On jediný si zachoval bezvýraznou tvář, třebaže mu koutek úst podezřele cukal. Musí být vynikajícím hráčem pokeru, napadlo Holly.

„Hosté jsou občas velice unavení,“ vysvětlil děvčátku věcně. „Proto je v některých případech doprovázím na lůžko.“

„Aha,“ přikyvovala maličká.

„Myslím, že už je najedená, Maude,“ pravila Holly, když se konečně zmohla na slovo.

„Ano, milady.“ Chůva se čile vrhla k holčičce a chvatně s ní opouštěla salonek.

„Ale, mami,“ bránilo se děcko, „ještě jsem neochutnala…“

„Smíš si to odnést do dětského pokoje,“ odbyla je matka, jež se snažila předstírat, že se vůbec nic nestalo. „Neodmlouvej a běž. Chci si s panem Bronsonem o něčem pohovořit.“

„Proč s vámi nemohu jíst každý den?“ fňukala malá, když ji Maude za sebou vlekla ven z pokoje.

Bronson zaujal místo po Hollyině boku a kradmo si prohlížel její zakaboněný obličej. „Služebnictvo si očividně pouštělo pusu na špacír,“ poznamenal.

Holly odvětila tak ledovým a řízným tónem, na jaký se v danou chvíli zmohla. „Pokud budeme žít pod vaší střechou, pane Bronsone, je s

‚pomáháním dámám na lůžko‘ konec. Ať už se jedná o jednu, dvě či padesát. Nestrpím, abyste šel mému dítěti špatným příkladem. Mimoto bych vám ráda sdělila, že je mi známo, že s vámi personál nejedná s patřičnou úctou. Jistě by věci velice prospělo, kdybyste se začal chovat tak, abyste si zasloužil náležité uznání.“

Místo aby hostitel upadl do rozpaků či se kajícně hanbil, provrtával lady Taylorovou studeným pohledem. Mračil se čím dál víc. „Vaším úkolem je vysvětlovat mi pravidla společenského styku, paní. Do soukromí se mi však plést nebudete.“

Zvedla vidličku a bezděčně postrkovala po talíři kousek žloutku. „Je mi líto, ale soukromý život nelze oddělit od toho veřejného. Nikdo není schopen po příchodu domů odložit morální zásady jako klobouk a opět je popadnout, když se rozhodne vyrazit si mezi lidi.“

„Já ano. “

Užaslá odvážným tvrzením se nezmohla na víc než na nervózní zachichotání. „To si jenom myslíte!“

„Netvrďte mi, dámo, že každičkou vteřinu svého bytí trávíme pod bedlivým dozorem veřejnosti. Nepokoušejte se mi namluvit, že tu svoji svatozář neodkládáte ani na chviličku.“

Holly si uvědomila, že svírá vidličku jako dýku, a proto ji raději odložila.

„Co přesně tím chcete říct?“

„Nikdy jste to nepřehnala s vínem? Neutratila příliš peněz? Nezaklela jste vzteky? Nerozesmála jste se v kostele? Nepomlouvala jste za zády své přátele?“

„Tedy, já…“ Úporně se pokoušela rozpomenout. Cítila, kterak ji Zachariáš probodává pohledem. „Domnívám se, že ne.“

„Nikdy?“ Odpověď Bronsona očividně neuspokojila. „Nikdy jste nevyhodila přemrštěnou sumu za zcela zbytečné šaty?“ naléhal, jako by se pokoušel vyloudit z lady Taylorové alespoň jediné pochybení.

„Nuže, k jedné slabosti se přiznám.“ Rozpačitě si uhladila sukni v klíně.

„Miluji koláčky. Jsem schopná sníst jich na posezení celý podnos. Zkrátka si nedokážu pomoci.“

„Koláčky,“ zavrčel zjevně zklamán. „Říkáte, že je to jediný kaz na vašem

charakteru?“

„Aha. Netušila jsem, že se bavíme o povahových poklescích. V tom případě by se jich našlo ještě několik,“ ujistila ho suše. „Jsem požitkářská, tvrdohlavá a mám sklony k domýšlivosti. O tomhle jsem ale mluvit nechtěla, pane Bronsone. Zabýváme se vašimi návyky, ne mými. Pokud si doopravdy přejete osvojit si chování džentlmena, nezbývá vám nic jiného než vypořádat se s nízkými pudy a dokonale se ovládat. Ve společnosti musíte předvádět pouze své morální kvality.“

„Nemám žádné morální kvality, lady Holland.“

„Jistě je velice pohodlné – a příjemné – si něco takového namlouvat. Nicméně člověk není svým vlastním pánem, dokud se nenaučí krotit své vášně. Nezřízené choutky totiž vždycky vedou pouze k úpadku duše i těla.“

„K úpadku,“ opakoval chmurně. „Při vší úctě, nikdy jsem si žádného nevšiml.“

„Zatím. Rozhodně není zdravé dopřávat si příliš jídla, pití a… a…“

„Milování?“ přispěchal jí na pomoc.

„Ano. Z toho důvodu očekávám, že od nynějška budete střídmější ve všech směrech. Jistě brzy zjistíte, jak se zdrženlivost příjemně odráží ve vašem jednání.“

„Nejsem anděl, lady Holland. Jsem chlap a ti mají určité potřeby. Jistě, uzavřeli jsme spolu jakousi dohodu, ale pokud si vzpomínáte, netýkala se mé ložnice…“

„Pokud si svůj život nedovedete představit bez povětrných děvčat, voďte si je někam jinam, pane Bronsone,“ trvala na svém Holly. Třebaže nezvedla hlas, zněl ostře jako břitva. „Z dosahu vaší sestry a matky, mé dcery… a mě. Chci v našich vzájemných vztazích nastolit úctu a respekt. Nehodlám setrvávat v domě, kde se odehrávají nepřístojnosti.“

Vyzývavě se měřili očima. „Čili vy mi tu teď oznamujete, že nesmím líhat se ženou ve svém vlastním domě.“ Odsekával jednotlivá slova, jako by nevěřil svým uším. „Zakazujete mi milování v mé vlastní posteli.“

„Pouze v době, kdy budu žít pod vaší střechou, pane.“

„Potřeby těla nemají s džentlmenstvím nic společného. Spatra vám vyjmenuji jména přinejmenším tuctu takzvaných džentlmenů, vysoce ctěných šlechetných dušiček, kteří pilně navštěvují stejné nevěstince co já. Dokonce bych vám mohl vyprávět o pra-řečinkách, v nichž si tito pánové přímo libují…“

„Děkuji, nechci,“ vyhrkla poplašeně Holly a zuřivě si tiskla dlaně k rozpáleným ouškům. „Je mi jasné, jakou jste zvolil taktiku, pane Bronsone.

Poukazujete na cizí neřesti, abyste odvrátil pozornost od těch svých. Nicméně moje podmínky znáte a já očekávám, že je do puntíku splníte. Jestli si do tohoto domu přivedete jednu jedinou pochybnou ženštinu a spustíte se s ní, okamžitě vám vypovím smlouvu.“

Bronson si vzal z umělecky vypracovaného stříbrného podnosu plátek opečeného chleba a namazal jej pořádnou dávkou marmelády. „Proč jsem si jen s vámi něco začínal?“ bručel naštvaně. „Děláte mi ze života peklo.“

„Slíbila jsem vám, že vás zbavím neotesaného chování, a činím, co je v mých silách. A buďte tak hodný, přestaňte šermovat s tím nožem.“

Bronson se ušklíbl, ale okamžitě poslechl. „Poučujte si, jak chcete, drahá dámo, hlavně se mě nepokoušejte převychovat.“

Byl to paličák. Zatvrzele se choval jako uličník, a snad právě proto působil neodolatelně. Holly si lámala hlavu tím, čím ji k sobě tak přitahuje. Možná se ve vybrané společnosti pohybovala příliš dlouho.

„Pane Bronsone,“ prohlásila odhodlaně. „Doufám, že jednoho dne pochopíte, že v milování se skrývá víc než pouhé uvolnění těla. Je to projev lásky… Souznění dvou duší.“

Zachariáš odpověděl temným zachechtáním, jako by ho pobavila skutečnost, že tato křehká bytost o tělesných záležitostech něco ví, a dokonce se domnívá, že mnohem víc než on. „Nejde o nic jiného než o potřebu,“ oponoval. „Třebaže mnozí trubadúři, poetové a pisálci soudí jinak. Patří mezi mé oblíbené kratochvíle.“

„Pak se jim oddávejte, jak je libo,“ odsekla. „Jen ne v tomto domě.“

Počastoval Holly nadřazeným úsměvem. „Nic jiného jsem ani neměl v úmyslu.“

Zachariáš se řítil tryskem do města. Pokoušel se uspořádat roztěkané myšlenky. Nastal den, na nějž se dlouho připravoval. Dnes společně se dvěma partnery podepíše ujednání o přestavbě velké továrny na mýdlo, k níž přibudou domky pro dělníky. Bronsonovi společníci – oba pocházející ze šlechtických kruhů –s těmito výdaji nesouhlasili. Poukazovali na skutečnost, že výroba je na vynikající úrovni a přináší skvělé zisky, tudíž není žádných vylepšení třeba. Koneckonců, zdůrazňovali, dělníci jsou na stávající podmínky dávno zvyklí a žádné zlepšení nevyžadují.

Zachariáše stálo značné úsilí přesvědčit kolegy o svých záměrech. Trvalo dlouho, než pochopili, že pokud pracovníci nebudou muset denně čelit krutým podmínkám a bídě, jejich výkon se zvýší. Věděl, proč oba partneři nakonec ustoupili. Neustálé diskuse o špinavé továrně považovali pod svoji úroveň. S chutí nechali vše na Bronsonovi, což mu náramně vyhovovalo. Osobně na investice dohlédne, a zajistí tak budoucí tučné zisky. Jako cíl si stanovil zdvojnásobení výroby, a to v průběhu dvanácti měsíců. Továrna na mýdlo se jistě stane příkladem pro další manufaktury v Londýně. „Podepiš to a mlč,“ radil jeden ze spoluvlastníků svému druhovi v Zachariášově přítomnosti. „Až dosud jsme s Bronsonem neprodělali, ne? Svěřil jsem mu svoje finance a rodina se nyní těší takovým příjmům, o nichž se nám dřív ani nezdálo. Proč se tedy hašteřit o maličkosti?“

Už proto by se měl Zachariáš soustředit výhradně na nadcházející schůzku a plány s ní spojené. Nicméně do podvědomí se mu neustále vkrádala představa lady Taylorové. Rád si ji dobíral a vadil se s ní. Dojímal ho tajemný posmutnělý úsměv, jenž se občas usadil na křivce sladkých rtů.

Holly mu připadala neodolatelná, přestože by nedokázal říct proč. Na společnost krásných žen byl zvyklý. Obzvlášť obdivoval ty laskavé a ctnostné. Nikdy však po žádné nezatoužil. Bohyně ho nepřitahovaly. Nevinnost, a to v kterékoliv formě, nepovažoval za vzrušující. Upřednostňoval zkušené prostopášnice s nestoudným pohledem a divokými představami, jejichž dokonale pěstěné prsty na večírcích dovedně rejdily pod nažehlenými ubrusy.

Lačnil po panovačných společnicích s bezostyšným chováním a nemravným slovníkem. Zbožňoval ženy, které na veřejnosti vystupovaly jako dokonalé dámy, v ložnici se však proměnily v nestydaté samičky.

Lady Holly jeho nároky nesplňovala. Netoužil dostat ji do postele. Proč se tedy začíná potit, sotva na ni pomyslí? Proč se v její blízkosti cítí tak spokojený? Jistě, je pohledná, ale s fešanda-mi se setkává na každém kroku. Je sice štíhlá, to ano, ale o skvělé postavě se nedá hovořit. Příroda lady Holland nedopřála ony elegantní křivky, které muži nyní tolik obdivují. V podstatě je mrňavá. Při představě drobného těla, ztrácejícího se v jeho prostorném, hedvábím vystlaném lůžku, se ušklíbl. Co by si s ní v ložnici počal? Ledaže by ji honil z rohu do rohu.

Jenže k něčemu takovému nikdy nedojde. Na to, aby ji sváděl a tropil si z ní legraci, si lady Holly příliš vážil. Netoužil své učitelce zlomit srdce či pošlapat duši. I kdyby jí přinesl přechodné potěšení, jistě by ji brzy zachvátil pocit viny a lítost. A jeho by začala nenávidět. Lepší bude nechat vše tak, jak to je. Jen ať se utápí ve vzpomínkách na zesnulého manžela a opatruje se pro něho, dokud se znovu neshledají na onom světě.

Tělesně ho dovede uspokojit mnoho žen, žádná mu ale nedá to, co ovládá lady Taylorová. Je inteligentní, ukázněná a pozoruhodná, a pokud ji neodradí svým zhýralým chováním, může se z její společnosti těšit celičký rok. A to je ve svém důsledku příjemnější než orgie pořádané jedinou noc.

Na Hollyin návrh se sešly v rozlehlé zahradě. Shodly se na tom, že by se měly nejprve poznat a teprve poté začít s lekcemi etikety. „Tady se ráda procházím,“ pravila Elizabeth a vedla svou společnici do odlehlého cípu zeleně, jehož se nedotkla úporná snaha zahradníků vnutit přírodě jednotný ráz. Kráčely po vápencem vydlážděné cestičce a Holly obdivovala huňaté trsy nedávno odkvetlých sněženek. Stezku lemovaly okrasné stromy a keře zimostrázu, jež plnily ovzduší jemnou vůní. Sytě zelené, pečlivě zastřižené živé ploty zkrášlovaly první lístky šarlatového klematisu.

Během rozhovoru si Holly uvědomila, že Elizabeth je vskutku mimořádná bytost. Přímočará dívka otevřeně povídala o svých nedobrých zkušenostech s okolním světem. Nejednalo se o ochraňovanou skleníkovou květinku, nazírající na společnost ze své omezené perspektivy. Elizabeth se narodila do chudoby. Neutěšené dětství ji dávno připravilo o iluze. Vážné tmavé oči viděly víc, než by příslušelo dívce jejího věku. Chovala se, jako by jí záleželo jen na ní samotné. Podobné vlastnosti prvotřídní nápadníky spíše odpuzují, na druhou stranu mladá žena vynikala zvláštním divokým romantickým

kouzlem, kterému mnozí pánové nedokážou odolat.

Elizabeth odhodila z tváře záplavu bujných kadeří a s charakteristickou přímočarostí se pustila do hovoru. „Doufám, že o mém bratrovi nesmýšlíte nikterak zle, lady Holland.“

„Představuje pro mne mimořádnou výzvu.“ Holly natahovala nohy, aby s rázně mašírující dívkou udržela krok.

„Neztratila jste tedy zájem?“

„Vůbec ne.“

„To je dobře.“ Elizabeth se očividně ulevilo. „Chápala bych, kdybyste ho považovala za zkaženého mizeru. Zach má skutečně mnoho špatných vlastností. Je divoký a arogantní…, ale pod drsnou slupkou se skrývá jemné jádro. Pravda, vy tuto stránku jeho povahy asi nikdy nespatříte, ale ke mně a k matce je velice citlivý a pozorný. Chtěla jsem vám jen říct, že stojí za to mu pomáhat.“

„Pokud bych si nemyslela totéž, nikdy bych jeho nabídku nepřijala.“ Zvolna stoupaly ke dvěma umělým rybníkům. Nad vodou se stále vznášela mlha, ranní mrazík postříbřil listoví jinovatkou. Holly zhluboka dýchala. S úsměvem se obrátila k Elizabeth. „Úspěchy vašeho bratra mi imponují.“ Rozmáchlým gestem ukázala na krásu vůkol.

„Zach se může přetrhnout, aby dostal vše, co si usmyslí,“ podotkla jeho sestra a zpomalila. Právě přecházely kamenný mostík vedoucí do upraveného parku. „Ať to stojí, co to stojí. Otce jsem nikdy nepoznala. O mě a matku se vždycky staral jedině on. Když jsem byla malá, dřel v docích, aby nás uživil. Přesto jsme nikdy neměli dost peněz na slušný život. Pak se z něho stal boxer. Vedl si dobře, to ano, ale zápasy byly tak kruté… Jenom jsem o nich slyšela vyprávět a dělalo se mi zle.“ Zastavila se u jehličnanu sestříhaného do podoby tří na sebe postavených koulí a nervózně si prohrábla ebenovou hřívu nad čelem. Bolestně si povzdechla. „Po každém zápasu se vracel do toho páchnoucího doupěte, kde jsme tenkrát bydleli. Ach, kdybyste viděla, jak vypadal! Celý zkrvavený a potlučený… Tělo mu modřinami jen hrálo. Zranění ho soužila tak, že když jsme ho s matkou chtěly potřít mastí, nenechal na sebe ani sáhnout. Prosily jsme ho, aby s tím přestal. Ne. Jak si Zach jednou vezme něco do hlavy, nikdo s ním nehne.“

Holly se doloudala k upravenému plotu. „Jak dlouho bojoval v ringu?“

„Přibližně dva roky.“ Elizabeth se do očí svezla neposlušná lokna a dívka se zamračila. „Ach, ty zatracené vlasy… Nedají se zkrotit.“ Popadla zmíněný pramen, znechuceně jej zkroutila a přichytila k beztvaré změti vlasů na temeni. „Když mi bylo dvanáct,“ pokračovala, „přestěhovali jsme se do

vlastního domečku. Tehdy se Zach stal spolumajitelem parníku a začal rozmnožovat svůj majetek. Inu, od té doby jako by se proměnil v bájného Midase. Ať si předsevzal, co chtěl, vždycky dotáhl svůj záměr do konce a dařilo se mu. Až na to, že… Zkrátka se od doby, kdy se rval na ulicích, zásadně nezměnil. Často se chová, jako by dosud stál v ringu. Ne že by někoho fyzicky napadal, to ne, ale… Chápete, co tím chci říct?“

„Ano,“ zamumlala Holly. Zachariáš Bronson zůstal popudlivým chlapíkem. Snadno vzplál, nedokázal udržet přirozenou útočnost pod kontrolou. Jen s tím rozdílem, že nyní bojoval na poli obchodu. Ve své domýšlivosti střídal jednu ženu za druhou, aby si vynahradil roky utrpení a nedostatku. Potřeboval by někoho, kdo by ho zkrotil natolik, aby obstál v kultivované společnosti. Ona to jistě nebude. Holly potěší, když se jí podaří jemně přibrousit pánovy ostré zoubky.

„Zach touží po manželství a urozené nevěstě,“ pravila Elizabeth uštěpačně.

„Řekněte mi pravdu, lady Holly. Domníváte se, že by u nějaké šlechtičny uspěl?“

Otázka Holly zaskočila. Neměla ponětí. Byla si jistá jedinou věcí – žádná z debutantek, uváděná tuto sezonu do společnosti, by si nedokázala poradit s nespoutaným mužem Bronsonová typu.

„Myslela jsem si to,“ zabručela Elizabeth, když si v Hollyině tváři přečetla předpokládanou odpověď. „Alespoň vím, jak si stojím já. Není pro mě žádným tajemstvím, že by mě Zachariáš rád výhodně provdal. Jenže jak to tak vypadá, neštěkne po mně ani obstarožní baron či vikomt.“ Vyprskla nevázaným smíchem. „Jenže bratr si nedá pokoj, dokud ze mě nebude přinejmenším hraběnka!“

Holly se usadila na mramorovou lavičku a upřeně si dívku prohlížela.

Nesmála se. „A co vy? Sdílíte bratrovy představy?“

„Dobrý bože! Jistěže ne!“ Elizabethino veselí ustalo, jako když utne. Neklidně obcházela zušlechtěný keř. Rtuťovitá letora jí neumožnila klidně sedět. „Já chci totiž nemožné…, takže nejspíš skončím jako stará panna, cestující z místa na místo, dokud mě někde nezastihne smrt.“

„Povězte mi,“ naléhala Holly jemně, „o čem tedy sníte?“

Elizabeth na ni vyzývavě pohlédla. „Věřte mi, že o ničem světoborném. Spokojila bych se s obyčejným chlapem, který by mě miloval a nezáleželo by mu na bohatství mého bratra. Toužím po čestném slušném člověku, který by se dokázal s takovým prokletím vypořádat. Jenže žádného takového v životě nepotkám. Je úplně jedno, jak dokonalému vystupování mě naučíte. Dámou se nikdy nestanu.“

„Proč ne?“

„Protože jsem levoboček,“ vyhrkla Elizabeth a nejisté se zahihňala. Holly se ve tváři nepohnul ani sval. „Copak vám to Zach neprozradil? No jistě. Tak jako vždycky se domnívá, že když se o něčem nemluví, tak to prostě zmizí. Ale pravda je taková, že jsem výsledkem matčina románku, do něhož se pustila dlouho po smrti svého zákonitého chotě. Měla smůlu. Potkala lumpa, který ji oslnil hezkými slovy a lacinými dárky. Když se jí nabažil, vypařil se. Přirozeně jsem se s ním nikdy nesetkala. A tak do rodiny přibyl další krk. To kvůli mně Zachariáš s matkou dlouho živořili. Sotva bráška trochu povyrostl, musel se o nás starat.“

Dívka se tvářila zahanbeně. Holly k ní pocítila stále sílící příval sympatií.

„Elizabeth, prosím, přisedněte si ke mně.“ Ukázala na místo po svém boku.

Po dlouhém váhání dívka poslechla. Upřeně zírala před sebe. Holly pečlivě volila slova. „Elizabeth, na nemanželském původu není nic mimořádného. Mezi aristokracií je takových dětí spousta a všechny našly ve společnosti své místo.“

„Dobrá,“ přikývlo děvče zachmuřeně, „ale na přitažlivosti mi to moc nepřidá, co?“

„Jistě nejde o něco, čím by se člověk chlubil,“ připustila lady Taylorová.

„Ale rozhodně to neznamená, že o vás neprojeví zájem milý nápadník.“ Povzbudivě poplácala dívku po paži. „Proto bych se na staropanenství moc netěšila.“

„Jenže já se nehodlám provdat za hned tak ledaskoho,“ trucovala Elizabeth. „Buď půjde o ženicha, který opravdu stojí za to, nebo zůstanu nedotčená.“

„Samozřejmě,“ ujistila ji Holly. „Existuje mnoho věcí, které jsou horší než život bez manžela. Například život se zlým a omezeným chotěm.“

Dívka se překvapeně zachichotala. „Vždycky jsem se domnívala, že lidé z vašich kruhů považují jakýkoliv sňatek za lepší než žádný.“

„Na to, abych zastávala podobný názor, jsem viděla příliš nešťastných dvojic, kdy se manželé k sobě nehodili a oba tím trpěli. Partneři si musejí být navzájem sympatičtí a jeden k druhému vstřícní.“

„A jaké manželství jste měla vy?“ Sotva to dořekla, Elizabeth zrudla jako rak. Obávala se, že zašla příliš daleko. „Promiňte, nechtěla jsem se vás dotknout.“

„Nic se nestalo. Vůbec nic. Ráda na George vzpomínám. Chci, aby neupadl v zapomenutí. Prožili jsme spolu báječný vztah. Ten nejkrásnější, jaký si

dovedete představit.“ Holly se vševědoucně usmívala. Natáhla nohy a zadívala se na ošlapané špičky střevíčků. „Když o tom teď přemýšlím, připadá mi to jako sen. George jsem milovala snad odjakživa – jsme velice vzdálení příbuzní a v dětství jsme se párkrát setkali. Jednalo se o velice pohledného, příjemného mladíka. Rodina i přátelé ho zbožňovali. Bývala jsem tlusťoučké plaché dítě. V té době jsem si s ním vyměnila sotva deset slov. Potom ukončil studia a nějakou dobu se oddával cestování. Dlouho jsme se neviděli. Když se po čtyřech letech vrátil, právě jsem dovršila osmnáctý rok. Potkali jsme se na plese.“ Rozesmátá Holly si přitiskla dlaně k planoucím líčkům. I po tolika rocích se dokázala při téhle vzpomínce červenat. „George mě požádal o tanec a mně se v té chvíli snad zastavilo srdce. Oplýval takovým tím nevtíravým šarmem a rozvahou, jimž jsem nedokázala odolat. Několik následujících měsíců se mi horlivě dvořil. Pak dal otec svolení a mohli jsme si navzájem udělit svátost manželskou. Prožili jsme tři společné roky. Neuplynul jediný den, aniž bych si uvědomovala, jak moc jsem milována a opečovávána. Rose se narodila dvanáct měsíců před Georgeovou smrtí. Děkuji Bohu, že s ní mohl strávit alespoň nějaký čas.“

Elizabeth příběh okouzlil. „Ach, lady Holland.“ Udiveně na společnici zírala. V očích se jí zračilo porozumění. „Měla jste takové štěstí, že jste potkala toho pravého.“

„Ano,“ přikývla Holly. „Dobře si to uvědomuji.“

Hodnou dobu obě mlčky hleděly na květinové záhony. Elizabeth se z rozjímání vzpamatovala jako první. „Nuže, pusťme se do nejtěžšího úkolu, který před vámi kdy stál, lady Holland,“ pravila rázně. „Co kdybychom se teď vrátily zpátky do domu a začaly s výukou?“

„Zajisté.“ Holly vstala a uhladila si sukně. „Napadlo mě, že bychom mohly začít se správným sezením, vstáváním a chůzí.“

Svým návrhem si vysloužila další dávku srdečného smíchu. „Myslela jsem si, že tohle už ovládám!“

Holly se usmála. „Vedete si vskutku docela slušně, Elizabeth. Přesto bych ráda opravila několik drobností…“

„Ano, já vím. Když kráčím, komíhám pažemi, jako bych se účastnila závodu ve veslování.“

Výstižný popis vyčaroval na Hollyině tváři další úsměv. „Ujišťuji vás, že to není tak zlé.“

„Jste rozená diplomatka,“ ušklíbla se dívka. „Ale dobře si uvědomuji, že jsem šarmantní asi tak jako voják na cvičišti. Pokud se vám povede vychovat

ze mě křehkou květinku oplývající ženským kouzlem, budu to považovat za zázrak.“

Vracely se zpět a Holly měla co dělat, aby udržela s mašírujícím děvčetem krok. „Takže pro začátek byste mohla kupříkladu zpomalit,“ lapala po dechu.

„Promiňte.“ Elizabeth znatelně zvolnila. „Vždycky se pohybuji způsobem, jako bych nevěděla, kam dřív skočit. Ačkoliv v tu chvíli nemám nic na práci.“

„Moje guvernantky mi od dětství vtloukaly do hlavy, že dámy a pánové nikdy nespěchají. Je to prý známka hrubosti.“

„Proč?“

„Sama nevím.“ Holly se lítostivě zachichotala. „Upřímně řečeno, nechápu důvody mnohých věcí, jimž vás hodlám v budoucnu naučit. Zkrátka je to určitá tradice.“

Do sídla se vracely jako dvě přítelkyně. Holly by nikdy nevěřila, že si oblíbí sestru Zachariáše Bronsona. Elizabeth za námahu jistě stojí. Zaslouží si lásku a obdiv. Jenže k tomu potřebuje správného partnera. Silného muže, který ji nebude hlídat na každém kroku. Člověka, jenž ocení energií sršící bytost a nepokusí se ji zkrotit. Právě přirozený temperament dívku činí tak žádoucí.

Někoho vhodného bych měla znát, dumala Holly a v duchu se probírala pomyslným seznamem svých známých. Večer napíše několika přátelům, s nimiž se dlouho neviděla. Je načase oprášit staré vztahy, vyslechnout si horké novinky a klípky a zařadit se zpátky do společnosti. Po letech samoty jí zčistajasna připadalo zvláštní, jak moc se těší mezi své bližní. Zmocnila se jí zvláštní lehkost. Byla plná nadějí, vzrušení, dychtivosti. Tak se necítila od…

Georgeovy smrti. Znenadání se Holly zmocnilo podivné napětí a skvělá nálada se rozplynula. Připadala si provinile. Jako by po Georgeově předčasném odchodu pozbyla právo na štěstí. Po dobu smutku na něho téměř nepřetržitě vzpomínala… Nyní ho pustila z hlavy. Zabývá se osudy jiných lidí, uvažuje o nich, dokonce s nimi i bydlí. A George se s nimi nikdy nesetká…

Nevzdám se tě, nejsladší miláčku, pomyslela si horoucně. Nezapomenu ani na jedinou minutu, kterou jsme spolu strávili. Pouze jsem potřebovala změnu, nic víc. Po zbytek života budu čekat na den, kdy se spolu znovu shledáme…

„Jste v pořádku, lady Holland?“ Elizabeth se zastavila u domovních dveří a prohlížela si přítelkyni tmavýma očima plnýma upřímného zájmu. „Nějak jste ztichla a ve tváři jste celá rudá… Ach, že já jsem zase hnala jako zběsilá?“ Zahanbeně svěsila hlavu. „Odpusťte. Příště se budu šourat, jen co noha nohu

mine, přísahám.“

„Ne, ne…,“ oponovala Holly. „Je to úplně jinak. Obtížně se to vysvětluje. Víte, poslední tři roky jsem prožila jako v mátohách. Nyní se změnilo tolik věcí… Jsem z toho trošku zmatená a těžko si zvykám.“

„Aha.“ Elizabeth se očividně ulevilo. „Něco podobného provedl bratr už mnoha lidem. Zamíchal s jejich životy a převrátil je úplně naruby.“

„Já jsem mu za to vděčná. Líbí se mi tady a těší mě, že mohu být užitečná i někomu jinému než jenom dcerce.“

„Vděční bychom měli být spíše my. A také jsme. Díkybohu se konečně našel někdo, kdo je ochoten tuhle rodinu kapánek zkulturnit. Jenom mě mrzí, že se nemohu dívat, až budete Zacha učit slušnému chování. Řekla bych, že přijdu o náramnou švandu.“

„Nevadilo by mi, kdybyste se k nám připojila.“ Holly se nápadu okamžitě chytila. Pranic se netěšila, až zůstane se Zachariášem Bronsonem o samotě. Přítomnost jeho sestry by poněkud zmírnila napětí, jež mezi nimi vznikalo.

„Zach nebude souhlasit,“ brblala dívka. „Vyjádřil se jasně. Ve svém případě vyžaduje naprosté soukromí. Je příšerně samolibý, však víte. Nikdy nepřipustí, aby ho někdo nachytal ve slabé chvilce. Rozhodně nestojí o to, aby se kdokoliv, včetně mě, dozvěděl, jak málo ovládá zásady etikety.“

„K tomu, aby se z muže stal džentlmen, je zapotřebí mnohem víc než zvládnutí předepsaných manýr,“ odvětila Holly. „Je to stav mysli. Člověk musí být přirozeně noblesní, laskavý, čestný, odvážný, obětavý a slušný. Každičkou minutu svého bytí. Jak před zraky svých bližních, tak i ve chvílích, kdy je úplně sám.“

Krátké mlčení přetrhl Elizabethin nečekaný úsměšek. „Nóóo,“ protáhla dívka nezdvořile, „v tom případě vám přeji hodně štěstí.“

Dívčina výuka probíhala bez sebemenších potíží. Holly Elizabeth předvedla, kterak dáma správně sedí a jak s grácií vstává ze židle. Trik spočíval v udržení vzpřímeného trupu a zvládnutí sukní jednou rukou tak, aby se frivolně nevinily, a nedejbože neodhalily obnažený kotníček. Dostavila se i Elizabethina matka Paula a tiše přihlížela usazená v koutku. „Pojď si to také zkusit, mami,“ naléhala dcera, ale postarší dáma s úsměvem odmítla.

Děvče se občas chovalo rozpustile a dělalo na matku opičky, aby ji pobavilo. Schválně si sedalo a vstávalo s takovou prkenností, jako by spolklo pravítko, či dopadlo na sedátko jako podťaté, až se všechny tři prohýbaly smíchy. Nicméně k polednímu už Elizabeth ovládala veškeré jemné nuance a

její učitelka se cítila více než spokojená.

„Perfektní. Vidíte, jak jste elegantní, Elizabeth?“ zvolala Holly.

Mladá dáma se zapýřila. Na takovou chválu nebyla zvyklá. „Do zítřka všechno zapomenu.“

„Budeme cvičit tak dlouho, dokud vám návyk nepřejde do krve a nestane se vaší druhou přirozeností,“ odvětila Holly.

Nato se dívka se založenýma rukama svezla do nejbližšího křesla a značně nespolečensky rozhodila dlouhé nohy. „Lady Holland,“ otázala se s poťouchlým úsměvem, „nenapadlo vás někdy, že všechna tato pravidla a cukrbliky si aristokracie vymyslela čistě jenom proto, aby si ukrátila nekonečně dlouhou chvíli?“

„Možná máte pravdu,“ smála se Holly.

Poté se rozloučila, aby se podívala po své dcerce. Šibalský dotaz jí přesto nešel z hlavy. Pravidla slušného chování a předepsanou etiketu do sebe vstřebávala od útlého dětství. Až dosud je brala jako pevně daná a nenapadlo ji nad nimi hloubat, natož pátrat po nějakém logickém vysvětlení. Dobrých mravů, zdvořilosti a slušnosti bylo určitě třeba za všech okolností. Ale jistá strojenost, o níž hovořila Elizabeth… Opravdu tolik záleží na tom, jak člověk stojí či gestikuluje? Anebo na tradičních frázích nebo vhodném oděvu? Nejedná se ve skutečnosti o nezbytné rekvizity, jimiž lidé prokazují svoji příslušnost, ne-li přímo nadřazenost?

Myšlenka, že by se muž typu Zachariáše Bronsona mohl někdy rovnat někomu, jako… Dobrá, jako jsou Taylorovi anebo přímo drahému Georgeovi, i jí samotné připadala poněkud pobuřující. Většina aristokratů by ji v tu ránu zavrhla. Někteří lidé se zkrátka s modrou krví už narodí, stojí za nimi generace urozených předků, a proto se cítí lepší a jedineční. K podobnému uvažování byla odmalička vedena i Holly. Naproti tomu Zachariáš Bronson přišel na svět bez jediné výhody. Přesto se nyní mohl se šlechtou směle srovnávat. Za jeho bohatstvím a vlivem však stojí pouze vlastní úsilí a pracovitost. Teď se ze všech sil pokouší přetvořit sebe i svoji rodinu. Snaží se obrousit hrany své nezlomné povahy. Je doopravdy horší než Taylorovi? Anebo ona sama?

Dokud nenastoupila k Bronsonovým, podobné úvahy ji netrápily. Poprvé si uvědomila, že nejenom ona někoho mění. Společné soužití ovlivňuje i ji. A to ji trápilo. Co by tomu řekl George?

Po odpoledni stráveném v zahradách a čtením knížek se Holly s dcerkou usadily v knihovně, aby vyčkaly příchodu Zachariáše Bronsona. Rose

posvačila mléko a chléb s máslem a bezstarostně si hrála na podlaze, zatímco její matka usrkávala čaj z jemného šálku s květinovým dekorem. Záře ohně z prostorného mramorového krbu se mísila s paprsky zapadajícího slunce prodírajícími se do komnaty těžkými sametovými závěsy.

Holly se neopovažovala zaujmout místo u pánova masivního stolu, proto se usadila k menšímu stolku poblíž a zapisovala si poznámky. Hodlala svého žáka seznámit se správným způsobem oslovování různých příslušníků společenské smetánky. Jednalo se o složitou problematiku, v níž občas lavírovali i ti, kdo se mezi šlechtou narodili. Pokud však chtěl Bronson ve společnosti obstát, musel přesně rozlišovat, kdo je kdo. Byla tak zabraná do práce, že si pánova příchodu všimla až ve chvíli, kdy dítě nadšeně vypísklo:

„Už je tady, mami!“

Zvedla oči a ztuhla. Kdykoliv se ocitla v mužově blízkosti, stravovala ji podivná nervozita. Přesto se vždycky zatetelila radostí. Rozložitý energický chlap s sebou přinášel závan svěžího vzduchu, vůni života. Přistoupil k Holly, aby jí složil poklonu.

Ihned ji zasáhlo osobité aroma, sestávající z pachu koní, naškrobeného prádla a čerstvého potu. Díky snědé pokožce, třpytícím se tmavým očím a vousům, prorážejícím na ráno pečlivě vyholené bradě, vypadal mužněji než všichni pánové, s nimiž měla až dosud tu čest se setkat. Bronson se usmál a bílé zuby podmanivě zasvítily v opáleném obličeji. Holly si pojednou uvědomila, že je nesmírně pohledný. Ne v tom klasickém slova smyslu, ale zcela určitě je velice přitažlivý.

Nečekané poznání ji zaskočilo. Podobní hrubiáni se jí přece nikdy nezamlouvali. Určitě ne poté, co se zamilovala do člověka tak něžného, jako byl George. Zlatovlasý vstřícný manžel rozhodně v nikom nebudil hrůzu. Holly se častokrát dobře bavila pozorováním uchvácených ctitelek, kroužících kolem manžela. Nepřitahoval je pouze svým oslňujícím vzhledem. Snad ještě více působily vlídná povaha a dokonalé chování. Byl uhlazený, zdvořilý, džentlmen každým coulem.

Srovnávat George Taylora se Zachariášem Bronsonem znamenalo porovnávat prince s pirátem. I kdyby někdo vtloukal do Bronsona správné manýry po celých deset let, stejně bude na první pohled pořád vypadat jako darebák. Nikdo mu nevymaže z očí raráškovské plamínky a z tváře ďábelský úsměv. Nedalo práci si představit, jak do pasu nahý buší do soupeře v provazovém ringu. Brr, něco takového by si dáma snad ani představovat neměla. Holly se znenadání cítila provinile.

„Dobré odpoledne, pane Bronsone,“ pozdravila a gestem muže vyzvala, aby zaujal místo vedle ní. „Doufám, že nemáte námitek ohledně Roseiny přítomnosti. Bude si hezky hrát v koutku. Slíbila, že zůstane potichu jako myška.“

„Proti tak okouzlující společnosti přirozeně nic nemám.“ Hostitel se usmál na děvčátko poslušně sedící na koberci s hračkami u nohou. „Pořádáš čajový dýchánek, slečno Rose?“

„Ano, pane Bronsone. Slečna Crumpetová mne právě požádala, zda bych jí nedolila šálek. Nedáte si s námi, pane?“ Dříve, než matka stačila zasáhnout, přispěchala k domácímu s hrnečkem pro panenky. Nebyl větší než nehet u palce. „Prosím, pane.“ Poté nakrabatila čelo. „Je to jenom ‚jako‘, ale dělejte, že vám hrozně moc chutná.“

Bronson důležitě převzal křehký koflík. Opatrně pomyslný nápoj ochutnal.

„Asi bych si přidal trochu cukru,“ prohlásil zamyšleně.

Holly pozorovala, kterak přislazují čaj k Bronsonově spokojenosti. Nikdy by nevěřila, že hostitel tak snadno přistoupí na dětskou hru. Ani Georgeovi bratři, Roseini rodní strýčkové, s ní nedokázali jednat s podobnou lehkostí. Děti zkrátka do chlapského světa nepatřily. Ani ti nejsvědomitější otcové nečinili zpravidla víc, než že se na potomka denně dvakrát třikrát podívali, a z povzdáli dohlíželi na jeho výchovu a vzdělání.

Bronson si všiml Hollyiných rozpaků. „Když byla Elizabeth v Roseině věku, navštěvoval jsem čajové dýchánky docela často,“ vysvětloval. „Až na to, že Lizzie si vystačila se starým šindelem místo podšálku a místo porcelánu mi vždycky naservírovala otlučený plecháček. Vždycky jsem si umiňoval, že jí jednoho dne koupím opravdový dětský čajový servis. Než jsem však stačil vyplnit svůj slib, vyrostla a o hračky přestala mít zájem.“

Do místnosti vstoupila služka s občerstvením. Bronson si potěšené mnul ruce. Na těžkém stříbrném tácu balancovala kávová souprava a talířek s cukrovím. Děvče vše nemotorně rovnalo na stolek.

Holly se tiše zeptala na služčino jméno. Pak komornou diskrétně poučila:

„Podnos můžete odložit na příborník, Gladys. Nádoby potom odnosíte hezky jednu po druhé. A nezapomeňte, obsluhuje se zleva, prosím.“

Očividně zaskočená dívka se podezřívavě zahleděla na svého pána. Ušklíbl se a vážně prohlásil: „Udělejte, o co vás lady Holland žádá, Gladys. Obávám se, že její autoritě tu jsme podřízeni naprosto všichni – včetně mě.“

Gladys přikývla a poslechla. K Hollyině překvapení před ni postavila talířek vrchovatě naložený kulatými koláčky s narůžovělou polevou.

Taylorová vyslala k zaměstnavateli provinilý úsměv. Věděla, že je nechal upéct jenom kvůli ní. „Pane Bronsone,“ navázala na ranní rozhovor,

„nechápu, z jakého důvodu mě krmíte sladkostmi?“

Oslovený se pohodlně uvelebil v židli. Tvářil se nepřístupně. „Chtěl jsem vidět, jak budete zápasit s pokušením.“

Holly nedokázala potlačit veselí. Ten troufalý rošťák! „Vy jste ale zlomyslný.“

„Jsem,“ souhlasil bez váhání.

Rozesmátá Holly se chopila cukrářských kleští a zkušeně přenesla jednu z pochoutek na dezertní talířek, aniž by ji pochroumala. Podala jej dcerušce, která se na dobrůtku nadšeně vrhla. Poté, co obsloužila sebe a Bronsona, mu přednesla své představy.

„Po úspěchu, kterého jsem dnes dosáhla s vaší sestrou, jsem poněkud neskromná,“ prohlásila rozhodně. „Z toho důvodu bychom mohli začít s jedním z nejobtížnějších témat.“

„Tituly a pravidla hry se šlechtou,“ zabručel Zachariáš, probíraje se dlouhým seznamem požadavků napsaných úhledným rukopisem. „Bůh mi pomáhej.“

„Pokud zvládnete tohle,“ uculovala se Holly, „a navíc nějakou tu čtverylku, máte vítězství skoro v kapse.“

Bronson popadl jeden z koláčků prsty a nacpal si jej do úst. „Nemusíte být tak přičinlivá,“ ucedil koutkem meloucí se pusy.

Holly si v duchu poznamenala, že bude muset něco podniknout s jeho stolovacími návyky. Bronson se živil jako primitiv. Potom začala s vysvětlováním: „S pěticí šlechtických titulů jste se již setkal. Jsou to: vévoda, markýz, hrabě, vikomt a baron.“

„A co rytíři?“

„Rytíři nepatří k šlechtickému stavu, zrovna tak jako baroneti.“ Holly donesla k ústům titěrné sousto napíchnuté na vidličce a na okamžik slastí zavřela oči. Vychutnávala si růžovou polevu rozpouštějící se na patře. Když usrkávala čaj, uvědomila si, že na ni hostitel hledí zvláštním pohledem. V obličeji se mu zračil napjatý výraz, ostražité oči připomínaly šelmu na číhané.

„Lady Holland,“ pravil zachmuřeně, „máte tam drobek. Na…“ Pojednou se zarazil, jako by mu došla slova.

Holly prozkoumala špičkou jazyka levý koutek a objevila střepinku ledové polevy. „Děkuji vám,“ zamumlala a opatrně setřela skvrnku ubrouskem. Nechápala, proč je Bronson náhle vyvedený z míry. Proto ihned pokračovala

nesmlouvavým tónem. „Zpátky k aristokracii. Titul smí užívat pouze jediný právoplatný dědic. Všechny ostatní hodnosti, včetně těch, které automaticky obdrží nejstarší synové, jsou považovány za pouhou zdvořilost. Na třetí stránku jsem pro vás nakreslila jakýsi žebříček, abyste se v tématu lépe orientoval…“ Holly sklouzla ze židle a přistoupila těsně k Bronsonovi, listujícímu si ve svazku papírů. „Tady,“ ukázala mu přes rameno. „Dává to smysl, anebo se v tom pavouku nevyznáte?“

„Je mi to jasné. Ačkoliv… Proč v těchto dvou sloupcích nejsou žádné zdvořilostní tituly?“

Holly se přinutila soustředit na nákres. Nedařilo se jí to. Měli hlavy těsně u sebe a ona byla v pokušení dotknout se mužových vlasů. Husté neposlušné prstýnky potřebovaly vykartáčovat a uhladit pomocí pomády. Zejména tam, kde Zachariášovi spadaly neuspořádaně do čela. Ebenově černá kštice v ničem sebeméně nepřipomínala důvěrně známé manželovy blond vlasy jemné jako hedvábí. Nejvíce ji přitahovaly kadeře kroutící se na býčí šíji, jež se zdála být tvrdá jako ze železa. Holly se téměř neovládla a prohrábla je prsty. Vyděšená svými úvahami zaťala prsty pevně v pěst a odpověděla: „Protože potomci vévodů, markýzů a hrabat se smí představovat jako lordové a lady, ale děti vikomtů a baronů jsou pouze pánové a slečny.“

„Jako váš manžel,“ zabručel Bronson, aniž by od stránky odtrhl zrak.

„Ano. To je výborný příklad. Otec mého manžela byl vikomt. Celý jeho titul zněl vikomt Taylor z Westbridge nebo jednodušeji Albert, lord Taylor. Měl tři syny – Williama, George a Thomase. Každý z nich se představoval jako pan Taylor. Když se před několika lety vikomt odebral na věčnost, převzal jeho titul nejstarší syn a stal se z něj William, lord Taylor.“

„Ale George s bratrem by se lordy nikdy nestali.“

„Ne, oba zůstanou pouze pánové.“

„Tak proč vám říkají lady Holland?“

„Inu…“ Holly se odmlčela a poté lítostivě rozesmála. „U mě je to trošku komplikovanější. Jsem dcerou hraběte, takže od narození užívám zdvořilostního titulu lady.“

„A nepozbyla jste jej poté, co jste se provdala za George?“

„Ne, i když šlechticova dcera vstoupí do svazku manželského s mužem bez titulu, smí si ponechat ten svůj. I po svatbě jsem zůstala příslušnicí otcovy společenské vrstvy. Nespadla jsem do nižších kruhů, kam náležel můj choť.“

Bronson k dámě obrátil hlavu a pátravě se na ni zadíval. Holly mu pohlédla do bezedných očí z takové blízkosti, až to s ní otřáslo. Půlnoční

temnotu zornic obklopovaly temné duhovky s hnědavými tečkami. „Takže jste na společenském žebříčku stála výš než váš muž,“ konstatoval Zachariáš.

„Svým způsobem jste se tedy zahodila.“

„Technicky vzato ano,“ připustila.

Zdálo se, že tato informace přišla Bronsonovi náramně vhod. Holly nabyla dojmu, že ho to z nějakého záhadného důvodu dokonce potěšilo. „Co by řekli vaši známí tomu, kdybyste se provdala za neurozeného člověka?“ otázal se lhostejně. „Třeba za někoho, jako jsem já?“

Očividně ji zaskočil. Kvapně se odtáhla a vrátila na svoje místo. „No… Stále bych byla lady Holland, jenom bych přijala vaše příjmení.“

„Lady Holland Bronsonová.“

Napětím ztuhla. Důvěrně známé křestní jméno bez obvyklého Taylorová znělo pojednou divně. „Ano,“ přikývla. „Teoreticky vzato je to tak správně.“

Neklidně si uhlazovala sukně v klíně. Vyčíhla zaměstnavatelův vyzývavý pohled. Když poplašeně zdvihla zrak, spatřila v jeho očích záblesk zájmu. Srdce se jí stáhlo úzkostí a pak se rozběhlo jako zběsilé. Kdypak se na ni naposledy někdo takhle díval? V Georgeově pohledu se vždycky zračila láska a něha. Smyslnost chyběla, podobně jako vášeň a chtíč.

Bronsonovy oči putovaly po ženiných rtech a ňadrech, aby se znovu usadily na půvabné tváři, zvolna se zalévající zrádnou červení. Džentlmen by nikdy neměl na dámu zírat tak výmluvně. Jen si se mnou pohrává, blesklo Holly hlavou. Líbí se mu, jak jsem nervózní, a dobře se baví. Až na to, že stále vypadal smrtelně vážný. Obočí svraštělé, zadumaný výraz. Jeden by řekl, že ho něco kruší mnohem víc než Holly.

„Mamko!“ Nepříjemné ticho ukončilo Roseino šťastné hihňání. „Jsi rudá jako pivoňka!“

„Opravdu?“ optala se zkoprnělá Holly a přitiskla si dlaně na horké líce.

„Zřejmě sedím příliš blízko ohně.“

Rose si zastrčila slečnu Crumpetovou pod paži a důležitě předstoupila před Zachariáše. „Já jsem jenom slečna,“ informovala ho věcně, jelikož vyslechla předchozí rozhovor. „Ale až se provdám za prince, bude ze mě princezna Rose. Potom mi smíte říkat Vaše Výsosti.“

Bronson se rozchechtal. Napětí jako by se vypařilo. „Ty už jsi princezna,“ prohlásil neochvějně a posadil si dívenku na koleno.

Překvapená holčička se zvonivě zahihňala. „Ne, nejsem! Nemám korunku!“

Bronson se zamyslel. „A jaký typ korunky by se ti zamlouval, princezno

Rose?“

„Inu, nechte mě popřemýšlet…“ Děvčátko samým soustředěním svraštilo drobný obličejík.

„Stříbrná?“ nabízel Bronson. „Zlatá? S drahými kameny? Nebo snad s perlami?“

„Rose nepotřebuje korunku,“ zasáhla Holly. Došlo jí, že domácí pán si už pohrává s myšlenkou, že by dcerce opatřil nějaký zdobený kousek. „Běž si hezky hrát, Rose,“ přikázala. „Ledaže by sis ráda trošku zdřímla. V tom případě zazvoním na Maude, aby tě uložila.“

„Ach ne. Nechci do postýlky,“ bránilo se dítě a bleskově sklouzlo z mužova klína. „Smím dostat ještě koláček, mami?“

Holly se zamilovaně usmála, přesto rázně zavrtěla hlavou. „Ne, to by nešlo. Potom bys nevečeřela.“

„Ale, mami, jenom jeden… Ten úplně nejmenší!“

„Musím trvat na svém, Rose. Hezky si tu potichu hraj. Musíme s panem Bronsonem dokončit naši debatu.“

Malá neochotně poslechla. Smutně se po hostiteli ohlédla. „Proč máte nakřivo nos, pane Bronsone?“

„Rose!“ napomenula ji matka ostře. „Dobře víš, že není slušné vyptávat se na něčí vzhled.“

Zachariáš přesto s úsměškem odpověděl: „Jednou jsem do něčeho vrazil.“

„Do dveří?“ vyzvídalo dítě. „Do zdi?“

„Do levého háku.“

„Ach.“ Holčička si muže bedlivě prohlížela. „Co to znamená?“

„Tomu rozumějí jen zápasníci.“

„Není hezké se prát,“ poučila ho dívenka moudře. „Je to moc, moc ošklivé.“

„Ano, já vím.“ Bronson provinile sklonil hlavu a pokoušel se vypadat kajícně, což se mu vůbec nedařilo.

„Rose,“ ozvala se varovně matka. „Doufám, že nás konečně přestaneš vyrušovat.“

„Ano, prosím.“ Když se zdrceně ploužila kolem pánovy židle, kradmo jí podstrčil koláček. Děvčátko pamlsek nadšeně popadlo a pelášilo s ním do kouta jako čiperná veverka.

Holly se po nich vyčítavě podívala. „Nechci, abyste mi kazil dceru, pane. Na vaše extravagance si snadno zvykne, a až se sejde rok s rokem, bude se jen obtížně vracet k normálnímu životu.“

Zachariáš si uvědomoval, že si malá hraje poblíž, proto ztišil hlas. „Kapka toho rozmazlování jí neuškodí. Vždyť dětmi jsme jenom krátce.“

„Nemůžu Rose chovat jako v bavlnce a ukrývat ji před nástrahami lidského bytí…“

„Tohle má být moderní způsob výchovy?“ otázal se lenivě. „To by vysvětlovalo, proč jsou děcka aristokratů většinou bledé trpící bytosti s rozmrzelým výrazem ve tváři. Zřejmě se jedná o důsledek tvrdého střetu s realitou.“

Holly už už otevírala pusu, aby vše popřela, jenže nemohla. Taylorovi důsledně uvykali své děti tvrdé disciplíně a příbuznou nabádali, aby činila totéž. Kázeň, nepřetržité opakování morálních zásad a soubor zákazů – to všechno byly osvědčené metody, kterak vydrezírovat na slovo poslušné a vzorně vychované dítě. Snad proto malí Taylorové vyváděli jako zjednaní, kdykoliv se jim k tomu naskytla příležitost. Holly nejednou uvažovala nad tím, že kdyby dcerušce neprojevovala tolik lásky, zřejmě by dopadla podobně. Avšak stejný názor na výchovu sdílela většina aristokratických rodin.

„Dětství by mělo být něco nádherného,“ mínil Bronson. „Naprosto bezstarostný čas her. A čerta se starám, zda se mnou někdo souhlasí, nebo ne. Kéž by…“ Znenadání sklopil zrak k popsaným stránkám.

„Ano?“ naléhala Holly a maličko se předklonila.

Odpověděl, aniž na ni pohlédl. „Kéž by v tomto duchu vyrůstala i Lizzie. Už jako malá prošla peklem. Byli jsme chudobní, špinaví, často jsme hladověli. Selhal jsem.“

„Vždyť nejste o moc starší,“ namítla Holly. „Sám jste byl dítětem a už jste měl na krku takovou zodpovědnost.“

Bronson odmávl její námitky stranou. Zjevně nechtěl, aby ho obhajovala.

„Zklamal jsem ji,“ mumlal chmurně. „Odčinit to mohu jedině tak, že sestře zařídím lepší život. A svým dětem taky, až budu nějaké mít.“

„A mezitím mi jen tak mimochodem rozmazlíte dceru,“ prohodila Holly s náznakem úsměvu.

„Možná i vás,“ škádlil ji hravě, ačkoliv v očích mu plála němá výzva. Zaskočená Holly netušila, co na to povědět. Za pobouření či výčitky by se jí jenom posmíval. Nicméně nesmí mu dovolit, aby s ní takto jednal. Ve hře na kočku a na myš nebyla silná v kramflecích a navíc se jí pranic nezamlouvala.

„Už jste mi přislíbil štědrý výdělek, pane Bronsone,“ odvětila příkře.

„Peníze získám za poctivou práci. Najal jste mě proto, abych vás naučila správnému chování. Připravte si, prosím, stranu dvě. Budeme si povídat o

rozdílu v oslovování při mluveném a písemném styku. Během rozhovoru například nikoho netitulujeme jako ctihodného pána, zatímco budeme-li psát dopis…“

„Později.“ Bronson se poklepal štíhlými prsty po plochém břiše. „Jsem ze všech těch hodností celý tumpachový. Pro dnešek dost.“

„Dobrá. Smím tedy odejít?“

„Chcete odejít?“ otázal se měkce.

Nevěřícně zamrkala. Stěží potlačovala smích. „Pane Bronsone, přála bych si, abyste mě konečně přestal vyvádět z míry.“

Oči mu posměšně jiskřily. „Můžete mi říct, co je na mé prostinké otázce tak znepokojivého?“

„Chápejte, kladná odpověď by mohla být považována za nezdvořilou, zatímco záporná…“

„By mohla naznačovat, že se vám moje společnost náramně líbí,“ dopověděl a bílé zuby se zaleskly v šibalském úsměvu. „Potom tedy běžte. Bůh ví, že vás nehodlám nutit k tak ponižujícímu přiznání.“

Holly zůstala sedět. „Zůstanu. Ale jen pod tou podmínkou, že mi prozradíte, kdo vám přerazil nos.“

Usměvavý zaměstnavatel si jej bezděčně přejel prsty. „Tom Crib. Bývalý nosič uhlí. Byl známý pod přezdívkou Černý diamant. Měl pěsti jako kladiva a koho jednou zasáhl, ten doopravdy viděl hvězdičky.“

„Kdo tehdy vyhrál?“ vyzvídala zvědavá Holly. Nedokázala si pomoci.

„Dostal jsem ho až po dvaceti kolech. Od té doby mám také svoji přezdívku – Řezník Bronson.“

Vyslovil to s nábožnou úctou namyšleného chlapa. Holly podivně zneklidněla. „Vskutku okouzlující,“ pípla suše, čímž si vysloužila další salvu smíchu.

„Já vím, zlomený frňák mi na kráse nepřidal,“ chechtal se, a přitom si předmět doličný potěšené mnul mezi palcem a ukazováčkem. „Ani předtím jsem nebyl bůhvíjaký fešák. Nyní si mě jisto jistě nikdo s aristokratem nesplete.“

„Stejně byste se jím nikdy nestal.“

„No tedy tahle rána bolela stejně jako pořádná čenichovka v ringu, drahá lady. Mám tomu rozumět tak, že v tomhle mači mi moc nefandíte?“

„Dobře víte, že jste atraktivní muž, pane Bronsone. Pouze ne v tom šlechtickém slova smyslu. Například jste… Zkrátka jste moc… svalnatý.“ Ukázala na bicepsy nadouvající rukávy a rozložitá ramena. „Hýčkaní

džentlmeni nemívají takové paže.“

„Můj krejčí říká totéž.“

„Nedaly by se nějak… zmenšit?“

„Pokud je mi známo, tak ne. Ale čistě jen ze zvědavosti, o kolik bych se musel scvrknout, abych mohl být pasován na zdárného floutka?“

Holly se zachichotala a zavrtěla hlavou. „Vzhled je to poslední, s čím byste si měl dělat starosti, pane. Zaprvé by z vás měla za všech okolností vyzařovat důstojnost. Nemáte v sobě dostatek úcty.“

„Ale jsem zajímavý člověk,“ odporoval. „Sama jste mě nazvala atraktivním mužem.“

„Opravdu? Vím přesně, že jsem měla na mysli slovo nenapravitelný.“

Sdílené veselí rozehrávalo v Hollyině těle teplé vlnky. Spěšně sklonila hlavu, aby zamaskovala poněkud vzrušený dech. Cítila se divně. Sotva se ovládala. Nejraději by dobrou náladou vyskočila ze židle. Na Bronsona se neopovažovala ani mrknout. Příliš se bála svojí reakce. Přiměl ji, aby zatoužila po… Inu, sama si nebyla jistá po v čem vlastně. Z temnoty paměti se k ní vracely vzpomínky na horoucí polibky. Sladké, horké spojení úst. Zapýřila se a pevně propletla prsty v klíně.

„Moje boxerská kariéra netrvala dlouho,“ slyšela vyprávět Zachariáše. „Bil jsem se jenom pro peníze, abych mohl zakoupit podíl na parníku.“

„Skutečně?“ zeptala se Holly, když byla schopna na něj bez rozpaků pohlédnout. „Řekla bych, že vás zápasení docela bavilo.“

„Ano, to máte pravdu,“ přiznal poctivě. „Jsem soutěživý typ. A rád vyhrávám. Ale box je především o hodně bolesti za málo peněz. Brzy jsem zjistil, že je možné poslat chlapa k zemi, aniž bych si ušpinil ruce.“

„Dobrý bože, pane Bronsone. Copak musíte bez přestání žít, jako byste sváděl nekonečnou bitvu o nadvládu?“

„Jak jinak bych se měl chovat?“

„Uvolnit se a užívat si výsledků své práce.“

Tmavé oči se skořicově zbarvenými tečkami se jí vysmívaly. „Hrála jste si někdy jako dítě na Krále hory, lady Holly? Nejspíš ne. Jistě to není kratochvíle vhodná pro mladou dámu. Dělá se to tak, že si společně s kamarády najdete nějakou kopici hlíny nebo odpadků a snažíte se ji zdolat jako první. To je ta jednodušší část.“

„A jaká je ta obtížnější, pane Bronsone?“

„Udržet se na špici.“

„Vsadím se, že jste se pokoušel stát na vrcholu od svítání do soumraku,“

usmívala se. „Kopal jste a odrážel všechny odvážlivce, kteří se za vámi drápali.“

„Pouze do oběda,“ připustil se samolibým úšklebkem. „Potom mě přepral hlad.“

Holly vyprskla smíchy, což je pravé dámě naprosto zapovězeno. Nemohla se udržet. Rose matčina nenadálá reakce zaskočila. „Co se děje, mami?“

„Pan Bronson,“ zalykala se Holly, „mi právě vyprávěl historku z dětství.“ Přestože děvčátko nechápalo, v čem se skrývá pointa, vděčně se rozesmálo.

Hostitel z matky a dcery nespouštěl zrak, jejž náhle prosvětlilo zvláštní teplo. „Vy dva smíškové jste to nejhezčí, co jsem dosud viděl.“

Ženina dobrá nálada se vytratila jako mávnutím kouzelného proutku. Její úžas byl tak nakažlivý, že zasáhl i samotného Bronsona. Co tady vůbec pohledávám? honilo se Holly hlavou. Neměla jsem přijímat tuhle nabídku, ať už je sebelákavější. Náhle si uvědomila, jak je nezkušená. Kdyby byla ostřílená do té míry, jak si celou dobu namlouvala, nevyváděl by ji hostitel tak snadno z rovnováhy. Pakliže by nezůstala ve střehu, snadno by si pohrával s jejími city. Je to snad tím, že se dlouho netěšila mužské společnosti, a proto ji lehce dostane svými komplimenty? Nebo je to tím, že Zachariáš je úplně jiný než ostatní muži, které dosud poznala?

Ještě horší muka jí způsobovalo vědomí zrady. Kdykoliv se v Bronsonově společnosti dobře bavila či přijímala jeho obdiv, připadala si, jako by podváděla zesnulého manžela. Kéž by tak zemřela spolu s ním! Zdravý rozum jí zachránila pouze láska k dítěti a vědomí, že se o ně musí postarat. Proto Georgeovi v duchu přislíbila absolutní věrnost. Veškerá zbývající láska, všechny myšlenky, budou patřit pouze jemu. Nikdy by ji nenapadlo, jak obtížné bude splnit tichou přísahu. Znenadání se na scéně vynořil tajemný cizinec a krok za krokem ji vábí po stezce hříchu pryč od léta dodržované slušnosti.

„Pane Bronsone,“ zajíkla se. „Na viděnou u večeře.“ Tvářil se stejně vážně a důstojně jako ona. „Dovolte Rose, aby se k nám směla připojit,“ požádal.

„Copak žádné urozené děcko nesmí jíst se svou rodinou?“

Holly si dopřála čas na rozmyšlenou. „Na venkově děti skutečně mohou stolovat en famille, ale ve většině domácností na úrovni se stravují v dětském pokoji společně se svými chůvami. Rose je na toto uspořádání zvyklá. V domě Taylorových patřilo k zavedeným rituálům a já je nehodlám měnit.“

„Jenže tam dlela ve společnosti svých vrstevníků, není-liž pravda?“ podotkl Bronson. „A zde je většinou odkázaná sama na sebe.“

Matka pohlédla do dceřina drobného obličejíku. Rose zadržela dech. Tiše vyčkávala, zda její nečekaný spojenec uspěje a vybojuje jí místo u společného stolu. Holly by mohla snadno trvat na tradičním rozdělení. Avšak ve chvíli, kdy na ženu děvčátko a muž hleděli plni očekávání, si těžce zkoušená duše uvědomila, že se nezvratně hroutí další pevně vytyčená hranice.

„Přemohli jste mě,“ vydechla. „Pokud se Rose bude u stolu chovat jako velká, tak s námi může od nynějška jíst.“

K Hollyině překvapení se přešťastná holčička vrhla k hostiteli a obtočila mu paže kolem dlouhé nohy. „Ach, pane Bronsone!“ vykřikla. „Děkuji vám!“

Šklebící se Zachariáš se vymanil ze sevření buclatých ruček a přidřepl k Rose. „Poděkuj své matce, princezno. Já jsem se jenom optal. Byla to ona, kdo ti dal svolení.“

Dívenka doskotačila zpátky k Holly a zasypala ji hubičkami.

„Miláčku,“ mumlala lady Taylorová, pokoušejíc se zachovat kamennou tvář. „Teď půjdeme nahoru, převlékneš si zástěrku a umyješ obličej. Nechceme přece, abys vypadala jako hadrnice.“

„Ano, mamko.“ Rose nadšeně popadla matku za ruku, a poskakujíc jako kůzle, ji dychtivě vlekla z místnosti.

Holly začala rozesílat dopisy svým početným přátelům a známým. Mnohé z nich neviděla od Georgeova pohřbu, a proto ji překvapila jejich reakce na sdělení, že přijala zaměstnání a ubytování v rezidenci pana Zachariáše Bronsona. Přirozeně mnozí takové rozhodnutí neschvalovali. Jiní jí nabízeli bydlení a zaměstnání ve vlastním domě, když už to prý musí být. Nicméně nečekaná většina projevila nebývalý zájem a mnozí dokonce vyjádřili přání ji u nového domácího navštívit. Zejména dámy se třásly zvědavostí na Bronsonovo sídlo a možná ještě víc na samotného majitele.

Když se mu o tom Holly zmínila, nevypadal nikterak udiveně. „Takhle je to pořád,“ prohlásil s cynickým úsměvem. „Ženy z vašich kruhů by raději strčily hlavu pod gilotinu, než se provdaly za nýmanda, jako jsem já…, ale mými ‚přítelkyněmi‘ se stávají zcela bez zábran.“

„Chcete tím naznačit, že jsou ochotné… to… S vámi?“ Holly užasle zmlkla.

„Přestože jsou vdané?“

„Zejména ty,“ informoval ji Bronson suše. „Zatímco vy jste tiše truchlila v Taylorově domě, já jsem vesele laškoval s mnoha dámami z vyšších kruhů ve svých peřinách.“

„Džentlmen se svými milostnými úspěchy nikdy nechvástá,“ poučila jej Holly zrudlá rozpaky.

„Já se nevytahuju, pouze konstatuju fakta.“

„V tom případě si některá fakta nechte raději pro sebe.“

Nezvyklá břitkost v ženině tónu ho naopak přiměla, aby pokračoval.

„Tváříte se nějak dotčeně, lady Holly,“ pravil medově. „Že byste snad žárlila?“

Málem koktala rozčilením. Dosud nepoznala člověka, který by ji dokázal rychleji popudit. „Vůbec ne. Okamžitě mě totiž napadlo, kolik ošklivých chorob si může takový dobyvatel postelí vysloužit.“

„Dobyvatel postelí,“ chechtal se hostitel. „Takhle roztomile o mně ještě

nikdo nemluvil. Ne, ujišťuji vás, že přes všechno to pelešení jsem zatím nechytil ani neštovice. Existují totiž metody, jimiž se může muž chránit a…“

„Důrazně vás žádám, abyste si je nechal pro sebe!“ Otřesená Holly si zakryla uši rukama. Tenhle zkažený sexuální maniak tu vypouští z pusy věci, k nimž by se opravdový džentlmen odmítal znát. „Jste duševní ubožák, pane!“

Místo aby se Zachariáš tvářil provinile, domýšlivě se ušklíbl. „A vy, dámo, jste puritánka!“

„Děkuji vám,“ odsekla bryskně.

„Nejednalo se o poklonu.“

„Jakákoliv kritika z vašich úst, pane Bronsone, zní mým uším jako kompliment.“

Zachariáš se rozřehtal na celé kolo jako pokaždé, když se ho pokusila zpravit o morálních zásadách. Zajímalo ho pouze jediné – názorné předvádění džentlmenského chování. Když se mu daná póza zamlouvala, okamžitě ji přijal za svou. Jenže navzdory veškeré drzosti a výsměchu v Bronsonovi zůstávalo něco, proč ho lady Taylorová nedokázala nenávidět.

Dny strávené pod Bronsonovou střechou se zvolna měnily v týdny a Holly svého zaměstnavatele poznávala víc a víc. Objevila u něho vlastnosti, které dokázala obdivovat. Kupříkladu si dobře uvědomoval své nedostatky a nikterak se je nesnažil skrýt či zdůvodnit. Otevřeně přiznával, že vyšel z nuzných poměrů a je prakticky nevzdělaný. Svým osobitým způsobem byl velice čestný. Neustále zlehčoval svoji vrozenou inteligenci a nepopiratelné úspěchy, jichž dosáhl. Disponoval šibalským kouzlem, jímž dokázal svoji učitelku zaručeně rozesmát, třebaže se vší silou snažila zachovat kamenný výraz. Vlastně ji s chutí provokoval, dokud nevyprskla smíchy.

Strávili spolu mnoho večerů. Někdy s Rose hrající si u jejich nohou. Jindy diskutovali o samotě do pozdních nočních hodin, kdy se Elizabeth s Paulou dávno odebraly na kutě. Polena v krbu příjemně žhnula, Bronson nalil Holly vynikající víno a vyprávěl jí poněkud šokující historky ze svého života. Na oplátku chtěl od své učitelky vědět, jaké dětství prožila ona. Holly netušila, proč ho zajímají tak obyčejné zkazky, ale nepřestával naléhat. Proto mu vylíčila zábavnější události, třeba jak ji nezvedený bratranec přivázal za dlouhé copy k židli anebo jak s chutí hodila protivnému komorníkovi z balkonu na hlavu pořádně nacucanou mycí houbu.

Občas se vyptával na George. Na jejich manželství… Dokonce chtěl vědět, jaké to je, přivádět na svět dítě.

„Dobře víte, že podobné zážitky s vámi nemohu probírat,“ bránila se vehementně Holly.

„Proč ne?“ V Bronsonových temných očích se odráželo světlo ohně a propůjčovalo jim měkký výraz. Seděli v jednom ze soukromých salonů, překvapivě útulné místnosti, v níž převládal olivový tón. Svět, jenž je obklopoval, Holly náhle připadal podivně vzdálený. Jako pravá dáma si uvědomovala, že nastolená atmosféra je příliš důvěrná. Neměli by se scházet takto o samotě. Přesto se nepřinutila odejít. Částí své bytosti toužila zůstat.

„Chápejte, takové téma je považováno za neslušné,“ poučila ho. „Velice mi vadí, když mi pokládáte příliš osobní otázky.“

„Povězte mi to,“ naléhal líně a znovu usrkl vína. „Byla jste statečná jako voják, nebo jste ječela jako pominutá?“

„Pane Bronsone!“ Vrhla na něho pohled plný opovržení. „Copak ve vás není kousek slušnosti? Nemůžete mi prokázat ani kapku úcty?“

„Respektuji vás mnohem víc než kohokoliv jiného, má paní,“ odvětil pohotově.

Holly zavrtěla hlavou. Pokoušela se potlačit úsměv, který se jí dral na rty.

„Chrabrým hrdinou bych se zrovna nenazvala,“ připustila poctivě. „Hodně to bolelo a byla to ukrutná dřina, která trvala dvanáct hodin. Každý mi tvrdil, jaký jsem měla snadný porod, s čímž jsem pochopitelně nemohla souhlasit.“

Zachariáš se spokojeně zahihňal. Líbilo se mu, že Holly donutil k otevřenému přiznání. „Kdyby George dosud žil, chtěla byste mít další děti?“

„Samozřejmě. Takový je úděl vdané ženy.“

„Skutečně?“

Zmateně vyhledala mužovy mazané oči. „Ne, já… Co jste tím chtěl říct?“

„Že je možné se proti těhotenství chránit.“

Zkoprnělá Holly jen nevěřícně mrkala. Slušné dámy o těchto záležitostech zásadně nehovoří. Vlastně se jedná o zcela zapovězené téma, jež by neprobírala ani s Georgem. Jistě, občas něco podobného zaslechla. Nestoudné ženštiny si o podobných věcech šeptaly při různých příležitostech, ale Holly se vždycky okamžitě klidila z jejich dosahu a náhodou zachycená slova kvapně mazala z paměti. A tenhle neotesaný dacan si dovoluje vmést jí něco takového přímo do tváře!

„Vidím, že jsem se vás doopravdy dotkl,“ poznamenal Bronson. Pokoušel se tvářit provinile, ale v očích se mu zračilo šibalství. „Odpusťte, lady Taylorová. Občas zapomínám, že mohou existovat i takto nevinné duše.“

„Je nejvyšší čas, abych se odebrala na lůžko,“ pravila Holly důstojně.

Rozhodla se předstírat, že k trapné diskusi nikdy nedošlo. Jinak by se nedokázala vyrovnat s rozpaky. „Dobrou noc, pane Bronsone.“ Postavila se a domácí ji okamžitě následoval.

„Nemusíte hned odcházet,“ vemlouval se. „Od teďka budu slušný.

Slibuju.“

„Je pozdě,“ odvětila ledově a zamířila ke dveřím. „Ještě jednou – dobrou noc.“

Nějakým zázrakem stál na prahu dříve než ona. S jemným cvaknutím zaklapl dveře. „Zůstaňte,“ bručel, „a já otevřu láhev toho rýnského, co vám posledně tolik chutnalo.“

Holly se na něho mračila. Už už se chystala podotknout, že džentlmen nikdy nebrání dámě v odchodu. Kromě toho je nevhodné, aby se s ní zavíral v místnosti. Ale když mu pohlédla do očí, smilovala se. „Zůstanu, ale pod podmínkou, že budeme hovořit na přijatelné téma,“ navrhla obezřetně.

„Cokoliv si budete přát,“ zazněla blesková odpověď. „Daně. Charitativní činnost. Počasí.“

Prohlížela si Zachariášův kajícný obličej a málem se pousmála. Vypadal jako vlk v rouše beránčím. „Tak tedy dobrá,“ hlesla a vrátila se zpátky na místo. Přinesl jí pohár lahodného vína, z něhož požitkářsky usrkávala. Hostitel disponoval bezednými sklepy plnými těch nejvybranějších značek. Holly si na božský nápoj snadno zvykla a lítostivě si uvědomovala, že jednoho dne jí bude scházet. Ale dokud má tu možnost, proč by si neužívala všech vymožeností, které jí rezidence nabízí? Drahého vína, uměleckých děl a především – hříšné přitažlivosti domácího pána.

Ještě před několika lety by jí člověk jako Zachariáš Bronson naháněl hrůzu. Nejednal s ní s ochranitelskou zdvořilostí, na niž byla zvyklá od svého otce a mladých mužů, kteří se jí dvořili. Hostitel se nerozpakoval hovořit před ní hrubě a probírat v její přítomnosti témata, o nichž neměla dokonalá dáma nikdy slyšet. Jednoduše před Holly nezastíral drsné a nepříjemné stránky života.

Doléval jí víno, povídali si, čas plynul. Uvolněná Holly se stulila do koutku pohovky a zaskočeně nachýlila hlavu. Asi jsem to s tím pitím přehnala, uvědomila si znenadání. Udivilo ji, že se nedostavil předpokládaný pocit studu a trapnosti. Dámy nikdy nepijí přes míru. Povolí si pouze několik kapek zředěného vína a dost.

Otupěle civěla na poloprázdnou sklenku. Ráda by ji položila na nedaleký stolek, ale podlaha se podezřele houpala. Ruka s číší se zachvěla. Bronson se

pohotově natáhl, zachytil pohár za stopku a odložil stranou. Holly zírala do pohledné mužské tváře a cítila se podivně lehká. Víno jí rozvazovalo jazyk. Takhle uvolněně si připadala pokaždé, když ji Maude večer zbavila těsné šněrovačky a pomohla jí do nadýchané noční košile.

„Pane Bronsone,“ oslovila svého společníka. Slova klouzala ze rtů sama od sebe. „Toho vína jste mi nalil až moc. Upřímně řečeno, povzbuzoval jste mě v nezřízené konzumaci a to od vás vůbec nebylo hezké.“

„Tak opilá zase nejste, drahá lady,“ šklebil se pobaveně. „Jste jen drobátko uvolněná.“

Očividně jí lichotil, Holly přesto mužovo prohlášení uklidnilo. „Je čas jít do postýlky,“ oznámila mu vesele, zatímco se hrabala na nohy. Místnost se zčistajasna roztočila a Holly se snášela k zemi. Bronson natáhl paže a zachytil ji. Salon konečně dostal rozum a přestal kolem ní vířit. „Ach.“ Holly se držela hostitelova předloktí jako zábradlí. „Je mi kapánek mdlo. Děkuji vám. Musela jsem o něco škobrtnout.“ Vrávoravě se sklonila ke koberci, aby zjistila, příčinu klopýtnutí. Zaslechla Bronsonův tichý smích.

„Čemu se chechtáte?“ vyzvídala, zatímco ji usazoval zpátky na pohovku.

„Ještě jsem neviděl nikoho, s kým by takhle zacvičily tři skleničky.“ Pokusila se zvednout, ale uvelebil se vedle ní a zabránil jí v úniku. Tiskl se k Holly bokem, takže se musela schoulit zpátky do rohu. „Zůstaňte se mnou,“ naléhal. „Noc je ještě mladá.“

„Pane Bronsone,“ otázala se podezřívavě, „pokoušíte se mě snad kompromitovat?“

Příšeřím probleskly bílé zuby, jako by ji svůdce pouze pokoušel, avšak černé oči se znepokojivě leskly. „Může být. Proč byste mi nemohla věnovat několik hodin tady na té pohovce?“

„Povídali bychom si?“

„Kromě jiného.“ Špičkou ukazováku obkroužil linii porcelánově bílé brady a zanechal po sobě pálící stopu. „Slibuji, že se vám to bude líbit. A pak to svedeme na víno.“

Holly nevěřila vlastním uším. Jak někdo může být tak nestydatý!

„Svedeme to na víno,“ opakovala ohromeně. Potom se zahuhňala. „Zajímalo by mě, kolikrát jste tuhle frázi už použil?“

„Dneska má premiéru,“ ujistil ženu až příliš pohotově. „Docela se mi zamlouvá. Vám ne?“

Zamračila se. „Zkoušíte ji na nepravé osobě, pane Bronsone. S vámi bych se nikdy nezapomněla. A to z tisíce dobrých důvodů.“

„Uveďte alespoň nějaké.“ Vychytralé oči ji němě vyzývaly.

Setřásla prst ze svého obličeje. „Dobré mravy…, slušnost…, sebeúcta…, zodpovědnost vůči dceři… V neposlední řadě bych tu s vámi nemohla zůstat. Po takové nestoudnosti.“

„Zajímavé,“ pokyvoval hlavou. Znenadání se na Holly vrhl. Dáma vyděšeně hlesla, když se dotkla hlavou madla pohovky. Spočívala pod Zachariášovým rozložitým tělem jako v pasti.

„Co je na tom zajímavého?“ vyzvídala vyděšeně. Lapala po dechu, jako by se náhle silně oteplilo. Pokoušela se odhodit z čela uvolněnou kadeř, ale paže jí podivuhodně ztěžkla. Nechala ji volně viset za hlavou. Moc pila… Je opilá… Podvědomě vytušila, jak si bude později prohřešek vyčítat.

„Vyjmenovala jste rozličné důvody až na jeden, na němž opravdu záleží.“ Bronsonová tvář se smyslnými ústy se octla tak blízko, že Holly ovíval svým dechem. Příjemně voněl po víně. „Zapomněla jste říct, že po mně netoužíte.“

„To se přece rozumí samo sebou,“ mínila váhavě.

„Opravdu?“ Místo aby se zastyděl, vypadal pobaveně. „Nedivil bych se, lady Holly, kdybyste zčistajasna změnila názor.“

„To nehrozí. Ach.“ Viděla, jak se k ní sklání. Zavřela oči a nastavila ústa k políbení. Čekala, čekala… Jenže vroucí ústa přistála někde na zápěstí. Překvapeně se zatetelila blahem a nevědomky sevřela prsty. Zachariáš přejížděl vlahými rty po křehké paži. Cítil, jak v ní pulzuje bouřící se krev. Holly se k němu přitiskla. Nejraději by ji popadl do náruče a okamžitě se jí zmocnil. Musel se však spokojit s nabízenými ústy. Zvedl hlavu a zadumaně si je prohlížel. V očích mu plál ďábelský oheň.

Sáhl za sebe a podal dámě křišťálovou sklenici. Jiskřilo v něm zbylé víno.

„Napřed to dopijte,“ navrhl jemně. „A pak se svěřte do mých rukou. Ráno budeme předstírat, že k ničemu nedošlo.“

Nehorázná slova lady Taylorovou doslova otřásla. Vždyť on ji zcela otevřeně svádí k hříchu! Ne, určitě mě jenom škádlí, přemítala omámeně. Nic podobného nemůže myslet vážně. Rád si mě dobírá. Na odpovědi vůbec nezáleží. Ať už řekne ano či ne, nakonec se jí stejně vysměje.

„Vy jste ale mazaný,“ zašeptala. Kupodivu se tvářil vážně. „Ano.“

Holly si promnula čelo, jako by se chtěla zbavit mlhy, zastírající ovíněné vědomí. „Já… já… chci jít nahoru. Sama.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení, které ukončil Bronson. „Dovolte, pomohu vám,“ navrhl smířlivě a překvapivě přátelským tónem.

Jemně ji uchopil za lokty a pomohl vstát. S ulehčením si uvědomila, že podlaha se pod ní už nekolébá. Odlepila se od mužova spásného těla a vrávoravě se ploužila ke dveřím. „Nemusíte mě doprovázet,“ zaprosila.

„Zvládnu to sama.“

„Dobrá.“ Úslužně otevřel dveře a úkosem pohlédl na ženiny zmačkané šaty a rozvrkočené vlasy.

„Přesto budeme ráno dělat jakoby nic, pane Bronsone.“ V konstatování zazněl tázavý podtext.

Krátce přikývl. Upřeně Holly sledoval, jak od něho rázuje tak rychle, jak jí nejisté nohy dovolí.

„To si piš, že jo,“ zavrčel Zachariáš, sotva mu zmizela z očí. Zašel příliš daleko. Uvědomoval si to, ale nedokázal se ovládnout. Hladověl po lady Taylorové a nevítaná žádostivost se pomalu začala vymykat kontrole. Vycítil skrytý žár, ukrývající se pod slupkou ctnostné dámy, jenž pro něho vždycky znamenal výzvu. Ještě že Holly netuší, jak moc ho má ve své moci.

Vzniklá situace ho trápila i dráždila zároveň. Nikdy předtím nezažil nic podobného. Ve své samolibosti si vždycky namlouval, že svede každou, na kterou ukáže prstem, a to bez ohledu na ženino společenské postavení. Dokonce si byl jist, že je pouze otázkou času, kdy dostane do postele i svoji učitelku. Uvědomoval si však, že ve chvíli, kdy Holly pokoří, ji navždycky ztratí. Nedonutí ji zůstat. Jenže Zachariáš toužil po její přítomnosti víc než po milování.

Vlastně nikdy nepočítal s tím, že se mu některá žena dostane pod kůži. Ze na ni bude neustále myslet. A i kdyby, svoji partnerku si vždycky představoval jako troufalou světačku, stejně živočišnou, jako je on sám. Nikdy by nevěřil, že jednou ztratí hlavu i srdce kvůli mrňavé vdovičce. Z nevysvětlitelných důvodů na něho Holly působila jako droga, sladká a vzrušující. Jakmile ji neměl, připadal si prázdný a zoufalý.

Nebyl hlupák. Lady Holland očividně nevyrostla pro něho. Jenže představovala zakázané ovoce plné pokušení, visící příliš vysoko.

Aby udusil žár ve svém klíně, uchyloval se Zach k různým milenkám. Jako pravidelný, bohatě platící návštěvník luxusního nevěstince si užíval přelétavé přízně těch nejkrásnějších děvčat. Poslední dobou je navštěvoval téměř denně. Zkraje večera se Bronson potěšil Hollyinou přítomností a vychutnával si podmanivou melodii jejího hlasu, aby se poté, co odejde spát, řítil nocí jako zběsilý a v hampejzu hýřil až do rána. Bohužel v náruči prostitutky nacházel

jen pomíjivé uvolnění. Poprvé v životě přicházel na to, že opravdová vášeň se tak snadno neukojí a že existuje rozdíl mezi potřebou mužství a orgánu, jenž tepe několik desítek centimetrů nad ním. Tento objev Zachariáše nikterak nepovzbudil.

„Stavíte další dům?“ vyzvídala Holly. Stála v knihovně u masivního stolu, na němž domácí rozvinul plány a zatížil je v rozích mosaznými těžítky. „Ale kde… a proč?“

„Chci mít ten největší barák v Anglii,“ přiznal Bronson. „Zakoupil jsem pozemek v Devonu. Tři panství spojím v jedno. Můj architekt právě připravil nákresy. Rád bych, abyste si je prohlédla.“

Holly se na něho podívala a kysele se zazubila. Zbaběle předstírala, že k podivné scéně plné svádění, odehrávající se předešlého večera, nikdy nedošlo. K její nezměrné úlevě nedal Bronson také nic najevo. Místo toho ji povolal k diskusi o jednom z jeho četných projektů. Holly přesvědčila sebe samu, že nepřístojné chování zavinila přemíra vína, jemuž se v budoucnu raději vyhne.

„Bude mi potěšením, pane Bronsone. Ale musím vás předem varovat, v něčem takovém se absolutně nevyznám.“

„Ale ano, vyznáte. Dobře víte, co se líbí smetánce. Prostě mi povězte svůj názor.“

Široká dlaň něžně přejela tenký papír a vyhladila nežádoucí nerovnosti. Holly si prohlížela budovu nakreslenou z různých úhlů. Silně si přitom uvědomovala pánovu přítomnost. Opíral se o ruce a také se skláněl nad obrázky.

Snažila se soustředit, ale mužova blízkost ji rozptylovala. Nemohla odtrhnout zrak od pevných svalů nadouvajících rukávy kabátce, od hravých prstýnků kroutících se mu na krku či namodralého strniště prorážejícího pokožkou. Přestože se Bronson nikterak neparádil, oblékal se s mimořádným vkusem a nádherně voněl čistým prádlem a mýdlem. Dokonale ušité šaty jen stěží zakrývaly nedžentlmenskou hru svalů. Zachariáš nikterak nezapadal do prostředí načančaných salonů. Čišela z něho přílišná mužnost.

„Co si o tom myslíte?“ otázal se hlubokým hlasem.

Holly si dala s odpovědí načas. „Řekla bych, pane Bronsone,“ spustila zvolna, „že architekt namaloval to, o čem se domníval, že chcete vidět.“

Sídlo se zdálo příliš okázalé, nadarmo přezdobené, a přesto jaksi fádní a tuctové. Ohavně by trčelo z kouzelné devonské krajiny. Jistě by přitahovalo pozornost. Určitě by bylo grandiózní. Avšak nikdo by tuto hromadu cihel a kamene nenazval elegantní nebo apartní. Nejspíš by mezi lidmi proslula jako

hold ošklivosti. „Rezidence je zbytečně velká,“ pokračovala. „Jistě, nikdo nezapochybuje o solventnosti majitele, ale…“

„Zkrátka se vám nelíbí.“

Střetli se očima. Holly pocítila zvláštní chvění. Utápěla se v hlubině bezedných tmavých studánek. „A vám se to líbí, pane Bronsone?“ přinutila se otázat.

Ušklíbl se. „Zřejmě mám špatný vkus,“ ucedil mdle. „Jediným kladem je, že o tom vím.“

Už už otvírala pusu, aby konstatování popřela, ale rychle ji sklapla. Z některých pánových libůstek jde doopravdy hrůza.

Když Zachariáš spatřil Hollyin výraz, tiše se rozesmál. „Povězte mi, co byste na tom stavení změnila, drahá lady.“

Holly odhrnula levý horní roh skici. Ukrýval se pod ním nákres přízemí. Bezmocně zavrtěla hlavou. „Nevím, kde začít, a vás tyhle plány určitě stály spoustu peněz…“

„V porovnání s tím, co bude stát ten barák, je to směšná částka.“

„Ano. Nuže…“ Zadumaně se odmlčela. Kousala si spodní ret a přemítala, kolik mu toho má říct. Dychtivě na ní visel pohledem. „Pane Bronsone, považoval byste za přílišnou troufalost, kdybych vám doporučila změnit architekta? Možná byste si mohl nechat udělat jiný návrh, založený na odlišné koncepci, a potom si vybrat. Můj vzdálený bratranec, pan Jason Somers, je v tomto oboru vyhledávaným mistrem. Je poměrně mladý a má smysl pro moderní architekturu. Pouze si nejsem jista, zda už se potýkal s tak rozsáhlým projektem.“

„Dobrá,“ souhlasil bystře hostitel, aniž uhnul očima. „Pošlu ho do Devonu, aby si to tam okoukl.“

„Nejspíš bude nějakou dobu trvat, než vám bude moci vyhovět. Pokud vím, je po jeho službách obrovská poptávka a rozvrh má neustále plný.“

„No. Počkejte a uvidíte, jak okamžitě pomaže do Devonu. Stačí, když vyslovíte mé jméno,“ ujistil ji cynicky Bronson. „O zákazníkovi, jako jsem já, totiž každý architekt jenom sní.“

Holly si nedokázala pomoct, ale musela se smát. „Copak je ta vaše arogance naprosto bez hranic?“

„Počkejte a uvidíte,“ doporučil jí zaměstnavatel. „Do čtrnácti dnů tu bude Somers stát v pozoru. A s plánky.“

Stalo se, jak předpověděl. Jason Somers se skutečně dostavil v

podivuhodně krátkém čase s vypracovanými nákresy. Za šestnáct dní, abychom byli přesní.

„Elizabeth, obávám se, že pro dnešek musíme skončit,“ prohlásila Holly, když koutkem oka zahlédla přijíždět architektův černý nablýskaný kočár. Moderní lehkou kolesku řídil bratranec osobně. Zkušeně si pohrával s dlouhými opratěmi. „Architekt právě dorazil a váš bratr trvá na mé přítomnosti ve své pracovně.“

„Dobrá, když musíte…“ Elizabeth očividně nebyla zkrácením nadšená, a tak jen mrzutě pokrčila rameny.

Holly potlačila úsměv. Věděla, že dívka rozladění jenom předstírá. Pravidla korespondenčního styku ji nudila, takže se jimi prokousávaly jen stěží. Jakožto energická mladá dáma milující jízdu na koni, lukostřelbu a další fyzické aktivity Elizabeth považovala čmárání po papíře za ztrátu času.

„Co kdybych vás představila panu Somersovi?“ navrhla Holly. „Má zajímavé nápady a váš bratr by jistě nic nenamítal…“

„Jenom to ne! Mám na práci lepší věci než civět na klikyháky nějakého starého páprdy. Dneska je tak nádherně! Nejspíš provětrám koně.“

„Výborně. Tak na shledanou v poledne.“

Poté, co dívka odešla, Holly pospíchala ke vchodu. S úsměvem na rtech spěšně zdolávala hlavní schodiště. Nemohla se bratrance dočkat. Naposledy se viděli na rodinném setkání před pěti lety a to sotva odrostl pubertě. Dobromyslného chlapce s pohotovým smyslem pro humor všichni milovali. Odmalička vášnivě kreslil a skicoval. Matka se s ním neustále vadila, že má prsty od inkoustu. Nyní si vysloužil značnou reputaci v novém oboru, jež slul přírodní architektura a byl založen na souznění staveb s krajinou.

„Bratránku Jasone!“ vykřikla Holly, když mladík vstoupil.

Somers se okamžitě rozzářil. Smekl klobouk a vysekl jí poklonu. Holly potěšilo, že v průběhu let z Jasona vyrostl úžasně pohledný mladý muž. Husté kaštanové vlasy měl krátce zastřižené, inteligentní zelené oči se smály. Třebaže si stále zachovával mladickou útlost, připadal Holly nesmírně mužný.

„Má paní,“ pravil příjemným barytonem. Holly mu podala ruku. Lehce ji stiskl. Úsměv pohasl. „Přijměte prosím poněkud opožděný projev mé nejhlubší soustrasti. Omlouvám se, že jsem se nedostavil na pohřeb vašeho chotě.“

Holly si jej láskyplně prohlížela. Kál se zbytečně. V době Georgeova náhlého úmrtí cestoval po Evropě. Přestože nestihl přijet na obřad, zaslal

vdově kondolenci. V dopise jí poněkud neohrabaně vyjádřil účast, a podivuhodně ji tak chytil za srdce.

„Však víte, že se nemáte za co omlouvat,“ odvětila něžně. Dorazila hospodyně, aby hostu odebrala klobouk a plášť.

„Paní Burneyová,“ otázala se Holly, „mohla byste mi laskavě říct, kde teď najdu pana Bronsona?“

„Myslím, že je v knihovně, milady.“

„Osobně pana Somerse doprovodím.“ Přijala od bratrance rámě a prováděla ho domem.

Mladík se kolem sebe pátravě rozhlížel. Občas zavzdychal úžasem i znechucením. „Neuvěřitelné,“ zahuhlal. „Jeden výstřelek děsivější než druhý. Pokud je tohle Bronsonův styl, tak si měl radši najmout jiného architekta. K vytvoření podobné hrůzy se nikdy nepřinutím.“

„Počkejte na vyjádření pana Bronsona,“ nabádala jej Holly.

„Dobrá.“ Kráčeli bok po boku a bratranec se na ni povzbudivě uculoval.

„Uvědomuji si, že jste se za mě přimluvila, lady Holly. Jinak bych tu nebyl. Děkuji vám za projevenou důvěru a doporučení. Odpusťte, ale nedá mi, abych se nezeptal. Proč jste se rozhodla pracovat zrovna pro Bronsona?“ Do hlasu se mu vloudila veselá nota. „Asi vám nemusím říkat, že rodinu jste tím zrovna nepotěšila.“

„Vím to z první ruky od své matky,“ přiznala lítostivě.

Jakmile se rodiče dozvěděli, co má dcera za lubem, okamžitě vyslovili striktní nesouhlas. Matka nakonec prohlásila, že Holly zešílela. Dlouhé truchlení nejspíš způsobilo, že se pomátla a není schopna uvažovat rozumně. Naopak otec, od přírody praktický muž, své námitky stáhl poté, co mu dcera vysvětlila, jak Bronson hodlá zajistit Roseinu budoucnost. Jakožto otec čtyř dcer, z nichž tři zůstaly dosud neprovdané, si až moc dobře uvědomoval význam tučného věna.

„Nuže?“ vyzval ji Jason.

„Nabídky pana Bronsona se těžko odmítají,“ odvětila suše Holly. „Což ostatně brzy zjistíte sám.“

Zavedla bratrance do knihovny, kde je očekával domácí pán. Jasonovi bylo dlužno přičíst ke cti, že se nenechal nikterak zastrašit robustním obrem, vstávajícím z masivní židle. Holly věděla z vlastní zkušenosti, že první setkání s drsným chlapíkem zanechá v člověku nesmazatelný dojem. Po světě chodí jen málo mužů, v jejichž přítomnosti si člověk připadá nicotný a bezbranný. I kdyby o Zachariášovi nic nevěděla, bylo by jí na první pohled jasné, že tento

hromotluk formuje nejenom vlastní život, ale i osudy ostatních.

Jason se podíval Bronsonovi přímo do uhrančivých očí a chlapsky mu potřásl pravicí. „Pane Bronsone,“ pravil svým neodolatelným přátelským tónem, „dovolte mi znovu vám poděkovat za pozvání a za příležitost ukázat, co umím.“

„To lady Holly byste měl být vděčný,“ odvětil hostitel. „Byl to její návrh, abych kontaktoval zrovna vás.“

Vdova zamrkala překvapením. Nějakým zázrakem bral Bronson všechny její připomínky a doporučení smrtelně vážně, což Jasonovi k jejímu znechucení pochopitelně neuniklo. Tázavě se na sestřenku podíval a poté se znovu věnoval domácímu pánovi.

„Doufejme, že nezklamu projevenou důvěru,“ mínil architekt a nadhodil si svazek lejster nesený pod paží.

Bronson ukázal na široký mahagonový stůl a architekt rozprostřel plány na jeho naleštěnou desku.

Ačkoliv se Holly v duchu rozhodla, že zaujme neutrální postoj – jedná se přece o práci jejího příbuzného –, už po letmém pohledu se neubránila nadšení. Díky gotickým prvkům získala budoucí rezidence romantické kouzlo, každý tah na papíře se jevil dokonale promyšlen. Dům přitahoval pozornost bezpočtem velikých oken, jejichž úkolem bylo „přivést přírodu dovnitř“. Prostorné přijímací salony a vzdušné zimní zahrady přímo sváděly k pořádání večírků, boční křídla pak zajišťovala rodině dostatek soukromí.

Holly doufala, že Bronson ocení střízlivé linie. Věřila, že nepatří k lidem, kteří si pod pojmem elegance představují záplavu kudrlinek a ozdůbek. Přinejmenším ho snad zaujme využití moderních technologií, jako jsou rozvody vody, splachovací toalety, koupelny se sprchami a ohřívací stěny, jež v zimě vydechují teplo.

Bronson zíral do náčrtků a na tváři se mu nepohnul ani sval. Občas se na něco zeptal a Jason přichvátal s odpovědí. V průběhu soustředěného prohlížení Holly zaznamenala koutkem oka nového příchozího. Byla to Elizabeth, jež se dostavila v růžových jezdeckých šatech olemovaných šarlatovou stuhou. Jednoduchý střih s krajkovým fiží pod krkem podtrhoval dívčin přirozený šarm. Záplavu tmavých loken uvěznila pod kloboučkem, díky němuž vynikly podmanivé oči orámované hustými řasami. Vypadala mladistvě, svěže a neodolatelně.

„Nedalo mi, abych se nepodívala…,“ spustila Elizabeth, ale zarazila se v okamžiku, kdy se k ní Jason Somers obrátil, aby jí složil poklonu. Holly je

navzájem bleskově představila. Potěšilo ji, že dívka na mladíkovo vyjádření úcty odpověděla dokonale provedeným pukrletem. Bystré pozorovatelce neušlo, jak se mladí navzájem bedlivě sledují. Jednalo se však jen o kratičký okamžik. Potom se architekt otočil zpátky ke svému dílu, aby zodpověděl zaměstnavatelův dotaz. Ten, jak se zdálo, si sestry vůbec nevšiml.

Zmatena bratrancovou očividnou lhostejností Holly přemítala, jak nějaký zdravý mládenec může přehlížet tak atraktivní děvče. Sklonila se nad plánky a vzápětí zaplesala radostí. Jason neustále těkal k Elizabeth pohledem. Bratránek se nám chytil, usmívala se v duchu Holly, ale nedala na sobě nic znát.

Elizabeth stála u stolu mezi Jasonem a Holly a cítila se nedostatkem cizincovy pozornosti poněkud dotčena.

„Jak vidíte,“ vykládal Jason Bronsonovi, „pokoušel jsem se stavení nenásilně včlenit do krajiny. Jinými slovy řečeno, tenhle návrh nelze vzít a postavit podle něho dům někde jinde. V odlišném prostředí by tak nevynikl…“

„Pokud vím, tak se tomu říká harmonie,“ ohradil se Zachariáš kysele. Bystrým zrakem zkoumal každičký detail zachycený na papíře. Holly dobře věděla o jeho paměťových schopnostech. Za několik minut se v nákresech vyzná stejně neomylně jako jejich autor. Bronson měl překvapivě dobrou paměť, ale využíval ji pouze tehdy, kdy se mu to hodilo.

Elizabeth zkoumala dokumenty stejně pečlivě jako bratr. Přemýšlivě mhouřila oči. „Co je to?“ otázala se kriticky a ukázala na jednu z črt. „Nejsem si jistá, zda se mi to líbí.“

Jason jí odpověděl sametově hlubokým hlasem. „Mohla byste odsunout prst poněkud stranou, slečno Bronsonová?“

„Ano, ale co je to? Je to nějak divně vyvedené. Vůbec se v tom nevyznám…“

„Říká se tomu křídlo,“ uťal ji Jason. „A tyto drobné obdélníky my architekti nazýváme okna a dveře.“

„Ve vašem provedení je východní křídlo úplně jiné než západní.“

„Někdy vám s radostí vysvětlím proč,“ odvětil mladík tónem, jenž spíše svědčil o opaku.

„Dobrá. Výstavba pokřivených domů je pro mě opravdu novinkou.“

Vyzývavě se měřili očima, Holly však pojala podezření, že ve skutečnosti se oba slovní přestřelkou náramně baví.

„Přestaň toho chlapa provokovat, Lizzie,“ zavrčel Zachariáš, kterému

skrytý význam škádlení unikal. Plně se soustředil na svoji společnici. „Co si o tom myslíte, lady Taylorová?“

„Bude to úžasné sídlo,“ mínila upřímně.

Souhlasně přikývl. „V tom případě nechť spatří světlo světa.“

„Doufám, že v tomto případě nemám rozhodující hlas,“ děsila se Holly.

„Proč ne?“

„Protože se musíte rozhodovat pouze na základě vlastního vkusu a přesvědčení.“

„Nákresy se mi zamlouvají,“ prohlásil zadumaně Bronson, „ačkoliv tady a támhle by se mi líbila věžička a nějaké to cimbuří…“

„Jen ne žádné vížky!“ vyhrkl kvapně architekt.

„Cimbuří?“ divila se současně Holly. Pak si všimla jiskérek v zaměstnavatelových očích a došlo jí, že si je dobírá.

„Postavte to přesně tak, jak jste to nakreslil,“ doporučil Zach Somersovi s úsměškem.

„Nemáte žádné připomínky?“ vykulil oči architekt, jehož rychlý spád událostí poněkud zaskočil. „Jste si jist, že si nechcete vzít čas na rozmyšlenou a ještě jednou si plány v klidu prostudovat?“

„Co jsem potřeboval, to jsem viděl,“ ujistil ho Bronson. Při pohledu na zkoprnělého bratrance se Holly málem neudržela a vyprskla smíchy. Uvědomovala si, že Jason se nikdy dřív nesetkal s tak sebevědomým, a přitom naprosto ležérním člověkem. Zachariáš miloval rychlá rozhodnutí. Nerad se šťoural v potížích a do nekonečna je pitval. Jednou se Holly svěřil s tím, že zhruba v deseti procentech případů se absolutně mýlí, dvacet procent pak nesplní jeho očekávání, ale zbývajících sedmdesát procent docela ujde. Netušila, jak k těm číslům dospěl, ale ani na moment nepochybovala o tom, že by je na místě mohl podložit důkazy. Bronson si všeobecně rád pohrával s ciframi a rozličné situace vyhodnocoval svižným přepočítáním na procenta. Dokonce odhadoval, že Elizabeth má přibližně desetiprocentní naději, že se provdá za vévodu.

„Proč pouhých deset procent?“ vyzvídala Elizabeth drze. „Ujišťuji tě, že klofnu každého, koho si zamanu.“

„Spočítal jsem si všechny anglické vévody, vyloučil jsem ty přestárlé a neduživé, a zbytek jsem vydělil počtem lekcí, které budeš ještě potřebovat, než se odvážíme uvést tě do společnosti. Také jsem vzal v úvahu počet mladých dam, jež jsou momentálně k mání a které pro tebe představují jistou konkurenci.“ Bronson obdařil sestru uličnickým úsměškem. „Je mi líto, ale

vzhledem k tvému pokročilému věku výsledné číslo ještě poněkud kleslo.“

„Pokročilému věku?“ vybuchla Elizabeth předstíraným vztekem. „Chceš mi tím naznačit, že už mám po sezoně?“

„Jednadvacet ti už bylo, nebo ne?“ zdůraznil Bronson a vzápětí chytil sametový polštářek, jejž po něm sestra mrštila.

„Elizabeth, i když džentlmen dámu občas nepotěší, neoplácí mu vrháním předmětů,“ pokárala ji rozesmátá Holly.

„Smí tedy dáma využít pohrabáče a přetáhnout jím nezvedeného bratra po hlavě?“ Elizabeth se k sourozenci hrozivě blížila.

„Želbohu ne,“ odvětila učitelka. „Vezmeme-li v úvahu tvrdost pánovy lebky, stejně by se jednalo o zbytečnou námahu.“

Bronson se tvářil naoko uraženě, ale pokradmu se na obě ženy darebácky šklebil.

„Jak se tedy má dobře vychovaná lady pomstít za přestálé utrpení?“ vyptávalo se děvče.

„Očividným nezájmem o danou osobu,“ radila Holly. „Jednoduše padoucha ignorovat.“

Elizabeth se svezla do křesla a naprosto bez zábran komíhala nohama.

„Doufala jsem v něco, co bude víc bolet.“

„Rána palicí se dá v pohodě přežít,“ chechtal se Bronson. „Ale když je člověk pro někoho vzduch…“ Teatrálně se zachvěl, jako by právě zadul severák. „To s chlapem zamává daleko víc.“

Holly pobaveně zavrtěla hlavou. Neuměla si představit ženu, která by dokázala vůči Zachariáši Bronsonovi zůstat lhostejná.

Avšak přicházely dny, kdy se neusmíval. Dny, kdy byl vznětlivý a svéhlavý, kdy si na všech okolo vybíjel špatnou náladu. Tehdy Zachariáš vypadal jako posedlý démony. Ani Holly neušla jeho uštěpačným připomínkám a sarkasmu. Dokonce se zdálo, že čím víc se snažila být klidná a srdečná, tím většími jízlivostmi ji trápil. Domnívala se, že za Bronsonovými výkyvy nálad stojí jeho ctižádost. Kdykoliv pán nedostal, co chtěl, vztekal se a soužil neukojenou touhou. Stručně řečeno, nedokázal odolat pokušení, ať už se jednalo o společenskou prestiž či zvlášť výhodný obchod. Nedostatkem pozornosti ze strany něžného pohlaví rozhodně nestrádal. Tak jako domácí personál, i Holly si byla dobře vědoma pánových nočních dostaveníček, příchodů a odchodů, pití přes míru a hýření. Stopy po divokých rejdech měl pak ráno vepsané ve tváři.

Zaměstnavatelova slabost pro nespoutanou zábavu a ženy lady

Taylorovou stále více znepokojovala. Věděla však, že podobných bouřliváků je mnoho i mezi aristokracií. Někteří se dokonce chovali o hodně hůř. Skutečnost, že Bronson dokázal v noci flámovat a přes den dřít jako kůň, svědčila o vynikající fyzické kondici. Přesto se nedokázala s jeho sukničkařením vyrovnat. Ani ne tak z morálních jako z osobních důvodů. Což si přiznávala velice nerada.

Stačilo si jen Bronsona představit v náruči jiné ženy a měla po náladě. Kromě toho ji sžírala zvědavost. Pokaždé, když se hostitel vypravil na zálety, rozběhla se Hollyina představivost na plné obrátky. Vycítila, že Zachariášovo miliskování v ničem nepřipomíná bezbřehou něhu, již sdílela s Georgem. Třebaže do manželství nevstupoval jako panic, zkušenosti měl přece jenom omezené. Při milování byl ohleduplný a laskavý, jemný a pozorný, nikdy se nenechal strhnout chtíčem. Domníval se, že člověk by se neměl oddávat tělesné rozkoši příliš často. Manželčinu ložnici navštěvoval zásadně jedenkrát týdně. Vzácné chvíle spojení proto nikdy nepovažovali za samozřejmost a o to více si je vychutnávali.

Naproti tomu Zachariáš Bronson byl zdrženlivý asi tak jako rozmazlený kocour. Způsob, jakým Holly líbal tehdy ve skleníku, svědčil o tom, že jeho zkušenosti v této oblasti široce překračují poznatky manželů Taylorových. Vdova si uvědomovala, že právě tento rys by ji měl odpuzovat ze všeho nejvíc. Kéž by však dokázala navždy zaplašit erotické sny, které ji začaly pronásledovat po Georgeově smrti! Proč tělo prahne po něžných dotycích, polibcích a hlazení po nahé kůži? Proč neznámý cizinec narušující Hollyino poklidné snění má pojednou Bronsonovu tvář? To on se nad ní sklání, to jeho ústa ji spalují a ruce dobývají.

Probouzela se vyděšená a zborcená potem. Ráno se nemohla na domácího ani podívat, aniž by krvavě zrudla. Vždycky si připadala nad tyto záležitosti povýšená a litovala ty, kteří nedokázali ovládnout své pudy. Nikdy ji nesoužil chtíč. Odporné slovo, ale jak jinak nazvat touhu patřit k ženám, které Zachariáš Bronson po nocích navštěvuje?

Toho dne se Holly oděla do prostých šedivých šatů, jejichž strohost poněkud zmírňovala rybízově zbarvená paspulka u krku a na zápěstí. Určitě by lépe slušely chůvě… Až na rafinovaný výstřih u vysokého límce, odhalující alabastrové hrdlo. Poněkud připomínal klíčovou dírku a nevinná štěrbina stačila Zachariášovi k tomu, aby jeho představivost začala pracovat na plné obrátky. Nejradši by k té sladké skulině přitiskl ústa, laskal hedvábnou šíji a

vychutnával si svěží vůni mladé ženy. Představa hladkého svá-divého těla, ukrývajícího se pod odpudivou myší látkou, byla téměř k nevydržení.

„Dneska jste nějak roztěkaný, pane Bronsone,“ pokárala ho učitelka a on poslušně přesunul zrak z titěrného dekoltu k teplým očím barvy staré whisky. Nevinné hnědé oči. Přísahal by, že Holly nemá ani ponětí, jak moc ho přitahuje.

Dokonalé rty rozvlnil úsměv. „Chápu, že byste se tomu nejraději vyhnul, ale tanci se zkrátka budete muset naučit. A to dobře. Slavný Plymouthský ples se koná už za dva měsíce.“

„Slavný Plymouthský ples,“ opakoval Bronson s výsměšně povytaženým obočím. „Jak to, že o něm dneska slyším poprvé?“

„Domnívám se, že to bude výborná příležitost k prověření vašich nově nabytých dovedností. Každoročně jej pořádají lady a lord Plymouthovi a patří k vrcholům společenské sezony. Jedná se o vysoce urozenou rodinu. Diskrétně jsem je požádala o zaslání pozvánek. Zároveň představíme Elizabeth a vy… No, poznáte se s mnoha dámami z význačných rodin. Jsem si jistá, že vás některá z nich zaujme.“

Zachariáš přikývl, třebaže si byl předem jist, že tak silně jako lady Holland Taylorová ho žádná neupoutá. Musel se mračit nebo vypadat naštvaně, jelikož dáma se na něj povzbudivě usmála. „Uvidíte, že to není tak hrozné, jak se na první pohled zdá,“ švitořila. Zjevně se domnívala, že Bronsona znepokojují nástrahy tanečních kroků. „Půjdeme na to hodně pomalu, a pokud se ukáže, že jsem na podobnou výuku krátká, angažujeme monsieura Girouarda.“

„Jenom ne tanečního mistra,“ zabručel otráveně domácí. Nemohl toho chlapíka ani cítit. Pozoroval ho při práci s Elizabeth a popudilo jej, když se ho učitel pokusil zapojit do výuky.

Holly si povzdechla. Začala jí docházet trpělivost. „Vaší sestře se náramně zamlouvá,“ zdůraznila. „Monsieur Girouard je talentovaný člověk.“

„Bral mě za ruku.“

„Chtěl vám názorně ukázat čtverylku.“

„Na mě žádný chlap sahat nebude!“ odsekl Zachariáš. „To by se tomu mrňavému žabožroutovi líbilo!“

Holly obrátila oči v sloup a nechala si případné komentáře pro sebe.

Stáli v přepychově vyzdobeném tanečním sále. Stěny pokrývaly světle zelené hedvábné tapety lemované bohatě vyřezávanými pozlacenými lištami. Mezi obrovskými zrcadly ve zlatých rámech se tyčily malachitové sloupy dosahující výšky pěti a půl metru, které by se lépe vyjímaly v nějakém ruském

paláci. Strop se div neprolomil pod tíhou šesti masivních křišťálových lustrů, blýskajících se těžkými broušenými skleněnými kapkami. Jelikož pro výuku základních tanečních kroků nebylo zapotřebí hudby, prostor pro muzikanty zel prázdnotou.

Zachariáš pozoroval svoji partnerku odrážející se v početných zrcadlech. Střízlivé šedé šaty působily v okázalé místnosti jaksi nepatřičně. Jak by asi vypadala v plesové toaletě? Představil si Holly v róbě s hlubokým výstřihem a obnaženými rameny, jaké byly toho roku v módě. Na vypasovaném živůtku se rýsují pevná oblá ňadra… Na bledém hrdle se třpytí diamanty. Vysoko vyčesané vlasy dávají vyniknout drahým náušnicím…

„Zapamatoval jste si pravidla plesové etikety, jež jsme probírali včera?“ Otázka ho vytrhla ze zamyšlení a přinutila k soustředění.

„Pokud jsem vyzval mladou dámu k tanci,“ pravil přehnaně zpěvavým tónem, „jsem povinen se jí věnovat do té doby, dokud ji nevrátím do ochranitelské náruče gardedámy. Po tanci se dámy zeptám, zda by jí nepřišlo vhod nějaké občerstvení. Pokud odpoví kladně, usadím ji v jídelně a přinesu vše, na co bude mít chuť. Setrvám u ní tak dlouho, dokud si dostatečně neodpočine a sama se nezvedne.“ Odmlčel se a zamračil. „A co když se rozhodne dřepět na zadku a cpát se celou hodinu? Nebo ještě déle?“

„Zůstanete u ní, dokud nebude mít dost,“ ujistila jej Holly. „Potom ji odvedete zpátky ke gardedámě a poděkujete za příjemnou společnost. Kromě toho je vaší povinností věnovat se nejenom krasavicím, ale i těm, k nimž byla příroda skoupá. A s žádnou partnerkou nesmíte tančit častěji než dvakrát. V případě, že je zábava přerušena kvůli podávání večeře, je vaší povinností nabídnout doprovod gardedámě své partnerky a být k ní tak příjemný, jak to jenom lze.“

Zachariáš si ztěžka povzdechl.

„A teď k zahajovací promenádě,“ zavelela Holly. „Při zahajování vlastního plesu kráčíte v čele. Musíte se pohybovat zvolna a důstojně. Ubíráte se podél zdí a v rozích si s partnerkou vyměníte místo.“ Spiklenecky se k němu naklonila a špitla: „Promenáda slouží zejména k tomu, aby se dámy předvedly v celé své nádheře. Tady se nemůžete splést, pane Bronsone. Zkrátka provedete hosty sálem, při změně směru projdete středem a stočíte se na druhou ruku. Hlavně se tvařte trošku arogantně, což ve vašem případě rozhodně nebude problém.“

Drobné popichování ho potěšilo. Kdykoliv se Zachariáš stal svědkem slavnostního škrobeného mašírování po sále, málem řičel smíchy. Ale

představa, že se předvádí po boku takové bytosti, jako je Holly… Hmm, to má něco do sebe. V podstatě tak dává najevo, že mu patří, a podobná idea se mu navýsost zamlouvala.

„Ale nikdy, opravdu nikdy se nepředvádějte se dvěma dámami naráz!“ kárala ho důrazně.

„Proč ne?“

„Tak zaprvé byste v rohu nemohli provést výměnu a zadruhé…“ Zarazila se. Střetli se očima a Holly dočista zapomněla, co chtěla původně říct. Znepokojeně zamrkala a přinutila se pokračovat: „Pán tímto prokazuje čest pouze jedné jediné ženě.“ Lehce ho popadla za paži. „Pojďme si to vyzkoušet.“

Důstojně se nesli po sále. Zachariáše rozčiloval hlasitý klapot jeho bot, dopadajících na vyleštěný parket. Dorazili až k rohu, kde se zastavili, aby mu Holly vysvětlila způsob výměny. „Pustím vaše rámě, uchopím vás za ruku a vy mě převedete zleva doprava.“ Názorně předváděla požadovaný manévr. Zachariáš poslušně dbal jejích rad. Dlaně se spojily. Dotek drobných studených prstů způsobil, že muž zadržel dech.

Holly se pojednou zarazila a se slabým zasténáním se mu vyškubla. Také to musela cítit. Tu neskutečně vzrušující jiskru, jež mezi nimi přeskočila. Bronson na lady Taylorovou tiše zíral. Nejraději by zabořil dlaně do ženiných hustých kadeří a přitáhl k sobě roztomilou tvář. Nedokázal zapomenout na příchuť vášnivých polibků, na smyslné rty a vzrušený dech.

„Měli…,“ ošila se Holly, „jsme si vzít rukavičky. Dámy a pánové tančí zásadně v rukavičkách.“

„Mám pro ně poslat?“ Hostitele samotného překvapila náhlá příkrost ve vlastním hlase.

„Ne… Domnívám se, že v tomto případě nejsou nezbytné.“ Holly se zhluboka nadechla, aby se vzpamatovala. „Nezapomeňte si s sebou vždycky brát náhradní pár,“ zamumlala. „Džentlmen by se nikdy neměl dámy dotýkal umolousanýma rukama.“

Aniž na Zachariáše pohlédla, popadla jeho dlaň a předvedla mu požadované střídání.

„Je tomu už dlouho,“ slyšel ji drmolit šeptem. „Skoro jsem zapomněla, jak na to.“

„Od Georgeovy smrti jste netančila?“ Mlčky zavrtěla hlavou.

Tak tohle je moje soukromé peklo, přemítal Bronson, když pokračovali v

nácviku. Tělo hořelo touhou. S vděčností nyní oceňoval diktát módy, jenž pánům přikazoval nosit tuto sezonu prodloužené kabátce, jejichž spodní okraje sahaly do půli stehen. Kdyby Holly měla tušení, jak mocně po ní prahne, až málem podléhá pokušení sevřít ji v náruči, jistě by s jekotem vyděšeně prchla.

Nicméně promenáda ještě ušla. Horší situace nastala se čtverylkou, únavnými kroky glissades a chassés a dalším hloupoučkým poskakováním. Jako nejhorší muka se ukázal být valčík.

„Postavte se maličko doprava,“ nabádala Bronsona Holly se sklopeným zrakem. Oči se utápěly pod hustými vějířky řas. „Pravou paží mě obejměte kolem pasu. Pevně, ale ne těsně.“

„Takhle?“ Zachariáš obtočil pravačku kolem štíhlých zad. Rozhodně se necítil ve své kůži. Ženskou držel v náruči už mockrát, ne však podobným stylem. Nikdy nesvíral osůbku tak křehkou. Poprvé v životě prahl po tom, učinit nějakou dámu šťastnou. Jenže v Holly se naprosto nevyznal. Nedokázal odhadnout její city. Co když je lady Taylorové nepříjemné, že jsou si tak blízko? Koneckonců byla zvyklá vznášet se v něžném náručí jemných džentlmenů, a ne trpět v nepoddajných tlapách obřích zápasníků. Skutečně měl pocit, že má místo dlaní neohrabané pracky, a chodidla tak veliká a těžká jako lodě poháněné parou.

Ženina levá půvabná ručka elegantně přistála na Bronsonově rameni. Krejčí dělal, co mohl, dokonce odstranil vycpávky, ohromující hru svalů však stejně nedokázal vymazat.

Učitelka uchopila do pravé ruky levačku svého žáka… Zachariáše se zmocnil pocit, že Hollyiny prsty jsou téměř nehmotné a mohl by je svou nešikovností snadno zlámat. Připadala mu lehoučká jako pírko, přesto ji ve svém nitru pociťoval jako závaží. „Pán vede partnerku touto rukou,“ vysvětlovala, hledíc mu do očí. „Nesmíte mě tak mačkat… Držte mě pevně, ale jemně. Paži nechte trošku zaoblenou.“

„Mám strach, že vám pošlapu nohy,“ zavrčel.

„Soustřeďte se na správný postoj a držení. Pokud mě budete příliš tisknout, nezbude mi žádný manévrovací prostor. Jestliže mezi námi zůstane velká mezera, neposkytnete mi požadovanou oporu.“

„Myslím, že to nezvládnu,“ hučel Zachariáš. „Naučila jste mě promenádu, jakž takž poskládám čtverylku. Nechrne to tak.“

„Ale na valčíku přece není nic těžkého,“ domlouvala mu. „Pokud jej neovládnete, nebudete se moci žádnému děvčeti dvořit s plnou parádou.“

Odsekl tak neurvale, až se Holly opravdu rozzlobila. Zároveň si postavila hlavu.

„Bručte si, jak chcete, pane Bronsone, ale mě neodradíte. Valčík se naučíte a bašta. A pokud nebudete spolupracovat, nechám poslat pro monsieura Girouarda.“

Hrozba tanečním mistrem způsobila, že se Zachariáš mračil jako tisíc čertů.

„Dobrá, krucifix! Co mám udělat teď?“

„Valčík sestává ze dvou kroků, každý trvá tři takty. Levou nohou sklouzněte dozadu. Jenom o kousek. Potom přitáhněte pravou nohu maličko za levou a pootočte se doprava…“

Snadno se to řekne, hůře pak činí. Když však Zachariáš dbal Hollyiných rad a důvěřoval jejímu vedení, nohy po chvíli začaly poslouchat a vrátila se jim jistota. Lady Taylorová mu byla velkou oporou. Pohybovala se v souladu s ním a podvolovala se sebemenšímu tlaku dlaně. Tím, že se očividně dobře bavila, mu dodávala potřebnou sebedůvěru, třebaže Bronsonovi nešlo na rozum, proč se s ním tak obětavě páře.

„Paži nechte v klidu,“ nařizovala s úsměvem. Pobavilo ji zaměstnavatelovo napjaté soustředění. „Máváte s ní jako s pumpou.“

Žertovná připomínka zaznamenala požadovaný efekt a kolíbavý pohyb ustal. Bronson šibalsky povytáhl obočí. „Cele se soustředím na to, milady, abych vás náhodou nezašlápl.“

„Vedete si docela dobře,“ povzbuzovala ho. „Netvrďte mi, že jste se o valčík už nepokoušel.“

„Nikdy.“

„Máte smysl pro rytmus. Začátečníci většinou bývají prkenní a ztuhlí.“

„Za to může boxerská průprava,“ poučil ji Zachariáš a vytočil bravurní půlkruh. „Pokud chcete vést v ringu, musíte se umět hýbat.“

Ačkoliv poznámku nemínil jako vtip, Holly přesto pobavila. „Další zápasnické dovednosti v hodinách tance raději nezkoušejte, pane Bronsone. Nikterak nestojím o to, abyste mě místo k valčíku vyzval k pěstnímu souboji.“ Zachariáš se vpíjel pohledem do lehce narůžovělé rozesmáté tváře a pocítil zvláštní sladké chvění. Nevycházelo však z těla, ale z duše. Obdivuhodnější bytost dosud nepotkal. Opět s ním zacloumala závist. Záviděl zesnulému Georgeovi lásku této ženy, právo na polibky a něžné doteky. Náklonnost,

která překonala i smrt.

Podle všeho byl George Taylor dokonalý džentlmen. Pohledný, zazobaný, ctihodný, čestný, uhlazený a soucitný. Dámu, jako je Holly, si skutečně

zasloužil, zatímco Zachariáš si ji ze stejných důvodů nezaslouží. Neoplývá totiž jedinou z Taylorových předností. Všechno, co jí může kromě svého srdce nabídnout, je pošpiněné.

Jestliže existoval výraz, který Zachariáš z duše nenáviděl, pak jím byla slova „kéž by“. Nemilosrdně mu totiž rotovala v hlavě. Kéž by, kéž by…

Vypadl z rytmu a nečekaně se zastavil. Roztančená Holly do něho vrazila.

Zadýchaně se rozesmála. „Ach… Zarazil jste se tak znenadání, že…“

Hostitel se překotně omlouval. Na kratičký okamžik se k němu přitiskla. Třebaže je dělily vrstvy oblečení, zmocnilo se mužova těla slastné pozdvižení. Rád by se zachoval jako skutečný džentlmen a pustil partnerku z náruče, ale svaly se jako natruc stáhly a přivinuly ji blíž. Holly lapala po vzduchu a nevědomky se třela oblými ňadry o nepoddajnou hrud. Čas se zastavil. Zachariáš vyčkával, kdy se začne proti podobnému zacházení bouřit. Jenže Holly zůstávala podivuhodně zamlklá. Vějířky řas se zvedly, počastovala jej udiveným pohledem. Zírali na sebe otřeseni sami sebou i jeden druhým a nedokázali se pohnout.

Holly nakonec odvrátila zrak jako první. Přesto Bronsona dál ovívala vlahým dechem. Zachariáše pálila ústa. Nejraději by je zchladil vášnivými polibky. Třeba se drobné ruce, spočívající mu na ramenou, pohnou… Jedna z nich mu přistane na krku a donutí ho sklonit hlavu… Jenže Holly dál stála jako přibitá, ani se neodtáhla, ani ho ničím nepovzbudila ke sblížení.

Nejistě si vzdychl. Donutil neposlušné paže povolit sevření a pustit ji, třebaže zmučené tělo tiše protestovalo. Zadíval se do neurčitá a uvažoval, zda má Holly vůbec ponětí, jak málo stačilo a popadl ji do náruče, aby se jí zmocnil. Kdekoliv. Zdálo se mu, že veškerá touha odtéká z rozdychtěného těla přímo do klína. Kéž by ležela pod ním a oddávala se mu. Nejenom fyzicky. Jak rád by přijímal projevy Hollyiny lásky, něžné hlazení, šeptaná vyznání. Připadal si jako hlupák. Prahl po urozené dámě, které se v žádném směru nedokázal vyrovnat.

Potom mu ale střízlivý hlas, ozývající se mu v hlavě, napověděl, že co nemůže dostat od téhle, dá mu s potěšením jiná.

V Londýně žily stovky žen, které se mohly přetrhnout, aby splnily každičké Bronsonovo přání. Zachariáš se chytil této představy jako tonoucí pomyslného stébla. Lady Holland Taylorovou vůbec nepotřebuje. Snadno si sežene nějakou hezčí, chytřejší, se stejně vlídnými kukadly. Vždyť na ní není nic zvláštního. Dnes večer si to dokáže a zítra zrovna tak. Kdykoliv, kdy bude třeba.

„Myslím, že už je toho pro dnešek dost,“ zahuhlala stále poněkud omráčená Holly. „Držel jste se skvěle, pane Bronsone. Brzy zvládnete valčík jako taneční mistr.“

Zachariáš se jí poklonil se zdvořilým úsměvem. „Děkuji vám, milady. Na shledanou zítra ráno u další lekce.“

„Znamená to, že s námi dnes nepovečeříte?“

Zavrtěl hlavou. „Mám v úmyslu zajet do města a navštívit několik přátel.“

Prozradily ji posmutnělé oči. Uvědomoval si, že Holly nesouhlasí s jeho hýřením a sexuálními eskapádami. Zčistajasna ho zaplavilo škodolibé uspokojení. Jen ať se schovává ve své opuštěné posteli! On si bude bez skrupulí užívat celou noc!

Holly se zvolna ubírala do dětského pokoje, kam se uchýlily Rose s Maude, aby si přečetly knížku a chvíli se věnovaly nějaké hře. S údivem shledala, že má pozoruhodně roztěkané myšlenky a nedokáže se soustředit. Přemítala o čase, kdy plula v zajetí Bronsonovy náruče po plesovém sále a početná zrcadla odrážela splynutí obou siluet. Po dvou hodinách vzájemné blízkosti, lehké konverzace a smíchu měla smysly znepokojivě zbystřené. Nevěděla proč, ale pojednou si připadala zkroušená, plná úzkosti a nešťastná. Těšilo ji, že výuka pro dnešek skončila. Střídaly se v ní totiž sladkokyselé momenty, kdy ji partner příliš tiskl k sobě a Holly dychtivě přemítala, zda ji opět nemíní líbat.

Co kdyby ano? Jak by se zachovala? Bála si tu otázku jen položit. Bronson v ní rozezníval jakési primitivní struny. Pro ženu, jež vyrůstala s vědomím, že nesmí příliš svádět ani vlastního manžela, se jednalo o silně znepokojivé zjištění.

Měla by ji zarážet Bronsonová hrubost, měl by ji odpuzovat svou neotesaností. Rozhodně s ní nezacházel jako s porcelánovou panenkou nebo s osobou, na níž mu záleží. Provokoval ji a škádlil, někdy se k ní choval přímo hulvátsky. Přesto se v mužově blízkosti cítila plná života a přitahoval ji svět, jenž ji obklopoval. Děsilo ji alarmující poznání: místo aby zušlechťovala ona jeho, mění on ji. A rozhodně ne k lepšímu.

Otřeseně se zahihňala. Prsty si promnula bolavé oči. Za víčky se objevil vodopád jisker. Zadržela dech. „Ach ne,“ zamumlala. Rozpoznala varovné příznaky přicházející migrény. Bodavá bolest se objevovala zcela nečekaně a z nevysvětlitelných důvodů. Možná by si měla na chvíli lehnout se studeným obkladem na čele.

Stoupala po schodech a přidržovala se zábradlí. Sílící strázeň tepala ve skráních a sjížděla až dolů k šíji. Když se přiblížila k apartmá, jež obývala

společně s dcerou, zaslechla Rosein hlas.

„Ne, tohle není cval, Maude! Jedeš příliš pomalu. Takhle vypadá cval…“

Holly nakoukla do místnosti a spatřila holčičku s věrnou Maude sedět na koberci. Obklopovaly je hračky. Rose držela jednu z figurek, kterou jí věnoval Bronson – malého koženého koníka. Zvíře mělo ocas a hřívu z pravých koňských žíní a jasné korálkové oči. Táhlo kočár s nastrojenými panenkami kolem budov z poskládaných knížek.

„Kampak to jedou, miláčku?“ otázala se matka. „Na projížďku do parku, nebo nakupovat do Regent Street?“

Dítě s úsměvem vzhlédlo. „Mamko!“ vykřiklo a znovu se věnovalo cválajícímu koni. „Míří do ocelárny.“

„Do ocelárny?“ opakovala pobaveně Holly.

Na chůvině obličeji se objevil pokřivený úsměv. „Ano, milady. Pan Bronson jí vyprávěl o životě pracujících. O tom, co vyrábějí v ocelárnách a továrnách, které vlastní. Pokoušela jsem se mu vysvětlit, že děcka takové věci nezajímají, ale vůbec na mě nedbal.“

Holly zpočátku cítila roztrpčení. Nejraději by domácímu okamžitě vyčinila. Nemá právo vykládat její holčičce o strastech dělnické třídy. Na druhou stranu Holly nikdy nenapadlo, že Rose vyrůstá bez povědomí o rozdílech mezi lidmi. Neruší, že existují chudí a bohatí. Nechápe, proč někteří bydlí v přepychových domech a jiní hladoví v ulicích. „Domnívám se,“ pravila váhavě, „že se nedopustil ničeho špatného. Rose by měla vědět, jaký svět ji obklopuje. Ze většina obyvatel této země žije jinak než ona.“

Promnula si žhnoucí čelo. Bolest hrozivě narůstala. Holly si totiž poprvé uvědomila, že Zachariáš Bronson má na Rose větší vliv než George. Zatímco on je živý a skutečný, otec se dívence proměnil v mlhavou vzpomínku. To hostitel si s ní hraje na schovávanou a na slepou bábu. Jemu přinesla ochutnat džem, který uvařila společně s kuchařkou. Byl to on, kdo jí za deštivého odpoledne postavil před sálajícím krbem domeček z karet. Prožívá s ním věci, o něž otce připravila smrt.

Bronson děvčátko nikdy nepřehlížel, ani nepovažoval dětské otázky za hloupé. Jednal s ní jako se sobě rovnou. Pokud ne přímo jako s dospělou, tak rozhodně jako s příslušnicí své rodiny. Většina lidí považuje děti za poněkud méněcenné bytosti, jimž jsou upřena některá práva a privilegia. Ale Bronson se v malé očividně viděl a ona mu náklonnost vrchovatě oplácela. Další znepokojivá stránka soužití, jež Holly z mnoha důvodů trápila.

„Ach, paní,“ zděsila se Maude, když si zaměstnavatelku dobře prohlédla.

„Další z vašich migrén, že jo? Jste bledá jako stěna a zjevně vám nejni nejlíp.“

„Ano,“ připustila Holly a znaveně se opřela o veřej. Vyloudila na usouzené tváři nejistý úsměv. „Promiň, Rose. Slíbila jsem ti odpolední procházku, ale budeme ji muset odložit.“

„Je ti špatně, mamko?“ Holčička se zachmuřila a vyskočila z podlahy. Přiběhla k Holly a objala ji kolem pasu. „Měla by sis vzít svoji medicínu,“ přikázala jí hlasem zkušeného dospělého. „Hezky zatáhnout závěsy a zavřít oči.“

Přestože se Holly cítila mizerně, musela se pousmát. Dovolila malé, aby ji doprovodila do ložnice. Maude bleskově zatáhla drapérie, aby jimi nepronikal ani paprsek světla, a pomohla své paní se svlékáním.

„Máme ještě ten sirup, co mi předepsal doktor Wentworth?“ špitla Holly. Trhla sebou, když jí komorná začala rozepínat knoflíčky vzadu na šatech. Sebemenší pohyb jí způsoboval ukrutná muka. Když ji v domě Taylorových začaly trápit záchvaty migrény, předepisoval jí rodinný lékař medicínu, která ji příjemně obluzovala.

„Samozřejmě,“ zamručela Maude. Ve chvílích, kdy paní sužovaly bolesti hlavy, se naučila hovořit šeptem. „Tu bych nikdy nikde nezapomněla, milady. Jakmile vás uložím do postele, přinesu ji.“

„Díkybohu.“ Holly si trhaně povzdechla. „Co bych si bez tebe počala, Maude? Děkuji ti. Moc ti děkuji, že jsi mě následovala i sem, k Bronsonovi. Nemohla bych ti mít za zlé, kdyby ses rozhodla zůstat u Taylorových.“

„A nechat vás s Rose na tomhle bláznivým místě samotný?“ zhrozila se dívka žertem. „Mám-li bejt upřímná, paní, tak se mi tu docela líbí.“

Šaty spadly na podlahu, následoval korzet a punčochy. Holly vklouzla pod pokrývku jen v kalhotkách a košilce. Potlačila bolestné zasténání a spočinula v měkkých poduškách. „Maude,“ špitla. „Neměla jsi skoro žádné volno. Až se dám do pořádku, tak to napravím.“

„Nedělejte si starosti,“ konejšila ji kyprá služebná. „Klidně ležte a já se za okamžik vobjevím s tím zázračným lektvarem.“

Zachariáš se ubíral po hlavním schodišti vstříc nočním dobrodružstvím. Lehký modrý kabátec a elegantní šedivé kalhoty doplňovala černá hedvábná vázanka. Trpěl jednou ze svých umanutých nálad. Stále v něm ještě háraly divoké touhy probuzené během tance a domáhaly se uspokojení. Nejprve si hodlal zaskotačit s nějakou povolnou děvou, potom si chtěl zahrát karty a popít s kamarády. Cokoliv, co zažene vzpomínku na křehkou dámu,

vznášející se mu v náruči.

Zdolal již polovinu cesty, když jeho kročeje počaly váznout. Jakmile před sebou spatřil sklíčenou postavičku sedící na jednom ze schodů, zastavil se docela. Byla to Rose. Připomínala mu pocuchanou panenku v mušelínových šatech. Z hrubých bílých punčošek vykukovala buclatá kolínka, ručky svíraly všudypřítomnou sbírku knoflíků. Tolik se lišila od jeho sestry Elizabeth, když byla v jejím věku. Rose vynikala dokonalým chováním, zvídavostí a upřímnou otevřenou povahou, zatímco Elizabeth bývala nezvedenou darebačkou. Holly se díkybohu podařilo uchránit dcerku od všeho zlého a poskytnout jí zajištěnou existenci. Ale podle Zachariášova mínění děvčátku chyběl otec. Někdo, kdo jí pomůže pochopit život za plotem parku a upravenými zahradami. Někdo, kdo jí vysvětlí, proč všechny děti nenosí krajkové límečky a kolik námahy stojí jediný krajíček chleba. Někdo, kdo jí povypráví o běžném lidském bytí. Nicméně Rose není jeho dcera, a proto nemá právo mluvit do její výchovy.

Zastavil se několik kroků od děvčátka a tázavě si je prohlížel. „Princezno,“ oslovil ji vlídně, „proč tu vysedáváš tak sama?“

Rose si hluboce povzdechla. Buclaté prstíky sevřely lesklé knoflíky, nahmataly sametového oblíbence a donesly jej k nosu „Čekám tu na Maude,“ pravilo dítě chmurně. „Dává mamince medicínu. Potom mě odvede do dětského pokoje, kde spolu povečeříme.“

„Medicínu?“ opakoval zamračeně Zachariáš. K čemu sakra Holly potřebuje léky? Ještě před dvěma hodinami byla naprosto fit. Copak ji potkala nějaká nehoda?

„Na migrénu.“ Dítě si podepřelo bradu rukama. „Teď si nemám s kým hrát. Maude se sice snaží ze všech sil, ale je moc unavená, takže s ní není žádná legrace. Asi mě brzy pošle spát. Ach, je to vždycky tak mrzuté, když maminka stůně.“

Zachariáš zkoumal dítě zadumaným pohledem. Přemítal, zda je možné, aby někoho během pouhých dvou hodin sklátila taková bolest, že zůstal upoután na lůžko. Co podobný zlom vůbec způsobuje? Myšlenky na noční zábavu se mu kvapně vykouřily z hlavy. „Počkej tady, princezno,“ přikázal.

„Půjdu se podívat na tvoji matku.“

„Opravdu?“ otázalo se dítě s nadějí v hlase. „Dokážete ji uzdravit, pane Bronsone?“

Nevinná otázka jej vzala za srdce. Ulehčením se zasmál. Sklonil se a něžně pohladil tmavovlasou hlavičku. „Nejspíš ne, Rose. Ale ujistím se, zda něco

nepotřebuje.“

Tentokrát bral schody po dvou. Ve dveřích se srazil s Maude. Všiml si napětí v kulaté tváři. V hrudi ucítil znepokojivé bodnutí. „Maude,“ vybafl, „co se k čertu děje s lady Holland?“

Kyprá blondýna si spěšně přiložila prst ústům na znamení, aby ztlumil hlas. „Má zase jednu ze svých migrén, pane,“ informovala ho šeptem.

„Takovou tu bleskovou. To jí sebemenší vůně, zvuk nebo paprsek světla přináší hotový utrpení.“

„Co vyvolává její obtíže?“

„Jo, to nikdo neví, pane. Má je vod tý doby, co se pan Taylor odebral na věčnost. Obvykle trvají den, někdy vo trochu dýl, ale pak se zase vzpamatuje.“

„Nechám poslat pro doktora,“ prohlásil Zachariáš rozhodně.

Maude nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Vodpusťte pane, ale to nejni třeba. Dala se prohlédnout vodborníkem a ten prohlásil, že na migrény není léku. Chce to jen pořádně vodpočívat, brát tišící medicínu a vono to zase přejde.“

„Jdu se na ni podívat.“

V dívčině kulaté tváři se zračilo znepokojení. „Ach, pane, nechte ji raději na pokoji. Lady Holland teď není schopná přijímat návštěvy. Je jí bídně. Díky tý medicíně je trochu mimo a taky nejni… no, vhodně ustrojená.“

„Nebudu ji obtěžovat, Maude. Věnujte se raději Rose. Sedí na schodech a připadá si opuštěná.“ Navzdory služčiným protestům se protlačil ke dveřím a vešel do ložnice. Divoce mrkal, aby přivykl temnotě. Slyšel Holly těžce oddychovat. Ve vzduchu se vznášela hutná bylinková vůně. Zvědavě zavětřil jako pes. Po čichu vypátral na nočním stolku skleněnou lékovku a upatlanou lžíci. Omočil bříško ukazováku ve zbytku zasychajícího sirupu a přiložil je ke rtům. Ucítil příchuť opia.

Holly vytušila čísi přítomnost a zavrtěla se pod pokrývkou. Oči a čelo zakrýval mokrý ručník. „M-Maude?“ špitla.

Zachariáš krátce zaváhal. „Domníval jsem se, že z tanečních hodin člověk odchází leda tak s bolavýma nohama,“ zamručel, „a ne s hlavou.“

Při zaznění hlubokého brumlání sebou škubla. „Ach… Pane Bronsone… Okamžitě prosím odejděte.“ Hovořila unaveně, očividně pod vlivem opiátu.

„Já… nejsem řádně upravená a… po té… medicíně… se mi občas plete jazyk…“

„V tom případě se odtud odmítám hnout.“

Sípavě se zachichotala. „Jen žádné žerty, prosím… Hrozně to bolí.“

Zachariáš se usadil na židli postavené vedle lůžka. Pod mužovou vahou povážlivě zaskřípala a žena sebou zmučeně trhla. Bronson se již stačil rozkoukat a teď si vychutnával obrys bělostných ramen, z nichž jako ušlechtilý stvol vyrůstala štíhlá šíje. „Ta vaše medicína je samé opium, sladká dámo. Nerad bych, abyste si na ni zvykla. Viděl jsem, co podobný lektvar s člověkem dokáže. Udatné chlapy vmžiku změní v chodící kostry.“

„Je to jediný lék, který mi pomáhá,“ sténala. Mysl měla zjevně omámenou sirupem a bolestí. „Přibližně den budu jenom spát… a pak se mi uleví. Promiňte, ale… zítřejší lekce se nekoná…“

„Tanec ať vezme čert,“ ujistil ji Zachariáš vlídně.

„Přestaňte klít v mé přítomnosti,“ napomenula jej pohotově.

„Co vyvolává vaše záchvaty? Řekl jsem snad něco…?“

„Ne, ne… Vznikají bezdůvodně. Napřed vidím jiskérky a záblesky. Bolest vystřeluje ze spánků nebo za krkem… Šíří se, dokud nezachvátí celé tělo.“

Bronson se opatrně přesunul na matraci vedle ní. Holly cítila, jak se lůžko pod jeho vahou prohnulo, a chabě zaprotestovala. „Pane Bronsone…, prosím. Dopřejte mi… klidu.“

Zachariáš přejel prstem za ženiným krkem. Ucítil křečovité sevření svalů. Holly zaúpěla. Letmý dotek jí působil nesnesitelnou bolest. Muž však zapojil všechny prsty a začal ji jemně masírovat. Z pod vlhkého ručníku se vyhrnuly slzy, nemocná trhaně oddechovala.

„Pomáhá to?“ otázal se Zachariáš asi po minutě soustředění. Cítil, jak tkáň pod jeho rukama měkne. „Ano, trošku…“

„Mám přestat?“

Okamžitě ho popadla za zápěstí. „Ne, nepřestávejte.“

Pokračoval v něžném hnětení postižené oblasti, dokud se ženin dech neprohloubil. Po chvíli nabyl dojmu, že usnula. Ale kupodivu ho po chvíli oslovila poněkud zastřeným hlasem.

„Začalo to po Georgeově smrti… Poprvé v den, kdy jsem pročítala kondolenční dopisy. Lidé byli tak laskaví… Dělili se se mnou o vzpomínky… Psali, jak je manželova smrt zaskočila. Nikdo však nemohl být překvapenější než já.“ Hovořila nepřítomně, slova zaznívala jako z veliké dálky. „Takový zdravý chlap. Nebyl tak robustní jako vy, ale měl vynikající kondici. Pak dostal horečku… Neudržel v sobě nic jiného než čaj. Týden zůstal upoután na lůžko. Ztrácel se před očima… Z obličeje mu vystupovaly kosti. Po sedmi dnech churavění začal blouznit… Bála jsem se. Jako by vytušil, že umírá… Připravoval se na cestu, z níž není návratu. Jednoho dne dal poslat pro svého

nejlepšího přítele, Ravenhilla. Znali se od dětství… Chtěl, abychom mu s Ravenhillem slíbili…“

Povzdechla si. Utápěla se ve vzpomínkách.

„Co?“ naléhal Zachariáš. Na rtech jí přímo visel. „Co chtěl, abyste mu slíbili?“

„Na tom nezáleží,“ zamumlala Holly. „Odpřisáhla bych cokoliv na světě, jen aby odcházel v pokoji. Požádala jsem ho o políbení na rozloučenou. Věnoval mi ten… nejsladší polibek na světě. Třebaže sám byl tak slabý, že mě nedokázal obejmout. Dech se mu změnil. Doktor mi pověděl, že takhle se hlásí smrt… Svírala jsem George v náruči a cítila, jak z něj vyprchává život… Objímala jsem ho, dokud úplně nevychladl.“

Zachariáš přestal Holly masírovat a jemně ji zakryl, aby nenastydla. „Je mi to líto,“ zašeptal.

„Později jsem měla na manžela zlost,“ doznala smutně a po vzoru malých dětí se chytila zaměstnavatelovy ruky. „K té hanebnosti jsem se ještě nikomu nepřiznala.“

Mlčel, jen něžně držel drobnou dlaň. „Proč jste se zlobila, má drahá?“

„Protože… protože vůbec nebojoval! Zkrátka se vzdal… Smířil se s osudem… Jako správný džentlmen. Prostě si odešel a opustil mě! Měl tak pokornou povahu… Copak mám právo ho vinit? Přesto to dělám.“

Já bych se rval jako zběsilý, pomyslel si Zachariáš. Jen tak tak, že nepromluvil nahlas. S radostí bych se upsal čertu, jen kdybych mohl zůstat s tebou a Rose. Kopal bych kolem sebe, řval a škrábal. Zubatá by mě snadno nedostala. Nechtěl bych vás ztratit.

Vyčerpaně se zazubila. „Teď už víte…, jaká jsem špatná ženská.“

Zachariáš se nad Holly sklonil a pozoroval, kterak ji přemáhá dřímota. Báječnější osůbku v životě nepoznal. Celou svou bytostí se upíral k jedinému vroucímu přání – chtěl se o lady Taylorovou starat, chránit ji před vším zlým, zařídit, aby byla znovu šťastná. Marně bojoval s emocemi, které v něm probouzela. Částečně sebou pohrdal za svoji slabost. Nesnášel pocit, že se mu zadřela hluboko pod kůži. Touha uniknout z domu a najít potěchu v náruči jiné ženy se dočista vytratila. Jediné, po čem prahl, bylo zůstat v této zšeřelé místnosti a střežit spánek lady Holland, snící o nebožtíku manželovi.

Zkroušený Zachariáš vstal z lůžka. Znenadání popadl Hollyinu bezvládnou ruku a zoufale ji přitiskl k ústům. Zlíbal hřbety křehkých prstů i pobledlou dlaň. Nic mu nepřipadalo tak hebké jako hedvábná pokožka, tulící se ke rtům.

Po chvíli ji opatrně položil na pokrývku, věnoval ženě poslední usouzený pohled a vracel se ke dveřím. Musí odtud vypadnout. Už to není domov. Je to past, rakev, hrobka.

„Pane?“ Maude přešlapovala uprostřed chodby a podezíravě si ho prohlížela.

„Kde je Rose?“ otázal se zhurta.

„V soukromém salonu. Hraje si s vaší paní matkou a slečnou sestrou.“ Znepokojeně se zakabonila. „Smím se zeptat, co jste dělal v komnatě mé paní tak dlouho?“

„Využil jsem jejího bezvědomí a zneuctil jsem ji,“ zavrčel. „Trvalo to déle, než jsem čekal.“

„Pane Bronsone,“ vyjela komorná vztekle, „že se nestydíte říkat takové věci!“

„Přestaňte se čepejřit,“ zubil se nevesele. „Seděl jsem u ní, dokud neusnula.

Dobře víte, že bych si raději podřízl krk, než jí ublížil.“

Maude na něho zadumaně hleděla. „Ano, pane,“ souhlasila po chvíli.

„Nejspíš to tak bude.“

Po chůvině poznámce se domácí zarazil. Copak jsem tak čitelný? Krucifix! pomyslel si divoce. Protáhl se služebné za zády a kvapně jí mizel z dohledu. Už aby byl pryč!

V Londýně vznikaly kluby, sloužící k uspokojení rozličných zájmů… Vybití v nich nalézali vášniví sportovci, politici, filozofové, pijáci, hráči i sukničkáři. Existovala zařízení pro boháče, nováčky, inteligenty i vysoce urozené jedince. Zachariáš obdržel pozvání do mnoha klubů, hostících pracující džentlmeny, to jest úspěšné obchodníky, advokáty a podnikatele. Jenže do těchhle zrovna patřit nechtěl. Toužil po členství ve sdružení, jež se mu nevnucovalo, po spolku tak výjimečném a aristokratickém, že vnuci smějí vstoupit dovnitř jedině tehdy, uspěl-li v přijímacím řízení jejich dědeček. Jako například v Marlowově klubu.

Tam stačilo pouze lusknout prsty a už byl člověku horlivě servírován drink, mísa kaviáru či povolná šťabajzna. Klub nabízel prvotřídní zboží, dokonalé prostředí a naprostou diskrétnost. Zvenku vypadal celkem všedně. Nacházel se na samém konci St. James Street společně s mnoha dalšími podobnými útočišti pro pány. Bílá kamenná budova se štukovou fasádou byla postavena v klasickém stylu a na příchozího rozhodně nepůsobila nikterak impozantně. Zato interiéry uspokojily i tu nejnáročnější anglickou duši. Stěny i stropy pokrývalo naleštěné mahagonové obložení, podlahy halily huňaté koberce v odstínech rudé a hnědé. Početné svícny a lampy z krouceného železa osvětlovaly těžký masivní nábytek a kožená křesla. Prostředí mělo vyhovět pánskému vkusu, takže přísné linie nikde nenarušoval ani náznak nějakého květu či ozdůbky.

Marlowův klub představoval pro džentlmeny jakýsi Olymp. Příslušníci mnohých rodin po generace žádali o přijetí, avšak marně. Zachariášovi k úspěchu postačily tři roky. Díky trošce vydírání, podplácení a zákulisním machinacím si vynutil přístup. Sice ne jako řádný člen, ale jako host s právem neomezeného pohybu. Přece jenom byl v obchodním spojení s mnoha aristokraty. S muži, kteří by přišli o pořádné jmění, kdyby měli tu drzost a

troufli se mu postavit. Kromě toho odkoupil pohledávky několika rozmařilých lordů a nerozpakoval se jich použít coby biče nad hlavami nešťastných provinilců.

Zachariáše bavilo tyto muže vyhledávat a stavět je před hotovou věc – bud se postarají, aby plebejec, jako je on, mohl vstoupit do Marlowova klubu, anebo je zruinuje. Většinou potom nedobrovolně hlasovali pro Bronsonovo přijetí, přestože si z celého srdce přáli, aby táhl k čertu. Zachariášovi to bylo jedno. Škodolibě se z vítězství radoval a zabořený do hlubokého koženého fotelu listoval novinami, zatímco si přitom tak jako ostatní přítomní džentlmeni nahříval chodidla u velkého kamenného krbu.

Dnes večer si znepokojení způsobené svou přítomností obzvláště vychutnával. Ani George Taylora by sem nevpustili, pomyslel si chmurně. Toho by nejspíš vůbec nenapadlo požádat o přijetí. Přestože Taylorovým proudila v žilách modrá krev, postrádala dostatečně sytý odstín a navíc bylo veřejným tajemstvím, že nemají peníze. Naproti tomu Zachariášovi se dařilo. Vnutil se do klubu, přestože se nestal řádným členem, nýbrž jen stálým hostem. Ještě mu zbývá prodrat se do vyšší společnosti. Ten, kdo to zkusí po něm, bude mít alespoň prošlápnutou pěšinku. Právě toho se aristokracie děsila nejvíc. Bála se přílivu zbohatlíků, kteří by zpřetrhali sáhodlouhé rodové linie, jimiž by se nemohla dál pyšnit.

Zatímco Bronson vysedával u ohniště a zadumaně pozoroval tančící plameny, přiblížila se k němu trojice mladíků. Dva se usadili do nejbližších křesel, jeden zůstal stát s rukou provokativně opřenou v bok. Zachariáš k němu střelil pohledem a potlačil znechucené odfrknutí. Lord Booth, hrabě z Warringtonu, byl prvotřídní snob, jenž se nemohl pochlubit ničím jiným než zdánlivě nekonečnou řadou předků. Nedávno pochoval otce, takže podědil jeho pěkně znějící titul a jméno, dvě zajímavé nemovitosti a horu dluhů, o něž se většinou přičinil sám, a to kvůli své mladické nerozvážnosti. Starý hrabě zjevně nedokázal synovi zabránit v nesmírném utrácení. Mladý pán se rád předváděl před svými kumpány, kteří si nemohli podobné hýření dovolit. Nyní se Warringtonu junior obklopil nohsledy, kteří mu neustále podlézali a lichotili, a tak v něm podporovali pocit nadřazenosti.

„Warringtone,“ zavrčel Zachariáš, sotva zvedl hlavu. Stejně lhostejně pozdravil i Turnéra s Enfieldem.

„Bronsone,“ ucedil mládenec naoko přátelsky, „jak rád vás zase vidím.“ Warrington byl vysoký urostlý muž s protáhlým obličejem – dokonale aristokratickým, přestože nikterak pohledným. Pohyboval se s pružností

člověka uvyklého pravidelnému sportování. „Už několik týdnů jste nepoctil klub svou přítomností,“ pokračoval. „Člověk by se mohl domýšlet, že jste neměl čas kvůli své nové, ehm… domácí situaci.“

„O jaké situaci to mluvíte?“ otázal se mírně Zachariáš, ačkoliv naprosto přesně věděl, k čemu rozhovor směřuje.

„Jen se nedělejte. Celý Londýn si štěbetá o vaší nové cheramie, dokonalé lady Holland. Smím vám složit poklonu? Tentokrát jste prokázal překvapivě dobrý vkus. Gratuluji, přešťastný příteli.“

„Blahopřání není na místě,“ pravil Bronson. „Nejedná se o osobní vztah.

Teď ani v budoucnu.“

Warrington povytáhl černé obočí, jako by společníka káral za očividnou faleš. „Ta takzvaná dáma s vámi přece bydlí, pane Bronsone. Copak nás všechny máte za hlupáky?“

„Pod stejnou střechou žije i moje matka a sestra,“ zdůraznil Zachariáš ledově, třebaže se v něm zdvihala vlna vražedného vzteku. „Paní Taylorová poskytuje mé rodině poradenské služby.“

Warrington se drze rozchechtal a ukázal přitom řadu koňských křivých zubů. „Přirozeně. K poskytování služeb zřejmě dochází velice často. Poradila vám už, jak urozenou dámu uspokojit v posteli?“

Warringtonovi kumpáni se vděčně hihňali ostrovtipu svého vůdce.

Zachariáš se dál rozvaloval v křesle. Navenek vypadal klidný, ale uvnitř jej stravovala zuřivost. Opět učinil nevítaný objev –kvůli lady Holland Taylorové by i vraždil. V době, kdy s ní uzavíral smlouvu, si dobře uvědomoval, že se stanou terčem klepů. Holly dokonce otevřeně hovořila o ztrátě slušné pověsti. Tenkrát se tím však nezabýval – soustředil se jen na fakt, aby dostal to, co chtěl. Nyní se ho narážky nesmírně dotýkaly. Přímo cítil, jak mu z očí srší hněv.

„To odvoláte,“ oznámil mladíkovi rozvážně. „Když už jsme u toho, očekávám omluvu.“

Warrington se ušklíbl. Zjevně ho těšilo, že jedovatý šíp neminul cíl. „A co když ne?“

„Pak ji z vás vytluču,“ odvětil Zachariáš s děsivou upřímností.

„Že bychom si zaboxovali? Báječný nápad!“ Po celou dobu mu očividně nešlo o nic jiného. „Pokud vyhraju, dáte mi své slovo, že do našeho klubu už nikdy nepáchnete. Pokud

zvítězíte vy, odvolám, co jsem řekl, a navrch se vám omluvím.“

„A ještě něco,“ dodal Zachariáš s pohledem upřeným na horní knoflík

mladíkova dokonale ušitého kabátce. Celé zapínání sestávalo z velkých zlatých kousků s vyrytým rodovým erbem, nicméně třpytivý diamant těžký dobré dva karáty zdobil pouze první exemplář v řadě. „Pokud vás porazím, vezmu si návdavkem tenhle briliantový knoflík.“

„Cože?“ Na Warringtonově obličeji se objevil nechápavý výraz. „Vy tedy máte setsakramentsky divné choutky. Co s ním budete dělat?“

„Nechám si jej na památku,“ odvětil Zachariáš.

Hrabě zavrtěl hlavou. Evidentně byl přesvědčen, že má co do činění s bláznem. „Dobrá. Co kdybychom se domluvili na zítřejší ráno?“

„Ne.“ Bronson rozhodně odmítal dát nadutému hejskovi a jeho patolízalům šanci roztroubit zprávu o chystaném zápase po celém Londýně. Rovněž hodlal okamžitě učinit přítrž bujícím pomluvám. Podobné záležitosti je třeba vyřešit ihned. Postavil se a protáhl si paže. „Rozdáme si to teď. Ve sklepě klubu.“

Bronsonův ledový klid a rozvážné chování Warringtona krátce vyvedly z míry. „Potřebuji čas na řádnou přípravu. Víte, mezi utkáním v boxu a pouliční rvačkou je pořádný rozdíl – ne že byste byl schopen jej pochopit.“

Zachariáš se znenadání usmál. „Došlo mi, že byste se rád předvedl jako neporazitelný boxer a vykopal mě odsud jednou provždy. Dávám vám šanci, Warringtone. Ale tady a teď. Jinak rozhlásím, že jste se vzdal.“

„Nevzdal!“ vyštěkl hrabě. „Natřu vám to kdykoliv a kdekoliv.“ Obrátil se k jednomu ze svých soukmenovců. „Staneš se mým sekundantem, Enfielde?“

Přítel kvapně přikyvoval. Prokázaná pocta ho očividně těšila.

Warrington se zahleděl na druhého nohsleda. „Pochopil jsi, doufám, že na tebe zbyl Bronson, Turnere.“

Tlusťoučký kulatohubý společník s poněkud přerostlými narezlými kadeřemi se zamračil a zkřížil krátké paže na prsou. Role Bronsonová sekundanta – člověka držícího se v rohu ringu a povzbuzujícího svého svěřence – se mu zjevně nezamlouvala.

Bronson mu adresoval povzbudivý úsměv. „Netrapte se, mi-lorde,“ zahuhlal. „Obejdu se bez vašich služeb.“

Ke všeobecnému překvapení v té chvíli zazněl neznámý hlas. „Rád se stanu vaším sekundantem, Bronsone. Pakliže tedy smím.“

Zachariáš se zahleděl směrem, odkud k němu dolétla poněkud suchá, kultivovaná nabídka. Úplně v koutě seděl jakýsi muž. Odložil poslední vydání Timesů, vstal a zamířil k Zachovi. Vysoký štíhlý blonďák do puntíku splňoval vžitou představu typického aristokrata. Skutečnost však byla v

mnohých případech naprosto jiná. Zachariáš si šlechtice bedlivě prohlížel. Nikdy předtím ho v klubu neviděl. Díky ocelově šedým očím, slámově žlutým vlasům a jemným rysům vypadal dočista jako pohádkový princ. Sebevědomé chování a nepopiratelná inteligence, vyzařující z mužovy osobnosti, člověku imponovaly.

„Promiňte, jsem lord Blake z Ravenhillu,“ představil se příchozí a natáhl k Bronsonovi ruku.

Zachariáš mu potřásl pravicí a ocenil mužův pevný, rozhodný stisk. Jméno mu bylo něčím povědomé. Ravenhill, Ravenhill… Jistě, před několika hodinami o něm hovořila Holly, když pod vlivem opiátového sirupu vzpomínala na George. Tak nazvala manželova nejlepšího přítele. Taylor mu důvěřoval natolik, že jej dal povolat ke svému smrtelnému loži. Je to doopravdy on? Proč se mu nabídl coby sekundant? Co si vůbec myslí o Hollyině nápadu vstoupit do služeb neurozeného chlapa? Zachariáš zíral do aristokratových odměřených stříbrných očí, ale nedokázal z nich nic vyčíst.

„Proč jste se za mě postavil?“ otázal se, zcela fascinován lordovým výstupem.

„Mám pro to své důvody.“

Zachariáš se do něho vpíjel pohledem, potom krátce přikývl. „Dobrá.

Jdeme.“

Když podivné procesí odcházelo, obrátily se k němu od novin mnohé hlavy. Pánové vycítili, že se něco děje, a proto se k nim mnozí přidali. Sestupovali po příkrých vlhkých schodech a k Zachariášovi dolétaly útržky rozhovoru, probíhajícího mezi Warringtonem a jeho kumpány.

„Ty ses dočista pomátl… S takovým hromotlukem…,“ bručel Turner. „… o technice a disciplíně nic neví… Rve se jako toulavý pes,“ poškleboval se hrabě.

Zachariáš se zlověstně usmál. Warrington možná dokonale ovládá techniku boje, třeba má za sebou roky tréninku. Co však je to v porovnání se Zachariášovými nepřebernými zkušenostmi, jež získával v pouliční aréně, kdy čelil bezpočtu rozličných soupeřů? Spoustu dní a nocí zápasil o každý šilink s vědomím, že když prohraje, nebudou mít matka se sestrou co jíst a kde spát. Nikdy neboxoval pro zábavu. Bojoval o přežití. O právo na vlastní existenci. Jenže pro Warringtona šlo vždycky jen o sport.

„Nepodceňujte ho,“ dolehl k němu tichý hlas patřící Ravenhillovi. Neznámý jako by uhodl, na co myslí. „Warrington má údernou pravačku a je rychlejší, než by se mohlo na první pohled zdát. Párkrát jsem se s ním utkal na

Oxfordu a vždycky jsem dostal na frak.“

Dorazili do zatuchlého, spoře osvětleného studeného sklepení. Špinavá podlaha byla poněkud vlhká, stěny zelené a slizké. Po jedné straně se táhly nekonečné řady polic na víno, stále tu ale zbýval dostatek prostoru na pěstní zápas.

Zachariáš s Warringtonem odkládali kabátce a košile, zatímco sekundanti odměřovali potřebnou plochu. Do středu arény vyryli dvě čáry umístěné asi třicet centimetrů od sebe. Ravenhill čile zopakoval pravidla. „Platí všeobecná ustanovení. Každé kolo trvá tak dlouho, dokud se jeden ze zápasníků nedotkne podlahy jakoukoliv částí těla. Po každém kole se soupeři stáhnou do svých rohů, půl minuty odpočívají a poté se v časovém limitu osmi sekund vracejí zpátky na značku. Dobrovolné pokleknutí znamená ukončení mače ve prospěch protivníka.“ Přelétl pohledem ze Zachariášovy umanuté tváře k Warringtonovu odhodlanému obličeji. „Nezapomněl jsem na něco, džentlmeni?“

„Ano,“ vyhrkl Warrington, přičemž civěl na svého soupeře, jako by ho chtěl předem obvinit ze švindlování. „Žádné zámky.“

Ravenhill odvětil ještě dřív, než se Bronson stačil nadechnout. „Zámky jsou v souladu s pravidly, lorde.“

„To je v pořádku,“ pravil rozhodně Zachariáš, škubaje kravatou. „Pokud si pán nepřeje, vystříhám se jich.“ Věděl, čeho se soupeř bojí. Mohl by ho popadnout za hlavu a rozdrtit mu v koňském obličeji všechny kosti.

„Džentlmenský ústupek, pane Bronsone,“ poznamenal Ravenhill a vychutnával si Warringtonovo rozladění. Ten na svém rivalovi neshledával pranic džentlmenského. „Tak tedy dobrá – žádné zámky.“ Natáhl paže, aby od Zachariáše převzal košili, vestu, kabátec a kravatu. Zručně je složil jako zkušený komorník a položil na polici s vínem.

Dva do pasu nazí zápasníci se postavili čelem k sobě, aby posoudili kondici toho druhého. Zachariášovi neušlo, jak mladíkovi lezou oči z důlků.

„Prokrista,“ děsil se Warrington, „jen se na něj podívejte! Vypadá jako opičák!“

Na podobné poznámky byl Bronson dávno zvyklý. Dobře věděl, jak vypadá. Svaly na něm jen hrají, na snědé pokožce pableskují bílé jizvy, na pažích se dmou tvrdé bicepsy. Obvod krku činí čtyřicet dva a půl centimetru, hrudník pokrývá husté černé ochlupení. Zformovaly jej četné pouliční zápasy, dřina na polích i v továrnách. Naproti tomu Warrington se pyšnil pružným štíhlým tělem, pokožkou beze šrámů, šlachovitými svaly a téměř holou hrudí.

Ravenhill se poprvé usmál. V šeru zasvítily bílé zuby. „Bronsonovi kdysi říkávali Řezník,“ informoval hraběte. Potom se s tázavě zdviženým obočím obrátil k Zachariášovi. „Nebo se pletu?“

Zpovídaný v téhle chvíli rozhodně nesdílel sekundantův smysl pro humor, přesto přikývl.

Ravenhill se otočil zpátky k protivníkovi a pravil střízlivě: „Možná by se mi podařilo přesvědčit pana Bronsona, drahý lorde, aby od souboje ustoupil. Ovšem pouze za předpokladu, že odvoláte své prohlášení o lady Taylorové.“

Warrington posměšně zakroutil hlavou. „Ženská, která s ním žije pod jednou střechou, si nezaslouží žádnou úctu.“

Ravenhill na Zachariáše povzbudivě mrkl. Zdálo se, že každá narážka na lady Holly jej popuzuje naprosto stejně jako Bronsona. Odváděl ho do jednoho z pomyslných rohů, kde procedil skrze zuby: „Urazte mu tu namyšlenou palici, Bronsone.“

Zachariáš tiše přešel na značku, kde vyčkával, až soupeř učiní totéž. Zaujali tradiční postoj tváří v tvář s nakročenou levou nohou a napřaženou levou pěstí.

Warrington otevřel utkání úderným levým hákem a Zachariáš musel ustupovat. Sok ho nepřestával zasypávat výpady, které občas zpestřil pravým zvedákem. Třebaže se netrefil, nohsledové se rozhýkali nadšením, evidentně potěšeni kumpánovou agresivitou. Zachariáš soupeři dovolil, aby udával tempo. Sám se pouze bránil a uskakoval. Warrington se odvázal a uštědřil protivníkovi několik zásahů do žeber. Vůči takové bolesti byl Bronson dávno odolný. Výměnou obdařil soka několika zkušebními háky, aby prověřil jeho dosah.

Ve chvíli, kdy na Warringtonově zpocené tváři vzplál triumfální úšklebek a Turner s Enfieldem poněkud předčasně jásali nad očekávaným vítězstvím, nechal Zachariáš vyniknout svému umění. Vyslal k soupeři trojici jistých ran. Jedna z nich přistála na oku.

Mladík zavrávoral dozadu. Síla a rychlost mužových pěstí ho zjevně zaskočila. Náhle se pod ním podlomila kolena a on potupně klesl k zemi. Rozhostilo se napjaté ticho. Hrabě se zvolna zvedal.

„Konec prvního kola,“ oznámil přítomným Ravenhill. Zachariáš se odebral do rohu. Potil se námahou. Netrpělivě si odhazoval z čela slepené kadeře.

„Tady.“ Ravenhill mu podal čistý ubrousek určený k ovinutí lahve s vínem. Bojovník si vděčně otřel obličej.

Warrington se stáhl do svého kouta. Enfield jej utíral a bez přestání mu

radil.

„Nehrajte si s ním dlouho,“ mumlal Ravenhill. „Není třeba to protahovat, Bronsone.“

Zachariáš mu vrátil lněné plátno. „Z čeho usuzujete, že nejedu na doraz?“

„Je nad slunce jasnější, že zápas skončí ve chvíli, kdy budete chtít vy. Ale buďte i v tomto směru džentlmen. Potvrďte svoji převahu a skončete to.“

Třicet sekund uplynulo a Zachariáš se vrátil na značku. Vadilo mu, že ho Ravenhill tak snadno prokoukl. Doopravdy mínil souboj protahovat. Rád by soka dusil a ponižoval. Zamýšlel udělit nafrněnému šlechtici zásadní lekci. Trápit ho, dokud bělostná pokožka nezmizí pod bolestivými podlitinami. Naproti tomu Ravenhill chtěl, aby s mladíkem udělal krátký proces a umožnil mu důstojný odchod. Vskutku džentlmenské doporučení. Z duše se mu protivilo. Nechtěl být džentlmenem. Toužil zůstat nemilosrdný a vytlouct z Warringtona poslední kousíček domýšlivosti.

Mladíkovi se vrátil elán. Napadl soupeře sérií zvedáků, z nichž jeden zasáhl Bronsona do hlavy, až mu poskočila nazad. Oplatil mu několika údery do žeber a rozmáchlým levým hákem mířícím na hlavu. Mladík zakolísal. Kvapně udělal dva svižné kroky vzad, aby udržel rovnováhu. Zachariáš se k němu přibližoval v nebezpečných kruzích. Vyčkával, až se mládenec dostane do jeho dosahu. Došlo k několika krátkým výměnám. Poté Zachariáš nevybíravě praštil Warringtona pěstí přímo do obličeje. Omráčený hrabě přistál na podlaze. Pokoušel se postavit a peprně přitom klel.

Enfield požádal o oddechový čas a oba soupeři se uchýlili do bezpečí svých rohů.

Zachariáš si opatrně odsál pot z obličeje. Zítra bude hrát všemi barvami. Cítil, jak mu otéká levé oko a bolí potlučená brada. Warrington rozhodně není slabý soupeř. Člověk mu musí přičíst ke cti aktivitu v ringu a urputné odhodlání. Jenže v Zachariášův prospěch hovořily letité zkušenosti. Neútočil tak často, zato účinněji.

„Dobrá práce,“ šeptal Ravenhill. Zachariáš by si nejraději odplivl. Nepotřeboval ničí souhlas ani pochvalu. A už vůbec ne poučování o tom, jak zápolí džentlmeni. Přesto se dokonale ovládl, zkrotil svůj vztek, který mu ledově kypěl v žaludku.

Ve třetím kole umožnil Warringtonovi sérii rychlých výpadů, viděl však, jak soupeř rychle slábne. Zachariáš hbitě uhýbal a vychutnával si důvěrně známý pocit, který v ringu zažíval častokrát.

Uvědomoval si, že se stává pánem situace a že takto by po aréně mohl

poskakovat celé hodiny. Dokázal by boxovat od rána do večera, aniž by se doopravdy unavil. Nedalo by mu žádnou práci prohánět tu mladíka dokola a počkat si, až se zhroutí vyčerpáním. Přesto se rozhodl pro pádný útok a pěti dobře cílenými ranami poslal hraběte k zemi.

Sok zmateně potřásal hlavou ve snaze se co nejdříve vzpamatovat, dál však zůstával ležet. Turner a Enfield ječeli jako pominutí, aby okamžitě vstal, druh však jen vyplivl zkrvavené sliny a bezmocně zvedl ruce na znamení porážky. „Nemůžu,“ kvílel, „nemůžu.“ Teprve když k němu přiskočil Enfield, aby ho odvedl do rohu, začal se vzpouzet.

Zachariáš by do mladého floutka s chutí ještě chvíli bušil. Spokojil se však s potlučeným obličejem a nalomenými žebry, o nichž svědčily soupeřovy letmé doteky v postižené oblasti.

„Zápas je u konce,“ prohlásil Warrington koutkem oteklých úst. „Bronson vyhrál.“

Přibližně dvě minuty sbíral síly a pak se došoural k Zachariášovi.

„Hluboce se omlouvám za svá slova na adresu lady Holly,“ drmolil, zatímco jeho patolízalové nesouhlasně mručeli. „Beru zpátky každé slovo, které jsem o ní pronesl.“ Obrátil se ke svému sekundantovi. „Odřízni z mého kabátce horní knoflík a předej mu jej.“

„Ale co s ním bude dělat?“ odmlouval Enfield, mračící se na Zachariáše.

„O to se čerta starám!“ odsekl Warrington. „Prostě tu zatracenou věc přines!“ Otočil se ke svému protivníkovi a podával mu ruku. „Máte setsakramentsky tvrdou palici, Bronsone. Řekl bych, že se mezi nás náramně hodíte.“

Zachariáše překvapil přátelský tón nedávného rivala i upřímný třpyt jeho očí. Zvolna přijal nabízenou pravici a opatrně jí potřásl. Dával pozor, aby příliš netiskl soupeřovy opuchlé prsty. Gesto jasně dokládalo skutečnost, že Warrington přijal Bronsona za sobě rovného. Anebo za někoho, jehož bude v budoucnu respektovat.

„Máte pádnou pravici,“ zabručel Zachariáš. „Umíte s ní rozdávat pořádné rány – tak jako já ve dnech své největší slávy.“

Mladíka kompliment očividně potěšil a navzdory oteklým rtům se klukovsky zazubil.

Potom se Bronson vrátil zpátky k Ravenhillovi, osušil se ubrouskem a oblékl do odložených šatů. Košili si zapínal jen s obtížemi, vestu ponechal rozepnutou. „Pomohu vám,“ nabízel se sekundant velkoryse, ale Zachariáš jen podrážděně zavrtěl hlavou. Nesnášel doteky mužů. Z toho důvodu si také

nikdy nepořídil osobního komorníka.

Ravenhill s úsměvem zakroutil hlavou. „Miloučký jako divočák,“ konstatoval suše. „Jak se vám proboha podařilo přesvědčit lady Holly, aby souhlasila?“

„Souhlasila s čím?“ zeptal se Zachariáš, třebaže si uvědomoval, o čem je řeč.

„Ta plachá jemná bytost, co jsem ji kdysi znával, by pro člověka, jako jste vy, nikdy nepracovala. Musel jste ji něčím zastrašit.“

„Co když se změnila?“ ucedil Zachariáš ledově. „Nebo ji neznáte tak dobře, jak si myslíte.“ V mužových neproniknutelných očích se objevila nelibost. V Zachariášovi se svářily emoce. Pocit triumfu, jelikož s Holly svým způsobem žije, o čemž se může tomuhle nafrněnému aristokratovi jenom zdát, a žárlivost, jelikož Ravenhill ji poznal o moc dříve než on, a tudíž se s ní i déle stýkal. Holly a Ravenhill jsou ze stejného těsta. Kultivovaní mladí lidé z urozených rodin.

Naposledy přejel ubrouskem po pošramoceném obličeji a křivě se na šlechtice usmál. „Děkuji vám, Ravenhille. Kdykoliv budu potřebovat sekundanta, s důvěrou se na vás obrátím.“ Vzájemně se změřili pohledem. Netvářili se zlostně, ale také ne přátelsky. Zachariáš pochopil, že blonďákovi nejde pod nos Hollyin osud. Jeho Lordstvo uráží, že manželka zesnulého přítele pracuje pro obyčejného smrtelníka. Bronson cítil puzení, za něž se drobet styděl – posměch, sobectví, škodolibost. Máš to špatné, chlapče, pomyslel si drze. Je moje. A na tom nikdo nic nezmění. Ani ty ne.

Po čtyřiadvaceti hodinách, téměř na chlup přesně od začátku migrény, se Holly cítila natolik dobře, aby mohla vstát z postele. Sice si připadala slabá a mátožná, ale takhle to chodilo vždycky. V podvečer se Bronsonovi obvykle scházeli v soukromém salonu, kde vyčkávali na pozvání k jídlu. „Kde je Rose?“ byla Hollyina první otázka, sotva se za pomoci Maude posadila na lůžku.

„Dole s pánem, jeho matkou a sestrou,“ odvětila komorná, zatímco paní podkládala záda polštáři. „Během vaší nevolnosti se jí všichni věnovali. Hráli si s ní a nacpávali ji sladkostma. Pan Bronson dokonce zrušil program ve městě a ráno malou vozil na koni. Pořídil Rose takovýho malinkatýho hnědýho poníka.“

„Ach, to neměl dělat,“ povzdechla si rázem znepokojená Holly. „Měl se radši věnovat obchodu. Přece se mi nemůže starat o dítě.“

„No jo. Jenomže von na tom trval, milady. Mně to taky přišlo poněkud

neslušný, ale nedal si to vymluvit. Však víte, jak to s pánem je, když si postaví hlavu.“

„Až moc dobře.“ Holly vzdychla a přitiskla si dlaň na bolavé čelo.

„Každému jsem jenom přidělala práci…“

„Přestaňte si dělat starosti, milady, nebo se vám ta migréna vrátí,“ chlácholila ji Maude. „Bronsonovi vypadají šťastní jako blechy a Rose nesmírně těší, jak kolem ní všichni skáčou. Nejni na tom nic špatnýho. Mám vám nechat přinýst nějaký jídlo?“

„Děkuji, ale sejdu dolů a povečeřím s rodinou. V posteli jsem se naležela až až. Musím vidět Rose.“

Za pomoci komorné se vykoupala a převlékla do střízlivých hnědých šatů ozdobených krajkou krémové barvy. Pokožka na hlavě byla stále ještě citlivá na dotek, a proto si vlasy volně upevnila v týle dvěma jehlicemi. Poté, co v zrcadle pečlivě zkontrolovala svůj vzhled, se Holly pomalu šourala do salonu. Situace v místnosti odpovídala Maudinu prohlášení. Sešli se zde všichni Bronsonovi. Zachariáš seděl na koberci vedle Rose a pomáhal jí se dřevěnou skládankou, zatímco Elizabeth hlasitě předčítala ze sbírky povídek. Paula se tiskla do koutku pohovky a spokojeně zašívala bílou propínací zástěrku,

kterou si malá roztrhla o trn. Jakmile Holly vstoupila, všichni k ní zvedli oči.

Sinalá a vysílená se pokusila o omluvné pousmání. „Dobrý večer vespolek.“

„Mamko!“ vykřikla Rose a pospíchala matku obejmout kolem pasu. „Už je ti lépe?“

„Ano, miláčku.“ Holly zamilovaně pohladila děvčátko po tmavých kudrnách. „Je mi líto, že jsem odpočívala tak dlouho.“

„Ale já jsem se měla opravdu báječně,“ ujišťovala ji dcerka a okamžitě zahrnula Holly podrobným popisem ranní projížďky na poníkovi.

Zatímco holčička vesele brebentila, přistoupila k učitelce Elizabeth, aby jí vyjádřila své sympatie a doprovodila ji k lenošce. Navzdory protestům Paula trvala na tom, že si lady Taylorová musí přikrýt kolena vlněným plédem.

„Ach, paní Bronsonová, jste ke mně tak laskavá… Opravdu to není třeba,“ hájila se žena ospale.

Hostitelky ji nepřestaly obletovat. Bronson se Holly uctivě uklonil, přičemž z ní nespustil pronikavý zrak. Váhavě se na něho usmála. „Pane Bronsone, já…“ Zarazila se. Otřeseně zírala na opuchlé oko a bradu. Podlitiny hrály všemi barvami. „Co se vám stalo v obličeji, pane?“

Rose přichvátala s odpovědí dřív, než se domácí stačil nadechnout.

Promluvila s důležitostí člověka přinášejícího zásadní zprávu. „Pan Bronson opět naběhl přímo na levý hák, mami. Pral se. A mně přinesl tohle.“ Z veliké kapsy na zástěrce vytáhla šňůru s knoflíky. Vyškrábala se matce do klína, aby jí předvedla svůj nejnovější úlovek.

Holly knoflík bedlivě zkoumala. Uprostřed masivního žlutého kovu jiskřil pořádný diamant. Nechápavě pohlédla na Elizabethinu zkroušenou tvář, Pauliny pevně sevřené rty a o sekundu později do Bronsonových uhrančivých očí. „Neměl jste Rose dávat něco tak cenného, pane Bronsone. Komu patří? A proč jste se vrátil k boxování?“

„V klubu došlo k jistému nedorozumění.“

„Kvůli penězům? Ženě?“

Tvářil se neproniknutelně, jen neurčitě pohodil rameny, jako by na důvodu nezáleželo.

Holly na něho upřeně zírala a v duchu se probírala rozličnými možnostmi. Napjaté ticho houstlo. Zčistajasna jí myslí bleskla správná odpověď. „Kvůli mně?“ špitla nejisté.

Zachariáš líně smetl smítko z rukávu. „Ne. Opravdu.“

Žena si uvědomila, že hostitele už zná natolik dobře, aby poznala, kdy lže.

„Ale ano,“ prohlásila se vzrůstajícím přesvědčením.

„Někdo musel na moji adresu poznamenat něco peprného a vy, místo abyste poznámku ignoroval, jste ji pochopil jako výzvu. Ach, pane Bronsone, jak jste jen mohl?“

Zamračil se. Podvědomě očekával spíše vděčnost než plísnění. „Byla byste radši, kdyby o vás nějaký namyšlený parch…“ Včas zaregistroval Rosein neskrývaný zájem a zarazil se. „Nějaký namyšlený parazit,“ pravil o poznání vlídnějším tónem, „dál vykládal nehorázné lži? Musel jsem mu zavřít pusu. A věřte mi, udělal jsem to s chutí, a pomohlo to.“

„Nevhodným připomínkám lze čelit jediným správným způsobem. Lhostejností. Musíte se nad ně povznést,“ oznámila mu Holly ledově.

„Zachoval jste se naprosto opačně. V mnoha lidech jste tím dozajista vzbudil podezření, že není šprochu, na němž by nebylo pravdy trochu. Neměl jste se kvůli mně rvát. Měl jste se jen znechuceně pousmát a zůstat nad věcí. Sám víte nejlépe, že na našem vztahu není nic nevhodného.“

„Kvůli vám bych vyzval na souboj celý svět, má paní,“ odvětil Zachariáš lehkovážným tónem, který používal pokaždé, když ho začala příliš poučovat. Bránil se tím, že si z učitelky tropil šprýmy.

Elizabeth komicky našpulila rty. „Pro něho je každý důvod dobrý, lady

Holly. Primitivové, jako je můj bratříček, se zkrátka bez pěstí neobejdou.“

„Právě proto se musí změnit.“ Holly se na něho vyčítavě podívala. Vyprskl smíchy.

Služebná ohlásila, že bude za okamžik servírovat večeři. Rose poskakovala nadšením. „Jehněčí na rozmarýnu a brambory,“ vrněla spokojeně. Očividně byla odpoledne na výzvědách v kuchyni. „Moje nejoblíbenější jídlo. Pojď, Lizzie, pospěš si!“

Rozesmátá Elizabeth se nechala chytit malou ručkou a odtáhnout ze salonu. Paula odložila šití a následovala je. Holly zůstala sedět. Přemáhala náhlou nevolnost. Z představy pečeného masa se jí dělalo drobátko zle. Užívání opiátového sirupu se naneštěstí neobešlo bez vedlejších účinků. Lektvar bolesti sice otupil, ale dostavovalo se po něm silné nechutenství.

Na vteřinu zavřela oči. A když je zase otevřela, zjistila, že se k ní hrne Bronson. „Je vám mdlo?“ zeptal se tiše a očima spěšně bloudil po ženiných pobledlých lících.

„Trochu se mi zvedá žaludek,“ zamumlala Holly, zatímco se hrabala na nohy. „Až něco s ním, budu se bezpochyby cítit lépe.“

„Dovolte, pomohu vám.“ Podepřel ji svalnatou paží. Holly zachvátil pocit důvěrnosti. Jako by si od oné hodiny tance její tělo zvyklo na vzájemnou blízkost. Doteky cizího muže jí zčistajasna připadaly přirozené a příjemné.

„Děkuji vám,“ zahuhlala. Volný uzel uvázaný v týle se uvolnil. Pocuchaly jej Roseiny mazlivé ručičky. Jehlice sklouzly a prameny lesklých vlasů zaplavily ramena. Holly slabě vykřikla a vyškubla se z Bronsonovy náruče. Hanbila se. Vodopád tmavě hnědých kadeří dosahoval téměř k pasu. Podobný pohled se smí naskytnout pouze manželovi. Úporně se pokoušela zkrotit neposlušné lokny. „Promiňte,“ špitla, ve tváři celá rudá. „Za okamžik to dám do pořádku.“

Bronson byl podivně zamlklý. Tonula v rozpacích, takže se mu neodvážila pohlédnout do tváře. Přesto se jí zdálo, že pán oddechuje poněkud rychleji. Prsty se probíral jejími vlasy. Zpočátku se domnívala, že se jí snaží pomoct. Potom Holly zaskočil. Znenadání ji popadl za zápěstí a přitiskl paže k bokům.

Holly zalapala po vzduchu a kradmo pohlédla do snědého obličeje. „Moje vlasy… Ach, pane Bronsone, prosím… Nechte mě je učesat.“

Stále ji držel, příjemně zahříval velkými teplými dlaněmi. Holly bezmocně zatínala a rozevírala pěsti.

Nespoutané prameny se vlnily po ramenou, zakrývaly živůtek. Ve světle lampy se načervenale a nazlátle leskly. Bronson je se zájmem sledoval.

Klouzal po nich očima, líbilo se mu, jak je nadzvedávají hroty ňader. Ženiny tváře hanbou jen hořely. Pokusila se mu vykroutit. Pojednou ji pustil. Ucouvla. Vydal se za ní.

Nervózně si olízla rty. Marně pátrala v paměti po něčem, co by prolomilo nesnesitelné ticho. „Maude mi povídala,“ zajíkala se, „že jste včera vešel do mého pokoje. Poté, co mi dala medicínu.“

„Zajímalo mě, jak se cítíte.“

„Bez ohledu na vaši starostlivost vezměte laskavě na vědomí, že jste se nezachoval správně. Vůbec si nepamatuji, že jste u mě byl. Ani netuším, co jsem vám navykládala.“

„Absolutně nic. Spala jste.“

„Ach.“ Holly narazila zády do stěny. Už nemohla dál couvat. „Zachariáši,“ zašeptala.

Neměla v úmyslu oslovit ho křestním jménem… Ani v myšlenkách mu tak neříkala… Slůvko samovolně vyklouzlo z úst. Taková důvěrnost! Ji samotnou šokovala, co když se urazí? Nechal klesnout víčka a dlouho je držel zavřená. Když se řasy opět zvedly, vyzařovalo z mužových očí nezvyklé teplo.

„Nejsem zcela v pořádku,“ koktala rozpačitě. Celá se chvěla. „To ta medicína… Jsem po ní stále…“

„Pššt.“ Bronson obřadně zvedl dlouhou kadeř a laskal ji v prstech. Pohyboval se pomalu, jak tomu bývá ve snech. Nedokázal odtrhnout zrak od hedvábných vlasů. Zvedl loknu ke rtům a obřadně ji políbil.

Holly se podlamovala kolena. Nohy počaly vypovídat službu. Zašla nad projevenou něhou, uctivým gestem, jemností, s níž položil pramen vlasů zpátky na rameno.

Sklonil se k dámě, přesto se jí nedotýkal. Škubla sebou dozadu tak prudce, až se udeřila o zeď. Trhaně vydechla. Zachariáš se opřel dlaněmi o obložení po obou stranách Hollyiny hlavy.

„Čekají na nás,“ špitla.

Jako by ji neslyšel. Políbí mě, blesklo Holly myslí. Omamovala ji podmanivá mužná vůně. Vibrovala touhou. Opět bezmocně zatínala a rozevírala pěsti. Nejraději by ho přitáhla k sobě. Přestala se sebou bojovat. Vyčkávala na slastný okamžik, kdy se rty střetnou. Ano, jen směle do toho. Prosím… Táhlo jí hlavou.

„Mami?“ Roseino potměšilé hihňání zaplašilo napjaté očekávání. Když se nedostavili ke stolu, holčička se vrátila, aby zjistila, co se děje. „Co to tam provádíte? Co tam tak stojíte?“

Holly slyšela vlastní hlas jako z převeliké dálky. „Rozpletl se mi účes, miláčku. Pan Bronson mi jej pomáhá spravit.“

Rose bystře našla zakutálené jehlice a podala je matce. „Tady jsou,“ zašveholila.

Zachariáš svěsil paži, aby od něho mohla odstoupit. Nespouštěl z ní však oči. Holly se zhluboka nadechla, ale ani se na něho nepodívala. Kvapně přistoupila k dcerce. „Děkuji ti, Rose.“ Vděčně děvčátko objala. „Vždycky se objevíš v pravou chvíli.“

„Pospěš si,“ dožadovalo se dítě, zatímco matka bojovala se záplavou kadeří. „Mám strašlivý hlad!“

Večeře probíhala v naprostém klidu, jen Zachariáš znenadání ztratil chuť k jídlu. Jako obvykle usedl do čela stolu. Neušlo mu, že Holly si vybrala místo co nejdále od něho. Sebral veškerý svůj důvtip a udržoval lehkou konverzaci. Vykládal o všem možném a z duše toužil po jediném – zůstat s Holly o samotě.

K čertu s ní! Připravila ho o požitek z jídla a hluboký spánek. Ani sázky a holky už ho nebaví. Veškeré touhy jako by se soustředily pouze na ni. Představa nerušeného večera v Hollyině společnosti mu náhle připadala přitažlivější než divoká pánská jízda v nejvykřičenějším podniku v Londýně. Lady Holly v něm přesto probouzela chlípné představy. Nemohl se na ni vůbec podívat. Okamžitě s ním cloumalo vzrušení. A kdyby jenom to. Z někdejšího bouřliváka jako by se stával krotký domácí páprda, jimž se vždycky s chutí posmíval.

Rád by si zopakoval večer ve dvou, kdy před krbem s Holly popíjeli lahodné víno a jenom si tak povídali. Ale na to je příliš vyčerpaná. Učitelka se hned po jídle omluvila, na hostitele se ani nepodívala a odebrala se na lůžko.

Zato Paula prodlévala u stolu nezvykle dlouho. Usrkávala čaj, zatímco syn vychutnával rudočerné portské. Spokojeně se na matku usmál. V elegantních šatech z modrého hedvábí, u krku při-zdobených perlovou broží, kterou jí věnoval k Vánocům, se mu moc líbila. Nikdy nezapomene na vetché odrbané jupky a sukně, které kdysi nosila. Nikdy nebude moci matce splatit léta nekonečné dřiny, kdy pečovala o své dvě malé děti. Pracovala jako švadlena, pradlena i hadrnice. Nyní se o ni stará on a dohlédne, aby jí už nikdy nic nechybělo.

Věděl, že se Paula v novém prostředí necítí zcela ve své kůži. Jistě by raději žila v malém venkovském domku a ke štěstí by jí stačila jediná kuchtička. Jenže syn si pro matku přál život královny a nehodlal slevit ze svých

představ.

„Určitě máš něco na srdci, matko,“ poznamenal, zatímco kroužil portským ve sklenici. Věnoval ženě krátký váhavý úsměv. „Máš to napsané ve tváři. Copak, zase bude kázání na téma box?“

„Tentokrát ne,“ připustila Paula a upracovanýma rukama objala šálek s kouřícím nápojem. Zkoumala syna měkce hnědýma očima, v nichž se zračilo jak pochopení, tak tichá výtka. „Přes veškerou divokost jsi skvělý syn, Zachu. Máš dobré srdce. Proto jsem mlčela, když ses pohyboval ve společnosti zkažených holek a podivných existencí, nebo když jsi prováděl vylomeniny, za něž by ses měl stydět. Někdy však mlčet nemohu, a proto si přeji, aby sis každé slovo, které teď řeknu, pořádně zapsal za uši.“

Teatrálně se zděsil a potom se na Paulu posměšně zadíval.

„Týká se to lady Holly.“

„Co je s ní?“ Náhle byl ve střehu.

Paula si unaveně vzdychla. „Není to žena pro tebe, Zachu. Měl bys ji dočista pustit z hlavy a zapomenout. Jinak ji zničíš.“

Zachariáš se nuceně rozesmál. Znělo to značně nepřesvědčivě. Matka sice nechodila do školy a chyběly jí manýry urozené dámy, moudrosti však měla za dva. Její rady se nedaly podceňovat. „Nemám v úmyslu jí ubližovat. Ani jsem se jí nedotkl.“

„Každá matka má svého syna přečteného,“ trvala na svém Paula. „Vidím do tebe jako do hubené kozy. Mě neoklameš, Zachu. Nejednáš správně. Nehodíš se k ní…, jako k plnokrevné klisně nepasuje osel!“

„Takže ten osel jsem já,“ zabručel popuzeně synátor. „Výborně. Když už jsi dneska tak výřečná, matinko, nemohla bys mi prosím prozradit, proč jsi mlčela, když jsem veřejně oznámil svůj úmysl pojmout za manželku urozenou nevěstu?“

„Měj si svoji šlechtičnu, pokud ji doopravdy chceš. Ale lady Taylorovou nech na pokoji.“

„Co proti ní máš?“

Paula opatrně volila slova. „Víš, v nás je zakořeněná nějaká tvrdost. Máš ji v sobě ty, já a dokonce i Lizzie – a chválabohu za ni. Jenom díky ní jsme ve zdraví přežili ty nekonečné roky v East Endu. Ale lady Holly je skrznaskrz jiná. Taková měkčí. Citlivější. Pokud znovu pomyslí na vdavky, bude potřebovat muže, jako je ona. Opravdového džentlmena, jakým býval její manžel. Ty se mu nebudeš nikdy podobat. I mezi aristokratkami se pohybují takové, které se k tobě výborně hodí. Všimla jsem si jich. Vyber si jednu z nich

a lady Taylorovou nech být.“

„Nemáš ji snad ráda?“ zeptal se tiše.

„Je vůbec něco takového možné?“ opáčila Paula a udiveně si syna prohlížela. „Samozřejmě že ji mám ráda. Laskavější bytost jsem v životě nepotkala. Možná je jedinou opravdovou dámou v tomto městě. Tohle všechno ti říkám právě proto, že mi na ní záleží.“

Místnost znovu opanovalo mlčení. Zachariáš se věnoval pouze zbytku vína. Matčina slova nedokázal zpochybnit. Nejraději by se s ní přel, přesvědčoval ji, ale to by znamenalo vyslovit nahlas zásadní fakta, která si zatím odmítal připustit. Bezhlesně proto přikývl na znamení, že má ve všem pravdu. Chutnala hořce.

„Ach, Zachu,“ mumlala Paula soucitně. „Smiř se s tím, co máš, a co jsi dokázal, a bud už konečně šťastný. Copak se neumíš radovat z prostého bytí?“

„Očividně ne,“ zavrčel chmurně.

„Lidem, jako jsi ty, se nějak říká… Těm, co pořád míří příliš vysoko. Jenom si nedokážu vzpomenout…“

Zachariáš se usmál, přestože na hrudi pociťoval přeukrutnou tíhu. Upřímné mínění jej drtilo jako závaží. „Já taky ne, mami. Ale pro tebe bych pojmenování našel okamžitě.“

„Jaképak?“ otázala se podezřívavě. Varovně synovi pohrozila prstem. Zachariáš vyskočil, dlouhými kroky přistoupil k matce a políbil ji do šedivějících vlasů. „Moudrá víla,“ zašeptal.

„Znamená to, že bereš mé připomínky vážně a pustíš lady Holly z hlavy?“

„Byl bych blázen, kdyby ne.“

„Odpověď tedy zní ano?“ dožadovala se Paula vysvětlení, ale syn se jen zachechtal a bez vysvětlení se vytratil.

V týdnech, které následovaly po bolestivé migréně, si Holly všimla v Bronsonově domácnosti určitých změn. Nejvýrazněji se odrážely v postoji služebnictva. Třebaže se nepřihodilo nic zásadního – dál vykonávalo své povinnosti ledabyle, nespolehlivě a lhostejně, zdálo se, že jednotliví členové personálu začínají být hrdí na své postavení. Snad za to mohla Hollyina diskrétní snaha poučit Bronsonovy o všem, co mohou od svých zaměstnanců očekávat a na čem mají trvat.

„Rozumím vašemu zdráhání, paní Bronsonová,“ prohlásila Holly jednoho odpoledne, kdy jim komorné přinesly ke svačině vlažný čaj, konévku zkyslého mléka a okoralé koláče. „Nicméně takové občerstvení musíte rozhodně odmítnout. Pro podobné jednání neexistuje omluva.“

„Mají tolik práce,“ bránila je Paula, zatímco se lopotila s plně naloženým podnosem, jako by hodlala všechno osobně napravit. „Nemůžu jim přidělávat další potíže. Vždyť to není zase tak zlé.“

„Je to hrozné,“ trvala na svém Holly. Unaveně se zasmála.

„Tak to s nimi vyřiďte vy,“ naléhala Paula.

„Paní Bronsonová, musíte se naučit řídit vlastní podřízené.“

„Nemůžu.“ Paula chytila užaslou Holly za ruku a pevně ji stiskla. „Kdysi jsem bývala hadrářkou,“ zašeptala. „Byla jsem na tom hůř než ta nejposlednější děvečka dole v kuchyni. Dobře to vědí. Jak jim mám teď rozkazovat?“

Holly si ji zamyšleně prohlížela. Konečně chápala, z čeho pramení ženina neustálá bázlivost. Paula Bronsonová žila po mnoho let jako ta nejchudší z nuzných. Pojednou se ocitla v luxusu, na nějž nebyla zvyklá a o kterém se domnívala, že si jej nezaslouží. Nádherný dům s na zakázku zhotovenými tapetami, vzácná umělecká díla, elegantní šaty, jež nosila, delikatesy i drahá vína, to všechno Paule pouze neustále připomínalo mizerné prostředí, z něhož vzešla. Jenže nebylo cesty zpět. Zachariáš zahrnul svoji rodinu bohatstvím, o

němž se jeho matce nikdy nesnilo a které předčilo i ty nejsmělejší představy. Paula se musí nutně změnit, jinak kvůli novému životnímu stylu nikdy nenalezne štěstí a klid.

„Už dávno nejste hadrnicí,“ zdůraznila Holly. „Jste dáma, jež něco znamená. Jste matka Zachariáše Bronsona. Díky vám přišly na svět dvě pozoruhodné děti, které jste sama a bez pomoci výborně vychovala. Každý rozumný člověk si vás musí velice považovat.“ Vrátila Paule povzbudivý stisk. „Vyžadujte uctivé chování, které si zasloužíte,“ podotkla s očima upřenýma na utrápenou ženu. „Zejména od svých zaměstnanců. Ráda bych si s vámi pohovořila o dalších věcech, ale teď…“ Odmlčela se a zapátrala v mysli po peprném výrazu, který by podtrhl její odhodlání. „Dejte tenhle zpropadený podnos odnést!“

Paula vykulila oči a zakryla si ústa dlaní, aby potlačila smích. „Lady Holly!

Dnes poprvé vás slyším klít.“

Holly jí úsměv oplatila. „Když já můžu nadávat, tak vy můžete zazvonit na komornou a požádat ji o řádnou svačinu.“

Paula povytáhla ramena. „Taky že ano! Jdu na to.“ Vyskočila a pospíchala ke šňůře zvonce, aby si to náhodou ještě nerozmyslela.

Aby Holly usnadnila chod domácnosti a komunikaci mezi panstvem a služebnictvem, denně se scházela s hospodyní, paní Burneyovou, na krátké poradě. Trvala na přítomnosti paní Bronsonové i Elizabeth, což bylo oběma zjevně proti srsti. Paula se stále zdráhala hospodyni oslovit a Elizabeth podobné starosti pranic nezajímaly. Přesto se nedalo nic dělat. „Vedení domácnosti je úkol, jehož se musí umět zhostit každá dáma,“ poučovala Holly. „Vždy ráno se musíte sejít s paní Burneyovou a probrat s ní seznam denních povinností. Je zapotřebí poukázat na nepravidelné činnosti, jako jsou kupříkladu čištění koberců či cídění stříbra. Nejdůležitější je však kontrola výdajů. Účty musíte pečlivě zaznamenávat a zjišťovat, co je zapotřebí přikoupit.“

„Myslela jsem, že tohle paní Burneyová zvládne.“ Na Elizabethině tváři se zračilo rozladění. Představa otravných každodenních úkolů tohoto typu ji děsila.

„Ne, tohle zvládnete vy,“ culila se Holly. „Ale zacvičovat se budete společně s matkou, protože jednoho dne převezmete vedení vlastního sídla.“

K údivu obou dam Bronsonových za svoje úsilí brzy sklízely ovoce v podobě neustále se zlepšujících služeb. Ačkoliv Paula nenáviděla vydávání rozkazů stejně jako dřív, přece jenom pomalu získávala sebedůvěru a

netrápily ji zažité předsudky.

Další významná změna se týkala chování domácího pána. Holly si postupně uvědomila, že Zachariáš Bronson už nepodniká spanilé jízdy za nočními radovánkami v Londýně. Přestože by se neodvážila prohlásit, že se polepšil, jaksi se uklidnil, ztišil, přestal být protivný a hrubý. Už ji nepronásledoval vyzývavými pohledy, ani ji neprovokoval. Přestal Holly lichotit a svírat ji v náruči. Během lekcí etikety byl zdvořilý a uctivý, jako by názorně demonstroval naučené dovednosti. K Hollyinu zděšení ji Bronson-budoucí džentlmen přitahoval mnohem víc než Bronson-starý rošťák. Teprve nyní pochopila, jaká osobnost se skrývala pod ironickou, věčně cynickou slupkou, a začala jej hluboce obdivovat.

Zachariáš měl slabost pro chudé, avšak nezahrnoval je obvyklými jednoúčelovými milodary. Pokoušel se jim vytvořit takové životní podmínky, aby se mohli sami odrazit ode dna. Narozdíl od ostatních boháčů se uměl dokonale vcítit do obtíží nižších vrstev. Věděl, co potřebují, a snažil se jim pomoci. Aby dosáhl zavedení desetihodinové pracovní doby, scházel se s četnými politiky a štědře financoval jejich oblíbené projekty. Ve vlastních podnicích zakázal práci dětí a pro zaměstnance založil nadační fondy, z nichž byly například vypláceny penze vdovám a přestárlým.

Ostatní továrníci se podobným vymoženostem bránili. Prohlašovali, že oni si takovou velkorysost nemohou dovolit, jinak že by zkrachovali. Avšak Bronsonovo vzkvétající impérium a rostoucí majetek dokazovaly jasný opak. Zlepšující se pracovní podmínky přinášely zisk.

Bronsonovy společnosti vyráběly či dovážely zboží, jež zpříjemňovalo obyčejným lidem život, například mýdlo, kávu, cukrovinky, látky či nádobí. Promyšlené obchodní tahy však mezi šlechtou vzbuzovaly více nepřátelství než uznání. Aristokraté proklamovali, že se pokouší smazat hranice mezi jednotlivými třídami a snižuje přirozenou autoritu urozených lidí. Nikterak se netajili tím, že by novátora nejraději viděli poraženého, zdrceného a na kolenou.

Holly si dobře uvědomovala, že bez ohledu na peníze a džentlmenské chování nebude její zaměstnavatel ve vysokých kruzích nikdy vítán. Maximálně trpně tolerován. Mrzelo by ji, kdyby se oženil s rozmazlenou dědičkou, která v něm uvidí jen bezednou pokladnici a za zády se mu bude pošklebovat. Kéž by znala nějakou inteligentní dívku, jež by se zajímala o Zachariášovo konání, které by lichotilo manželství s bystrým a schopným mužem. Citlivé ženě s pochopením pro složitou osobnost má Bronson hodně

co nabídnout. Jistě by šlo o jedinečný svazek. Plný života, vzruchu a vášně.

Holly uvažovala, zda by jej neměla představit některé ze svých tří neprovdaných mladších sester. Jednalo by se o odvážný tah, ale na druhou stranu o výhodnou partii, z níž by nemajetné rodině kynuly četné výhody. Jenže představa, že se jim Zachariáš dvoří, v ní vyvolávala nepříjemný pocit, který záhy identifikovala jako žárlivost. Kromě toho jsou sestry příliš bezelstné a bouřliváka Bronsonová typu by nezvládly. Čas od času stále přicházely chvíle, kdy se domácí stával nesnesitelným a potřeboval pořádně usadit.

Třeba jako v té aféře se šaty.

Jednoho dne se Holly domluvila s Paulou a Elizabeth, že je zavede ke své švadleně, aby si objednaly nové šaty, jelikož jimi nošené modely již poněkud vycházely z módy. Bronson si ji vzal stranou a přednesl udivující nabídku.

„Také byste si měla dát něco ušít,“ prohlásil. „Ty vaše smuteční hadříky mě již unavují. Samá šedá, hnědá, divně modrá… Přece po vás nikdo nechce, abyste truchlila navěky. Objednejte si něco, co má šťávu, a o množství a peníze se nestarejte. Výdaje uhradím.“

Holly na něho zírala s otevřenou pusou. „Nejenom že se opovažujete kritizovat můj vzhled, vy se ještě nerozpakujete urážet mě placením účtů?“

„Nemyslel jsem to zle,“ opáčil ostražitě.

„Dobře víte, že džentlmen dámě nikdy nekupuje oblečení. Ani rukavičky ne!“

„V tom případě vám to strhnu z platu,“ chlácholil ji Bronson s úsměvem.

„Žena, jako jste vy, si zaslouží nádherné róby. Rád bych vás viděl v jasných odstínech zelené či žluté. Nebo červené.“ Odvážná představa mu zřejmě rozvázala jazyk. „Nedovedu si vybavit nic hezčího než vidět vás v karmínové toaletě.“

Lichotky Holly vůbec neuklidnily. „Vezměte laskavě na vědomí, že si rozhodně neobjednám nic nového, a prosím vás, abyste mě ušetřil dalších diskusí na toto téma. Červené šaty, to je vrchol! Dochází vám vůbec, jak by podobný výstřelek zamával s mou pověstí?“

„Ta už je poskvrněna,“ zdůraznil Zachariáš drze. „Můžete na ni zapomenout a trošku se odvázat.“ Holly zuřila a domácí pán se královsky bavil.

„Pane, vy… vy…“

„Co takhle: táhněte k čertu?“ navrhl úslužně.

Vděčně se chytila hozené udičky. „Ano, okamžitě a střelhbitě táhněte k

čertu!“

Jak se dalo čekat, Bronson ženiny námitky naprosto ignoroval a za jejími zády Holly pořídil kolekci nových toalet. Potíže nenastaly, jelikož švadlena znala jak Hollyiny míry, tak její vkus.

Toho dne, kdy do domu doručili záplavu krabic, společnice zjistily, že plná třetina je určena pro lady Taylorovou. Obdržela stejný počet šatů jako Bronsonová matka a sestra. A ke všem samozřejmě odpovídající rukavičky, střevíce a klobouky. „Tohle nosit nebudu!“ prohlásila naježená Holly, postávající před vysoko navršenými obaly. „Zbytečně jste vyhodil peníze, pane Bronsone. Ani vypovědět nemohu, jak jste mě rozčílil. Z téhle nadílky na sebe nevezmu ani stuhu. Ani jeden jediný knoflík! Rozuměl jste mi, pane?“ Rozesmátý Zachariáš jí okamžitě navrhl, že veškeré nákupy okamžitě a osobně spálí, jen když se Holly vrátí dobrá nálada.

Ta uvažovala, že by výbavu poslala svým sestrám, které měly podobnou postavu jako ona. Jenže neprovdaná děvčata většinou chodila v bílé. Kolekce však byla určena dospělé ženě – světačce, abychom byli přesní. V soukromí pak Holly neodolala a probírala se nádhernými šaty, které se výrazně lišily od smutečních oděvů a závojíčků, jakožto i od všeho, co nosila coby choť George Taylora. Syté barvy, odvážné střihy lichotící ženské postavě s oblými boky.

Nefritově zelená róba z italského hedvábí udivovala nadýchanými rukávy, jež se směrem k zápěstí prudce zužovaly a končily bohatými volány. Tmavě růžové vycházkové šaty zase doplňoval vkusný klobouček se širokou krempou, zdobený rozkošnou bílou krajkou. Dále tu byly proužkované ranní šaty barvy levandule s dvojitou sukní, zlatistá lehoučká říza bohatě vyšívaná růžemi…

A nakonec – rudá hedvábná večerní toaleta, jednoduchá a elegantní. Půvabná tak, až Holly vzalo za srdce, že zůstane navěky nenošená. Odvážný výstřih přecházel v hladký živůtek, kaskádovitě tvořená sukně spadala v bohatých záhybech až na zem. Odstín připomínal vyzrálá jablka či drahé červené víno. Jedinou ozdobu představovala široká stuha uvázaná v pase. Kdyby byla róba jiné barvy – kupříkladu tmavě modrá. Holly by ji bez rozpaků přijala. Jenže Bronson si jasně postavil hlavu, opět si prosadil svou, takže světlo světa spatřily šaty, které si Holly neoblékne za žádné podmínky. Objednal je z jediného prostého důvodu. Stejně jako v případě růžových koláčků ji sváděl. Chtěl, aby Holly bojovala s pokušením.

Inu, tentokrát odolá. Nevyzkoušela si ani jediné. Místo toho nařídila Maude, aby oděvy uložila do skříně. Až k tomu bude příležitost, zbaví se jich.

„Tak a je to, pane Bronsone,“ mumlala si pro sebe, když odhodlaně otáčela klíčem v zámku. „Občas sice se svými ďábelskými záměry uspějete, nyní však mám navrch já!“

Od chvíle, kdy se Holly přestěhovala do rezidence Bronsonových, uplynuly čtyři měsíce a bylo načase prověřit výsledky dosavadního snažení. Nastal večer konání slavného Plymouthského plesu. Elizabeth bude dnes uvedena do společnosti. Zachariáš dostane příležitost předvést všem chování džentlmena a učinit dojem. Holly se dmula pýchou plna očekávání. Předpokládala, že tentokrát Bronson mnohé udiví.

Na Hollyin návrh se Elizabeth oděla do bělostné toalety zdobené růžovým tylem. Jedno čerstvé růžové poupě si připíchla k pasu, druhé pak vetkla do spletených vlasů. Dívka vypadala nádherně svěží. Vysoká a štíhlá, hrdě se nesla jako královna. Třebaže bratr zahrnoval sestru šperky, Holly se probírala záplavou těžkého zlata, diamantů, safírů a smaragdů s pokrčeným nosem. Pro mladé děvče se nehodily. Nakonec se rozhodla pro jedinou perlu na tenkém zlatém řetízku.

„Tohle bohatě postačí,“ prohlásila, když jej připínala své svěřenkyni na šíji.

„Mládí svědčí jednoduchost. Masivní náhrdelníky si schovejte na dobu, až budete stará jako já.“

Elizabeth se dívala do zrcadla, kde se obě odrážely. „Prohlásila vetchá stařena,“ chechtala se. „Vždyť vám to báječně sluší!“

„Děkuji, Lizzie.“ Povzbudivě stiskla mladé dámě rameno a s láskou v očích se obrátila k Paule. „Když už jsme u těch komplimentů, vypadáte fantasticky, paní Bronsonová.“

Paula, oblečená do tmavě zelené róby u krku a na rukávech zdobené třpytivými perličkami, přikývla a upjatě se usmála. Očividně se na oficiální vrchol společenské sezony nikterak netěšila.

„Nejsem si jista, zda to zvládnu,“ drmolila nervózně, přešlapujíc před zrcadlem. „Jsem troska. Určitě se dopustím nějakého příšerného faux pas, o němž si budou všichni povídat. Prosím vás, lady Holly, dovolte mi zůstat doma. Zkusíme to jindy, až budu mít za sebou víc lekcí.“

„Čím víc bálů, večírků a soaré budete mít za sebou, tím to pro vás bude snazší,“ trvala na svém Holly.

„Nikdo mě nepožádá o tanec. Každý ví, že jsem… nemanželská nicka. K čertu! Jak mi mohl bratr něco takového udělat? Budu dřepět v rohu jako stará panna. Budu pro všechny vzduch! Vždyť já do téhle nádhery vůbec nepatřím!

Měla bych někde škrábat brambory nebo zametat ulice,“ panikařila Elizabeth.

„Jste rozkošná,“ ujišťovala dívku Holly, zatímco ta zoufale třeštila oči do zrcadla. „Jste krásná mladá dáma, Lizzie, a patříte do významné bohaté rodiny. Nebojte se, v koutě určitě vysedávat nebudete. Věřte mi. Ani jediný mužský, který vás dnes večer spatří, by jistě nesouhlasil s vaším odhodláním loupat někde brambory.“

Dostat paní a slečnu Bronsonovy z pokoje stálo Holly značné domlouvání a přesvědčování. Nějakým zázrakem se jí nakonec podařilo dotlačit svěřenky k hlavnímu schodišti a donutit je sejít dolů. Při pohledu na hrdě se vznášející Elizabeth se Holly jen rozplývala. Co na tom, že uvnitř byla dívka jen uzlíčkem roztřesených nervů?

Bronson je očekával v hale. Ve světle početných lustrů se mu uhlově černé vlasy stříbrně leskly. Upřímně řečeno, správně zvolený večerní oblek udělá s každým mužem divy. Ani Zachariáš nebyl výjimkou. Jednoduchý tmavý kabátec odpovídal diktátu poslední módy – nízký límec, úzké rukávy, klopy téměř až k pasu. Takový střih rozhodně lichotil jeho robustní postavě se širokými rameny a štíhlým pasem. Úzká bílá kravata společně s vestou tvořily příjemný kontrast ke snědé, dohladka vyholené tváři. Od pečlivě vykartáčovaných vlasů až ke špičkám naleštěných bot vypadal Zachariáš Bronson jako dokonalý džentlmen. Přesto v něm přetrvávalo něco znepokojivého, možná až nebezpečného. Snad za to mohl zneklidňující lesk uhrančivých očí, možná tajuplný úsměv.

Nejprve se zaměřil na sestru a nadmul se patřičnou pýchou. „Moc ti to sluší, Lizzie.“ Vzal ji za ruku a letmo políbil na uzardělé líčko. „Tak krásnou jsem tě dosud neviděl. Řekl bych, že na plese po sobě zanecháš hezkou řádku zlomených srdcí.“

„Spíš pošlapaných nohou,“ konstatovala Elizabeth suše. „Pokud bude někdo natolik pošetilý, aby mě požádal o tanec.“

„Budou se moci přetrhnout,“ zabručel bratr a objal ji povzbudivě kolem pasu. Poté složil poklonu matce a nakonec se věnoval Holly.

Po všech únavných komentářích na téma zdvořilost žena očekávala jemné poukázání na líbivý vzhled. Za těchto okolností každý džentlmen dámě poněkud zalichotí a Holly o sobě věděla, že jí to sluší. Pro dnešní událost zvolila své nejoblíbenější šaty –třpytivou toaletu holubí šedi se stříbrnými perličkami zdobícími výstřih a krátkými nabranými rukávky, jejichž nadýchanost zajišťovala vycpávka z peří. Sukni zpevňovala naškrobená spodnička. Dokonce se nechala přesvědčit a vzala si lehký korzet, jenž ji v

pase stáhl téměř o pět centimetrů. Maude jí pro tuto příležitost vytvořila okouzlující účes. Vlasy rozdělené pěšinkou stočila do dvou vrkočů a připevnila na zátylek. Ponechala však několik volných pramínků, které se nyní rozkošně vinuly na ženině dlouhé šíji.

Zatímco si ji Bronson prohlížel od hlavy až k patě, přičemž se mu ve tváři nepohnul ani sval, Holly se lehce usmívala. Jenže očekávaná pochvala se jaksi nedostavovala.

„V tomhle chcete jít?“ vyjel na ni příkře.

„Zachu!“ ulekla se matka, šokovaná synovou neomaleností, zatímco Elizabeth bratra popuzeně dloubla do boku.

Holly se zakabonila. Ucítila nepříjemný osten zklamání smíšený se vzrůstající zlostí. Ten drzý neotesaný křupán! Nikdy dřív ji žádný muž nepohanil. Bývala pyšná na svůj dobrý vkus – a on si dovolí tvrdit, že se oblékla nevhodně!

„Chystáme se na bál,“ prohlásila ledově. „A toto je plesová toaleta. Ano, pane Bronsone, dnes večer budu mít na sobě tento model.“

Navzájem se probodávali pohledem. Paulu s Elizabeth nebrali vůbec na vědomí. Matka předstírala, že objevila na rukavičce skvrnu a odtáhla dceru stranou. Holly si sotva něčeho všimla. Ozvala se odměřeným tónem, jež byl přímo úměrný síle jejího rozhořčení.

„Co přesně vám na mně vadí, pane Bronsone?“

„Nic,“ zavrčel. „Pokud chcete předvést celému světu, že pro George pořád truchlíte, pak je vše v pořádku.“

Uražená a podivně raněná Holly se na něho zahleděla kurážně zpříma.

„Moje šaty se báječně hodí pro tuto příležitost. Vztekáte se jen proto, že jsem si nevybrala žádné z těch vašich! Skutečně jste předpokládal, že se navleču do něčeho, co jste mi laskavě zakoupil?“

„Napadlo mě, že kromě smutku – nebo polosmutku, sakra, nevím, jak se těm ponurým hadrům správně říká , nemáte jinou volbu.“

Nikdy se spolu takhle otevřeně nedohadovali. Hněv v Holly uvolnil dlouho potlačované emoce, jako když zápalnice zažehne střelný prach. Dříve, kdykoliv se jejich názory rozcházely, pro-špikovávali své připomínky humorem, navzájem se dobírali, možná maličko provokovali, ale nyní se Holly poprvé doopravdy zlobila. George se nikdy neopovážil jednat s ní tak hrubě jako Bronson. Manžel ji nikdy nekritizoval. Pokud měl nějaké námitky, vyjadřoval se jemně a vždycky s těmi nejlepšími úmysly. Ač zaslepená hněvem, nepřestávala se Holly sama sebe ptát, proč George neustále srovnává

s tímhle drzounem a záleží jí na zaměstnavatelově mínění.

„Tohle rozhodně není smuteční oděv,“ syčela podrážděně. „Copak jste nikdy neviděl na žádné z dam holubí šeď? Zřejmě vás natolik oslnila barevnost nevěstinců, že nejste schopen vnímat, co nosí na veřejnosti slušné ženy.“

„Říkejte si tomu, jak chcete,“ pronesl Bronson o poznání vlídnějším hlasem, „ale truchlící ženu poznám na první pohled.“

„Dobrá. Pak vezměte laskavě na vědomí, že i kdybych po příštích padesát let nechodila v ničem jiném, nic vám do toho není!“

Lhostejně pokrčil rameny, jelikož věděl, že ji tím popudí. „Věřím, že převlečena za vránu jistě sklidíte náležitý obdiv.“

„Převlečena za vránu!“ zuřila Holly.

„Nicméně mně se podobné komedie upřímně hnusí. Okázalé předvádění nepřetržitého zármutku je nechutné. Pokud člověk skutečně trpí, souží se ve svém nitru a nemá potřebu o svém žalu přesvědčovat ostatní. Pokud však skutečně vyžadujete nepřetržitý soucit…“

„Vy nesnesitelný duševní mrzáku vyštěkla Holly bílá zlostí. Takhle rozčilená v životě nebyla. Jak se jen opovažuje obviňovat ji z citového vydírání? Jak si jen troufá tvrdit, že bolest po Georgeovi pouze předstírá? Tváře jí plály bezuzdným vztekem. Toužila ho udeřit, ublížit mu, jenže Bronson se očividně bavil jejím zoufalstvím. Netušila proč. Chladné uspokojení, čišící mu z očí, ale přehlédnout nedokázala. Ještě před několika minutami byla hrdá na zaměstnavatelovo džentlmenské vzezření, nyní ho ze srdce nenáviděla.

„Co vy o tom víte?“ zajíkala se bezmocí. Nedokázala se na Zachariáše ani podívat. „Nedokážete nikoho milovat tak silně jako já George. Vaše srdce patří jen vám a nikomu jinému. Proč byste je měl někomu dávat? Chováte se nadřazeně. Nejspíš si myslíte, jak jste chytrý a božský. Nad všemi jste vyzrál. I nad láskou. Je mi vás líto.“

Dál jeho přítomnost nesnesla. Spěšně a poněkud ztuhle odkráčela z mužova dosahu. Naškrobená sukně zlověstně šustila. Nevšímala si Paulina ani Elizabethina vzrušeného šepotu. Běžela do schodů tak rychle, jak to toaleta dovolovala, a měla dojem, že jí prasknou plíce.

Zachariáš zůstal stát na místě jako solný sloup, otřesen zbytečnou hádkou, jež náhle vzplála jako vích. Tohle nechtěl. Dokonce se při prvním pohledu na Holly zaradoval… Jenže pak si uvědomil, že má na sobě šedivé šaty. Šedé jako

stín. Věčná připomínka zesnulého George Taylora. Od prvopočátku věděl, že Holly bude po celý večer želet jeho nepřítomnosti. Ať ho vezme čert, jestli se o lady Taylorovou bude přetahovat s nějakým duchem! Alespoň to si sliboval. Ale stříbřitá róba – ve skutečnosti vlastně hezká – na něj přesto zapůsobila jako červený šátek na býka. Proč ji nemůže mít jeden jediný večer pouze pro sebe, aniž by se mezi ně vplížilo přítmí minulosti?

Proto ta nevybíravá krutá slova, do nichž zabalil své rozčarování a vztek. V tu chvíli mu bylo naprosto lhostejné, co říká.

„Cos jí to vmetl do tváře, Zachariáši?“ tázala se matka.

„Gratuluji,“ přidala se sarkasticky sestra. „Zkazit všem náladu za pouhých třicet sekund dokážeš skutečně jenom ty.“

Výstup se odehrál v přítomnosti několika sluhů. Ti se teď čile něčím zaměstnávali, jelikož se netoužili stát hromosvodem pro pánův hněv. Jenže Zachariáše dávno přešla všecka zlost. Ve chvíli, kdy se Holly otočila na podpatku a odcházela, se mu útroby stáhly úzkostí. Něco podobného ucítil poprvé. Cítil se hůř než v dobách, kdy schytával údery v ringu. V žaludku jako by mu ležel pořádný kus ledu a chlad se šířil do celého těla. Dostal strach, že ho lady Taylorová začne nenávidět. Že se už na něho nikdy neusměje, nedovolí, aby se jí dotýkal.

„Půjdu za ní,“ pravila Paula mateřským vyrovnaným tónem. „Ale nejprve bych ráda slyšela, co jste si vy dva vlastně vyčítali, Zachariáši.“

„Ne!“ odsekl Zach. Zvedl dlaně v chlácholivém gestu. „Půjdu za ní sám. Řeknu jí…“ Zarazil se. Zčistajasna si uvědomil, že se stydí před Holly objevit.

„Kruci!“ zaklel divoce. On, který se čerta staral o názory druhých, byl sražen na kolena prohlášením mrňavé ženské. Lépe by snášel, kdyby mu vynadala, něčím po něm mrštila nebo mu vrazila pár facek. Tohle by dokázal přežít. Ale tiché opovržení ukryté v Hollyině hlase jej ničilo. „Dám jí minutu dvě na uklidněnou. Pak za ní zajdu.“

„Podle mého názoru,“ poznamenala kysele sestra, „tě dva tři dny nebude chtít ani vidět.“

Dříve, než se bratr zmohl na nějakou ironickou odpověď, popadla Paula rozladěnou dceru za loket a odváděla ji do salonu. „Jdeme, Lizzie. Dáme si sklenku vína na uklidněnou. Bůh ví, že ji náramně potřebujeme.“

Elizabeth s povzdechem poslechla. Dusala za matkou v nádherné plesové toaletě jako vztekající se osmiletá holčička. Nebýt vlastních rozbouřených emocí, Zachariáš by jistě vybuchl smíchy. Odebral se do knihovny, aby si dopřál něco tvrdšího. Přistoupil ke karafě a cosi nalil do číše. Obrátil ji do

sebe, aniž by nápoj vychutnal. Odměřil další dávku. Bohužel ani hojná porce alkoholu nedokázala rozehřát vnitřní chlad. V mysli mu zběsile vířila záplava slov. Pátral po správné omluvě, která by dala vše do pořádku. Mohl Holly říct cokoliv, jen ne pravdu – že na George ukrutně žárlí. Proto nechtěl, aby nosila smutek a neustále si manžela připomínala. Se zasténáním položil sklenku a přinutil se odejít z místnosti. Když stoupal po schodišti k Hollyinu apartmá, zakoušel pocit, že má podrážky z olova.

Holly toužila po bezpečí svého pokoje tak zoufale, že na prahu málem zakopla. Brala ohledy na děvčátko, snící o dvě komnaty dál, a proto dveře tichounce zaklapla. Stála bez hnutí uprostřed své svatyně a objímala se pažemi. V hlavě jí rezonovaly všechny věty, které si vyměnila se Zachariášem. Nejhorší bylo, že měl v podstatě pravdu. Poselství sedavé róby rozluštil docela přesně. Pravda, toaleta je elegantní a na plesy více než vhodná, přesto se nikterak neliší od neveselých šatů, jež nosila ve třetím roce truchlení. Na tom není nic špatného. Svědomí má docela čisté. Bez George jako by se bála žít a zapojit se do dění kolem sebe. Tímto způsobem pak každému včetně sebe připomínala, jakou utrpěla ztrátu. Nechtěla zpřetrhat poslední pouto, jé| ji s manželem pojilo. Beztak už uplynulo mnoho dní, během nichž mu nevěnovala jedinou vzpomínku. Zahanbeně si uvědomovala, že ji to táhne k jinému muži. Její city dávno nepatřily jenom Georgeovi. Rozhodovat se jen sama za sebe Holly připadalo mnohem snazší, než když nejprve horečně přemítala, co by tomu asi tak řekl zesnulý choť. Nezávislost ji těšila stejně,

jako děsila.

Události uplynulých čtyř měsíců pouze potvrdily, že už není ochraňovanou paničkou ani obezřetnou počestnou vdovou, za niž ji rodina i přátelé ještě donedávna považovali. Stala se z ní naprosto jiná žena.

Utopena v úvahách si zprvu nevšimla Maudiny přítomnosti. Vzala ji na vědomí, až když dívka promluvila. „Je něco v nepořádku, milady? Ztratila jste knoflík, utrhla podsazení…“

„Ne, nic takového.“ Holly se zhluboka nadechla a potom podruhé, aby ovládla vražedné rozčilení. „Jak se zdá, pan Bronson není spokojen s touto šedivou róbou,“ poučila služku. „Trvá na tom, abych si oblékla něco, co nepřipomíná smuteční šaty.“

„Von se vopovážil…,“ děsila se komorná.

„Ano, opovážil,“ připustila Holly suše.

„Ale, paní… Nehodláte ho poslechnout, že ne?“

Holly si stáhla rukavičky a mrštila jimi na podlahu. Poté skopla stříbrné

střevíčky. Srdce jí bušilo jako splašené, celá se nervózně chvěla. „Ten ještě uvidí!“ drmolila. „Oči mu polezou z důlků! Bude litovat, že si dovolil mě kritizovat!“

Maude civěla s otevřenou pusou. Podobné odhodlání a touhu po pomstě v Hollyině tváři dosud nespatřila. „Milady,“ spustila opatrně, „vždyť vy jste ouplně bez sebe!“

Holly přistoupila k zamčené skříni a rázně otočila klíčem. Vytáhla z ní karmínovou toaletu a protřepala ji. „Pospěš si, Maude,“ pobídla děvče a ukázala na řadu drobných knoflíčků na zádech. „Pomoz mi. Rychle.“

„Ale… ale…“ Maude zůstala ohromeně stát. „Vy si chcete voblíct tyhle?

Nemám čas řádně je vyvětrat a vyžehlit.“

„Vypadají docela dobře.“ Holly bedlivě zkoumala záplavu červeného hedvábí ve svém náručí. „A je mi jedno, jestli jsou vrásčité jako seschlé jablko. Stejně si tu příšernou věc obléknu.“

Maude vycítila zaměstnavatelčino odhodlání. Ačkoliv s jejím rozhodnutím nesouhlasila, povzdechla si a čile se pustila do práce. Ukázalo se však, že naškrobené bílé spodní prádlo nepěkně vylézá z hluboce vykrojeného dekoltu. Holly je proto bez rozpaků svlékla. „Vy chcete jít bez toho?“ zalapala po dechu Maude. Vypadala, jako by do ní udeřil blesk.

Třebaže služebná už viděla Holly ve všech stadiích nahoty, dáma se nyní zapýřila, až jí zrůžověla i ňadra. „Nemám jediný korzet s tak hlubokým výstřihem.“ Chvatně si navlékala živůtek na nahou hruď. Maude jí horlivě pomáhala.

Sotva se oblékla a široká stuha spočinula úhledně v pase, přistoupila Holly k zrcadlu v mahagonovém rámu. Tři skleněné ovály poskytovaly ucelený obraz. Strnula. Na jasné syté odstíny, podtrhující bělost alabastrové pleti, nebyla zvyklá. Ani kvůli Georgeovi by se neoděla do něčeho tak nestoudného. Róba dávala vyniknout oblinám ňader, křivce labutí šíje a horní části zad. Při sebemenším pohybu – stačilo malé nadechnutí – se kolem ní kouzelně zavlnila kaskádovitá sukně. Cítila se nahá a zranitelná. Ale zároveň podivně volná. Přesně takové toalety ji provázely v zapovězených snech, kdy toužila uniknout z okovů nudného všedního života.

„Na tom posledním plese,“ říkala, zatímco se prohlížela v zrcadle, „jsem viděla dámy v mnohem odvážnějších róbách. Některé prakticky postrádaly zadní díl. V porovnání s nimi jsou tyto šaty docela cudné.“

„Ale ten střih, milady,“ kroutila hlavou Maude. „A ta barva.“

Během dalšího zkoumání Holly usoudila, že toaleta je natolik nápadná, že

nevyžaduje další ozdoby. Sundala si proto všechny své šperky: diamantový náhrdelník, který jí věnoval manžel k narození dítěte, třpytivé náušnice, což byl pro změnu svatební dar od rodičů, a blyštivou sponu, krášlící vysoko vyčesané vlasy. Zavrhla všechno kromě tenké zlaté obroučky – snubního prstenu. Předala klenoty služce. „Nahoře v salonu je květinová výzdoba,“ pravila. „Zahlédla jsem tam čerstvé rudé růže. Nepřinesla bys mi jednu, Maude?“

Komorná zaváhala. „Milady,“ ozvala se tiše. „Já vás nepoznávám.“

Holly se nejisté zazubila. Zhluboka se nadechla. „Co myslíš, Maude? Dělám dobře, nebo špatně? Co by asi řekl George, kdyby mě spatřil v něčem takovém?“

„Podle mýho byste se pánovi v tyhle toaletě moc líbila,“ pravila zamyšleně Maude. „Koneckonců, vždyť to taky byl jenom mužskej.“

Zachariáš nesměle zaklepal na dveře klouby dvou prstů. Neozvala se žádná odpověď. Povzdechl si a zauvažoval, zda se Holly již neodebrala na lůžko. Dalo se čekat, že ho dnes večer odmítne přijmout. V duchu si spílal. Proč jen nedokázal držet tu svoji nevymáchanou pusu? Není sice džentlmen, přesto umí se ženami jednat. Dobře ví, jak se jich dotýkají nelichotivé poznámky ohledně vzhledu. Holly teď určitě pláče někde v koutku, rozzlobená a dotčená. Jistě nemá nejmenší chuť ho vidět.

Pojednou se křídlo prudce rozlétlo a Zachariášova ruka zůstala trčet ve vzduchu. Holly před ním stála v toaletě jakoby utkané z pohasínajícího ohně.

Chňapl po veřejích, aby se překvapením nesvezl na zadek. Putoval po ženě očima, lačně lapal každičký detail: mléčně bílá dmoucí se ňadra, vykukující z odvážného dekoltu, smyslnou křivku šíje, bojovně vystrčená ramena… Překvapivě jednoduchá toaleta působila provokativně. Odhalovala toho přesně tolik, aby probudila chlapskou zvědavost a fantazii. Vznešenější krásku v životě nespatřil. Ledovec v žaludku pod náporem touhy kvapně roztál. Zachariášovi nyní hrozilo, že se jeho urputně udržované sebeovládání zbortí.

Užasle zíral do sametově hnědých duhovek. Znenadání z nich nedokázal nic vyčíst. Holly vypadala příjemně, naprosto vstřícně, ale když promluvila, zněl její hlas řízně.

„Odpovídám nyní vašemu vkusu, pane Bronsone?“

Neschopen slova, zmohl se jen na stručné přikývnutí. Pořád se zlobí, pomyslel si omámeně. Zůstávalo pro něho záhadou, proč se oblékla do karmínové róby. Možná nějakým sedmým smyslem vytušila, že většího potrestání se mu nemohlo dostat. Prahl po ní tolik, až to bolelo. Mučilo ho celé tělo. Toužil se Holly dotknout, ochutnat příchuť bělostné pokožky, zabořit nos do údolí mezi ňadry. Kéž by se jí tak mohl zmocnit! Kéž by mu dovolila laskat ji způsobem, o němž bez přestání marně snil.

Holly muže sjela hodnotícím pohledem a potom se mu zadívala do tváře.

„Pojďte dál, prosím.“ Gestem ho vyzvala, aby vstoupil. „Máte rozcuchané vlasy. Učešu vás a vyrazíme.“

Zachariáš neochotně poslechl. Nikdy dříve jej do svého apartmá nepozvala. Uvědomoval si, že se nesluší navštěvovat dámu v soukromí. No a co? Celý tenhle večer se jaksi zvrtl. Následoval ji do místnosti provoněné parfémem, přičemž se pokoušel rozpomenout na předem připravenou omluvu. „Lady Holly,“ spustil chraplavě. Odkašlal si a zkusil to znovu.

„Slova, jež jsem pronesl tam dole… Neměl jsem… Lituji…“

„Opravdu máte čeho litovat,“ ujistila jej Holly pozoruhodně vyrovnaným tónem. „Choval jste se arogantně a drze. Jenže podobné jednání je z vaší strany přímo nasnadě.“

Za jiné situace by Zachariáš kritiku znevážil nějakou humornou připomínkou. Nyní však poníženě přikývl. Zmámeně civěl na štíhlé nožky, tajemně se pohybující pod záplavou šustivého hedvábí.

„Posaďte se, prosím,“ nařídila Holly a ukázala na titěrnou židli před toaletním stolkem. Výmluvně zvedla kartáč se stříbrnou rukojetí. „Ve stoje na vás nedosáhnu.“

Poslušně si dřepl, až sedátko pod jeho tíhou zasténalo. Neodolatelná ňadra se tak dostala přímo do mužova zorného úhlu. Raději proto zavřel oči. Před zničujícími představami se ale spasit nedokázal. Jak snadno by ji přitáhl k sobě a přitiskl se k svůdnému živůtku. Počal zhluboka dýchat. Sladký hlas v něm probouzel nejdivočejší vášně.

„I mně je něco líto,“ pravila tiše. „Neměla jsem vám říkat, že nejste schopen lásky. Mýlila jsem se. Hovořila ze mě zlost. Jednoho dne jistě potkáte tu pravou, třebaže si zatím nedokážu představit, jak by ona dotyčná měla vypadat.“

Jako vy, odpovídal jí v duchu zoufale, stravovaný nesnesitelným chtíčem. Vy jste ta pravá. Copak to nevidíte? Nebo se domníváte, že bych vás jen využil a odhodil jako ty před vámi?

Napjaté ticho jej donutilo otevřít oči. Spatřil, jak si Holly kape do dlaně nějakou tekutinu. „Co je to?“

„Brilantina.“

„Tu nesnáším,“ zabručel.

„Ano. Jsem si toho vědoma.“ Zjevně se bavila jeho rozhořčením. Promnula si dlaně, aby pomádu rozetřela po celé ploše. „Nebojte, nepřeženu to s ní. Ale nemůžete přijít do společnosti s čupřinou padající do čela.“

Odevzdaně se podvolil. Ucítil vlhké prsty probírající se kšticí ve snaze zkrotit bujné kučery. „Všichni máte stejné vlasy,“ poznamenala Holly s úsměvem. „Dělají si, co chtějí. Na ty Elizabethiny jsme musely použít dvě sady sponek, jinak odmítaly poslouchat.“

Zachariáš přemožený vlastním tělem se ani nezmohl na odpověď. Něžné ruce, vískající nepoddajné kudrny, jako by se přeměnily v mučící nástroje. Když mu ale Holly sčesala prameny z čela, zůstaly bez protestů ležet na místě.

„No prosím,“ vypískla spokojeně dáma. „Džentlmen každým coulem.“

„Jeho jste také česala?“ vyzvídal ochraptěle domácí. „Mám na mysli George.“

Znenadání strnula. V milých hnědých očích se zračil údiv. Pousmála se.

„Inu, vlastně ne. Nebylo třeba. George měl vlasy vždycky ve vzorném pořádku.“

Zajisté, pomyslel si Zachariáš kysele. Jak jinak. Kromě dalších předností měl George Taylor také dokonalý účes. Zach se přinutil zvednout. V zrcadle pečlivě zkontroloval, zda zapnutý kabátec zakrývá nepříjemně vyboulený poklopec. Počkal, až si Holly umyje ruce a natáhne sněhobílé rukavičky dosahující až k lokti. Ke své nelibosti zjistil, že ani jejím loktům nelze nic vytknout. Nejevily se ani špičaté, ani přespříliš zaoblené a tučné. Zkrátka tak akorát.

Zajímalo by jej, zda ženatí muži disponují onou výsadou a smějí přihlížet manželčiným přípravám na ples. Domácká atmosféra mu náhle připadala neodolatelně útulná a důvěrná. Což ovšem jen prohloubilo trýznivou žádostivost.

Dolehl k němu povzdech. Pohlédl tím směrem a spatřil stát na prahu Hollyinu blonďatou komornou Maude. Vytřeštěná modrá kukadla připomínala svou velikostí talíře. Z nervózních prstů se k zemi snesla rudá růže. „Ach… Nechtěla jsem…“

„Pojď klidně dál,“ vyzvala ji nenucené Holly, jako by tu pánova přítomnost byla na denním pořádku.

Zkoprnělá služebná se bleskově vzpamatovala, sklonila se a podala své paní upuštěný květ. Chvíli se radily. Poté jej Maude vetkla Holly do lesknoucích se kadeří. Lady Taylorová se spokojeně prohlížela v zrcadle, hladíc křehkou krásu prsty. Potom se obrátila k Zachariášovi.

„Můžeme vyrazit, pane Bronsone?“

Když ji odváděl z místnosti, pociťoval jak lítost, tak úlevu. Neustále v sobě musel přemáhat živočišné touhy. Zejména ve chvíli, kdy se do něho Holly

důvěrně zavěsila a k uším mu dolehlo tajuplné ševelení sukní. Nepatřila ke zkušeným svůdnicím a Zachariáš si dobře uvědomoval, že její zkušenosti s opačným pohlavím jsou značně omezené. Přesto po ní prahl jako ještě po žádné jiné. Kdyby to pomohlo, klidně by skoupil celé země a položil je Holly k nohám.

Želbohu, situace nebyla tak jednoduchá. Nemohl lady Taylorové nabídnout postavení, jaké si zasloužila. Stejný životní styl, jakému uvykla po Georgeově boku. I kdyby ho nějakým zázrakem chtěla, Zachariáš věděl, že by ji časem zklamal. Nakonec by ho začala nenávidět. Jistě by odhalila veškeré kazy jeho povahy. Shledala by jej odporným. Vymlouvala by se, aby s ním nemusela spát. Bez ohledu na slibné začátky by jejich svazek skončil katastrofou. Protože, jak správně podotkla matka, k plnokrevné klisně se osel nehodí. Udělá lépe, když ji nechá na pokoji a poohlédne se po jiné, mnohem vhodnější ženě.

Kdyby jen mohl.

Zastavil Holly uprostřed schodiště a sám sestoupil o dva stupně níž, aby se jejich obličeje ocitly ve stejné rovině. „Má paní,“ prohlásil vážně, „lituji svého komentáře na adresu smutečních šatů. Hluboce se před vámi kaju. Neměl jsem právo vás napadat.“ Odmlčel se a bolestně polkl. „Odpustíte mi?“

Holly studovala zkroušenou tvář. V koutcích úst jí pohrával úsměv.

„Zatím ne.“

V očích se jí honila posměšná světélka. Skoro by řekl, že s ním flirtuje. Očividně si libovala v situaci, kdy nad ním měla navrch. Zachariáš se přistihl při myšlence, že ho to vlastně těší. Chovala se tak směle, tak kurážně, že měl co dělat, aby udržel ruce v klidu. Nejradši by Holly sevřel v náruči a zlíbal do bezvědomí. „Kdy tedy smím doufat?“ otázal se měkce. Tetelil se blahem. Stojí tu spolu. Sami. A usmívají se jeden na druhého.

„Buďte bez obav, dám vám vědět, pane Bronsone.“ Sestoupila k němu a opět se do něj zavěsila.

Holly nesmírně udivilo, kolik pozornosti vzbudili její chráněnci na Plymouthském plese. Ohromil ji jejich společenský úspěch a zejména skutečnost, jak snadno splynuli s davem. Zdálo se, že v reálu se jim dařilo

ještě lépe než při nácviku, takže na smetánku učinili patřičný dojem. „Ten pan Bronson,“ zaslechla špitat jednu zámožnou vdovu druhé, „se nějak vylepšil. Možná dokáže měnit svět, ale teprve dnes jsem si všimla, že se dovede také patřičně chovat.“

„Snad se mi tím nepokoušíte naznačit, že byste o něm uvažovala jako o nápadníkovi pro svoji dceru?“ zazněla sousedčina zhrožená odpověď. „Chci tím říct, že je koneckonců jenom pária.“

„Jistěže ano,“ přiznala dotyčná. „Očividně šel do sebe a nastudoval pravidla etikety. Výsledky jsou opravdu potěšující. Přirozeně, jedná se o obyčejného člověka, avšak s neobyčejným majetkem.“

„Svatá pravda,“ přikyvovala druhá vdova, zatímco obě pokradmu pozorovaly urostlého plebejce zpoza třepotajících se vějířů.

Jakmile se Zachariáš ztratil v davu, věnovala se Holly jeho matce a sestře. Ještě před začátkem první taneční série se jí podařilo představit Elizabeth přinejmenším půl tuctu mladých mužů. Zcela nepopiratelně na všechny učinila ten nejlepší dojem. Taneční pořádek ve stříbrných deskách, přivázaný k zápěstí tenkou stříbrnou stužkou, se rychle plnil. Holly přítelkyni varovala, aby si v něm ponechala bílá místa. „Určitě si budete chtít tu a tam odpočinout,“ špitala dívce do ucha. „Kromě toho můžete potkat džentlmena, kterému byste ráda věnovala tanec.“

Elizabeth poslušně přikývla. Prostředí ji ohromovalo. V obrovském nazdobeném salonu lorda a lady Plymouthových se sešly na tři stovky hostů. Další dvě se pohybovaly v okolních místnostech a galeriích. Rezidence se jmenovala Plymouthský dvůr, jelikož jí vévodilo honosné nádvoří vydlážděné žulou a mramorem, plné ovocných stromů a exotických květin. Prastaré sídlo

původně sloužilo jako tvrz, ale v průběhu staletí se z něho po četných úpravách a dostavbách stal luxusní zámeček. V hlavním salonu plály početné lustry a společně s ohněm z velikého krbu oživovaly meruňkové zabarvení stěn. V záplavě světla jiskřily šperky nastrojených žen. Vdovy a děvčata na vdávání nervózně poposedávaly na pozlacených čalouněných židlích, zatímco skupinky kamarádek spolu štěbetaly opodál.

Holly s potěšením zaznamenala důvěrně známý ruch společenského veselí. Ve vzduchu převládala vůně čerstvě navoskované podlahy, jež se mísila s nasládlým závanem květin, parfémy, potem, brilantinou a odérem hořících svící. V průběhu tří let smutnění na ni Holly zcela zapomněla, nyní však přinášela zpátky bezpočet vzpomínek na zesnulého George.

„Připadám si jako ve snu,“ špitla jí zmámená Elizabeth poté, co se jí představil další džentlmen a žádal o tanec. „Nádherný bál… a všichni jsou ke mně tak milí. Nemůžu uvěřit, kolik nemajetných mladých pánů si dělá zálusk na Zachariášovo bohatství.“

„Opravdu se domníváte, že to je ten důvod, proč se mládenci drží ve vaší blízkosti a pokoušejí se s vámi flirtovat?“ otázala se s úsměvem Holly. „Kvůli penězům vašeho bratra?“

„Samozřejmě.“

„Většinu z vašich obdivovatelů bych mohla nazvat chudáky jen stěží,“ poučila dívku Holly. „Lord Wolriche, například, anebo ten milý pan Barkham. Oba pocházejí z význačných rodin.“

„Tak proč mě požádali o tanec?“ nechápala Elizabeth.

„Protože jste krásná, inteligentní a duchaplná,“ odvětila Holly a zachichotala se, když svěřenka nevěřícně vykulila oči.

Objevil se další nápadník. Tentokrát velice povědomý. Byl to Hollyin bratranec, pan Jason Somers. Architekt, jenž každý týden navštěvoval Zachariáše, aby s ním prodiskutoval nároky postupující stavby. Elizabeth se k nim často připojovala a zásobila Jasona nevyžádanými radami, na něž odpovídal s obvyklou dávkou sarkasmu. Holly se ve skrytu duše radovala, protože co se škádlívá, to se rádo mívá. Zajímalo by ji, zda Bronson dospěl ke stejným závěrům, ale neodvážila se zeptat.

Ačkoliv domácí oceňoval architektovy nápady a návrhy, na adresu jeho osoby se zatím nevyjádřil. Přivítal by člověka jeho typu za svého švagra? A proč by ne? Jason je pohledný, talentovaný a pochází z dobré rodiny. Nicméně sám si vydělává na živobytí a rozhodně nevlastní obrovský majetek. Zatím. Chvíli potrvá a bude ho stát značné úsilí, než shromáždí bohatství úměrné

jeho stavitelským schopnostem.

Jason pozdravil Holly, Paulu a Elizabeth zdvořilou úklonou. Ale oči měl pouze pro dívku, která pod tíhou jeho pohledu zrudla jako pivoňka. Ve večerním obleku mu to moc slušelo, kaštanové vlasy metaly pod září lustrů zlatavé odlesky. Třebaže se z bystrých zelených očí nedalo nic vyčíst, Holly si všimla, že i on ve tvářích malinko zrůžověl. Elizabeth ho fascinuje, vytušila Holly a zadívala se na Paulu, zda odhadla totéž. Paní Bronsonová jí pohled oplatila s náznakem úsměvu.

„Slečno Bronsonová,“ pravil Jason s předstíranou nenuceností, „jak se vám zde líbí?“

Elizabeth měla náhle plné ruce práce se stuhou tanečního pořádku, již si upevňovala k zápěstí. „Velice, pane Somersi.“

Mladík očarovaně civěl na skloněnou hlavu se záplavou černých kudrlinek upevněných v týle. „Doufám, že nepřicházím pozdě s žádostí o tanec. Našlo by se pro mě ještě místo?“ zadrmolil.

„Hmmm… Podívám se…,“ Elizabeth pečlivě zkoumala hustě popsané titěrné stránky. Holly se kousla do rtu, aby nevyprskla smíchy. Věděla, že mladá dáma dbala jejích rad a právě pro tyto příležitosti si nechala v rozpisu několik volných okének. „Myslím, že bych vás ještě mohla někam vmáčknout,“ dumala vážně Elizabeth. „Co takhle druhý valčík?“

„Výborně,“ pookřál mladík. „Zajímá mě totiž, zda rozumíte tanci lépe než architektuře.“

Elizabeth se bleskově obrátila k Holly, na tváři předstírané zděšení. „Má to snad být ukázka vtipné odpovědi, drahá lady?“ otázala se nevinně. „Anebo nám tento džentlmen předvede svůj ostrovtip o něco později?“

„Podle mého názoru,“ culila se Holly, „se vás tento pán pokouší provokovat.“

„Skutečně?“ Elizabeth se otočila k Jasonovi. „Zabírá vámi uplatňovaný způsob na mnoho děvčat, pane Somersi?“

„Abych byl upřímný, nejde mi o množství,“ zubil se Jason. „Jen o jednu jedinou ženu.“

Elizabethiny náhlé rozpaky Holly málem rozesmály. Dívka očividně přemítala, zda mládenec hovoří o ní.

Ten se mezitím věnoval Paule. Otázal se matky své vyvolené, zda jí smí donést nějaké občerstvení. Když s plachým úsměvem odmítla, obrátil pozornost zpátky k dceři. „Směl bych vás před začátkem zábavy pozvat na šálek punče, slečno Bronsonová?“

Zjevně vzrušená Elizabeth přikývla a přijala nabízené rámě.

Když odcházeli, Holly s uspokojením zaznamenala, jak báječně se k sobě hodí – oba dva vysocí a štíhlí. Zdálo se, že vitální a energický Jason by mohl být pro dívku tím pravým. Elizabeth potřebuje někoho, kdo se jí bude sice dvořit a lichotit, ale přesto si od ní nenechá nic líbit. Vyžaduje člověka, jenž setře z její duše stopy cynismu a zbaví ji pochybností o tom, zda si zaslouží být milována.

„Jen se na ně podívejte,“ pošeptala Holly Paule. „Sluší jim to, že?“

Paula se pokoušela vypadat potěšené i starostlivě zároveň. „Domníváte se, že džentlmen typu vašeho bratrance by se doopravdy oženil s někým, jako je Lizzie?“

„Řekla bych, že po osobnosti, jako je Elizabeth, zatouží mnoho mužů. A Jason rozhodně není hloupý.“

Blížila se k nim lady Plymouthová. Podsaditá růžovolící dáma zářila nadšením. „Drahá paní Bronsonová!“ vykřikla potěšené. Popadla Pauliny ruce do svých kyprých dlaní a vřele je stiskla. „Nerada okrádám lady Holland o vaši milou společnost, ale já si zkrátka každého na chviličku přivlastním jenom pro sebe. Ráda bych vás někomu představila a pak musíme jít samozřejmě něco sezobnout. Pokud člověk nemá dostatečný přísun jídla, brzy se při těchto příležitostech unaví.“

„Lady Holland,“ vydechla bezmocně Paula a ohlížela se přes rameno, když ji korpulentní společnice táhla pryč. „Pokud vám to nevadí…“

„Jen běžte,“ pobídla ji Holly. „Na Elizabeth už dohlédnu.“ Pocítila vůči lady Plymouthové příval vděčnosti. Diskrétně ji totiž požádala, zda by Paulu nepředstavila několika dámám, které ji bez rozpaků přijmou mezi sebe. „Paní Bronsonová je velice ostýchavá,“ vysvětlovala hostitelce, „ale jinak je to ta nejhodnější dáma na světě. Je dobrosrdečná a plná dobré vůle… Kéž byste ji mohla vzít pod křídlo a trochu ji tu provést!“ Lady Plymouthovou dojal upřímný zájem mladé vdovy. Oceňovala, že se Zachariáš Bronson stará o svoji matku a oplácí jí péči, kterou ho zahrnovala v dětství.

Jakmile Holly osaměla, bystře k ní z různých koutů místnosti zamířili hned tři muži. Vínově rudá róba poutala pozornost, takže se dáma těšila veliké pozornosti. „Ne, děkuji vám,“ odmítala neustále žádosti o tanec. Výmluvně ukazovala zápěstí v rukavičce, na němž se nehoupal taneční pořádek. „Dnes večer netančím… Děkuji za projevený zájem… Jsem vskutku potěšena, ale ne…“ Pánové však dál otáleli a bez ohledu na zamítavou odpověď prodlévali v její blízkosti. Objevili se další dva, tentokrát s šálky punče v prstech, třetí s

talířkem plným drobných jednohubek. Džentlmeni znásobili úsilí, aby upoutali vdovinu pozornost. Drželi se poblíž ní, ukláněli se, žertovali mezi sebou.

Holly však tolik zájmu nesvědčilo. V hlavě se jí rozezněly poplašné zvonky. Ještě nikdy na ni nikdo tolik nedohrál. V dobách mládí, kdy nosila bílý háv děvčat na vdávání, na ni dohlížely bystrozraké gardedámy a kontakty s mládenci čile korigovaly. Coby mladá paní dlela pod ochranou manžela. Avšak červené šaty v kombinaci s klepy, týkajícími se jejího pobytu v Bronsonově domácnosti, vykonaly své a nažhavení muži se kolem ní jen rojili.

Odehnat je dokázal pouze jediný člověk. Zachariáš se k ní prodíral těsným hloučkem. Hrozivě se nad shromážděnými tyčil. Vypadal nemožně velký, zlověstný a kapánek nazlobený. V tu chvíli si Holly uvědomila, že svalnatý obr budí hrůzu už jenom svým zjevem.

Když ji vzal za paži a výmluvně se rozhlédl po přičinlivých amantech přešlapujících všude okolo, pocítila příjemné, byť poněkud nevhodné chvění.

„Má paní,“ pravil rázně a ledovým pohledem varoval okolí, „směl bych si s vámi promluvit?“

„Ano, jistě.“ Holly se ulevilo, když se odebrali do relativního soukromí nejbližšího rohu.

„Šakalové,“ zavrčel Bronson znechuceně, „a o mně si dovolují tvrdit, že nejsem džentlmen. Alespoň na ženské nedorážím na veřejnosti a neslintám jim u nohou.“

„Poněkud přeháníte, pane Bronsone. Přinejmenším já tady nikoho slintat nevidím.“

„A jak se ten mizera Horrowby po vás kouká!“ pokračoval popuzeně Zachariáš. „Vyvrátil by si krk, jen kdyby vám mohl pohlédnout za výstřih.“

„Dávejte si pozor na jazyk,“ varovala jej upjatě Holly, třebaže stěží přemáhala smích. Copak on doopravdy žárlí? Uvědomovala si, že by ji podobná představa rozhodně neměla těšit. „Ráda bych vám připomněla, že za moje nevhodné šaty můžete především vy.“

Muzikanti na balkónku začali hrát. Ovzduší rozčísly trylky veselé hudby.

„Brzy se začne tančit,“ poznamenala věcně Holly, pozorujíc šum v sále.

„Zamluvil jste si dostatek kousků?“

„Zatím ne.“

„V tom případě se musíte jít okamžitě zadat. Navrhnu vám několik dam, jež skutečně stojí za povšimnutí. Zaprvé je to slečna Eugenia Claytonová.

Určitě byste měl pouvažovat o lady Jane Kirkbyové a v neposlední řadě po támhletom děvčeti. Je to dcera vévody, lady Georgiana Brentonová.“

„Musí mě někdo představit?“ vyzvídal Zachariáš.

„Kdybyste se účastnil veřejného plesu, tak zcela určitě ano. Ale poněvadž jsme na soukromém bále, kdy samotné pozvání slouží coby doporučení, můžete je oslovit sám. Hlavně si pamatujte, že konverzace se nesmí týkat ani příliš vážných, ani nezávazných témat. Hovořte například o umění či oblíbených periodikách.“

„Já noviny nečtu.“

„V tom případě mluvte o osobnostech, které obdivujete, nebo o událostech, jež přitáhly vaši pozornost… Ach, však dobře víte, jak má takový rozhovor vypadat. Podobným způsobem si spolu povídáme pořád.“

„V tom je rozdíl,“ zahučel Bronson. Znepokojeně klouzal očima po záplavě bíle oděných slečen na vdávání. „Vy jste ženská.“

Holly se zachichotala. „A ony snad ne?“

„Sakra, to kdybych věděl!“

„Přestaňte klít,“ ohradila se. „Hlavně k nim nebuďte hrubý. Jednu si vyberte a vyzvěte ji k tanci. A pamatujte si, opravdový džentlmen si vybírá z děvčat krčících se na židlích u zdi a nevrhá se přímo k obletovaným favoritkám.“

Zachariáš sklouzl očima k řadě dívenek, které očividně zůstaly na ocet. Ztěžka si povzdechl. Pojednou se nedokázal rozpomenout, proč si umanul oženit se s nějakým neviňátkem a přetvořit je k obrazu svému. Chtěl ulovit cennou trofej. Chlubit se plnokrevnou klisničkou, jež přilije kapku ušlechtilé krve do jeho obyčejné oslí rodiny. Jenže představa, že stráví zbytek života po boku urozené husičky, mu znenadání připadala příšerně nudná. „Všechny vypadají stejně,“ zabručel.

„Zdání klame,“ opáčila Holly. „Moc dobře si vzpomínám, jaké to je, stát se součástí trhu s nevěstami. Věřte mi, je to hrůza. Netušila jsem, v které náruči nakonec skončím.“ Odmlčela se a jemně se dotkla Bronsonovy paže.

„Támhle… Vidíte tu dívku na kraji? Ta pohledná hnědovláska s modrou lemovkou na šatech. To je slečna Alice Warnerová. Dobře tu rodinu znám. Má několik starších sester. Pokud je stejná jako ony, bude z ní vynikající manželka.“

„Tak proč vysedává o samotě?“ otázal se muž chmurně.

„Má šest sourozenců. To znamená prakticky žádné věno, což mnohé mladíky odrazuje. Vám ale na penězích nezáleží.“ Holly ho lehce postrčila

kupředu. „No tak… Vyzvěte ji k tanci.“ Odolával. „Co bude s vámi?“

„Zajdu do jídelny. Měla by tam být vaše sestra a možná i matka. Připojím se k nim. Běžte už!“

Ironicky po ní blýskl očima a neochotně se šoural kupředu jako lenivý kocour, kterého vyhnali na dvůr.

V okamžiku, kdy lady Taylorová znovu osaměla, stala se opět terčem neodbytných ctitelů. Nezbývalo jí nic jiného než se snížit k malému uskoku. Předstírala, že před sebou zahlédla někoho známého a energicky si razila cestu vpřed. Doufala, že v některém z přilehlých salonů či galerií nalezne kýžený klid. Plně se soustředila na únik, takže nepostřehla postavu řítící se k ní. Srazili se.

Holly vykřikla. Kdosi ji chytil pevně za lokty a přidržel, aby div upadla.

„Velice se omlouvám,“ zadrmolila dáma dřív, než k dotyčnému pozvedla oči. „Pospíchala jsem. Odpusťte. Už jsem měla být…“ Zarazila se. Hlas se vytratil. Konečně si uvědomila, kdo je oním mužem.

„Vardone,“ špitla.

Každé setkání s Vardonem, lordem Blakem, hrabětem z Ravenhillu, přivolalo vlnu vzpomínek. Hrdlo se jí na moment bolestně stáhlo, takže nedokázala ani dýchat ani mluvit. Od pohřbu jej neviděla a mezitím uplynuly tři dlouhé roky. Zdál se starší, vážnější, v koutcích očí mu přibyly vrásky. Přesto vypadal přitažlivěji. Přibývající roky mu propůjčily výraz drsného světáka a uchránily ho někdejší klukovské uhlazenosti, jež zaváněla zženštilostí.

Slámově zlaté vlasy si česal stále stejným způsobem, pichlavé šedé oči ztratily na tvrdosti v okamžiku, kdy se usmál. V té chvíli se stříbrně rozzářily, sálalo z nich teplo. „Lady Holly!“ zvolal tiše.

Pojily je tisíce vzpomínek. Kolikpak ti tři spolu strávili líných letních odpolední, kolik večírků a koncertů jenom navštívili? Holly s Georgem přítele neustále škádlili a radili mu, jaké dívce by se měl dvořit. Pánové občas vyráželi za zábavou na vlastní pěst. Navštěvovali boxerská utkání a vraceli se namazaní, jak zákon káže. Byl to Vardon, za kým Holly utíkala jako první, aby se podělila o starosti s Georgeovou nemocí. Manželův přítel jí stál po celou dobu po boku a byl jí oporou. Proto vždycky Vardona považovala za člena své rodiny. Na roky jí zmizel ze života. Nyní se vrátil a přinášel s sebou závan starých časů, kdy George ještě žil. Holly napůl očekávala, že na ni manžel jukne zpoza přítelova ramene, usměje se a pronese nějaký vtípek. Dobře však

věděla, že něco takového není možné. George odešel a Vardon zůstal.

„Lady Plymouthová mi prozradila, že tu dnes večer budeš. Proto jsem tady. Jinak bych nepřišel,“ pravil Ravenhill tiše.

„Dlouho jsem…“ Hlas se jí zlomil. Nejraději by přítele do-vlekla někam stranou a povídala si s ním o zesnulém choti a o všem, co je potkalo v čase, kdy spolu ztratili kontakt.

Ravenhill se usmál. Ve zlatistém obličeji zasvítily bílé zuby. „Pojď.“

S naprostou samozřejmostí se do něj zavěsila. Připadala si mátožná jako uprostřed snu. Ravenhill ji beze slova vyvedl z tanečního sálu, prošli dlouhou halou s vysokými francouzskými okny a zamířili na rozlehlé nádvoří provoněné ovocem a květinami. Pochodně v železných držácích vrhaly na okolní bujnou zeleň dostatek světla a propůjčovaly noční obloze odstín zralých švestek. Prahli po soukromí, proto se odebrali až k bráně vedoucí do upravené zahrady v zadním traktu sídla. Vyhledali půlkruh zastíněných kamenných laviček a usedli na jednu z nich.

Holly si s potutelným úsměvem prohlížela Ravenhillovu zastřenou tvář. Vytušila, že se cítí přesně jako ona – trošku divně, přesto dychtivě toužící obnovit zpřetrhané svazky. Drahý, milý Vardon! Nejradši by ho objala, ale něco ji zadrželo. Přítel se tvářil jaksi vševědoucně, jako by ho něco zneklidňovalo. Možná se v její blízkosti necítil zcela ve své kůži. Zprvu se natáhl po Hollyině dlani, pak si to ale rozmyslel a nechal ruce klesnout na kolena.

„Holland,“ zamumlal. Nespouštěl z ní přitom oči. „Jsi čím dál tím krásnější.“

I ona studovala svého společníka bedlivým zrakem. Zašla, jak zestárl. Jako by Vardonovu zlatavou spanilost nahlodal čas, jenž má pro každého z nás v zásobě osobitý díl smutku. Z nějakého důvodu pozbyl vrozenou nadřazenost, jež u mladíka pramenila z vynikajícího původu, což mu přidávalo na přitažlivosti.

„Jak se má Rose?“ otázal se.

„Je šťastná, nádherná a bystrá… Ach, Vardone, kéž by ji tak mohl vidět George!“

Ravenhill se nezmohl na odpověď. Dál nepřítomně civěl do dáli. Asi ho bolelo v krku, jelikož několikrát polkl.

„Vardone,“ ozvala se Holly po dlouhém mlčení, „stále na George myslíš?“ Přikývl a ušklíbl se, jako by se sám sobě vysmíval. „Všichni mě ujišťovali,

že čas zhojí všechny rány, jenže u mě to asi nefunguje. Ano, vzpomínám na

něho až příliš často. Dokud nezemřel, neztratil jsem nikoho a nic, na čem by mi záleželo.“

Holly mu dobře rozuměla. I ona kdysi žila naprosto dokonalý život bez překážek. Nikdy neutrpěla ztrátu, nezakusila bolest. Byla si jistá, že svět je báječný a také takový zůstane. Ze se nic nezmění. Ve své naivitě jí ani na um nepřišlo, že by někdo z jejích blízkých a drahých mohl odejít navždy.

„Už od dětství považovali George za šprýmaře, mě pak za toho zodpovědného,“ vzpomínal Ravenhill. „Alespoň navenek se to tak jevilo. Ve skutečnosti byl oním pevným bodem George. Měl obrovský smysl pro čest. Poctivějšího člověka jsem v životě nepotkal. Můj otec byl opilec a pokrytec. Však víš, že bratři nejsou o moc lepší. Z mnohých chlapců, s nimiž jsem se seznámil ve škole, se vyklubali povrchní floutkové a marnotratníci. George byl jediný chlap, kterého jsem skutečně obdivoval.“

Přemožena nesnesitelnou bolestí, uchopila jej Holly za ruku a pevně ji stiskla. „Ano,“ usmála se s hrdostí na zesnulého chotě, „byl to jedinečný muž.“

„Poté, co odešel,“ pokračoval Ravenhill, „jsem se málem zbláznil. Udělal bych cokoliv, abych otupil trýzeň, ale nic nepomáhalo.“ Znechuceně se nad sebou ušklíbl. „Začal jsem pít. Pil jsem a pil. Stala se ze mě troska. Proto jsem odjel na nějakou dobu na kontinent, abych se dal do pořádku. Jenže místo abych se polepšil, jsem prováděl mnohem odpornější věci. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jsem schopen podobných zvěrstev. Kdybys mě bývala někde zahlédla, Holland, ani bys mě nepoznala. Čím déle jsem se držel stranou, tím víc jsem se styděl před tebe předstoupit. Vykašlal jsem se na tebe, přestože jsem Georgeovi slíbil, že…“

Holly mu přiložila na ústa prst v jemné rukavičce, aby zastavila příval provinilých slov. „Stejně bys pro mne nemohl nic udělat. Potřebovala jsem truchlit. O samotě.“ Soucitně si přítele prohlížela. Nedokázala si představit, že by se někdy choval nepěkně. Ravenhill si nikdy neliboval v bezohlednosti. Nepatřil mezi alkoholiky ani sukničkáře, nesázel, nevyhledával rvačky, nikdy se nedopouštěl výstředností. Neuměla si představit, jakému hýření se oddával za hranicemi Anglie. Stejně na tom nezáleželo.

Napadlo ji, že každý se trápí jinak. Zatímco ona se uzavřela do sebe, Ravenhillův zármutek se změnil v nezkrotný běs, ponoukající mladíka k nepravostem. Důležité je, že se vrátil domů. Těšilo ji, že ho opět vidí.

„Proč jsi mě nepřišel navštívit?“ vyzvídala. „Neměla jsem ponětí, že jsi zpátky.“

Ravenhill ji zpražil nevraživým pohledem. „Dosud jsem nesplnil ani jeden ze slibů, k nimž jsem se zavázal. A to George ležel na smrtelné posteli! Pokud se okamžitě nevzpamatuji a něco s tím neudělám, nebudu schopen dál žít. Nejspíš bych měl začít tím, že tě požádám o odpuštění.“

„Nemám ti co odpouštět,“ odvětila prostě.

S úsměvem zavrtěl hlavou. „Stále dáma každým coulem, že?“

„Zdaleka ne taková jako kdysi,“ připustila ironicky.

Ravenhill ji spaloval pohledem. „Holland, slyšel jsem, že jsi přijala místo u Zachariáše Bronsona.“

„Ano. Jsem něco jako učitelka etikety. Bronsonovi jsou ke mně velice milí.“

„Moje chyba.“ Ravenhill očividně nesdílel její nadšení. „Kdybych dodržel slovo, nikdy bys nezašla tak daleko.“

„Ne, Vardone,“ přichvátala Holly s odpovědí. „Je to skutečně báječná zkušenost.“ Horečně pátrala v mysli po výstižných výrazech, jimiž by vyjádřila své poznatky a pocity. „Myslím, že život s Bronsonovými prospěl svým způsobem i mně. Pomohli mi překonat obrovské prázdno… Špatně se to vysvětluje.“

„Nenarodila ses, aby sis musela vydělávat na živobytí,“ zdůraznil tiše Ravenhill. „Dobře víš, co by si pomyslel George.“

„Vím, co by si George přál,“ přikyvovala souhlasně, „ale…“

„Musíme si o něčem promluvit, Holland. Ne však tady a teď. Tohle místo není zrovna vhodné pro otázku, kterou bych ti rád položil. Ten slib, co jsem tehdy Georgeovi dal… Co si o něm myslíš?“

Holly se zprvu nezmohla na slovo. Obcházely ji mrákoty. Zmocnil se jí znepokojivý pocit, že je pouhou loutkou v rukách osudu. Dostavil se zvláštní stav. Ulevilo se jí a zároveň si připadala otupělá, připravená přijmout to, co se nyní zdálo neodvratným. „Ano,“ připustila tiše. „I já jsem o něm pochopitelně uvažovala. Ale pokud se ti příčí… Jestli by ses měl vzdát svobody jen kvůli němu, tak…“

„Uvědomoval jsem si, k čemu se zavazuji.“ Tvářil se odhodlaně. „Už jsem se rozhodl. Chci dodržet dané slovo.“

Mlčeli. Situace řečnění nevyžadovala. Spojovala je sdílená bolest a žal. Ve světě, v němž se pohybovali, nebylo zvykem hledat štěstí. Občas se na někoho usmálo. Snad jako odměna za čestné jednání. Lidé ale většinou jen plnili své povinnosti či očekávání druhých, které s sebou přinášely většinou jen rozmrzelost a smutek. Člověk se zkrátka musel podvolit a nevzpouzet se proti zažitým pořádkům.

„Promluvíme si o tom později,“ zamumlala Holly nakonec. „Zastav se za mnou někdy u Bronsonů, pokud ti to nevadí.“

„Mám tě odvést zpátky do sálu?“

Chvatně zavrtěla hlavou. „Kdyby ti to nevadilo, ráda bych byla chvíli sama. Chci jenom tak sedět a přemýšlet.“ Neušel jí přítelův nesouhlasný pohled, a tak se chlácholivě usmála. „Neboj se, nemám tu s nikým dostaveníčko a nikdo mě tu obtěžovat nebude. Jsem od domu coby kamenem dohodil. No tak, Vardone.“

Neochotně přikývl. Uchopil dlaň v rukavičce a něžně ji políbil. Poté ženu opustil. Holly si ztěžka povzdechla. Nešlo jí na rozum, proč je náhle zmatená a nešťastná kvůli poslednímu slibu, který Georgeovi dala. „Miláčku,“ zašeptala se zavřenýma očima, „vždycky jsi věděl, co je pro mě nejlepší. Zcela ti důvěřuji. To, co jsi po nás žádal, je velice moudré. Kéž bys mi mohl dát znamení, abych se ujistila, že tvé rozhodnutí stále platí. Pak s potěšením strávím zbytek života způsobem, jaký jsi určil. Nevnímám jej jako oběť, ale…“

Soukromou zpověď znenadání uťal ostrý hlas.

„Co tady k čertu děláte?“

Jakožto člověk soutěživé letory Zachariáš Bronson dobře věděl, jak chutná žárlivost. Avšak tento pocit se lišil. Sestával z pořádné porce hněvu a paniky, cloumal jím a rval mu útroby. Bronson nebyl hloupý – neušlo mu, jak se Holly na Ravenhilla dívá. Pochopil, co je ve hře. Patřili do stejného světa, pojila je společná minulost, jež se ho netýkala. Sjednocovala je neviditelná, leč pevná pouta, rozličné vzpomínky a vzájemná důvěra. Věděli, co mohou jeden od druhého čekat. Zachariáš zčistajasna Ravenhilla ze srdce nenáviděl a zároveň se ho bál. Šlechtic představoval typ džentlmena, jakým Bronson rozhodně není. A nikdy takový nebude.

Kéž by žili v dávných dobách, kdy rozhodovala jedině brutální síla. Kdy stačilo ukázal na předmět své touhy prstem a neurvale si jej vzít. Vybojovat si ho, vyrvat. Právě z takových kořenů pocházela většina těch, kteří se dneska pyšní modrou krví. Čas z nich smyl morální bahno neurvalců a z řad válek chtivých krvelačných předků povstala privilegovaná skupina takzvaných lepších lidí. Po generace se navzájem zušlechťovali a kultivovali. Nyní zhýčkaní aristokraté shlížejí spatra na ty, kteří by si ctihodné předchůdce zasloužili mnohem víc než oni.

A v tom je ta potíž, uvědomil si Zachariáš. Narodil se o několik století později. Tehdy by se místo cukrování a přetvařování o své výsluní pral…

Bojoval o ně… Dobýval je.

V okamžiku, kdy spatřil Holly zavěšenou do Ravenhilla mířit ven ze sálu, potřeboval veškeré sebeovládání, aby na sobě nenechal nic znát. Málem se třepal touhou uchvátit dámu svého srdce do náruče a unést ji odtud jako nějaký barbar.

Racionální část jeho já mu však přikázala, aby ji nechal odejít a nedělal skandál. Nikdy mu nepatřila, nemá tudíž co ztratit. Jen ať rozhoduje sama za sebe, je to tak lepší. Ať konečně nalezne svůj klid.

A mě čeká peklo, pomyslel si nešťastně. Plížil se za nimi jako ostražitý tygr. Nehodlal připustit, aby se něco postavilo mezi něj a ženu, po níž bažil. Nyní ona dotyčná sedí samotinká v zahradě, očividně zasněná, a on by ji nejraději popadl a zatřásl s ní, až by jí zacvakaly zuby.

„Co se děje?“ ozval se popuzeně. „Měl jsem zato, že budete Lizzii umetat cestu a mně radit, s kterými dámami tancovat, a vy místo toho posedáváte s Ravenhillem v závětří a děláte na něj oči.“

„Na nikoho oči nedělám,“ bránila se dotčeně. „Vzpomínali jsme na George a… Ach, měla bych se vrátit k Elizabeth.“

„Ještě ne. Dlužíte mi vysvětlení, co se děje mezi vámi a Ravenhillem.“ V drobném obličejíku se objevilo zděšení. „To je složité…“

„V tom případě mluvte pomalu a volte jednoduché výrazy,“ navrhl kousavě. „Pokusím se všechno pochopit.“

„Radši bych si o tom pohovořila později.“

„Teď.“ Zvedala se z lavičky. Chytil ji proto za loket a zadíval se do měsícem ozářené tváře.

„Nemáte se proč zlobit.“ Holly znepokojovalo, jak hrubě s ní zaměstnavatel jedná.

„Nejsem naštvaný. Jsem…“ Došlo mu, jak surově ženu svírá a okamžitě ji pustil. „Sakra, tak mi konečně řekněte, o čem jste si tu s Ravenhillem povídali.“

Třebaže ji nikterak neporanil, Holly si okatě třela postižená místa. „Dobrá.

Týkalo se to jednoho dávného slibu.“

„Pokračujte,“ vyzval ji, když zmlkla.

„Těsně před smrtí George vyjádřil své znepokojení, co bude se mnou a s Rose, až opustí tento svět. Uvědomoval si, že nám toho po sobě moc nezanechá, a přes četné ujišťování rodiny se vzniklou situací velice trápil. Nedokázala jsem ho utěšit. Neustále mi opakoval, že Rose potřebuje otce, který by se o ni staral, a já…“ Otřásla se pod tíhou skličující vzpomínky.

Znovu klesla na lavičku a divoce mrkala, aby zadržela slzy. Sklonila hlavu a diskrétně se pokoušela setřít vláhu z koutků očí.

Zachariáš zaklel a začal pátrat v početných kapsách kabátce po kapesníku. Našel hodinky, náhradní rukavice, svazek bankovek, zlaté pouzdro na tabák, zbytek tužky, ale hedvábný šátek záhadně zmizel. Holly pochopila, po čem bezúspěšně pátrá a nejisté se zahihňala. „Dvakrát jsem se vás ptala, zda máte kapesník,“ podotkla smířlivě.

„Netuším, kam se ta zpropadená věc mohla podít.“ Podal jí jednu z náhradních rukavic. „Vezměte si tohle.“

Osušila si zvlhlé líce a nos, potom ji pevně sevřela v dlani. Ačkoliv nepožádal o svolení, dřepl si Zachariáš vedle ní a zkoumal posmutnělý obličej zblízka. „No tak,“ vyzvídal chraplavě. „Povězte mi, co trápilo George.“

Holly si zkroušeně povzdechla. „Staral se, co si bez něho počnu. Domníval se, že bez manžela budu opuštěná a bezradná. Bál se, abych se nerozhodovala ukvapeně, aby mě ostatní nevyužívali… Proto se obrátil na Vardona, tedy lorda Ravenhilla. Důvěřoval mu jako nikomu jinému na světě. Možná vypadá poněkud chladný, ale je to laskavý člověk. Čestný a ušlechtilý…“

„Dost už o úžasném Ravenhillovi,“ zabručel Zachariáš. Znovu s ním zazmítala žárlivost. „Řekněte mi, co po něm George chtěl.“

Holly se zhluboka nadechla, ale slova jako by se jí zadrhla v hrdle.

„Požádal nás, abychom se po jeho smrti vzali.“

Rozhostilo se ticho. Zachariáš nevěřil vlastním uším. Holly se na něho nedokázala podívat.

„Odmítla jsem se na Ravenhilla pověsit jako nechtěné břímě,“ zašeptala po chvíli. „Jenže manžel mě ujišťoval, že jde o přijatelné řešení a jeho poslední přání. Uctili bychom tak Georgeovu památku a zároveň bychom si zajistili slibnou budoucnost.“

„O takové pitomosti jsem v životě neslyšel,“ ulevil si Bronson a okamžitě začal přehodnocovat svůj názor na pana Taylora. „Naštěstí jste oba včas dostali rozum a dohodu zrušili. A dobře jste udělali.“

„Vlastně jsme nic nezrušili.“

„Cože?“ Silně znepokojený Zachariáš popadl Holly za bradu a přitáhl si ji obličejem k sobě.

Slzy už oschly, avšak zrudlé líce se stále vlhce leskly. Oči se třpytily. „Co jste myslela tím, že jste nic nezrušili? Hlavně mi nevykládejte, že jste došli k pošetilému názoru, že je nejvyšší čas dodržet slovo.“

„Pane Bronsone,“ Holly se zavrtěla. Takovou reakci ze strany

zaměstnavatele přece jenom nečekala. Vrátila mu rezervní rukavici. Ledabyle ji vstrčil do kapsy. „Vraťme se na ples. Můžeme si o tom pohovořit později.“

„K čertu se zatraceným bálem! Chci si o tom povídat hned teď!“

„Nemusíte na mě zvyšovat hlas, pane Bronsone.“ Postavila se, natřásla bohatou rudou sukni a přihladila si živůtek. Měsíc postříbřil ženinu perleťovou pleť a diskrétně přikryl modravým stínem údolíčko mezi ňadry. Byla tak žádoucí, že Zachariáš musel zatnout pěsti, aby po ní neskočil. Vstal a líně překročil lavičku. Podobné pocity zakoušel poprvé. Ještě nikdy nebyl rozzlobený a vzrušený zároveň. Nový prožitek se mu pranic nezamlouval.

„Přes všechny krásné řeči Ravenhill o podobný svazek očividně nestojí,“ zdůraznil křepče. „Od manželovy smrti uplynuly tři dlouhé roky a žádný sňatek se nekonal. Považoval bych to za jasné odmítnutí.“

„Taky mě to napadlo,“ zahučela Holly. Zmučeně si promnula spánky. „Ale dnes večer mi Vardon vysvětlil, že jen potřeboval čas, aby si uspořádal myšlenky. Přesto nadále trvá na splnění Georgeovy poslední vůle.“

„Jak jinak,“ vyštěkl Bronson. „Když vás tu zahlédl v těchto šatech.“

Holly vytřeštila oči. Tváře jí rozčilením zrudly. „Vaši nestydatou poznámku jsem pochopila. Ale Vardon není typ muže, co…“

„Skutečně?“ Zachariáš se vševědoucně ušklíbl. „Garantuji vám, milady, že každý chlap v tomto domě, včetně vašeho ctnostného Ravenhilla, by se vám s radostí dostal pod sukně.“

Šokovaná Holly odcupitala na opačnou stranu lavičky, přičemž na Bronsona nasupeně hleděla. Náhle natáhla ručku, jako by ho chtěla udeřit.

„Hovoříte tu o lordu Ravenhillovi, nebo o sobě?“ Pojednou si uvědomila, co právě vypustila z úst, a zakryla si je dlaní. Zírala na svého zaměstnavatele neschopná slova.

„Konečně jsme se posunuli o krok dál.“ Váhavě k ní přistoupil. „Ano, lady Holly. Teď už to není tajemstvím. Opravdu vás chci. Toužím po vás. Chápu vás. Sakra, líbíte se mi, a to už je co říct. Nikdy dřív jsem se žádné ženské nevyznal.“

Vyděšená Holly se otočila na podpatku a pelášila pryč, co jí sukně dovolovaly. Ne však k domu, ale dál do nitra zahrady, kde ji nikdo neuvidí a neuslyší. A je to venku, pomyslil si Zachariáš s nepochopitelným uspokojením, jež nemělo nic společného s rozumem. Chvatně ženu následoval. Stačilo několik svižných kroků a lehce ji dohonil.

„Vůbec mi nerozumíte,“ prohodila Holly přes rameno. Lapala po dechu.

„Netušíte, co potřebuji nebo chci.“

„Znám vás tisíckrát lépe než Ravenhill, pro něhož zůstanete věčnou záhadou.“

Nevěřícně se zachichotala a odbočila do té části zahrady, kam hostitelé umístili sbírku soch. „S Vardonem se stýkám již celé roky, zatímco s vámi, pane Bronsone, jen čtyři a půl měsíce. Můžete mi laskavě prozradit, zda jste o mně zjistil něco, o čem Ravenhill nemá ani potuchy?“

„Na rozdíl od něho například vím, že jste žena, jež ráda líbá cizince. Na jednom plese jste se tohoto prohřešku dopustila dokonce dvakrát.“

Holly strnula, jako když do ní udeří hrom. Dočista zkameněla. „Ach,“ vydechla pouze.

Zůstal stát těsně za ní. Vyčkával, až se sebere natolik, že bude schopna pohlédnout mu do očí.

„Po celou dobu,“ vzlykala, „jste věděl, že jsem tou ženou, již jste políbil tenkrát v noci. A ani slovem jste se o tom nezmínil…“

„Však vy také ne.“

Holly se k němu obrátila. Navzdory palčivé hanbě se přinutila k přímému pohledu. „Doufala jsem, že jste mě nepoznal.“

„Na onu tajemnou bytost si budu pamatovat do konce svých dní. Ten hromující pocit, ta lahodná vůně a chuť…“

„Ne!“ vyhrkla rozčileně. „Mlčte! Neříkejte takové věci!“

„Od té chvíle jsem po vás toužil jako po žádné jiné.“

„Vždyť jste dostal zálusk na každou, kterou jste potkal!“ vykřikla nešťastně. Usoudila, že je nejvyšší čas odejít. Pomalu se sunula kolem mramorové sochy.

Neustále ji sledoval. „A proč si myslíte, že se poslední dobou držím doma? Když jste mi po večerech předčítala verše, připadal jsem si spokojenější než ve společnosti těch nejvyhlášenějších londýnských šlapek!“

„Prosím,“ ucedila pohrdlivě, „ušetřete mě vašich sprostých komplimentů.

Jiným se možná vaše nemravnost zamlouvá, ale mně ne.“

„Rozhodně vůči mně nejste imunní,“ opáčil jízlivě právě ve chvíli, kdy rozčilená Holly škobrtla o obrubník. Chytil ji zezadu za paže. „Všiml jsem si, jak se na mě díváte. Cítím, jak reagujete, kdykoliv se vás dotknu. Neřekl bych, že se zrovna otřásáte hnusem. Tehdy ve skleníku jste mě dokonce líbala.“

„Přestala jsem se ovládat! Zaskočil jste mě!“

„Takže kdybych vás políbil znovu,“ vemlouval se tiše, „počala byste se bránit? Co mi tím chcete naznačit?“

Ačkoliv jí neviděl do obličeje, pod rukama mu ztuhla. Vycítil skryté napětí.

Vklouzla do pasti, z níž nemohla ven, aniž by lhala. „Zapište si za uši, pane Bronsone,“ pronesla nepřesvědčivě, „že bych si vaše troufalé počínání nenechala líbit. A teď mě prosím pusťte.“

Plynulým pohybem ji k sobě přivinul a přisál se ke vzpurným rtům.

Vyděšeně vypískla, vzápětí ohromením zmlkla. Zmocnil se jí zvláštní pocit. Bronson ji opět líbal nestoudným způsobem, z něhož se jí točila hlava – hladově, s pootevřenými ústy, divoce. Nedokázala se ubránit. Napůl proti své vůli mu vycházela vstříc. Noc je obklopila jako černý závoj, mramorové sochy jako by je tiše hlídaly. Skláněla se k ní Bronsonová tmavá hlava, pramen nenasytných polibků. Pálilo ji celé tělo. Toužila mu být blíž. Tiskla se k Zachariášovi, prsty vklouzla pod elegantní kabátec, kde se soustředil žár mužné hrudi. Oblečení vydávalo podmanivou vůni. Kolínská s tabákem se v ní mísila s aromátem vymydlené pokožky. Znepokojená a vzrušená zároveň odtrhla Holly rty od Zachariášových a vtiskla obličej do záhybů naškrobené košile. Trhaně dýchala, pažemi ho objímala kolem pasu.

„Holly,“ zamumlal. Zdál se být ohromený stejně jako ona. „Můj bože… Holly.“ Cítila, jak se jí vzadu po šíji sune široká dlaň. Zaklonila proto hlavu a nebránila se opětovnému splynutí. Ráda by mu vyšla vstříc. Jenže ať se stavěla na špičky sebevíc, byl moc vysoký. Nedosáhla na něho tak, jak by si přála. Zklamaně zasténala.

Uchopil ji do náruče a nesl ji jako peříčko dále do stínů zahrady. Zamířil k něčemu rovnému a kulatému. Snad se jednalo o kamenný stůl, možná o sluneční hodiny. Usadil si ji na klín, objal paží tak, aby se o ni mohla pohodlně opřít, a znovu se oddávali nepoznané rozkoši. Holly nikdy dřív necítila při líbání takovou radost. Toužila se muže dotýkat. Divoce proto škubala s pravou rukavičkou, aby se jí rychle zbavila. Roztřesenými prsty zkoumala pevné kudrny na Zachariášově krku. Pod bříšky prstů tancovaly pevné svaly.

Bronson na oplátku laskal dlouhou křivku Hollyina alabastrového hrdla. Cítila, jak po něm putuje špičkou jazyka. Zachvěla se slastí. Líbilo se jí, když prodléval tam, kde pod kůží divoce pulzovala okem neviditelná žilka.

Živůtek šatů nevydržel nápor vášně a posunul se poněkud stranou. Sotva zakrýval hroty ňader. Holly vycítila klouzání zrádného hedvábí, zděšeně cosi zamumlala a zakryla se paží. „Prosím…,“ mumlala horkými rty opuchlými od líbání. „Neměli bychom… Musíme přestat.“

Jako by ji neslyšel. Zvědavá ústa se přesunula níž a zkoumala tajemné údolíčko mezi ňadry. Holly zoufalstvím zavřela oči. Nesouhlasně se zavrtěla ve chvíli, kdy se Zachariáš zkušenými prsty dobýval do povážlivě klesajícího

dekoltu. Musí ho zastavit! Ne, teď však ne. Je tak sladký. Dostala se do stavu, kdy se výrazy jako čest či hanba staly prázdnými pojmy.

Ve chvíli, kdy muž osvobodil dmoucí se ňadra z krunýře karmínové látky a ovanul je svěží větřík, zalapala po dechu. Bronson si stáhl rukavici a širokou dlaní opatrně obkroužil sametový kopeček s útočně vztyčeným hrotem. Holly pevně tiskla víčka. Nešlo jí na rozum, že se propůjčila k takové nestoudnosti. Cítila, kterak ji Zachariáš laská jazykem, schválně se vyhýbaje zvoucí bradavce. Prohnula se v zádech a zasténala. Teprve poté vzal bradavku do úst. Obkroužil ji plnými rty a slastně pokoušel špičkou jazyka.

Holly se mu vzpínala vstříc. Objímala tmavovlasou hlavu a vychutnávala si dosud nepoznanou slast. Tetelila se blahem. Korzet ji tísnil, proto dýchala mělce a trhaně. Šaty jako by ji škrtily. Toužila na sobě cítit Zachariášovo nahé tělo. Prahla po splynutí s tímto mužem jako dosud po ničem jiném.

„Zachariáši,“ sténala mu do ucha. „Přestaňte, prosím. Prosím.“

Dlaň se znovu přesunula výš a zakryla obnažený prs. Holly cítila, jak ji drsná pokožka příjemně škrábe. Milenec pokoušel Hollyina ústa žádostivými rty tak dlouho, až se mu podvolila a náruživě mu vyšla vstříc. Když se jich nasytil, zašeptal dámě do ucha: „Jste moje. A nikdo – člověk ani duch – mi vás neodvede.“ Hovořil vlídně, slova přesto vyzněla divoce.

Každý, kdo Bronsona jen trochu znal a měl povědomí o tom, čeho je schopen, by se v tu chvíli vyděsil. I Holly ztuhla. Ne však proto, že by ji troufalé prohlášení zaskočilo, ale radostí. Těšilo ji, že si na ni něžný obr činí nárok. Pokud se někoho bála, tak jedině sebe. Až dosud žila jako slušně vychovaná, ctnostná a kultivovaná lady z vyšší společnosti. Ani ve snu by si nepřipustila, že se může takhle změnit.

Stižena panikou, začala s milencem zápasit. Nečekal tak prudkou reakci, okamžitě ji pustil. Nejisté se postavila. V tu chvíli se pod ní podlomily nohy, až málem upadla. Bronson ji naštěstí hbitě chytil kolem pasu. Hořela rozpaky. Vztekle bojovala se spuštěným živůtkem. Spěšně skrývala bělostné tělo pableskující ve svitu luny.

„Jako bych to nevěděla,“ prskala, když se dávala do pořádku. „Skoro jsem počítala s tím, že takový sukničkář jako vy jednoho dne neodolá a zkusí to i na mě.“

„To, co se právě odehrálo, nemá se sukničkařením nic společného,“ ujistil ji důrazně.

Ani se na něho nepodívala. „Pokud mám dál setrvávat pod vaší střechou, musíme na tento politováníhodný incident okamžitě zapomenout a chovat se,

jako by se nic nestalo.“

„Incident,“ opakoval opovržlivě. „Hovoříte o náklonnosti, která mezi námi narůstá od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali.“

„Mýlíte se,“ opáčila, třebaže srdce jí bušilo až v krku. „Nepopírám, že jste přitažlivý muž…, což ostatně shledávají i jiné ženy. Ale pokud se domníváte, že mě učiníte svojí metresou…“

„Ne!“ vyhrkl Zachariáš a vzal Hollyinu tvář do dlaní. Musela mu pohlédnout zpříma do očí. Polekala ji vášeň, která z nich sálala. „Ne, to jsem nikdy nechtěl,“ pronesl chraplavým hlasem. „Chci od vás víc. Chci…“

„Radši už mlčte!“ doporučila mu Holly a umíněně stiskla víčka. „Oba jsme zešíleli. Okamžitě mě pusťte, nebo shledám naši další spolupráci nepřijatelnou.“

Překvapila ji síla vlastních slov. Na Zachariáše očividně zapůsobila. Rozhostilo se dlouhé napjaté mlčení. Dlaně pozvolna uvolňovaly majetnické sevření, až sklouzly zpátky k mužovým bokům. „Není důvod, abyste odcházela,“ pravil tiše. „Zařídím se zcela dle vašeho doporučení.“

Holly cítila v hrdle narůstající zmatek. „Já… já… Ráda bych se tvářila, jako že se mezi námi nikdy nic neodehrálo.“

„Dobrá,“ vydechl, ačkoliv vypadal značně pochybovačně. „Pravidla určujete vy, má paní.“ Postavil se, vyhledal zmačkanou rukavičku a předal ji Holly. Zapýřila se a chvatně si ji navlékala.

„Slibte mi, že se nebudete plést mezi mě a Ravenhilla,“ naléhala. „Pozvala jsem ho na návštěvu. Nepřeji si, abyste ho vyháněl či s ním jednal hrubě. O své – a Roseině – budoucnosti rozhodnu sama, bez vaší pomoci.“

Jemný pohyb čelisti Holly prozradil, že zaměstnavatel skřípe zuby. „Jistě,“ ucedil, „ale dovolte mi něco poznamenat. Ravenhill se tři roky toulal po Evropě a na ten ďábelský slib si ani nevzpomněl. Prosím vás, nepokoušejte se to popřít. A co vy? Také jste jej nadobro pustila z hlavy. Jinak byste nepřijala moji nabídku. Už od počátku vám bylo jasné, že si vás Ravenhill nikdy nevezme. K čertu se vším! Váš zesnulý manžel se stejně dávno obrací v hrobě!“

„Přijala jsem váš návrh, jelikož jsem si skutečně nebyla jistá Ravenhillovým rozhodnutím. Musela jsem se postarat o dceřinu budoucnost. Ve chvíli, kdy jste se na scéně objevil vy a Vardon nebyl nikde k nalezení, jsem svoje rozhodnutí považovala za nejlepší možnou volbu. A ničeho nelituji. Až smlouva vyprší, budu moci vyplnit přísahu danou Georgeovi. Pokud se ovšem ukáže, že jednám správně.“

„Rozumná a ušlechtilá, ostatně jako vždycky,“ posmíval se jí Zachariáš lehce jedovatým tónem. „Moc by mě zajímalo, zda si po svatbě připustíte Ravenhilla k tělu.“

Zčervenala jako pivoňka. „Nemáte právo takto vyzvídat.“

„Jenže on se vám hnusí,“ konstatoval mdle.

„Svátost manželská v sobě zahrnuje mnohem víc než jen dovádění na lůžku.“

,,To vám řekl George?“ opáčil. „Divil bych se, kdybyste… mu vycházela vstříc tak jako mně.“

Drzá otázka v ženě rozdmýchala hněv. Nikdy dřív žádného člověka neuhodila, avšak ruka jako by jednala o vlastní vůli. Holly připadalo, že je pouhým divákem a přihlíží, kterak bílá rukavička sviští vzduchem a pádně přistává na Bronsonově líci. Rozhodně nešlo o pořádný políček, jaký by si nepochybně zasloužil. Spíš o projev vzdoru. Zachariáše ani v nejmenším nepopudil. Oči se mu spokojeně leskly a zničené Holly posléze došlo, že mu dokonale potvrdila všechny vznesené narážky. Usouzené zavzlykala, otočila se na patě a spěchala pryč.

Zachariáš se po chvíli vrátil do sálu. Pokoušel se tvářit jakoby nic a vzdorovat roztouženému tělu, které se bolestivě připomínalo. Alespoň ví, jaké je svírat lady Taylorovou v náruči a líbat smyslné rty. Pamatuje si příchuť její pleti i rytmus zrychleného tepu. Nepřítomně přijal od procházejícího sluhy šálek čehosi přeslazeného, postavil se stranou a pročesával shromáždění pohledem, dokud nevypátral Hollyiny karmínové šaty. Vypadala překvapivě uvolněná a bezstarostná. Štěbetala s Elizabeth a jen tak mimochodem ji představovala potencionálním nápadníkům. Pouze poněkud zarudlé tváře prozrazovaly Hollyin vnitřní zmatek.

Zachariáš se donutil odtrhnout od ženy zrak. Uvědomoval si, že kdyby na ni dál nepokrytě civěl, vzbudil by podezření a zájem. Přesto ho neopouštěl pocit, že jsou s Holly neustále ve spojení, byť je rozdělují davy hostů. Raději se proto věnoval punči. Znechuceně jej vypil několika doušky. Připadal mu ulepený, chutnal jako sirup proti kašli. Bronson potkával různé známé – většinou obchodní partnery – a zdvořile s nimi konverzoval. Třebaže své protějšky zpola nevnímal, smál se, žertoval, nabízel rozličné rady. Cele se dokázal soustředit pouze na jedinou bytost. Na lady Holly Taylorovou.

Miloval ji. Veškeré sny, naděje a ambice, jimiž po léta hořel, se v porovnání s novým citem měnily v pouhé jiskřičky. Zjištění, že má Holly nad ním

takovou moc, jím otřáslo. Vždycky se bránil okovům lásky. Nepřinášely potěchu ani štěstí, jenom trýzeň. Náhle si připadal bezmocný. Byl si jistý, že ji jednoho dne ztratí. Navždycky. Když si představil, že ji nebude mít on, ale mužský, jemuž ji laskavě přenechal umírají manžel, dělalo se mu zle. Divoce uvažoval o způsobech, jimiž by si Holly mohl naklonit. Sakra, co jí má nabídnout? Kruci, kdyby věděl, že se jí tím zavděčí, osobně by na památku George Taylora postavil grandiózní mramorový pomník.

Utopen ve smršti myšlenek zprvu nezaznamenal Ravenhillovu přítomnost. Posléze mu však došlo, že vysoký blonďák postává jen několik kroků od něho. Střetli se očima. Zachariáš k němu ledabyle přistoupil.

„Povězte mi,“ otázal se mírně, „co je to za chlapa, když po svém nejlepším příteli žádá, aby se po jeho smrti oženil s novopečenou vdovou? Nejde mi do hlavy, jakým kouzlem někdo přinutí dvě rozumně uvažující bytosti, aby kývli na takovou pošetilost?“

Ledově šedé oči si ho uvážlivě měřily. „Ten nejlepší. Člověk s charakterem, o jakém si vy nebo já můžeme nechat leda tak jen zdát.“

Zachariáš nedokázal přestat s posměchem. „Připadá mi, že manžel-ideál míní kontrolovat lady Holland i z hrobu.“

„Snaží se ji pouze chránit,“ odvětil Ravenhill naprosto bez emocí. „Před muži, jako jste vy.“

Ty chladnokrevný parchante, pomyslel si v duchu Zachariáš. Zuřil. Ze soka v lásce vyzařovala sebedůvěra muže, jenž vyhrál závod právě v okamžiku, kdy se zmatený soupeř dostavil na start. „Jste přesvědčen, že do toho s vámi půjde, že jo?“ zavrčel nedůtklivě Bronson. „Jste si jistý, že vám klidně obětuje zbytek života jenom proto, že si to Taylor přál.“

„Ano, přesně to si myslím,“ odpověděl Ravenhill vyrovnaně. „Kdybyste ji znal o něco lépe, také byste nepochyboval.“

Proč? toužil se otázat Zachariáš, ale ze sevřeného hrdla nevyšla ani hláska. Proč je závěr předem daný? Copak důvěřovala Georgeovi natolik, že nepochybuje o jeho rozhodnutí? Anebo jde pouze o záležitost úcty? Ctí snad své povinnosti a závazky nade vše, a proto se bez odporu provdá za muže, jehož nemiluje?

„Varuji vás,“ pravil Ravenhill měkce, „pokud jí ublížíte nebo se ji budete pokoušet zastrašit, budete mít co do činění se mnou.“

„Váš upřímný zájem o blaho lady Taylorové mě dojímá. Nezdá se vám ale, že máte několik let zpoždění?“

Trpká poznámka očividně neminula cíl. Protivník lehce zčervenal a

Bronson v duchu zajásal.

„Dopustil jsem se určitých pochybení,“ připustil Ravenhill odměřeně.

„Podléhám stejným slabostem jako kterýkoliv jiný muž. Prosba umírajícího přítele mě zaskočila. Myslím, že byste na tom byl stejně.“

„Co vás přimělo k návratu?“ zamumlal Zachariáš. Kéž by existoval způsob, jak dostat tohoto chlapíka zpátky za Lamanšský průliv!

„Pomyšlení, že by mě mohla vdova Taylorová potřebovat.“

„Nepotřebuje vás. Má mě.“

Došlo k vyhlášení války. Klidně by mohli být generálové armád, vzájemně si čelící na bojové linii. Tvrdě se poměřovali pohledem. Ravenhillovy tenké rty se zkroutily do opovržlivého úšklebku. „Vy jste ten poslední muž na světě, po němž by zatoužila,“ procedil skrze zuby. „A dobře si to uvědomujete.“

Ukázal Bronsonovi záda a důstojně odkráčel pryč. Zachariáš ho zachmuřeně pozoroval. Ve tváři se mu nepohnul ani sval, uvnitř jím však zmítal vražedný vztek.

Holly potřebovala něco ostřejšího k pití. Velkou sklenici brandy, která by uklidnila zjitřené nervy a umožnila jí alespoň několik hodin spánku. Podobně po tišícím účinku alkoholu toužila v prvním roce po Georgeově smrti, jinak ne. V čase největšího napětí jí lékař doporučil dát si před spaním číši vína, jež ale nestačila. Uklidnit ji dokázaly jen velmi silné nápoje, takže když se celá domácnost uložila ke spánku, tajně posílala Maude na půlnoční výpravy. Služka jí přinášela tu whisky, tu brandy, v níž paní nalézala přechodnou úlevu. Holly dobře věděla, jak se Georgeova rodina dívá na ženy holdující alkoholu. Pánové by si jistě brzy všimli, že se jim jantarové tekutiny odpařují z karaf podezřele rychle, a proto se rozhodla propašovat zapovězenou láhev k sobě do komnaty. Přiměla Maude, aby přesvědčila komorníka a ten jí obstaral brandy. Potom butylku přechovávala v zásuvce toaletního stolku. Zatímco se převlékala do noční košile, toužebně vzpomínala na nedovolenou útěchu. Už aby se všichni odebrali na kutě!

Zpáteční cesta z plesu jí připadala jako nekonečné utrpení. Elizabeth byla naštěstí tak vzrušená vlastním společenským úspěchem a lichotivou pozorností ze strany Jasona Somerse, že si nevšimla znepokojivého napětí, panujícího mezi Holly a Zachariášem. Paula je zaznamenala, ale pokoušela se rozpaky zastřít nepřetržitým štěbetáním. Holly se zatvrzele vyhýbala mužovu pohledu. Přinutila se brebentit a žertovat společně s Paulou, třebaže uvnitř se proměnila v klubíčko roztřesených nervů.

Když dům konečně ztichl a potemněl, popadla Holly jeden ze zdobených

svícnů a vyklouzla z komnaty. Usoudila, že nejsnáze se k vytouženému moku dostane v knihovně, kde domácí pán uchovával nevysychající zásoby vynikajících francouzských ročníků.

Bosky sestupovala po hlavním schodišti a přitom pozorovala rej stínů rozehraný malým plamínkem na pozlacené zdi. Rozlehlá rezidence, bzučící přes den čilým ruchem, v noci připomínala muzeum. Od podlahy táhlo. Otřásla se zimou a vděčně se schoulila do hřejivého nočního kabátku, jejž si přehodila přes tenkou košilku.

Vstoupila do knihovny a zhluboka nasála důvěrně známý odér. Voněla zde kůže a pergamen. Obešla velký lesknoucí se glóbus a zamířila k příborníku. Položila svícen na naleštěnou desku a otevřela dvířka, za nimiž se ukrývaly poháry.

Třebaže se neozval sebemenší zvuk a nic se nehýbalo, znenadání si uvědomila, že není v místnosti sama. Nejisté se otáčela kolem své osy a třeštila oči do tmy. Pojednou strnula. V jednom z masivních kožených křesel seděl Zachariáš. Pozoroval ji upřeným pohledem, ani nemrkl. Stále měl večerní oblek. Kabátec si však sundal, vázanku povolil a vestu rozepnul. Dokonce i košili měl poodhalenou. Z bělostného plátna se draly ven prstýnky tmavého porostu na hrudi. V prstech si ledabyle pohrával s prázdnou sklenkou. Určitě už nějakou dobu pil.

Holly cítila, jak jí zběsile buší srdce. Náhle se nedokázala nadechnout, nemohla mluvit. Nejisté se opřela o příborník, v prstech zoufale svírala mahagonový okraj.

Bronson se pomalu zvedl a zamířil k ní. Mrkl na pootevřená dvířka a okamžitě uhodl, proč přišla. „Dovolte,“ předl sametovým hlasem a natáhl se pro karafu. Odlil poctivou dávku, přidržel číši za stopku a jal se nahřívat jantarovou tekutinu nad plamenem voskovice. Zkušeně s ní několikrát zavířil ve skleněném poháru a pak jej předal Holly.

Dáma nápoj vděčně přijala a vysrkla jedním lokem. Přála si, aby se přestala chvět. Nemohla si pomoci, neustále zírala do otevřené průrvy košile. George měl hrud dočista hladkou, jež ji neobyčejně přitahovala. Ale pohled na Bronsonová chlupatá prsa v ní vyvolával krajně znepokojivé myšlenky. Nejraději by k nim přitiskla zahanbenou tvář, vyzkoušela, jak lechtají na nahých ňadrech…

Pod tíhou probuzené fantazie zrudla jako rak. Hrdlo ji pálilo. Rozkašlala

se.

Hostitel se došoural zpátky ke svému křeslu a s žuchnutím na ně dosedl.

„Vezmete si Ravenhilla?“ Číše jí málem vyklouzla z prstů.

„Na něco jsem se vás ptal,“ podotkl ostře. „Vezmete si ho?“

„Nevím, jak vám mám odpovědět.“

„Samozřejmě že se za něho provdáte. Jak jinak? Tak mi to sakra řekněte!“

„Já…“ Náhle jako by povadla. „Asi ano.“

Bronson nevypadal překvapeně. Zlověstně se rozesmál. „Budete mi muset vysvětlit proč. Obávám se, že rváči mého typu jaksi nechápou zásady kšeftování s nevěstami z vyšších kruhů.“

„Slíbila jsem to Georgeovi,“ pípla Holly. Uvědomovala si, jak titěrná kapka odhodlání pod Bronsonovým upřeným pohledem zvolna mizí. Škodolibě si ji prohlížel schovaný v přítmí. Ďábelsky přitažlivý, černovlasý, urostlejší než většina vazounů připomínal Lucifera sedícího na trůně. „Kdybyste mne respektoval a uznával, kdybyste o mně smýšlel v dobrém, nežádal byste, abych porušila dané slovo. Byla jsem vychována k naprosté čestnosti. Pokud jednou někomu dám své slovo, je mojí povinností je dodržet. Já vím, někteří lidé se domnívají, že ženina přísaha nemá takovou váhu jako mužova, ale já jsem se vždycky snažila…“

„Pane bože, já o vás přece ani v nejmenším nepochybuji,“ ohradil se hrubě.

„Pouze se vám pokouším vysvětlit, že George neměl právo žádat po vás něco takového. Každý soudný člověk to musí uznat.“

„Jenže on mě poprosil a já mu dala slib.“

„Přesně tak.“ Bronson zavrtěl hlavou. „Víte, že jste jediná žena, která se mi klidně postaví, i když se vztekám? Nikdy bych nevěřil, že máte tolik kuráže. Vy, zrovna vy.“

„George si dokázal představit, co se odehraje po jeho smrti,“ pokračovala.

„Věděl, že bych se nikdy znovu neprovdala. Přál si, abych nalezla nového manžela, jenž by mě ochraňoval, a Rose pak adoptivního otce. Ravenhill se mu podobal ve všech směrech. Sdíleli obdobné názory i hodnoty. George si byl jist, že by ani s jednou z nás nejednal nepěkně a…“

„Už dost!“ vyštěkl Zachariáš. „Já vám teď povím, co si o tom vašem spasiteli svatém Jiřím myslím. Váš manžel nechtěl, abyste se podruhé zamilovala. Proto by vás rád uvrtal do svazku se studenou rybou, jakou je Ravenhill. Tímto způsobem si zajistil, že jedinou vaší láskou zůstane on, dokonalý George.“

Holly kvůli nestydatému obvinění zbledla jako stěna. „Říkáte hrozné věci. Naprosto se mýlíte. O mém manželovi a jeho nejlepším příteli nevíte zhola nic…“

„Jsem si jistý, že Ravenhilla nemilujete, což se nikdy nezmění. Pokud už si mermomocí musíte vzít chlapa, o něhož v podstatě nestojíte, provdejte se za mě.“

Troufalým prohlášením vyrazil Holly dech. Mohl vyrukovat s ledasčím, podobný návrh však nečekala. Zkoprnělá Holly vysrkla poslední slzu brandy a položila sklenku na příborník. „Žádáte mě snad o ruku?“ otázala se šeptem.

Bronson se k ní hrozivě blížil. Zastavil se až v okamžiku, kdy ji pevně přimáčkl k nábytku. „Proč ne? George přece chtěl, aby vás někdo chránil a staral se o vás. Obě činnosti hravě zastanu. Docela dobře můžu být i Roseiným otcem. Toho proklatého Ravenhilla ani nezná. Zabezpečím vás obě.“ Zabořil prsty do Hollyiných rozpuštěných kadeří. Dlouhými tahy hladil sametové lokny. Zavřela oči a zaplašila příval touhy, již rozdmýchávaly něžné ruce. Stačil letmý dotek a ženino tělo mu samo vycházelo vstříc. Vzplála v ní vášeň, za niž se styděla. Nejradši by odvrhla zábrany stranou a strhla Zachariáše k sobě. Poprvé v životě prahla po splynutí s mužem. „Ukážu vám zázraky, o nichž se vám dříve ani nesnilo,“ vemlouval se Bronson. „Pusťte z hlavy všechny ukvapené sliby, Holly. Minulost je mrtvá. Je čas myslet na budoucnost.“

Umíněně zavrtěla hlavou. Chtěla se přít. Jenže svůdce se zkušeně zmocnil nabízených rtů, takže se nezmohla na víc než blažené zasténání. Vášnivé polibky zaplašily veškeré úvahy a zamýšlené skutky. Přistihla se, že mu lačně vychází v ústrety. Nebránila se, když ji svlékl ze záplavy hlaďoučkého mušelínu a potěžkal dmoucí se ňadra, opsal dlaněmi ladnou křivku boků a ohodnotil vyklenutí pevného zadečku. Pozvedl ji a ona ho důvěřivě objala štíhlýma nohama. Cítila, kterak se k ní tiskne horkým vzrušeným mužstvím. Holly se vznášela Zachariášovi v náruči zalitá libými pocity, z nichž se jí točila hlava. Takhle bezostyšně se s ní manžel nikdy nemazlil.

Na okamžik se odtáhla od milencových vroucích rtů. „Připravujete mne o zdravý rozum.“

„Nechci po vás, abyste přemýšlela.“ Popadl Holly za zápěstí a přitiskl drobnou dlaň zepředu na vyboulené kalhoty. Překvapením vytřeštila oči a stydlivě zabořila obličej do záhybů košile, aby se na Zachariáše nemusela podívat. Políbil ji za ucho. Potom putoval ústy po křivce hrdla. Ačkoliv zbytek soudnosti Holly varoval, že zachází příliš daleko a neměla by podléhat přílišné smyslnosti, vmáčkla tvář ještě hlouběji do drsných kudrlinek. Ohromovala ji Bronsonová ryzí mužnost, silné tělo jako vytesané z nazlátlé žuly. Přitahoval ji, chlap jako hora zocelený tvrdým životem. Přesto mu

nemůže patřit. Protiklady se možná doopravdy přitahují, oni dva by však netvořili dobrý pár. Člověk může být spokojený pouze ve svazku se sobě rovným. Holly navíc složila posvátnou přísahu ve chvíli, kdy ubohý manžel opouštěl tento svět.

Pomyšlení na George ji kvapně vrátilo zpátky do skutečnosti. Vymanila se z Bronsonových paží.

Doklopýtala k nejbližší židli a svezla se na ni. Nohy se jí neovladatelně třásly. Dlouho se neozývalo nic než vzrušené dýchání. Po chvíli se Holly přece jenom zmohla na slovo. „Nemůžu popřít, že se navzájem přitahujeme.“ Ohromeně se odmlčela a nejisté se zahihňala. „Určitě vám nemusím-vysvětlovat, že by nám to spolu neklapalo. Líbí se mi žít v ústraní a skromně, zatímco vy si libujete v pompéznosti a ve středu dění. Na můj vkus jdete na všecko moc zhurta. Velice brzy byste se se mnou nudil a začal přemýšlet, jak se mě zbavit.“

„Ne.“

„Ani mně by se nedařilo o moc lépe. Neudržela bych krok s vašimi ambicemi a náruživostí. Jeden z nás by se musel dočista změnit, přičemž by nepochybně velmi trpěl, a naše manželství by neodvratně spělo k hořkému konci.“

„Tím si nemůžete být jistá.“

„Nic podobného nemohu riskovat,“ odvětila s převahou.

Bronson ženu napjatě sledoval, jako by toužil pohlédnout až na dno její duše. Potom před lady Taylorovou poklekl a uchopil studenou pěst do svých teplých tlap. Zvolna hladil zaťaté prsty. „Existuje něco, o čem si netroufáte hovořit,“ spustil tiše. „Něco, co vás znepokojuje…, možná i děsí. Jsem to já? Je to moje minulost? Skutečnost, že jsem býval boxerem nebo…?“

„Ne,“ přerušila ho s neveselým smíchem, jenž ji škrábal v krku. „Jistěže se vás nebojím.“

„Poznám, když ze mě má někdo strach,“ trval na svém.

Rezolutně zavrtěla hlavou, rozhodnutá na toto téma dále nedebatovat. „Na události této noci musíme zapomenout,“ prohlásila rázně. „Jinak budu nucena okamžitě odejít. Věřte mi, nechce se mi opustit vaši rodinu. Ráda bych zůstala a dokončila své poslání. Navrhuji proto uzavřít tuto kapitolu jednou provždy.“

V očích mu plápolal černý oheň. „Myslíte, že je to možné?“

„Musí být,“ špitla. „Zachariáši, prosím, slibte mi, že se o to alespoň pokusíte.“

„Slibuji,“ hlesl mdle.

Trhaně se nadechla. „Děkuji vám.“

„Asi byste teď měla odejít,“ vyzval ji chladně. „Pohled na vaše tělo v nedbalkách mě přivádí k šílenství.“

Kdyby se necítila tak zničeně, jistě by se jeho poznámce zasmála. Vrstvy bohatých volánků nočního kabátku odhalovaly z ženské postavy mnohem méně než obyčejné denní šaty. Noční oděv byl v podstatě neforemný a nelichotivý. To jen Bronsonová zjitřená fantazie vykonala své a viděl Holly nesmírně žádoucí a přitažlivou. „Půjdete si také lehnout?“ otázala se.

„Ne.“ Okatě si naléval plnou sklenici. „Musím ještě něco vypít,“ prohodil přes rameno.

Sžíraná nečekanou bolestí se přinutila k nepřesvědčivému úsměvu. „Pak tedy dobrou noc.“

„Dobrou.“ Ani se na ni nepodíval. Umanutě se narovnal v ramenou a naslouchal zvuku vzdalujících se kročejů.

Následujících čtrnáct dní Holly Bronsona téměř neviděla. Uvědomila si, že se jí zoufale vyhýbá. Dopřál oběma čas, aby se vyrovnali se svými city a dokázali nastolit předchozí přátelství. Zachariáš se ponořil do práce. Denně dojížděl do svých kanceláří ve městě a vracel se pozdě, takže večeři většinou nestihl. Dlouho ponocoval a brzy ráno vstával. Únava se mu zapsala do tváře. Projevovala se krví podlitýma očima a hlubokými vráskami. Ostatním členům domácnosti náhlý příliv aktivity nikterak nevysvětloval. Holly však vycítila, že Paula důvod pochopila.

„Ráda bych vás ujistila, paní Bronsonová,“ pronesla Holly jednoho rána,

„že bych žádnému členu vaší rodiny vědomě neublížila, ani jej nezarmoutila.“

„Vím, že to není vaše vina, milady,“ odvětila oslovená upřímně a poplácala mladou ženu chlácholivě po ruce. „Popravdě řečeno, ve vašem případě syn poprvé nedostal to, co si zamanul mít. Podle mého názoru je nejvyšší čas, aby si uvědomil, že každé snažení má své hranice a ani on není všemocný. Vždycky jsem ho nabádala, aby nemířil příliš vysoko.“

„Hovořili jste o mně?“ vyzvídala rozpaky zrudlá Holly. Cítila, jak jí studem hoří uši.

„O vás nepadlo ani slovo,“ odvětila Paula. „Ani nebylo třeba. Mateřský instinkt je neomylný.“

„Zachariáš je báječný muž,“ přiznala Holly otevřeně. Obávala se, aby si Paula náhodou nemyslela, že jej považuje za člověka pod svoji úroveň.

„Ano, řekla bych, že je,“ připustila Paula věcně. „Ale to ještě neznamená, že se k vám hodí, lady Holland. A vy k němu zrovna tak.“

Leč ani vědomí, že ji paní Bronsonová neviní ze synovy nepřítomnosti, Holly neuklidnilo. Pokaždé, když Zachariáše zahlédla koutkem oka, či na něho nechtěně někde narazila, pocítila znepokojivý příval touhy. Vážně se proto začala zabývat otázkou, zda je vůbec schopna žít s ním po zbytek dohodnuté lhůty pod jednou střechou. Zcela se zaměstnávala Rose a dámami

Bronsonovými, aby nenašla čas příliš přemýšlet. Práce měla až nad hlavu. Zejména poté, co Elizabeth oficiálně vstoupila do společnosti. Vstupní hala voněla početnými kyticemi a stříbrný tác denně mizel pod vzkazy rozdychtěných ctitelů.

Přesně jak Holly předpověděla, kombinace Elizabethiny exotické krásy a ohromného věna, společně s neodolatelným dívčím kouzlem vykonaly své a muži se mohli přetrhnout, aby ji zaujali.

O nemanželský původ budoucí nevěsty se žádný nestaral. Holly s Paulou se čile přeměnily v důsledné gardedámy a denně dohlížely na početné návštěvy, podstupovaly projížďky v kočárech, pikniky s nažhavenými mládenci. Jak se však zdálo, Elizabeth učaroval pouze jediný – architekt Jason Somers.

Ač se jí dvořili urození jinoši s modrou krví a pořádným majetkem, žádný se nemohl pochlubit Jasonovým osobitým kouzlem. Urostlý mladík nabízel mnohem víc než jen talent a ambice svým způsobem se totiž podobal Elizabethinu bratrovi. Holly navíc brzy zjistila, že je schopen ukočírovat dívčinu neobyčejně živou letoru. Zdálo se, že ti dva se k sobě náramně hodí. Pokud všechno vyjde tak, jak má, budou spolu náramně šťastni.

Jednoho rána je Holly přistihla po návratu ze zahrady.

„… kromě toho jste na můj vkus příliš malý…,“ říkala právě Elizabeth, prohýbající se smíchy. Dvojice vstoupila do domu francouzským oknem a mířila do galerie plné mramorových soch. Holly se zastavila a přikrčila za zpodobněním nějakého římského boha.

„Dobrý bože, ženská! Mě by přece trpaslíkem nikdo nenazval,“ opáčil Jason. „Jsem o dobrých pět centimetrů vyšší než vy.“

„To tedy nejste!“

„To tedy jsem,“ trval na svém. Plynulým pohybem si přitáhl dívku k sobě. Očividně ji zaskočil svojí silou. Stáli těsně u sebe a dotýkali se těly. „Vidíte?“ otázal se náhle Jason nečekaně hlubokým hlasem. Děvče se přestalo smát a zčistajasna zmlklo. Zíralo na muže svírajícího ji v náruči. Plaše vyčkávalo, co se bude dít dál.

Holly krátce zaváhala. Možná by se měla objevit na scéně. Věděla, že Elizabeth není na podobné zacházení zvyklá, ale zarazil ji jediný pohled do bratrancova obličeje. Spatřila v něm nebývalou něhu a vášeň. Sklonil se k dívčinu uchu a cosi jí pošeptal. Elizabeth zrůžověla, ruka poplašeně přistála na mladíkově rameni.

Holly se rovněž zapýřila a poněkud zahanbeně se tiše plížila pryč, aby

dopřála dvojici soukromí. Jak je to dávno, co se jí podobným způsobem dvořil George? Jak nevinná a nezkušená tehdy byla! Avšak vzpomínky znenadání dostaly jakousi trpkou příchuť a nepůsobily tak příjemně jako kdysi. Život s Georgem se proměnil v mlhavý sen.

Plná melancholie strávila zbytek dopoledne hraním s Rose. Potom ji zanechala v chůvině péči. Oběd odmítla. Natolik poklesla na duchu, že nedokázala pozřít ani sousto. Místo toho si v knihovně vybrala jakýsi román a vydala se do zahrady. Obloha byla zatažená, pofukoval studený vítr. Holly se otřásla a přitáhla si hnědý kašmírový šál blíže k tělu. Nejprve se zastavila u kamenného stolu, poté u lavičky obklopené mísami plnými květů. Nakonec se usadila v nevelkém dřevěném altánu. Okna zakrývaly žaluzie. Uvnitř vdovu uvítal pohodlný čalouněný nábytek. Hutně vycpaná tmavozelená opěradla i sedátka vydechovala zvláštní odér, který návštěvnici podivně uklidňoval.

Stulila se na jeden z polštářů, nohy skrčila pod sebe a začetla se. Hollyina strázeň se brzy rozplynula v příběhu nešťastné lásky – existuje vůbec nějaká jiná? –, takže si žena vůbec nevšimla vzdáleného burácení hromu. Nebe rázem potemnělo a spustil se hustý lijavec. Několik zbloudilých kapek přistálo na čtenářčině rameni a vytrhlo ji ze soustředění. Holly pozorovala zhoršující se počasí a mračila se.

„To mi ještě scházelo,“ zamumlala, když si uvědomila, že knihu téměř dočetla. Nedá se nic dělat, bude se muset vrátit zpátky do domu. Déšť však neztrácel na síle. Holly uvažovala, zda bouře záhy pomine. Povzdechla si, zaklapla román v klíně, pohodlně si opřela hlavu a sledovala těžké krůpěje, rozstřikující se o zem. Altán se naplnil vůní jarní přeháňky.

Z nostalgického přemítání ji vytrhlo prudké škubnutí dveřmi. Kdosi se překotně hrnul dovnitř.

Strnula. Na prahu se objevila mohutná postava Zachariáše Bronsona ve vodou nasáklém svrchníku. Přinesl s sebou závan čerstvého vzduchu. Zabouchl dveře a zaklel, to když se potýkal s velkým deštníkem, z něhož kapala voda. Holly klesla zpátky do polštářů a s úsměvem pozorovala, kterak muž zápolí s neposlušným parapletem, jež se odmítalo nechat složit. Je skutečně přitažlivý, táhlo jí hlavou, zatímco se pohledem vpíjela do Zachariášovy deštěm skropené tváře a zvlhlých prstýnků vlasů.

„Domnívala jsem se, že jste ve městě,“ zakřičela, aby přehlušila běsnění bouřky.

„Vrátil jsem se dřív,“ odpověděl stručně. „Nechtěl jsem, aby mě to dopuštění chytilo někde na cestě.“

„Jak vás napadlo, kde mě máte hledat?“

„Maude si dělá starosti. Říkala, že jste se vydala do zahrady. Konečně s vítězným cvaknutím sklapl neposlušný deštník. „Nebylo těžké vás vypátrat – není tu zase tolik míst, kde se může člověk schovat.“ Spočinul na Holly černě zbarvenýma očima a uličnicky se zazubil. „Takže jsem tady, abych vás spasil, milady.“

„Ani jsem si nevšimla, že jsem se ocitla v ohrožení,“ opáčila dáma. „Zcela jsem se ponořila do četby. Co myslíte, přestane brzy pršet?“

Odpověděla jí samotná obloha, která jako by výsměšně nejprve o několik odstínů ztmavla a poté se rozzářila klikatými blesky, po nichž následovalo uši rvoucí burácení hromu. Holly se zvonivě rozesmála. „Dovolte, abych vás doprovodil domů,“ nabídl se úslužně domácí.

Jeho společnice se otřásla. Venku se ženili všichni čerti. Rezidence jí pojednou připadala příliš daleko. „Budeme promočení až na kost,“ poznamenala. „Pěšina je nepochybně samé bláto. Nemohli bychom tu počkat, dokud se to nepřežene?“ Vytáhla z kapsy čistý kapesník, postavila se na špičky a otřela Bronsonovi tvář zmáčenou deštěm. Cítila, jak pod jejími doteky tuhne, obličej pozbývá jakéhokoliv výrazu.

„Bude pršet ještě celé hodiny a já za sebe neručím déle než pět minut.“ Sundal si zvlhlý plášť a přehodil jej Holly kolem ramen. Úplně se v něm ztrácela. „Takže pokud si nepřejete být zneuctěna v altánu, nedělejte drahoty,“ pravil úsečně, zatímco zíral do ženiny napjaté tváře.

Ale ani jeden z nich se nepohnul.

Holly do kapesníku zachytila poslední kapky, kutálející se mu po dokonale oholené bradě. Pak jej zmuchlala do kuličky a schovala v dlani. Prsty si přidržovala těžký kabátec, jenž hrozil sklouznout na zem. Nechápala, proč v Bronsonově společnosti zakouší nezměrnou radost. Proč pouhá mužova přítomnost či zvuk hlubokého hlasu způsobují, že se ihned cítí v bezpečí i v podivném očekávání. Kdykoliv si uvědomila, že se jejich životní cesty střetly pouze na omezenou dobu, pocítila u srdce nepříjemné bodnutí. Nerada si připouštěla, že Bronsona potřebuje a že jí na něm záleží.

„Chyběl jste mi,“ špitla. Neměla v úmyslu se mu svěřovat, ale slova, která neměla být vyřčena, jí sama vyklouzla z úst a přehlušila bušení deště. Sílela touhou, jež byla naléhavější než hlad a pronikavější než bolest.

„Musím se držet zpátky,“ zabručel Bronson. „Nemůžu se kolem vás motat, aniž…“ Odmlčel se a zadíval se na dámu před sebou pohledem týraného tvora. Holly nechala svrchník padnout k zemi, přistoupila k Zachariášovi a

objala ho kolem krku. Nehýbal se, nevyšel jí vstříc. Vášnivě se tiskla ke zvlhlému límci mužovy košile. V té chvíli se jí pojednou ulevilo. Po dlouhé době se zase mohla zhluboka nadechnout, svíravá bolest v hrudi, jež ji soužila v Bronsonově nepřítomnosti, se znenadání vytratila.

Zachariášovi se vydral z hrudi zmučený sten. Už se nemohl dál bránit. Sklonil se k Holly a lačně vyhledal zvoucí ústa. Ta se v jeho rozložité náruči skoro ztrácela. Altán pojednou zmizel, sytou vůni deště nahradilo aroma pleti milovaného muže. Navzájem se pevně tiskli, až Zachariáš dostal strach, aby křehkou Holly nerozdrtil. Ta se však k němu vinula stále těsněji, jako by toužila zmizet v rozložitém těle.

Jen jednou jedinkrát…, táhlo Holly hříšně hlavou. Jen jednou… Bude žít ze vzpomínek. Těšit se jimi, až pominou týdny jejího mládí a ona se promění v seschlou opuštěnou stařenu. Nikdo se o ničem nedoví.

Venku zuřila bouře, avšak bledla v porovnání s tím, co zakoušelo srdce. Náhle rozhodnutá Holly divoce škubala uzlem Bronsonovy vázanky, potýkala se s knoflíky vesty i košile. Zachariáš držel jako beran, jen široký klenutý hrudník se mu výmluvně dmul.

„Holly…,“ zašeptal nejistě. „Víte vůbec, co děláte?“

Ledabyle mu rozhrnula košili a užasla. Spatřila před sebou tělo dokonale vytesané řecké sochy – obdivuhodnou hru svalů a šlach. Omámeně se jej dotýkala bříšky prstů. Vychutnávala si je všemi smysly. Něžně se probírala stezičkou černých kudrlinek směřujících od pupku výš. Zachariáš sténal slastí. Pak ji ale rázně popadl za zápěstí a varovně se na odvážnou dámu zadíval.

„Pokud se mě ještě dotknete,“ zahučel, „tak za sebe neručím. Zmocním se vás tady a teď. Rozumíte mi, Holly?“

Odpověděla mu tím, že se přitiskla k jeho obnaženému břichu a zabořila obličej do hustého porostu na hrudi. Cítila, jak se mužovy zábrany hroutí. Otřásl se jako v horečce a konečně ji objal. Dychtivě vyhledal Hollyina ústa a nechal se spoutat jejich sladkostí. Stačilo několik zkušených pohybů a živůtek se svezl dámě až k loktům. Pak Zachariáš snadno dosáhl na zapínání korzetu, jehož se Holly s ulehčením vzdala. Bronson si omámeně navinul na prsty tkanici spodní košilky a zatáhl. Plynulým pohybem osvobodil bělostná ňadra, jejichž růžové bradavky v chladném vzduchu okamžitě svůdně ztvrdly. Potěžkal lákavé obliny v dlaních, palci pohladil citlivé vrcholky.

„Pospěšte si,“ vydechla vzrušeně. „Zachariáši, prosím… Potřebuji vás.“ Jakmile se zcela odevzdala vášni, přestala se hanbit a ztratila veškeré zábrany. Toužila cítit jej na těle, v sobě, všude.

Umlčel ji polibkem. Setřásl ze sebe košili i s vestou a obnažil rozložitá ramena. Svezl se do zelených polštářů a přitáhl milou k sobě. Vykasala si sukně a celá uzardělá se na něho obkročmo posadila. Cítila, jak je vzrušený. Zachariáš ji k sobě přivinul a zlíbal údolíčko mezi ňadry. Holly vděčně objala tmavou kučeravou hlavu a zavzdychala slastí.

Přemožena touhou se tiskla stále víc k mužově hrudi bohatě porostlé tmavými chloupky. Šimraly ji, lechtaly, vzrušovaly, sváděly. Třela se o ně obnaženými prsy a sténala rozkoší. Později se bude za své nestoudné chování stydět, ale teď ne, až o moc později… Nyní se svět smrskl pouze na Zachariáše a ji. Pro Holly nyní existuje jen žádoucí mužské tělo, jež si hodlá zcela vychutnat.

Bronson vklouzl rukama pod nadýchané sukně a hladil oblý zadeček. Něžné líné doteky Holly neuspokojovaly. Neohrabaně jej pobízela ke spěchu. Stravovalo ji nesnesitelné napětí, jež si žádalo rázné ukojení. Zbytky soudného rozumu si uvědomovala, jak je hříšně žádostivá, a toto vědomí ji děsilo. Zachariáš vycítil ženino rozpoložení a upřímně se rozchechtal. Rozvázal vázačku jistící v pase dámské prádlo a popotáhl je Holly až k bokům. Nemotorně se vrtěla, aby mu pomohla dostat prádlo níž. Když nabírané kalhotky konečně přistály na zemi, opojný pocit lehkosti se vrátil.

„Co přijde teď?“ vyzvídala. Uvědomovala si, jak je nezkušená. Bezstarostné dostaveníčko uprostřed bouře se v ničem nepodobalo mírným nočním spojením s Georgem. Ze Zachariáše Bronsona zkušenosti jen čišely a Holly se obávala, že muže jeho temperamentu nedokáže uspokojit.

„Ptáte se snad, jak mě máte potěšit?“ šeptal jí do ucha. „Představte si, že se vůbec nemusíte snažit.“

Přitiskla zrudlou tvář k tvrdému rameni. Přerývaně dýchala. Cítila, kterak jí roztahuje nohy. Hromy jim stále burácely nad hlavou, Holly však přestaly děsit. Plně se soustředila na milence, jenž ji objímal, mačkal se k ní nepoddajným tělem a něžně ji laskal. Špičkami prstů putoval po sametovém stehně výš… až do zvoucího klína chráněného porostem tuhých prstýnků. Vypátral ukrytou skulinku, jež pod jeho kouzelným dotykem zvlhla. Holly se neovladatelně zachvěla a překvapením ztuhla. Tlumeně vykřikla milencovo jméno.

Něco jako pravidla ložnicové etikety neexistovalo, přesto se většina dvojic instinktivně chovala podle dávno zažitých zásad. Znamenalo to, že i v nejdůvěrnějších chvílích se džentlmen choval k dámě s patřičnou úctou a respektem. Rozhodně se jí nevhodně nedotýkal a nevzbuzoval v ní

nepřiměřené vášně. Manželčin ryzí charakter nesměl být pošpiněn ani nezbytným pohlavním stykem. Šlechtické páry se proto milovaly velice decentně a něžně, avšak nestoudné řeči a dotyky byly předem zapovězeny.

Zachariáše Bronsona o těchto skutečnostech očividně nikdo neinformoval. Zatímco si nemilosrdně pohrával s růžovým vrcholkem ukrytým mezi Hollyinými stehny, špital jí chlípná slůvka, svědčící o jeho narůstajícím chtíči. Vzrušená milenka mu lačně vycházela vstříc. Schválně si poposedla, aby se prstem zabořil hluboko do rozpáleného klína.

Tělem jí okamžitě prolétly žhavé šípy rozkoše. Zazmítala se v bocích a přisála se k Bronsonově šíji v nekonečném polibku. Zachariáš zasténal a zaťal svaly. Zvolna od sebe ženu odtáhl, aby ji nepoplašil, a rozepnul si kalhoty. Holly zakrátko ucítila, jak se k ní divoce vzpíná horké mužství, a zprvu ucukla. Bronson jí zkušeně roztáhl stehna a nasměroval vlhký klín kýženým způsobem.

Plynule do ní vstoupil. Holly se zatetelila slastí. Spokojeně vydechla.

„Ubližuji vám?“ Pohledem temným jako půlnoc zkoumal ženinu tvář. Vklouzl dlaní mezi spojená těla, něžně Holly dráždil a přitom zjišťoval, zda je všechno v pořádku. Důvěrnost chvíle dámě skoro vehnala slzy do očí. Uvolnila se a cele jej přijala do sebe. Bolest se vytratila, zůstalo jen potěšení. Přimkla se k milenci, jak nejtěsněji to šlo, a nechala se kolébat jeho boky.

Zachariáš zavřel oči. Poslepu zabořil dlaň do Hollyiných vlasů, zaklonil ženě hlavu a vyhledal její rty. Druhou rukou ji přidržoval za boky. Vlnili se v nezměněném rytmu. Po celou dobu Holly líbal, dorážel na ni spalujícími ústy, jež milé nedopřály pokoje.

Holly vadily sukně zmačkané mezi spojenými těly. Nejradši by se jich zbavila. Prahla po hlazení nahé pokožky, nenáviděla látku Zachariášových kalhot. Hromadil se v ní podivný tlak, z hrdla se draly výkřiky. Zmocnila se jí šílená horečka. Nedokázala si pomoct, ale hrubě se o Zachariáše třela. Vzrušoval ji mužův drsný chlupatý hrudník i mozolnaté ruce nevybíravě tisknoucí bělostná ňadra. Náhle se ženy zmocnila nespoutaná křeč. Vypukla v klíně a rozpínala se do celého těla. Holly se znenadání nedokázala pohnout. Dočista ochromená se kousala do rtů a zmučeně sténala. Spaloval ji nesnesitelný žár, nepouštěl ji ze svých spárů.

Nechápala, co se s ní děje. Zachariáš nejspíš ano, jelikož ji dál kolébal svými boky i v náruči a mumlal do ucha chlácholivá slovíčka. Počala se chvět. Tělo zachvátila lavina drobných stahů. Holly cítila, jak hluboko v sobě Zachariáše přerušovaně tiskne. Při jednom takovém stahu se roztřásl i její

partner. Popadl Holly za boky a prudce ji k sobě přimkl.

Holly si připadala jako opilá. Unaveně se mu svezla na hrud. Místo spojení dvou těl stále ještě tepalo a hřálo. Chtělo se jí současně výskat i plakat. Nakonec se nervózně zahihňala. Zachariáš ji hladil po zádech. Přitiskla tvář k mužovu rameni.

„Tohle jste s manželem nikdy neokusila,“ zašeptal. Šlo o konstatování, ne o otázku.

Udiveně přikývla. Stěží uvěřila, že se dokážou o něčem takovém bavit, zatímco zůstávají pevně spojeni. Jenže zuřící bouře a nedostatek světla vytvářely vlastní svět a poskytovaly dostatek soukromí. Slyšela samu sebe omámeně říkat: „S Georgem jsem se milovala moc ráda. Vždycky to bylo… příjemné. Ale tyhle věci jsem nikdy… A také už nebudu. Není to správné, však víte.“

„Co není správné?“ Zachariáš vytáhl z Hollyina pocuchaného účesu několik jehlic. Bujné lesknoucí se kadeře se okamžitě rozlily po nahých zádech jako závoj.

Hovořila pomalu. Jen obtížně hledala vhodné výrazy. „Dáma nikdy neprobouzí v muži zvíře. Ani jej nepovzbuzuje k nemravnému chování. Už kdysi jsem se vám pokoušela vysvětlit, že milování by mělo být.

„Vznešeně vyjádření lásky,“ doplnil, pohrávaje si s hnědými loknami,

„splynutí dvou duší.“

Holly překvapilo, že si pamatuje její slova. „Ano, přesně tak. Jistě by se nemělo snížit k lascivnosti.“

Vycítila, že se Zachariáš usmívá. „Na malinkaté nestoudnosti – jen tu a tam

– neshledávám nic nepatřičného.“

„Samozřejmě že vy ne,“ uculovala se s ústy přitisknutými k mužově hrudi.

„Aha. Nyní se nejspíš domníváte, že se váš ryzí charakter poněkud hroutí,“ přemítal nahlas a Holly zvážněla.

„Popravdě řečeno, svedla jsem v altánu svého zaměstnavatele, což mi rozhodně na cti nepřidává.“ Pokusila se od Bronsona odtáhnout. Když se zpocená těla oddělila, zasténala. Hanbila se až do morku kostí, když ucítila, jak jí po stehnech stéká mokrý potůček. Hledala něco, čím by se otřela. Zachariáš se natáhl pro odhozený plášť a světe div se – vytáhl z něj kapesník. Podal jej Holly a prohlásil pobaveně: „Netušil jsem, že člověk dokáže zrudnout od hlavy až k patě.“

Holly se sklonila a skutečně zjistila, že její tělo žhne všemi odstíny červené a růžové. Vyškubla muži kapesník z prstů, odebrala se do nejvzdálenějšího

kouta a pokoušela se očistit. „Nemůžu uvěřit, k čemu jsem se to propůjčila,“ mumlala nešťastně.

„Já jsem naopak prožil nejžhavější odpoledne ve svém životě,“ opáčil Zachariáš. „Zřejmě nechám tenhle altán pozlatit a nad vchod vyvěsím pamětní desku.“

Holly se vyděšeně otočila. To snad nemyslí vážně! Střetla se se smíchem jiskřícíma očima. „Ach! Jak můžete o něčem takovém žertovat?“ Znepokojeně natřásala pomačkané sukně, které se změnily v chuchvalec beztvaré látky.

„Počkejte, stůjte klidně.“ Šikovně Holly pomohl do spodního prádla a korzetu. Očividně měl s oblékáním žen značné zkušenosti, což dáma rozhodně nekvitovala s povděkem. Takových, jako je ona, určitě měl… Jistě tvoří poslední ze sáhodlouhé řady trofejí.

„Zachariáši,“ spustila, vzápětí však nechala klesnout víčka, když milenec něžně prohrábl její vlasy a přisál se rty k labutí šíji. Letmo ji hubičkoval a Holly pod jeho doteky naskakovala husí kůže. Zoufale si povzdechla a přivinula se k mužné hrudi. „Kdykoliv se objevíte, podlehnu vlastní slabosti. Děsí mě to,“ přiznala. „Stejná slova jste bezpochyby slyšel z úst mnoha žen.“

„Na žádné si nevzpomínám.“

Nevěřícně se zachichotala. Otočil ji tváří k sobě a majetnicky uchopil za boky. „To, co jsme spolu teď prožili, Holly… Nevím, jestli šlo o splynutí duší, ale s žádnou jsem zatím nezakusil nic podobného. Zatraceně. Ještě nikdo mi nebyl tak blízký jako vy.“

„Jednalo se o nadpozemský prožitek.“ Vpíjela se pohledem do vypracované svalnaté hrudi a bezděčně přejížděla dlaní po kučeravém porostu. „To, co se právě odehrálo, nemá se skutečným světem nic společného. Nemělo se to stát. Chtěla jsem jen…, alespoň jednou jedinkrát. Toužila jsem po vás tak silně, že jsem nedokázala myslet na nic jiného a nestarala se o následky.“

„A nyní se domníváte, že se dál budeme chovat, jako by se nic nestalo?“ zeptal se nevěřícně.

Holly polkla a zavrtěla hlavou. Bojovala s pokušením stulit se Zachariášovi do náruče jako vyděšené dítě a do sytosti se vyplakat. „Ne, přirozeně že ne. Po tom všem tu už nemohu zůstat.“

„Opravdu si namlouváte, že vás nechám jen tak odejít?“ Přivinul ji k sobě a zasypal polibky.

Až dosud Holly netušila, že v životě přicházejí okamžiky, kdy se slast a bolest slévají. Přimkla se k Zachariášovi a oplácela mu něžnosti, které si v

budoucnosti bude nucena odříct. Nakonec se přinutila od milého odtrhnout, odstoupila stranou a upravila si pomačkané sukně. Zapátrala po odkopnutých střevících. Jeden vyčkával přímo uprostřed altánu, druhý našla zapadnutý pod lavičkou. Zachariáš mezitím sbíral své oblečení a zvolna se strojil.

Žena si ztěžka povzdechla a zahleděla se skrze zamženou okenní tabulku smáčenou deštěm na rozmazané siluety venkovní zeleně. „Dávno mi je jasné, že odtud musím odejít,“ pravila k Zachariášovi, aniž se k němu obrátila. „Jistě pochopíte, že nyní už s vámi nemohu bydlet pod jednou střechou.“

„Nechci, abyste odešla.“

„Chovám k vám stále stejné city, přesto nemohu zůstat. Už jsem vám vysvětlovala proč.“

Mlčel. Zuřivě přemítal o dosahu Hollyiných slov. „Stále máte v plánu provdat se za Ravenhilla,“ prohlásil bezbarvě. „Všemu navzdory.“

„Ne, mýlíte se.“ Holly roztřásla zima. Žár vášně kamsi vyprchal. Snažila se zvážit svoje možnosti. Avšak všechny jí připadaly jaksi prázdné a čišel z nich strach. Kéž by se mohla vrátit ke způsobu bytí, jenž jí byl předurčen nejprve otcem a potom Georgem. „Nevím, co bude s Ravenhillem. Dokonce ani netuším, zda o něho ještě stojím.“

„Stejně vás dostane!“ vmetl jí Zachariáš přímo do obličeje. Lomcoval s ním vztek. „Všechno, co mám, jsem si musel tvrdě zasloužit. O vás ale bojovat nebudu. Přišla jste ke mně ze své vlastní vůle. Ať mě vezme čert, jestli budu žebrat, abyste mě vzala na milost! Chápu, že podle mínění smetánky má jeden Ravenhill cenu přinejmenším tisíce Bronsonů. Nikdo vám nebude mít za zlé, když se za něj provdáte. Zejména bylo-li to nebožtíkovo poslední přání. Možná budete chvíli šťastná, ale jednoho dne si uvědomíte, že jste se dopustila osudné chyby. Pak bude na všechno pozdě. Pro nás dva rozhodně.“

Holly zesinala, přesto se pokoušela hovořit neochvějně. „K té naší dohodě… Peníze samozřejmě vrátím.“

„Dejte je Rose. Nevidím důvod, proč bych ji měl šidit. Nemůže za to, že má zbabělou matku.“

Sklopila uslzené oči a zadívala se na knoflíky Bronsonovy košile. „Začínáte být krutý,“ špitla.

„Jsem ochoten vzdát se mnoha věcí s nadhledem džentlmena. Jenom ne vás. Neočekávejte, že vás nechám s grácií odejít, Holly.“

Otřela si orosená víčka zatnutými pěstmi. „Chci se vrátit zpátky do domu,“ pravila rozhodně.

Navzdory velkému deštníku a pánskému pršiplášti dorazili do rezidence dočista promočení. Zachariáš dámu zavedl k velkému francouzskému oknu vedoucímu do galerie se sochami. V dlouhé chodbě panovalo příšeří. Po skleněných tabulkách stékaly čůrky deště a vrhaly na umělecká díla pohyblivé stíny. Zmáčený Bronson se zadíval na zatvrzelou ženu před sebou. Třásla se zimou, čišelo z ní napětí.

Bledý obličej rámovaly zplihlé pramínky mokrých vlasů, takže vypadala jako zarmoucená mořská víla. Nejraději by ji popadl do náruče, vynesl nahoru do komnaty, strhal z ní vlhké šaty a rozpálil žárem sálajícím z roztouženého těla. „Zítra si promluvím s vaší matkou a sestrou,“ pípla Holly nejisté.

„Vysvětlím jim, že jsem zde s prací u konce a nemám je už co naučit. Není proto důvod, abych tu prodlévala. Do konce týdne se s Rose a Maude sbalíme a odjedeme.“

„Tou dobou budu v Durhamu,“ zabručel Zachariáš. „Radši bych se smažil v pekle, než se s vámi dojatě loučil a přál vám hodně štěstí v dalším životě. Odmítám předstírat, že se mezi námi nic nestalo a všechno je v nejlepším pořádku.“

„Ano. Samozřejmě.“ Přešlapovala před ním a hrdě se držela zpříma. Připadala mu zatraceně nepolapitelná, raněná, rozlítostněná, vzpurná – a očividně do něho zamilovaná. Pomyšlení, že čest a smysl pro povinnost pro Holly znamenají mnohem víc než on, přivádělo Zachariáše k šílenství. Zuřil. Lady Taylorová se přinutila oplácet mu upřený pohled a muže znepokojovalo vyděšené světélko, třepotající se v ženiných zorničkách. Nedůvěřovala mu. Proto se nesvěřila do jeho rukou a odmítla sdílet s ním budoucnost. Uměl lidi přemlouvat, trápit, dokázal vyloudit z jalové krávy tele, ale na Holly Bronsonovo pověstné vyjednávačské umění nezabíralo. Musela by se dobrovolně rozhodnout pro život po jeho boku, ale něco takového se nikdy nestane.

Zdrcený hořkou porážkou zčistajasna zatoužil být od ženy svých snů co nejdál. Ztratit se dřív, než udělá či pronese něco, čeho by oba později navěky litovali. „Ještě jednu věc,“ poznamenal Zachariáš mnohem hruběji, než zamýšlel. „Pokud se skutečně rozhodnete odejít, počítejte s tím, že je to navždy. Nikomu nedávám druhou šanci.“

Z očí jí kanuly obrovské slzy. Chvatně se obrátila a ukázala domácímu pánovi záda. „Je mi líto,“ špitla a byla pryč.

„Já to nechápu,“ vzdychla nešťastně Elizabeth. „Provedla jsem snad něco zlého nebo… Zjistila jste, že jsem zkrátka nenapravitelná? Věřte mi, budu se ze všech sil snažit, lady Taylorová, slibuji, že…“

„S vámi to nemá nic společného,“ ujišťovala Holly zničenou dívku, již držela pevně za ruku. Po bezesné noci opouštěla lůžko s temnými kruhy pod očima, zato neoblomně rozhodnutá trvat na svém. Musí zmizet dřív, než se dopustí dalších a ještě mnohem horších nepřístojností. Vlastní tělo jí připadalo cizí. Háraly v něm touhy a pocity, jež vykvetly včera odpoledne v altánu. Až nyní plně pochopila význam slova smilnění. Porozuměla smrtelnému hříchu, který ničí lidské životy, rozvrací manželství a zpřetrhává svaté přísahy. Nyní věděla naprosto přesně, co vhání muže i ženy do náručí milenců, proč kvůli nim riskují celou svou existenci.

V povětrné ženské, jež se zapomněla se Zachariášem Bronsonem, by chudák George svou ctnostnou milující choť nikdy nepoznal. Otřáslo by jím, co se stalo. Zahanbená a vystrašená Holly nakázala Maude spakovat veškeré propriety, a to tak rychle, jak jen to bude možné. Jemně a opatrně se pokoušela Rose vysvětlit, že nadešel čas, kdy se musejí vrátit zpátky k Taylorovým. Holčička byla pochopitelně rozčilená. „Ale mně se tu líbí!“ vykřikovala vztekle a hnědé oči se naplnily slzami. „Chci tu zůstat! Tak se vrať sama a my s Maude tu zůstaneme!“

„My sem nepatříme, Rose,“ odvětila Holly klidně. „Dobře víš, že jsme se sem nenastěhovaly napořád.“

„Říkala jsi, že tu budeme celý rok,“ hádala se Rose. Popadla slečnu Crumpetovou a držela ji před sebou jako štít. „A rok to ještě není. Ani skoro celý rok to není. Ještě jsi nenaučila pana Bronsona správným manýrám.“

„Už si osvojil vše, co potřeboval,“ prohlásila Holly. „Takže se přestaň zlobit, Rose. Chápu, že se ti nikam nechce, a věř mi, rmoutí mě to. Ale nechceš přece přidělávat Bronsonovým zbytečné starosti, že ne?“

Když se zachmuřené děvčátko někam odporoučelo a ztratilo se v útrobách velikého sídla, požádala Holly své svěřenky, zda by se po snídani nemohly sejít v salonu. Nebylo lehké se přiznat, že za den dva je opustí. Ke svému úžasu zjistila, že jí obě budou moc scházet.

„Za tím musí být Zach!“ zvolala Elizabeth. „Poslední dobou je nesnesitelný. Řádí jako poraněný medvěd. Nebyl k vám hrubý? To kvůli němu nás opouštíte? Okamžitě za ním půjdu a vtluču mu do té jeho palice kapku řádného vychování!“

„Pššt, Lizzie,“ okřikla ji matka. Potom se na Holly soucitně zadívala.

„Sourozenecké potyčky nic nevyřeší. Všechno se jenom víc zamotá. Pokud si lady Holly skutečně přeje odejít, nesmíme jí stát v cestě. Můžeme jí jen poděkovat za veškerou náklonnost a trpělivost. Přece jí nebudeme oplácet tím, že ji budeme přemlouvat a soužit.“

„Děkuji vám, paní Bronsonová,“ pípla Holly, neschopná pohlédnout matce svého milence do očí. Zneklidňovalo ji pomyšlení, že vnímavá Paula dobře vytušila, co se odehrálo mezi ní a synem.

„Ale já nechci, abyste odešla,“ trvala Elizabeth tvrdošíjně na svém. „Budete mi hrozně moc chybět. Lepší přítelkyni než vy jsem nikdy neměla. A co si počnu bez malé Rose?“

„Vždyť se budeme vídat.“ Holly se na dívku vřele usmála a v očích ji zaštípaly slzy. „Navždycky zůstanete mou drahou přítelkyní, Lizzie, a jste u nás kdykoliv vítána.“ Cítila, jak ji přemáhají emoce. Nervózně si mnula ruce.

„Pokud mě teď omluvíte… Mám spoustu práce s balením.“

Kvapně opustila místnost, aby si dámy nevšimly jejího pohnutí. Sotva překročila práh, daly se matka s dcerou do překotného hovoru.

„Co když se lady Holly pohádala se Zachem?“ zaslechla ještě Elizabeth.

„Třeba právě proto bratříček není nikde k nalezení a ona se chystá odjet.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché, Lizzie…,“ odvětila opatrně Paula. Ne, jednoduché to rozhodně není.

Holly si pokusila představit, jaká existence by ji čekala coby Bronsonovu manželku. Kdyby se s ním vrhla do proudu okázalého života, stala by se z ní docela jiná žena. Soužila se nenaplněnou touhou. Srdcem po Zachariášovi prahla, toužila po něm celou svou bytostí, ale jen na něho pomyslela, něco uvnitř ní se leklo a ucuklo. Marně pátrala po důvodu, proč tomu tak je, čeho se vlastně bojí. Pravda ne a ne vykrystalizovat. Dál zůstávala rozptýlená v zákrutách Hollyiny duše.

Zachariáš se nikdy dřív nesmířil s porážkou. V malých dávkách ji toleroval a nenechal se jí znervóznit, jelikož byl přesvědčen, že nakonec stejně dostane to, co chce. Ve skutečnosti však nikdy nezažil totální neúspěch, nikdy nezakusil opravdovou ztrátu. Až nyní, kdy přišel o všechno. Proto v této chvíli přetékal jízlivostí, cítil se Holly dočista posedlý. Nejradši by někoho zabil. Nebo se rozeštkal a brečel jako malý kluk. V každém případě by se měl sám sobě vysmát, protože tak zatraceného pitomce svět ještě neviděl. V nesmyslných řeckých zkazkách, které mu Holly po večerech předčítala, krutí bohové vždycky trestali ty smrtelníky, kteří mířili příliš vysoko. Arogantní lidé, tak je nazývala. Příliš ctižádostiví.

Zachariáš si připouštěl, že se provinil stejným hříchem, a nyní za něj pyká. Nikdy si neměl přivlastňovat ženu, jež rozhodně nevyrostla pro něho. Sužovalo ho pomyšlení, že kdyby opravdu chtěl, dostal by ji – za pomoci tyranie, naléhání a podplácení. To by Holly ale nemohl udělat. A sobě také ne. Přál si, aby ho milovala dobrovolně a s radostí. Stejně jako George. Věděl,

že většina lidí by se mu vysmála. I jeho ten nápad pobavil. Co asi táhne Holly hlavou, když ho srovnává se svým svatým manžílkem? Určitě slova jako: darebák, prospěchář, nevychovaný primitiv – zkrátka pravý opak džentlmena. Ravenhill, to je jiná. Správná volba. Jediná možná. Ten panák dokáže lady Taylorové zajistit styl, jakému uvykla po Georgeově boku.

Zamračený Zachariáš zamířil do knihovny, kde měl připravené spisy a dopisy, jež si hodlal vzít s sebou do Durhamu. Nahoře se překotně pakovalo. Maude za pomoci služek skládala osobní věci své paní do několika kufrů…, zatímco o kus dál komorník připravoval pánovo zavazadlo. Zachariáš se přece nebude dívat, jak odtud odjíždí žena jeho života. Raději vypadne jako první.

Přistoupil ke stolu a začal se probírat jednotlivými složkami. Zprvu si nevšiml, že není v místnosti sám. Zčistajasna se z koutku masivního polstrovaného křesla ozvalo pípnutí. Úlekem nadskočil a otočil se na patě.

V hlubokém fotelu seděla Rose se slečnou Crumpetovou na klíně. Docela se v křesle ztrácela. Při pohledu na tesknící děvčátko se Bronsonovi sevřelo srdce. Tváře zvlhlé od slziček, oči zarudlé, potřebovalo se vysmrkat.

Blesklo mu hlavou, že dámy z rodu Taylorů potřebují v těchto dnech nepřetržitou dodávku kapesníků. Tiše zaklel a zapátral po kapsách. Pochopitelně žádný nenašel. Sňal proto z krku lněnou vázanku, povolil uzel, uhladil a přidržel ji dítěti u nosu. „Foukni,“ zavelel a holčička ihned poslechla. Potom se s povděkem zahihňala. Nový způsob využití pánské ozdoby se jí

zamlouval, mladá dáma však měla navrch.

„To byla ale hloupost, pane Bronsone!“

Zachariáš k ní přidřepl a hloubavě se na ni zadíval. „Co se stalo, princezno?“ otázal se jemně, třebaže odpověď předem znal.

Rose se nenechala dvakrát pobízet. „Mamka tvrdí, že odtud musíme odjet. Budeme zase bydlet u strýčka a… a… já tu chci zůstat.“ Drobný obličejík se svraštil pod náporem bezbřehého smutku. Zachariáš si připadal, jako by právě schytal pořádnou ránu. Cloumala s ním panika…, láska…, bezmoc. S Holly se ještě rozloučit dokázal, s malou však ne. Veselé děvčátko mu v průběhu uplynulých měsíců pevně přirostlo k srdci. Dojímaly ho buclaté ručičky ulepené od cukru, šňůra, na níž chrastily knoflíky, dlouhé neposlušné lokýnky i důvěřivá očka, která se tolik podobala matčiným. Už nikdy spolu nebudou pořádat čajové dýchánky, nebudou vysedávat před krbem a spřádat pohádky o zajíčcích a neposlušných hlávkách zelí, zlých dracích a krásných princeznách. Už nikdy ho nebudou tyhle titěrné ručky důvěřivě objímat kolem krku.

„Povězte mamce, že tu s vámi musíme zůstat,“ nařídila mu věcně. „Vy ji dokážete přemluvit. Vy jo!“

„Maminka dobře ví, co je pro tebe nejlepší,“ ujistil holčičku Zachariáš a obdařil ji neupřímným úsměvem. V nitru přímo umíral žalem. „Bud poslušná mladá dáma a poslechni.“

„Já jsem vždycky hodná,“ odseklo děvčátko a znovu začalo fňukat. „Ach, pane Bronsone… Co bude s mými hračkami?“

„Nechám ti je všechny poslat k Taylorovým.“

„Všechny se tam nevejdou. Strýcův dům je o hodně menší.“ Buclatou pěstičkou si rozmázla slzy po tváři.

„Rose…“ Zachariáš si vzdychl a sevřel děcko v náruči. Tmavovlasá hlavička se v jeho dlani úplně ztrácela. Malá se k němu těsně přimkla a hladila jej po bradě s prorážejícím strništěm. Po chvíli se kvapně odtáhla. „Vždyť rozmačkáte slečnu Crumpetovou!“

„Omlouvám se,“ pravil kajícně a urovnal panence modrý klobouček.

„Uvidím vás ještě někdy? A Lizzii?“ vyzvídala malá smutně. Zachariáš se nepřinutil lhát. „Možná. Taky je mi to líto.“

„Bude se vám po mně příšerně stýskat,“ pravila dívenka prorocky a ztěžka si povzdechla. Potom začala prohledávat kapsy své zástěrky.

Zachariáše začaly pálit oči. Pojednou viděl rozmazaně, víčka jej řezala, musel divoce pomrkávat. „Každý den, princezno.“

Nakonec Rose vytáhla malý předmět a podala jej hostiteli. „To je pro vás,“ oznámila mu důstojně. „Můj voňavý knoflík. Až vám bude smutno, přičichněte k němu, a hned se vám uleví. Mně vždycky pomohl.“

„Princezno,“ oslovil Zachariáš malou něžně, „přece si nemůžu vzít tvůj nejoblíbenější knoflík.“ Pokoušel se ho děvčátku vnutit zpátky, ale odstrkovalo jeho dlaň.

„Potřebujete ho,“ trvala malá tvrdošíjně na svém. „Jen si ho nechte, pane Bronsone. A neztraťte ho.“

„Dobrá.“ Zachariáš jej schoval v dlani, sklonil hlavu a bojoval s nezadržitelným přívalem emocí. Můžu si za to sám, pomyslel si.

Neštítil se lstí a uskoků, až se mu podařilo dostat lady Taylorovou do svého sídla. Jenomže nedomyslel následky. Kéž by tehdy věděl…

„Chce se vám plakat, pane Bronsone?“ zeptala se holčička zvědavě.

Přistoupila těsně k domácímu pánovi a zkoumala nachýlený obličej.

Pokusil se usmát. „Jenom trošinku,“ pravil ochraptěle. Ucítil na tváři dětskou tlapku. Držel jako beran. Holčička ho políbila kamsi na nos.

„Na shledanou, pane Bronsone,“ špitla a odcupitala z knihovny s rachotící šňůrou plnou knoflíků v patách.

Netrvalo dlouho a Bronsonův kočár byl připravený k odjezdu. Neexistoval důvod zde více prodlévat. Nedrželo ho tu nic – až na vlastní zmučené srdce. Znovu si v duchu opakoval vše, co si s Holly mezi sebou řekli, a shledal, že další přemlouvání nemá smysl. Kostky jsou vrženy. Je na Holly, zda se rozhodne odjet, či zůstat. On se jí do rozhodování plést nehodlá.

Nicméně přece jenom zbývá jedna nedořešená věc. Zachariáš se nejprve ujistil, že se Holly s Rose odebraly na procházku do zahrad, a potom zamířil k učitelčině ložnici. V komnatě se pilně činila blonďatá komorná. Vyklízela šaty ze skříně a skládala je na postel. Když domácího spatřila stát na prahu, úlekem nadskočila. „Pa-pane?“ otázala se opatrně. Nejisté uložila hromádku prádla do kufru.

„Rád bych se vás na něco zeptal,“ oznámil jí Zachariáš stručně.

Očividně zmatená Maude se kvapně napřímila. Vycítil, že se necítí v jeho společnosti bezpečně. Místnost mu až nepříjemně připomínala Holly. Všude ležely její věci. Na lůžku se povaloval kartáč na vlasy, sada hřebenů, skříňka ze slonoviny a zarámovaný obrázek. Kdyby se jej Maude nepokoušela diskrétně skrýt, nejspíš by si ho nevšiml. Komorná k muži váhavě přistoupila.

„Mohu pro vás něco udělat, pane?“ vyzvídala nervózně. „Něco přinést nebo

tak…?“

„Ne, nic podobného.“

„Teda… no, jestli se to nějak tejká lady Holly, pane, já s tím nechci mít nic společnýho. Jí by se to nelíbilo a vy…,“ koktala zaskočená služebná. Zachariáš nedbal na protesty a shýbl se pro schovaný obrázek ukrytý v koženém pouzdře.

„Miniatura?“ otázal se, když jej vytřásal z obalu.

„Ano, pane, ale… neměl byste… Vopravdu, ach, pane…“ Maudeiny baculaté tváře zrudly rozčilením. Nešťastně si vzdychla. Nedá se nic dělat, pán už zírá na malou podobiznu.

„George,“ hlesl tiše. Nikdy dřív po jeho podobence nepátral, ani o to nestál. Dalo se čekat, že Holly bude opatrovat portrét zesnulého manžela. Už kvůli Rose. Nicméně Bronson se po portrétu nikdy neptal a Holly se nenabídla, že mu jej ukáže. Zachariáš předpokládal, že se ho při pohledu do tváře zesnulého soka zmocní nelibost, pocítil však pouze smutek.

Vždycky o Georgeovi přemítal jako o svém vrstevníkovi, ale tvář na obrázku byla neuvěřitelně mladá. Teprve nyní si otřeseně uvědomil, že Taylor zemřel v pouhých čtyřiadvaceti letech. Bylo mu tedy o celých deset let méně, než je dnes Zachariášovi. Chápal, čím tenhle pohledný chlapec s lišáckým úsměvem a upřímnýma modrýma očima Holly okouzlil, proč jej milovala. George, stojící teprve na prahu života, se předčasně odebral na věčnost a zanechal tu po sobě mladičkou vdovu, ještě bezelstnější a nezkušenější, než byl on sám.

Jak rád by nenáviděl Taylora za to, že uvrtal Holly do nesmyslného svazku s Ravenhillem! Teď to však nedokázal. Jak by mohl zazlívat churavému muži, že se snažil ochránit a zabezpečit svoji nevinnou ženu a maličkou dcerku? Umírajícího bezpochyby soužilo pomyšlení, že jeho krásná choť bude brzy vystavena svodům protřelých chlapů typu Zachariáše Bronsona. „Krucifix!“ ulevil si domácí a zasunul miniaturu zpátky do pouzdra. Zakaboněný ji vrátil na postel.

Maude na něho ostražitě hleděla. „Tak můžu pro vás něco udělat, pane?“

Přikývl a sáhl do náprsní kapsy. „Chci vám dát tohle,“ zavrčel a vytáhl malý měšec plný zlatých mincí. Pro děvče v Maudeině postavení představovaly celé jmění. „Vezměte si to, ale slibte mi jedno. Kdyby lady Holland kdykoliv cokoliv potřebovala, necháte pro mě okamžitě poslat.“

Otřesené děvče se zatvářilo neurčitě. Převzalo váček a potěžkalo jej v dlani.

Nevěřícně kulilo oči. „Za todlencto mi platit nemusíte, pane.“

„Jen si to vezměte,“ trval na svém.

Maude se nejisté pousmála a spustila měšec do kapsy u zástěry. „Teda vy jste byl vždycky dobrej domácí, pane. Hlavně se vo lady Holland a malou Rose nebojte, prosím vás. Já jim dycynky věrně posloužím a dyby něco, dám pro vás poslat.“

„Dobrá.“ Obrátil se k odchodu. Pojednou se zastavil. Trápila ho ještě jedna otázka. Zvolna se otočil ke služce. „Proč jste přede mnou schovávala ten obrázek, Maude?“

Zapýřila se, ale odpověděla mu zpříma. Dívala se mu přitom do očí, takže usoudil, že nelže. „Chtěla jsem vás toho pohledu ušetřit, pane. Vím, jak vás lady Holland vzala za srdce, tak proto.“

„Vy to víte?“ pravil mdle.

Komorná poctivě přikývla. „Ona je drahoušek. Vopravdická milá hodná dáma. Mužskej, kterej by si ji nezamiloval, by musel mít srdce z kamene.“ Maude spiklenecky ztišila hlas. „Teda mezi náma dvěma, pane, myslim, že dyby si paní mohla svobodně vybrat novýho manžela, ukázala by na vás. To je jasný, jako že je nebe nade mnou. Želbohu pan George si vzal většinu její lásky s sebou do hrobu.“

„Dívá se často na jeho obrázek?“ vyzvídal Zachariáš s naoko kamennou tváří.

Maude zamyšleně svraštila obočí. „Vod tý doby, co bydlíme tady, už ne, pane. Podle mýho jej poslední měsíc vůbec nevytáhla na světlo boží. Poznám to, jelikož pouzdro zůstalo kapánek zaprášený.“

Tento postřeh Zachariáše z nějakého důvodu nevýslovně uklidnil.

„Sbohem, Maude,“ rozloučil se na prahu. „A vám hodně štěstí, pane,“ bručela Maude.

Po návratu ze zahrady přistihla Holly komornou, kterak pilně rovná hedvábné punčochy.

„Pořádně jsi s tou prací zahýbala, Maude,“ prohlásila dáma uznale a rty jí zkřivil neumělý úsměv.

„No bodejť, milady. Po celou dobu jsem se nezastavila. Teda jenom na chvíli. Když se tu stavil milostpán. Ten mě drobátko vyrušil.“ Služka o návštěvě hovořila s krajní opatrností a dál přitom čile poletovala po místnosti.

Holly cítila, jak jí úžasem poklesává brada. „On tu byl?“ otázala se nechápavě. „Proč? Copak mě hledal?“

„To ne, milady. Jenom mě nabádal, abych na vás a slečnu Rose dávala

pozor. Tak jsem mu to slíbila.“

„Ach.“ Holly se natáhla po lněné košilce a pokusila se ji složit, výsledkem však byl pomačkaný uzlík, jejž tiskla žalostně k hrudi. „To je od něj velice laskavé,“ zadrmolila tiše.

Maude ji sledovala pobaveným, avšak malinko lítostivým pohledem.

„Teda já si myslím, že laskavost s tím nemá nic společnýho, paní. Ten je zamilovanej až po uši. Vlastně se tvářil ouplně stejně jako teď vy.“ V tu chvíli si všimla, že Holly nervózně muchlá sukni, kterou ona ráno pečlivě vyžehlila. Vyškubla ji proto duchem nepřítomné dámě z prstů a uklidila z jejich dosahu.

Holly nikterak nereagovala. „Netušíte náhodou, kde by teď mohl být?“

„Jo. Na cestě do Durhamu, řekla bych. Teda rozhodně nevypadal, že by ho tu něco drželo, milady.“

Holly přeběhla k oknu směřujícímu k příjezdové cestě. Tiše zasténala, když spatřila Bronsonův černě nalakovaný kočár drkotat alejí pryč. Přitiskla rozpálenou dlaň ke studené okenní tabulce. Rty se jí chvěly, jak zoufale bojovala s emocemi. Odjel, přemítala, a mě čeká za okamžik totéž. A to je dobře. Nakonec tím pomůžu oběma. Sobě i jemu. Zachariáš udělá lépe, když se ožení s mladičkou nezkaženou dívkou a prožijí spolu vše nové a krásné. Poprvé se zavážou manželským slibem, stráví první společnou noc, přivítají na svět prvorozené dítě…

I Holly znala svůj osud. Vrátí se k Taylorovým a navždy u nich zůstane. Neměla v úmyslu nutit Ravenhilla ke splnění slibu. Nemůže mu upírat právo na lásku. I on má nárok pojmout za manželku ženu, již opravdu miluje.

„Zpátky ke kořenům,“ zašeptala Holly s nejistým úsměvem. Představovala si život, jaký povede s Georgeovou rodinou. Nic se nezměnilo až na to, že nyní je mnohem smutnější a o hodně moudřejší. Dávno není přesvědčená o své morální bezúhonnosti.

Dál zírala na vzdalující se kočár, dokud se neproměnil v malou tmavou tečku a nezmizel mezi stromy.

„Potřebujete jenom trochu času, milady,“ ozvala se za ní věcně Maude.

„Však dobře víte, že ten zahojí skoro všecko.“

Holly bolestivě polkla a přikývla. Věděla, že tentokrát se služka plete. Ani staletí neotupí vášeň, již zakoušela. Tělem a duší prahla po ďáblovi jménem Zachariáš Bronson.

Taylorovi přijali Holly zpátky mezi sebe jako stádo zbloudilou ovci. Pochopitelně se nevyhnula kritickým připomínkám a komentářům. Všichni se shodovali v názoru, že se dopustila fatální chyby. Zkrátka neměla nikam jezdit. Opouštěla je s neotřesitelnou reputací dokonalé dámy, kterou všichni ctili a považovali si jí, a vracela se pošpiněná. Po finanční stránce si sice pomohla, ale morálně a společensky naprosto propadla.

Holly na tom nezáleželo. Klan Taylorových ji dokázal dostatečně uchránit před většinou urážek a pomluv. Skandál vyšumí ještě dřív, než Rose dovrší osmnácti let, a tučné věno bude nápadníky zajímat víc než zapovězené dobrodružství její matky.

Ani se nenamáhala kontaktovat Ravenhilla. Uvědomovala si, že zvěsti o jejím překotném odjezdu z Bronsonovy domácnosti jistě brzy dorazí až k němu. Objevil se ani ne za týden po Hollyině návratu. Thomas a William společně s manželkami jej nadšeně vítali. Vysoký, štíhlý, pohledný Ravenhill splňoval do puntíku představu rytíře, ženoucího se spasit dámu v nesnázích. Ve chvíli, kdy se připojila k sešlosti v salonu, měla Holly v úmyslu prohlásit, aby se nenamáhal. Přítel jí však dal brzy na srozuměnou, že Georgeovo poslední přání je i jeho vlastní tužbou.

„Takže jsi opustila doupě nepravosti,“ škádlil ji Vardon s jiskřičkami smíchu ve studených očích.

Holly se neubránila veselí, třebaže ji tou narážkou překvapil. „Dávej si pozor na to, co říkáš, lorde,“ prohlásila vážně a naoko popuzeně. „Tvoje připomínka se mě zle dotýká. Kvůli mně by sis snadno mohl pošpinit svoji neposkvrněnou pověst, milý příteli,“ podotkla s úsměvem.

„Ale, Holly… Ujišťuji tě, že po třech letech nezřízeného života v Evropě skutečně nemám co ztratit,“ přiznal Ravenhill a poněkud roztál, to když se na něho dáma usmála. „Neodvážil bych se ti vyčítat, že ses nastěhovala k Bronsonovým,“ prohlásil upřímně. „Je to moje vina. Nechal jsem tě tu

samotnou. Měl jsem se objevit už před třemi roky a postarat se o tebe, jak jsem slíbil Georgeovi.“

„Co se týče toho slibu, Vardone…“ Zmlkla a bezmocně se na něho zahleděla. Myšlenky jí v hlavě zběsile vířily, nedokázala je jasně vyjádřit.

„Ano?“ vyzval ji klidně.

„Uvědomuji si tíhu našeho závazku,“ odvětila zvolna, „ale nemyslím si, že… Není třeba, abys… Koneckonců my dva…“

Ravenhill se dlouhými prsty něžně dotkl Hollyiných rtů, a tím ji umlčel. Vdova strnula. Ani se nepohnula, když ji uchopil za zápěstí. „Pohlížej na náš svazek jako na manželství dvou výborných přátel,“ domlouval jí, „kteří si přísahali, že spolu budou mluvit na rovinu. Kteří sdílejí stejné představy o životě i zájmy. Kteří se těší ze společnosti toho druhého a jednají s ním s úctou. Usiluji přesně o takový vztah. Nevidím důvod, proč by nám to nemělo klapat.“

„Protože mě nemiluješ, Vardone. A já ne…“

„Chci tě zaštítit svým jménem,“ skočil jí do řeči.

„Ale to nestačí. Lidé mě budou dál pomlouvat a hanobit.“

„Pořád na tom budeš lépe než teď,“ zdůraznil rozumně. „Kromě toho se v jedné věci mýlíš. Miluji tě. Poznali jsme se ještě dřív, než ses zaslíbila Georgeovi. Nikdy jsem nepotkal milejší bytost, než jsi ty. Navíc se domnívám, že nejkrásnější manželství prožívají právě nejlepší přátelé.“

Holly pochopila, že muž hovoří o jiném druhu náklonnosti než o tom, jaký zakoušela s Georgem. Ani jí nenabízel vášnivý svazek, který ochutnala se Zachariášem Bronsonem. Jednalo by se čistě o sňatek z rozumu, v němž by oba uspokojili své potřeby a navíc splnili Georgeovo poslední přání.

„Co když se ukáže, že ti to nestačí, Vardone?“ otázala se tiše. „Třeba někoho potkáš… Netuším, kdy se to stane, ale jednou jistě objevíš ženu svých snů. Zoufale po ní zatoužíš, a přitom budeš ženatý se mnou. Stanu se pro tebe přítěží.“

Okamžitě zamítavě zavrtěl hlavou. „Tohle nehrozí, Holly. Nevěřím, že my dva někdy potkáme osudovou lásku. Věř mi – tři roky jsem se věnoval flirtování a mám toho po krk. Jestli něco hledám, tak klid.“ Vklouzl do příjemné sebeironie. „Chci se stát ctihodným ženatým pánem.. A bůh ví, že dřív jsem si nedokázal sám sebe představit v té roli.“

„Vardone…“ Holly sklopila zrak k brokátovému sedátku a přejížděla špičkou prstu po květinovém vzoru. „Nezeptal ses, proč jsem tak překotně opustila Bronsonovu domácnost.“

Rozhostilo se dlouhé výmluvné ticho. „A chceš mi to vůbec říct?“ Po odpovědi očividně nikterak nebažil.

Holly zavrtěla hlavou. Z hrdla se jí vydralo nervózní zahihňání. „Vlastně ne. Avšak za těchto okolností je mojí povinností se k něčemu přiznat. Nechci ti lhát a…“

„Nemusíš se mi zpovídat, Holly.“ Ravenhill ji chytil za ruku a povzbudivě ji stiskl. Jednalo se o velice příjemné a chlácholivé gesto. Vyčkal, až se mu dáma opováží pohlédnout do smutných, zadumaných očí. „Nechci nic slyšet,“ pokračoval, „protože pak bych se musel na oplátku svěřovat já tobě. Zpovědi jsou zbytečné a k ničemu. Nechrne minulost minulostí a soustřeďme se na budoucnost. Ostatně, každý člověk má právo na jedno dvě tajemství.“

Holly pocítila vlnu ryzí náklonnosti. Každá žena by mohla hovořit o štěstí, že má takového manžela. Dokonce si dokázala představit, že by se za Vardona provdala. Byli by rozhodně víc přáteli než milenci. Jenže se cihla divně. Zamýšlený sňatek lady Taylorové připadal strojený a vynucený. Zamračeně přítele pozorovala. „Ráda bych vykročila správným směrem, jen si nejsem jistá, který to je,“ přiznala se.

„Co ti připadá správné?“

„Právě že nic,“ povzdechla si a Ravenhill se vděčně rozchechtal.

„Dobrá. V tom případě se ti budu nějaký čas dvořit. Můžeme si to dovolit. Počkám, dokud se nepřesvědčíš, že pro nás dva neexistuje příhodnější řešení.“ Významně se odmlčel a položil si Hollyiny dlaně na ramena. Nechala se vést, ačkoliv s ní zazmítala panika. Věděla, co má za lubem.

Sklonil se k Holly a letmo ji políbil na rty. Ačkoliv se jednalo o nevinnou hubičku, vycítila z ní mužovu sebedůvěru a značné sexuální zkušenosti. Zajímalo by ji, zda by George také tak dospěl, kdyby dostal příležitost prozkoumat svět a osud mu vyměřil dostatek času. Nikdy se nedozví, jestli by se i jemu usídlily v koutcích očí a rtů vějířky vrásek a štíhlá chlapecká postava se mužně zaoblila.

Když se Ravenhill odtáhl, Holly se mu chvatně vyškubla. Ctitel se nepřestával vševědoucně usmívat. „Můžu tě zítra ráno vidět?“ otázal se.

„Mohli bychom se projet v parku.“

„Dobrá,“ zašeptala.

Utápěla se ve zmatku. Nejradši by se s Ravenhillem rozloučila a poslala ho pryč. Naštěstí odolal pozvání na večeři z úst Taylorových. Výmluvně se na přítelkyni krátce ironicky usmál, aby jí tak dal najevo, co si o vyvdaných příbuzných, pletoucích se mezi ně, myslí.

Holly se s Vardonem rozloučila v hale, kde ji posléze zastihla Thomasova manželka Olinda. „Ten lord Blake je ale pohledný muž!“ vykřikla vysoká blondýna obdivné. „V Georgeově stínu si ho člověk ani nevšiml, ale teď…“ Pojednou si uvědomila, že se dopustila poněkud netaktního přehmatu a zmlkla.

„Je stále v Georgeově stínu,“ přiznala Holly klidně. Koneckonců copak tuhle frašku nezosnoval sám George? Toto vědomí by ji mělo uchlácholit, ale nestalo se tak. Spíš ji popuzovalo.

„Inu,“ pronesla zamyšleně Olinda. „Řekla bych, že z tvého hlediska se Georgeovi nevyrovná žádný džentlmen na světě. Pravda, tvůj manžel byl zcela mimořádný člověk, a to ve všech směrech. Žádný ho nepředčí.“

Ještě před nedávnem by Holly okamžitě souhlasila. Nyní se pouze kousala do rtů a mlčela.

Té noci nemohla usnout. Když se posléze propadla do dřímoty, neustále se budila a převracela na lůžku. Trápily ji zlé sny. Kráčela růžovou zahradou. Pod nohama jí skřípal písek, jímž byly vysypány cestičky, jasné slunce bodalo do očí. Okouzlena záplavou rudých květů sevřela jeden opatrně v dlaních a kochala se jemnou podmanivou vůní. Náhle se píchla do prstu. Kvapně ucukla. Schovaný trn propíchl bělostnou pokožku a objevila se krůpěj krve. Holly zahlédla fontánu. Stála docela blízko a chrlila spršky vody do mramorového bazénu. Žena k ní pospíchala, aby si zchladila bolavý prst. Ale růžové keře ji nechtěly pustit. Divoce kolem ní pučely, proplétaly se větvemi. Poupata rychle rašila v květy, ty se otevíraly a vzápětí chřadly. Pokroucené zarudlé plátky se sypaly k zemi. Holé hnědavé výhony ženu uvěznily a namířily na ni prohnuté trny. Holly vykřikla. Schoulila se na zemi do klubíčka. Pichlavé rostliny na ni nepřestávaly dorážet. Vyděšeně tiskla poraněnou ruku na bušící srdce.

Sen se změnil. Nyní ležela na hustém měkkém trávníku. Něco zastiňovalo slunce a bránilo jí ve výhledu. „Kdo je to… Kdo je to?“ kňourala, ale jedinou odpovědí jí byl pouze nadřazený smích, jenž se kolem ní kroutil jako proužky kouře. Cítila, jak ji nějaký muž nadzvedává sukně a rukama klouže po štíhlých nohou, zatímco na ústa tiskne lačné rty. Zasténala. Podvolila se mu a v té chvíli se oslněným očím vrátila ostrost. Spatřila nad sebou upřeně hledící černé oči. „Zachariáši,“ povzdechla si. Doširoka rozhodila paže i nohy a nabídla se mu. Ucítila tíhu mužova těla a zaplavil ji slastný pocit. „Ach, Zachariáši, ano, nepřestávej…“

Usmál se a položil jí na ňadra své rozložité dlaně. Zasténala blahem.

„Zachariáši…“

Znenadání se s trhnutím probudila. Z krajiny snů ji přivolal zvuk vlastního hlasu. Zrychleně dýchala. Omámeným zrakem se nechápavě rozhlížela kolem sebe. Ležela v posteli. Sama. Obklopovaly ji rozházené polštáře a pomačkané pokrývky. Zaplavilo ji hořké zklamání a zahnalo poslední útržky tajuplné noční vize. Holly popadla do náruče jednu z podušek, přitiskla si ji k prsům a skulila se na bok. Celá se chvěla. Kde je asi teď Zachariáš? Spí někde sám, anebo hledá ukojení v náruči nějaké ženy? Holly pocítila hryzání sžíravé žárlivosti. Přitiskla dlaně ke spánkům, jako by tak mohla z hlavy vypudit všechny nepříjemné myšlenky. Možná že jiná v tomto okamžiku objímá Zachariášovo mohutné tělo, proplétá prsty tmavými vlasy, přivádí jej na vrchol rozkoše.

„Už na tom nezáleží. Sama jsem se rozhodla,“ přesvědčovala Holly sebe samu. „Řekl mi, abych se nevracela. Je to pryč… Je to pryč.“

Ravenhill dostál svému slovu a přicházel se Holly dvořit téměř každý den. Doprovázel ji na projížďkách v parku, na piknicích s Taylorovými a večírcích s přáteli. Díky vlivu příbuzných probíhala tato setkání v klidu a Holly byla chráněna před nevhodnými narážkami a připomínkami. Rodině zemřelého manžela se nedala upřít velká dávka loajality. Taylorovi pevně drželi pospolu a navzdory předchozímu nesouhlasu s odvážným ukvapeným krokem zbloudilou ovečku strážili. Stykům s Ravenhillem nicméně požehnali. Věděli o Georgeově posledním přání, a tak dělali, co mohli, aby se Holly skutečně za Ravenhilla provdala.

„Až se s Vardonem vezmete,“ poznamenal věcně William, „většina těch řečiček o tobě a Bronsonovi okamžitě umlkne. Na tvém místě bych dlouho neotálel.“

„Chápu tě, Williame,“ odvětila Holly, třebaže se v duchu bouřila nad nevyžádanou radou. „A děkuji ti, že ses mi svěřil se svým názorem. Avšak zatím není jisté, že to tak dopadne.“

„Cože?“ William nevěřícně přimhouřil oči a zamračil se. „Copak se Ravenhill zdráhá? Budu si s ním muset promluvit a ujasnit si několik věcí. Neboj se, drahá, odvede tě k oltáři, i kdybych ho měl zezadu postrkovat puškou.“

„Ne, ne,“ bránila se kvapně Holly. Jen tak tak nevyprskla smíchy. „Není třeba, Williame. Ravenhill se nestaví na zadní. Jsem to já, kdo váhá. Požádala jsem ho o čas na rozmyšlenou.“

„Co je tu k rozmýšlení? Proč to proboha protahuješ?“ Švagr na ni nechápavě zíral. „Dovol, abych ti připomněl, že nebýt rodiny, tak je z tebe naprostý vyděděnec. Pohráváš si s ohněm. Vezmi si Ravenhilla a uchovej si tu poslední špetku důstojnosti, která ti ještě zbyla.“

Holly švagra zadumaně sledovala. Srdce jí pokleslo. Byl tak podobný Georgeovi, třebaže kdysi husté blond vlasy mu začaly na temeni řídnout a z modrých očí se vytratilo veselí. K mužově údivu k němu Holly přistoupila a políbila ho na tvář. „Vždycky ses ke mně choval laskavě. Do smrti ti budu vděčná, že jsi poskytl podporu takové pochybné osobě, jako jsem já.“

„Nemluv tak o sobě,“ zabručel. „Prostě ses zmýlila. Potřebuješ manžela, Holland. Stejně jako mnohé jiné ani ty se neobejdeš bez zázemí a pevného vedení. A na Ravenhilla se můžeš spolehnout. Vím o jeho eskapádách v Evropě. Ber to tak, že každý chlap se jednou potřebuje vybouřit. Je to minulost.“

Holly se usmála. „Nechápu, proč se mému společenskému závazku u Bronsona ihned říká skandál, zatímco Ravenhill se potřeboval vybouřit? Přitom se choval mnohem hůř než já.“

„Na podobné diskuse není čas,“ povzdechl si William. „Pravdou zůstává, Holland, že pokud se chceš udržet ve vyšších kruzích, potřebuješ dobrého manžela. A Ravenhill je dokonalým kandidátem. Navíc jej doporučil drahý George, a jestliže se bratr domníval, že se jedná o nejlepší možné řešení, zcela je podporuji.“

Když Holly o švagrových slovech později přemýšlela, musela připustit, že dávají smysl. Po boku Ravenhilla by jistě vedla příjemnější život než coby vdova se špatnou pověstí. Svými city k Vardonovi si byla naprosto jistá. Líbil se jí a důvěřovala mu. Znali se dlouho, a proto mezi nimi vzklíčila jistá náklonnost. Vzájemné přátelství se den ze dne utužovalo. Dopřávali si dlouhé procházky, trávili spolu líná odpoledne, žertovali, navzájem se svěřovali, smáli se nad okraji křišťálových číší naplněných vínem. Ale Holly marně čekala na skrytý signál vlastního nitra, kdy usouzená mysl zapudí zavrženého Bronsona a srdce se cele oddá Ravenhillovi.

Želbohu touha po Zachariášovi vůbec neslábla. Spíše se násobila. Kvůli své posedlosti Holly nakonec nemohla ani spát nebo jíst. Tak příšerně se necítila od Georgeovy smrti. Vědomí jako by zastřel šedivý závoj. Kromě maličké Rose ji nic nezajímalo. Pomalu uplynul týden, potom druhý. Od chvíle, kdy opustila Bronsonovy, uběhl měsíc.

Vzbudila se časně po další svízelné noci. Přistoupila k oknu a roztáhla

těžké závěsy. Zahleděla se na ulici pod sebou, kde slabé svítání ředilo tmu. Nad městem se vznášel jemný opar tvořený kouřem a mlhou. Zubaté hřebeny střech díky němu nevypadaly tak ostré. Dům se začal probouzet. Ozývaly se důvěrně známé zvuky. To se služebnictvo věnovalo ranním povinnostem. Otevíralo zásuvky, vymetalo popel, rozdělávalo oheň v krbech, připravovalo snídani. Další den, pomyslela si unaveně. Pouhá představa obvyklých rituálů ji vyčerpávala. Mytí, oblékání, česání, snídaně, na niž nemá ani pomyšlení. Nejradši by vklouzla zpátky do postele a přetáhla si peřinu přes hlavu.

„Měla bych být šťastná,“ nabádala se nahlas. Nevyznala se sama v sobě, děsila ji vnitřní prázdnota. Do detailu naplánovaný život, jaký ji kdysi bezpochyby čekal a na nějž se dokonce těšila, jí jaksi unikal… Upřímně řečeno, ani po něm netoužila.

Náhle si vzpomněla na návštěvu u obuvníka. Dostavila se v doprovodu Rose na zkoušku nových vycházkových botek. Ačkoliv švec použil míry a kopyta jako obvykle, střevíce ze záhadného důvodu nesnesitelně tlačily a dřely. „Jsou příliš těsné,“ konstatovala nakonec Holly omluvně, za což ji Rose poplácala hrdě po rameni. „To znamená, že rosteš, mami!“

Návrat k Taylorovým a představa manželství s Vardonem ji tísnily stejně jako nové boty, ušité podle starého vzoru. Zkrátka ze svého starého způsobu života už vyrostla. Měsíce strávené s Bronsonovými ji změnily. Možná se z ní nestala lepší žena, ale rozhodně jiný člověk.

Co teď?

Sílou zvyku přistoupila k nočnímu stolku a pozvedla k očím Georgeovu podobiznu. Třeba jí pohled do milované tváře dodá odvahu, utěší ji a napoví, co dál.

Jenže manželova mladá pohledná tvář úlevu nepřinesla. Holly už netoužila vrátit čas, těšit se z jeho smíchu, něžného objetí a chlácholivého hlasu. Zdálo se to neuvěřitelné, ale stalo se. Zamilovala se do jiného. Do Zachariáše Bronsona. A zakoušela k němu stejné city jako kdysi k manželovi. Chybělo jí milencovo škádlení a vzájemné slovní přestřelky. Stýskalo se jí po černých očích, v nichž se zračilo veselí či vztek a ze kterých se jí touhou podlamovala kolena. Postrádala toho energického chlapíka, z něhož nápady a plány jen sršely, jehož neuvěřitelný elán a energie působily na celé okolí. Život bez něho Holly připadal pomalý, k ukousání nudný a prázdný.

Uvědomila si, že přemožena smutkem lapá po dechu. Zakryla si kvapně ústa dlaní. Milovala Zachariáše, a to ji děsilo. Měsíce se bránila a potlačovala své city. Bála se další ztráty a zklamání, proto jí připadalo jistější zůstat sama.

Z toho důvodu kladla mezi sebe a Bronsona překážky. Ne snad kvůli slibu danému nebožtíku manželovi, ne proto, že pocházejí z různých společenských vrstev, a už vůbec nebrala ohledy na názory okolí.

Odložila Georgeův obrázek a hmátla po stříbrném kartáči. Zběsile jím přejížděla po zcuchaných loknách. Chuť rozběhnout se za Zachariášem byla k nevydržení. Nejradši by se kvapně oblékla, dala zapřáhnout koně a rozjela se za ním, ať už je, kde chce. Ráda by se mu pokusila vysvětlit vnitřní zmatek, jenž s ní zmítá.

Avšak neukázalo by se nakonec, že posvěcením nerovného svazku udělali oba zásadní chybu? Nemají nic společného. Zásadně se od sebe liší. Minulostí, očekáváním, povahou. Doporučil by nestranný pozorovatel tak rozdílným osobnostem případný sňatek? Obvyklé rčení „hlavně že se máte rádi“, Holly připadalo jako neužitečné klišé. Příliš jednoduchá odpověď na složitou otázku. Jenže… prosté řešení občas bývá to nejúčinnější. Některé nesrovnalosti lze zvládnout i později. Třeba to jediné, na čem doopravdy záleží, je láska ukrytá v jejím srdci.

Půjdu za ním, rozhodla se rázně. Snad jsem za sebou ještě nespálila všechny mosty. Jasně mi přece řekl, abych se nevracela. Pravděpodobně mě nepřivítá s otevřenou náručí.

Odložila kartáč a zahleděla se do zrcadla. S ohromnými kruhy pod očima vypadala bledě a unaveně. Sotva se může rovnat kráskám, jimiž je Zachariáš bezpochyby obklopen. Pokud však doutná jiskřička naděje, že by mohl Holland odpustit a přijmout ji zpátky, je třeba to zkusit. I za cenu odmítnutí.

Ženino srdce bušilo jako divé. Zachvátila ji slabost. Holly přešla ke skříni a vyhledala jeden z modelů, který pro ni Zachariáš nechal ušít a jenž zatím nikdy nevzala na sebe. Pokud se nade mnou smiluje, přísahala si v duchu, už nikdy si neobléknu nic šedivého. Vytáhla ostře zelené šaty z italského hedvábí, natřásla sukně a rozprostřela je na lůžko. Zrovna když si připravovala čisté prádlo, ozvalo se tiché zaklepání a dveře se s klapnutím otevřely.

„Milady?“ zeptala se opatrně služka. Vešla do místnosti a zjevně ji překvapilo, že je paní vzhůru. „Ach. Jsem tak ráda, že už jste vstala a voblíkáte se. Ani ne před pěti minutama pro mě přiběhla hospodyně. Prej je tu někdo, kdo vás chce vidět, a trvá na tom, abyste vokamžitě přišla dolů.“

Holly se zvědavě zamračila. „Kdo je to, Maude?“

„Slečna Elizabeth Bronsonová, milady. Přijela sama až Bronsonovic panství. Jen si to představte! Je to dobrejch sedm mil a vona si nevezme

doprovod!“

„Pomoz mi s oblékáním, Maude. Muselo se něco stát! Jinak by se sem nehnala v tuhletu hodinu a sama!“ Chvatně přidřepla na sedátko a jala si natahovat punčochy. Vůbec nedbala na rovné švy.

Holly připadalo, že se češe a strojí celou věčnost. Pospíchala do přijímacího salonu Taylorových, kam služebná pro návštěvnici uchystala malé občerstvení. Zbytek rodiny zatím nevstal, za což byla Holly nesmírně vděčná. Pokud by se k setkání nachomýtl někdo z příbuzných, jistě by se mezi ně pletl. Když jí energická Elizabeth kráčela vstříc, vrátila se Holly dobrá nálada. Moc se jí po dívce stýskalo. „Lizzie!“ zvolala.

Blížila se k ní tak jako vždycky divoká, nespoutaná, plná života. „Lady.“ Sevřela dámu spontánně v náruči. Spokojeně se zahihňaly.

„Vypadáte báječně, Lizzie.“ Holly si děvče s potěšením prohlížela. Růžovolící Elizabeth s jiskrnýma očima se nyní oblékala podle poslední módy. Měla na sobě modré jezdecké šaty s bílou vázačkou u krku a ladícím kloboučkem s obarvenými pštrosími péry. Přestože zdravím jen kypěla, nedal se přehlédnout potlačovaný smutek, zračící se jí v očích. Beznaděj z dívky přímo čišela.

„Ale šťastná nejsem,“ přiznala na rovinu. Zjevně se nemohla dočkat, až se bude moci ženě svěřit s celým svým trápením. „Všechno je špatně, nic se mi nedaří, bratra bych nejradši uškrtila…“ Elizabeth teprve nyní řádně zaostřila na Holly. „Ach, lady Taylorová, vždyť vy vypadáte unaveně! Určitě jste zhubla. Přinejmenším o tři kila!“

„To proto, že už mě váš bratr bez přestání nenacpává sladkostmi,“ odvětila Holland s předstíranou lehkostí. Naznačila dívce, aby se k ní posadila.

„Uklidněte se a hezky mi povězte, co vás přimělo vydat se docela samotinká až sem. Snad si vzpomínáte, kolikrát jsem vám kladla na srdce, že mladá dáma nikdy necestuje bez doprovodu.“

„K čertu s předsudky!“ vybuchla Elizabeth vášnivě. Oči se jí hněvivě leskly.

„Myslela jsem spíš na vaše bezpečí,“ odvětila Holly suše. „Kdyby váš kůň náhodou klopýtl, byla byste odkázána na libovůli cizích lidí.“

„Na bezpečí kašlu!“ durdila se dívka. „Všechno je stejně špatně a já netuším, co s tím. Jste jediná, kdo mi dokáže pomoct.“

Holly se rozbušilo srdce. „Stojí za tím pan Bronson? Nebo vaše matka?“

„Zach, kdo jiný?“ Elizabeth se zakabonila a netrpělivě si poposedla. Očividně by nejraději vyskočila a nervózně mašírovala po pokoji. „Ani se

nepamatuji, kdy jsem ho naposledy viděla střízlivého. Po vašem odchodu se proměnil v sobeckou příšeru. Na všechny jen vrčí a není možné se mu zavděčit. Noci tráví ve společnosti marnotratníků a kurtizán, pije a vybíjí si zlost na každém, kdo se mu opováží zkřížit cestu.“

„To se mu vůbec nepodobá,“ dumala Holly tiše.

„A to jsem ani nezačala vyprávět. Zdá se, že mu na nikom nezáleží. Ani na mně, ani na matce a vůbec ne na něm samotném. Zkoušela jsem být trpělivá, ale po té poslední události…“

„Co se stalo?“ vyzvídala Holly, snažíc se pochopit vodopád hořkých slov.

Zachmuřená Elizabeth se náhle pousmála. „Váš bratranec, pan Somers, mě požádal o ruku.“

„Opravdu?“ Holly se okamžitě vrátila dobrá nálada. „Samozřejmě jste nabídku přijala, že?“

„Ano, pochopitelně.“ Dívka se zatetelila radostí. „Jason mě miluje a já mu tisíckrát oplácím jeho city. Nikdy by mě nenapadlo, že láska je tak povznášející!“

„Blaží mě, že vás potkalo tolik štěstí, Lizzie. Předpokládám, že vaše rodina sdílí podobné nadšení.“

Poznámka vrátila Elizabeth zpátky do zasmušilé skutečnosti. „Až na jednu osobu,“ zabručela usouzené. „Zach našemu svazku nepožehnal. Prohlásil, že pletky mezi mnou a Somersem podporovat nebude.“

„To že řekl?“ Holly nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ale proč? Bratranec je ctihodný muž se skvělou budoucností. Svěřil se vám bratr se svými námitkami?“

„Tvrdí, že Jason pro mě není dost dobrý! Oznámil mi, že si musím vzít chlapa s titulem a pořádným jměním. Pro architekta z průměrné rodiny je mě prý škoda. S takovým snobstvím jsem se v životě nesetkala. U bratra, ani u cizích.“

Holly na ni zmateně zírala. „Co jste mu odpověděla?“

Dívka se zatvářila odhodlaně. „Sdělila jsem mu pravdu. Řekla jsem mu, že mi na jeho mínění nesejde. Somerse si vezmu, ať už se to bratříčkovi líbí nebo ne. Věno si může klidně nechat! Jason prohlásil, že je schopen mě zabezpečit a že mu čerta záleží na tom, jestli jsem bohatá dědička, nebo žebrácká. Já nepotřebuji ke štěstí ani kočár, ani krabici šperků ani okázalý zámek. Jenže jaký je tohle začátek společného života? Máti je ze všeho špatná, bratr se snoubencem by se nejradši povraždili… Rodina je v troskách. A to všechno jen kvůli…“ Odmlčela se a zabořila hlavu do dlaní, aby skryla zoufalé slzy.

„Kvůli čemu?“ naléhala Holly mírně.

Elizabeth na ni zamrkala skrze prsty. „Inu,“ zamumlala, „málem jsem vyhrkla ‚vám‘, ale to by vyznělo jako obvinění. Tak jsem to doopravdy nemyslela. Ale pravdou zůstává, že se Zach po vašem odchodu změnil. Byla jsem zaslepená vlastním štěstím, takže jsem si nevšimla, co se odehrává mezi vámi dvěma. Ale konečně mi vše došlo. Bratr se do vás zamiloval, že? A vy ho nechcete. Chápu, že jste měla dobrý důvod nás opustit. Jste velice prozíravá dáma a musíte…“

„Ne, Lizzie,“ bránila se Holly šeptem. „Rozhodně nejsem prozíravá dáma.

Alespoň poslední dobou ne.“

„Já vím, byla jste zvyklá na úplně jiné typy mužů. Je mi jasné, že k němu nemůžete chovat stejné city. Přesto jsem vás přišla o něco požádat.“ Elizabeth sklonila hlavu a setřela si z lící několik zbloudilých slziček. „Běžte za ním,“ škemrala tiše. „Promluvte s ním. Přiveďte ho k rozumu. Nikdy jsem ho neviděla takhle řádit. Domnívám se, že jste jediný člověk na světě, kterého poslechne. Přimějte ho, ať se vzpamatuje. Jinak se dočista zničí a ublíží každému, na kom mu záleží.“

„Ach, Lizzie…“ Holly k sobě děvče s pochopením přivinula. Chvíli setrvaly v pevném objetí. Nakonec se ozvala Holly. „Nebude mě chtít vidět,“ pravila tiše.

„Ne,“ souhlasila s povzdechem Elizabeth. „Nikdo se o vás nesmí před ním ani zmínit. Předstírá, že vůbec neexistujete.“

Upřímná slova způsobila, že se Holly zmocnil zároveň strach i smutek.

„Slibuji vám, že se pokusím se Zachariášem sejít. Pokud mě odmítne, nedá se nic dělat.“

Elizabeth zavzdychala a zadívala se na okno, za nímž začalo svítat.

„Musím už jít. Jedině tak se stihnu vrátit ještě před snídaní. Nechci, aby Zach vytušil, kde jsem byla.“

„Poručím jednomu z pacholků, aby vás doprovodil,“ rozhodla Holly. „Pro samotnou dámu je cesta příliš nebezpečná.“

Elizabeth úslužně svěsila hlavu a lišácky se zaculila. „Dobře, dobře, má paní. Může se mnou jet až k hlavní bráně bratrova domu. Dál ho vzít nemůžu, aby ho náhodou někdo nezahlédl.“ Potom upřela na Holly pohled plný naděje. „A kdy se k nám rozjede vy, lady?“

„Já nevím,“ přiznala žena upřímně, příliš rozechvělá nadějí i obavami.

„Zřejmě až seberu dostatek odvahy.“

Ve víru zběsilých myšlenek Holly dočista zapomněla, že si toho rána domluvila ranní projížďku s Ravenhillem. Ještě dlouho po Elizabethině odchodu vysedávala v salonu a svírala v prstech šálek chladnoucího čaje. Zírala do vlažného nápoje a lovila v mysli správná slova, jimiž by Zachariáše přesvědčila, aby jí odpustil a znovu důvěřoval. Zdálo se, že citlivé téma nelze probrat s nadhledem a grácií. Bude se mu muset vydat na milost a doufat v zázrak. S ironickým pousmáním vzala na vědomí skutečnost, že etiketa radí dámám, kterak desítkami zdvořilých způsobů pána odmítnout, ale nedisponuje ani jediným, jak ho znovu získat zpět. Uvědomila si, že má co do činění s velice hrdým mužem. Jistě jí nepodlehne tak snadno. Donutí Holly zaplatit za to, že mu hladce upláchla. Po vojensku řečeno – bude od ní žádat bezpodmínečnou kapitulaci.

„Dobrý bože, jaké myšlenky asi vyčarovaly na té líbezné tváři takový kyselý výraz?“ Do místnosti vešel Vardon, lord Blake, oděný v černém jezdeckém obleku. Zlatovlasý, okouzlující, rozhodný a sebevědomý, džentlmen, o jakém ženy sní. Holly se nostalgicky usmála. Je čas začít pálit mosty.

„Dobré ráno.“ Naznačila mu, aby se vedle ní posadil.

„Koukám, že nejsi oblečena na vyjížďku,“ konstatoval. „Jsem tu příliš brzy, nebo sis to rozmyslela?“

„Je mi líto, ale rozmyslela jsem si toho víc.“

„Aha. Cítím, že se schyluje k vážnému rozhovoru,“ žertoval, třebaže šedé oči prozrazovaly, že je ve střehu.

„Obávám se, Vardone, že po tom, co ti teď povím, ztratím tvé přátelství.“

Něžně ji vzal za ruku, sklonil se a políbil Hollyinu dlaň. Když na dámu upřel zrak podruhé, všimla si, že je napjatý, avšak klidný a vstřícný. „Ty mě nikdy neztratíš, má drahá. Bez ohledu na to, co uděláš, nebo řekneš.“

V poslední době spolu strávili hodně času a těšili se vzájemné důvěře.

Proto mohla Holly hovořit zcela otevřeně. „Rozhodla jsem se, že si tě nevezmu.“

Nezamrkal, ani jinak neprojevil úžas. „To mě mrzí,“ hlesl mírně.

„Zasloužíš si sňatek z lásky, Vardone,“ vyhrkla kvapně. „Opravdový vztah. Vášnivý. Báječný. Přeji ti, abys našel ženu, která bez tebe nemůže žít. A já…“

„A ty?“ pobízel přítelkyni, zatímco ji chlácholivě bral za ruku.

„Já seberu veškerou kuráž, navštívím pana Bronsona a požádám ho, aby se se mnou oženil.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení. Ravenhill se snažil vstřebat smysl Hollyiných slov. „Uvědomuješ si, že pokud se staneš jeho chotí, u většiny smetánky naprosto propadneš? Takovou potupu ti neodpustí. V určitých kruzích už nebudeš vítána.“

„Na tom nezáleží,“ ujišťovala jej Holly s potlačovaným smíchem. „Pověst dokonalé dámy mi velice posloužila bezprostředně po Georgeově smrti. Ráda se jí vzdám, jen když budu opět milována. Jenom je mi líto, že trvalo tak dlouho, než jsem si uvědomila, co je pro mě opravdu důležité. Po manželově předčasném skonu jsem se bála dát znovu všanc své srdce. Proto jsem obelhávala sebe samu i své nejbližší.“

„V tom případě běž za Bronsonem a řekni mu pravdu.“

Vděčně se usmála. Prostota přítelovy odpovědi ji zaskočila. „Neměl bys mi spíše připomínat mé povinnosti, Vardone? Nehodilo by se víc, abys mi teď plamenně kázal o cti a o všem, čím jsem Georgeovi povinována?“

„Drahá Holland,“ odvětil. „Tvůj skvělý choť odešel navždy a ty máš před sebou celý život. Je na tobě, abys mu čelila. Řiď se zdravým rozumem – Pánbůh ti ho nenadělil málo –, jednej podle toho, co je nejlepší pro tebe a Rose. Pokud sázíš na Bronsona, respektuji tvoji volbu.“

„Překvapuješ mě.“

„Chci, abys byla šťastná. Opravdových šancí máme jen pár za život a já nejsem takový nezdvořák, abych ti stál v cestě.“

Ravenhillův věcný postoj a džentlmenské přijetí Hollyina doznání způsobily, že poněkud povolila těsná obruč, bolestivě svírající ženino srdce. Přítelkyně se na lorda vděčně usmála. „Kéž by každý reagoval tak jako ty.“

„S tím nepočítej,“ ujistil ji suše. Oba se rozesmáli. Potom se Holly odtáhla.

„Co myslíš, zamlouval by se Georgeovi pan Bronson?“ slyšela se ptát.

Ve stříbřitých očích se objevila jiskérka veselí. „Upřímně řečeno – ne. Myslím, že ti dva nemají nic společného. Na Georgeův vkus je Bronson příliš

neotesaný a bezzásadový. Opravdu ti na tom záleží?“

„Ne,“ přiznala poctivě. „Přesto Zachariáše stále chci.“

Znovu ji vzal za ruce a pomohl dámě vstát. „Potom za ním jeď. Ale nejdříve mi něco slib.“

„Už žádné přísahy!“ chichotala se. „Jsou s nimi jen potíže.“

„Přesto si jednu vyžebrám. Přísahej, že kdyby se někdy něco zvrtlo – kdykoliv, rozjedeš se za mnou.“

„Ano,“ přikývla Holly a nechala klesnout víčka. Ucítila na čele horké rty.

„A já naopak chci, abys věděl, Vardone, že ty jsi své slovo splnil do puntíku. Byl jsi Georgeovi opravdovým přítelem a mně snad ještě lepším.“

Ravenhill ji místo odpovědi pevně objal a přitiskl k sobě.

Když kočár konečně dokodrcal před sídlo Bronsonových, měla Holly nervy již dočista nadranc. Přispěchal komorník, aby jí pomohl vystoupit. Druhý zatím pospíchal ke dveřím, aby ohlásil dámin příjezd. Ve vchodu se objevila zakaboněná tvář paní Burneyové. Holly málem vyprskla podrážděným smíchem. Nikdy by nepředpokládala, že tuhle ženskou někdy ráda uvidí. Dům i služebnictvo jí připadaly důvěrně známé, jako by se vracela domů. Nicméně žaludek se jí bolestivě stáhl při pomyšlení, že by ji domácí pán mohl odtud hezky rychle vykázat.

Sotva se Holly k hospodyni přiblížila, všimla si, jak je rozpačitá. Vysekla příchozí poklonu, přičemž si stále znepokojeně mnula ruce. „Má paní,“ hlesla,

„vítám vás.“

„Paní Burneyová,“ usmála se Holly. „Doufám, že se vám daří dobře.“

Hospodyně se nešťastně zaculila. „No, jde to. Celkem…“ Spiklenecky ztišila hlas. „Od vašeho odchodu je tu všechno vzhůru nohama. Pán…“ V tu chvíli okamžitě sklapla. Uvědomila si, že služebnictvo je povinováno diskrétností ke svým zaměstnavatelům.

„Přijela jsem se na něj podívat.“ Holly přešlapovala nerozhodně na prahu jako školačka. „Omlouvám se, že jsem se předem neohlásila a dostavila se tak časně, ale jsem tu v naléhavé záležitosti.“

„Má paní,“ fňukla hospodyně. „Nevím, jak vám to mám povědět, ale… Pán zahlédl váš kočár a… No, zkrátka nepřijímá návštěvy.“ Hlas opět přešel do šepotu. Služebná ostražitě střílela pohledem ke komorníkovi postávajícímu opodál. „Není mu dobře.“

,,Není mu dobře?“ vyděsila se Holly. „Copak onemocněl, paní Burneyová?“

„Ne tak docela.“

To znamená, že hospodyně mluví o Zachariášově nadměrném pití. Zcela z míry vyvedená Holly zvažovala nastalou situaci. „V tom případě se zastavím jindy,“ pravila měkce. „Až bude mít pan Bronson čistou hlavu.“

Hospodyně se zatvářila pochybovačně. „Netuším, kdy to bude, paní.“

Střetly se pohledem. Třebaže by si paní Burneyová nikdy netroufla vyjádřit svůj názor či dámu o něco požádat, Holly vycítila, že ji němě prosí, aby zůstala. „Přirozeně bych pana Bronsona nikdy neobtěžovala,“ krčila proto rameny, „ale mám takový dojem, že jsem tu zapomněla… ehm… no, všechno možné. Vadilo by vám, kdybych se po tom podívala?“

Služebné se očividně ulevilo. „Vůbec ne, má paní,“ vyhrkla spěšně, „kdo by také mohl mít námitky, že? Samozřejmě máte nárok na svoje věci. Člověk často něco zapomene… Mám vás doprovodit, nebo půjdete raději sama?“

„Cestu znám.“ Holly ji obdařila oslnivým úsměvem. „Do svého bývalého pokoje proklouznu jako myška. Nemohla byste mi prozradit, kde nyní prodlévá pan Bronson, prosím? Čistě pro případ, abych se mu mohla řádně vyhnout.“

„Nejspíš bude ve své komnatě.“

„Děkuji vám, paní Burneyová.“

Holly vkročila do domu a okamžitě si připadala jako v hrobce. Honosnou vstupní halu s masivními zlatými sloupy a postříbřeným stropem opanovalo šero, ve vzduchu se vznášela těžká vůně uvadajících květin. Nikde ani živáčka. Jelikož se návštěvnice obávala, aby někde nenarazila na Paulu či Elizabeth, jež by mohly zhatit její plány, vyběhla chvatně po schodech. Srdce bušilo jako zběsilé, údy se rozčilením chvěly. Představa brzkého setkání se Zachariášem Holly naplňovala takovým vzrušením, až se jí dělalo špatně. Třesoucí se po celém těle přistoupila ke dveřím pánova pokoje. Zůstaly pootevřené. Zprvu chtěla zaklepat, ale pak si to rozmyslela. Nedá Bronsonovi příležitost, aby jí je přibouchl před nosem.

Jemně do nich strčila. Téměř neslyšitelně zaskřípaly. V době, kdy pobývala v tomto sídle, nikdy do pánovy ložnice nevkročila. Robustní mahagonovou postel zdobil těžký tmavomodrý brokát a samet. Světlo, dopadající do místnosti čtveřicí vysokých oken, zanechávalo na obložení z třešňového dřeva lesknoucí se obdélníky. U jednoho z oken stál Zachariáš a civěl na příjezdovou cestu. V ruce svíral likérovou sklenku. Vlasy měl po ranní koupeli ještě zvlhlé, v prostoru se vznášela čerstvá vůně mýdla na holení. Oblečen byl ve švestkově modrý hedvábný župan, jenž sahal až k zemi. Zpod širokého lemu vykukovala bosá chodidla. Holly už zapomněla, jak je domácí pán urostlý.

Zírala na mužova široká záda a přijímala s povděkem, že se na ni nedívá. Alespoň nevidí, jak úděsně se chvěje.

„Co říkala?“ zavrčel Bronson, očividně přesvědčený, že hovoří s paní Burneyovou.

Holly se pokoušela ovládnout roztřesený hlas. „Je mi líto, ale trvala na svém. Chce se s vámi setkat.“

Zachariáš ztuhl. Několik vteřin se nezmohl na slovo. „Vypadněte,“ doporučil návštěvnici beze špetky hněvu. „Vraťte se zpátky k Ravenhillovi.“

„Lord Blake si na mě nečiní žádný nárok,“ zašeptala se staženým hrdlem.

„Ani já na něho.“

Zachariáš se zvolna otočil. Prsty mu znepokojivě vibrovaly, jantarová tekutina v odlivce hrozila vylitím. Snad proto si z ní zhluboka přihnul, aniž z příchozí spustil zrak. Zdálo se, že se ovládá, třebaže obličej měl ztrhaný. Pod očima mu visely tmavé kruhy, kdysi bronzová pleť nedostatkem pobytu na čerstvém vzduchu zpopelavěla. Holly ho nešťastně pozorovala. Nejraději by se k němu rozběhla, popadla muže do náruče, hladila, těšila, tiskla k sobě. Pane Bože, jen ať mě nevyhání! pomyslela si zoufale. Nenáviděla ten pohled. Kdysi lišácké oči plné humoru nyní vypadaly prázdné a lhostejné. Bronson zíral na Holly jako na cizinku. Možná k ní už nic necítí.

„Co to má znamenat?“ ozval se monotónně, jako by ho odpověď vlastně nezajímala.

Lady Taylorová posbírala veškerou zbývající odvahu, zaklapla za sebou dveře a přistoupila k Zachariášovi blíž. „Dohodli jsme se s lordem Blakem na přátelství, ale žádná svatba se konat nebude. Vysvětlila jsem mu, že nemohu dodržet slib daný Georgeovi, protože…“ Zaraženě se odmlčela. Bronson na povzbudivou novinku vůbec nereagoval.

„Protože,“ opakoval se stejnou lhostejností jako předtím.

„Protože moje srdce patří někomu jinému.“

Rozhostilo se dlouhé, nervy drásající ticho. Ach, proč nic neříká? Proč se pořád tváří tak vyhasle a netečně?

„To je chyba,“ ucedil nakonec.

„Ne.“ Úpěnlivě na něho hleděla. „Chybou byl můj překotný odchod. Neměla jsem vás opouštět. Přišla jsem, abych vám všechno vysvětlila a zeptala se, zda…“

„Přestaňte, Holly.“ Zachariáš se unaveně nadechl a zavrtěl hlavou.

„Nemusíte mi vůbec nic vysvětlovat. Chápu vaše rozhodnutí.“ Útrpně se pousmál. „Měsíc jsem přemítal – a chlastal jako duha. Nakonec jsem se s

odmítnutím smířil. Nemohla jste se rozhodnout lépe. Máte naprostou pravdu

– my dva se k sobě absolutně nehodíme. Bůh ví, že je lepší zachovat si pár příjemných vzpomínek a nechat věci tak, jak jsou.“

Rozhodnost zaznívající z mužových slov Holly zarmoutila. „Prosím,“ zajíkla se. „Už raději mlčte. Poslouchejte. Dlužím vám celou pravdu. Vyslechněte mě, a pokud nezměníte svůj názor, ihned odtud odejdu a víckrát se nevrátím. Ale odmítám se hnout, dokud také nedostanu příležitost se vyjádřit. Žádám vás proto, abyste mi teď věnoval pozornost. Pokud ne…“

„Pokud ne?“ vysmíval se potměšile.

„Pokud ne, tak vás nenechám ani na okamžik v klidu,“ vyhrožovala zmítaná rostoucí panikou. „Budu vás pronásledovat jako stín a křičet přitom z plných plic.“

Zachariáš vysrkl zbytek nápoje a přešel k nočnímu stolku, kde na něj čekala láhev brandy. V Holly vzplála jiskérka naděje. Pokud by mu na ní už nezáleželo, přece by se neopíjel, nebo snad ano? „Dobrá,“ odvětil rázně a nalil si další dávku. „Povězte mi, co máte na srdci. Věnuji vám pět minut. Potom vás požádám, abyste pohnula tou svou rozkošnou prdelkou a vypadla z mého domu. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“ Holly se kousala do rtů a nešťastně svěsila ruce. Náhle jí připadalo nemožné odhalit před ním svou duši. Pokud ale chtěla Zachariáše získat zpátky, neměla na vybranou. „Milovala jsem vás od samého začátku,“ spustila. Přinutila se dívat muži přímo do očí. „Uvědomila jsem si to až nyní. Dříve jsem se nevyznala ve svých citech. Odmítala jsem se podívat pravdě do očí. Nemýlil jste se. Jsem zbabělá.“ Pátrala v milencově tváři, jaký dojem na něho udělalo upřímné doznání. Ale Bronson dál zachovával kamenný výraz. Znovu si zavdal brandy, polykal ji línými doušky. „Když mi George zemřel v náruči,“ pokračovala přerývaně Holly, „toužila jsem odejít s ním. Odmítala jsem v budoucnosti zakoušet podobnou bolest. Usoudila jsem, že nejlepší ochranou před dalšími ranami osudu bude život bez lásky. Slib daný manželovi na smrtelné posteli mi poskytl záminku, jak si vás udržet od těla.“

Holly se odmlčela. Zachariáš ze záhadného důvodu zčervenal jako pivoňka. To ji povzbudilo. Odvážně proto dodala: „Byl mi dobrý každý argument, proč vás nemilovat. A pak… vy a já… v altánu.“ Nedokázala se na něho dál dívat. Zahanbeně sklopila hlavu. „Nikdy dřív jsem nic podobného nezažila,“ přiznala. „Dočista jsem se vám odevzdala. Ztratila jsem nad sebou kontrolu. Nad myšlenkami, srdcem… Proto jsem odjela tak překotně. Ze všech sil jsem se pokoušela vrátit ke starému způsobu života. Ale nešlo to.

Změnila jsem se. Kvůli vám.“ Náhle ho skrze závoj slz skoro neviděla.

„Konečně jsem si uvědomila, že existuje větší neštěstí než hrozba možné ztráty…, a to nikdy vás nepoznat.“ Hlas ji pojednou zradil. Už mohla jenom šeptat. „Prosím, dovolte mi zůstat, Zachariáši. Za podmínek, které si stanovíte. Nenuťte mě žít bez vás. Zoufale vás miluji.“

V místnosti panovalo ticho jako v kostele. Muž stojící několik kroků od zkroušené dámy se ani nepohnul. Kdyby ji stále chtěl, kdyby mu na ní doopravdy záleželo, jistě by Holly v tomto okamžiku objal. Nejradši by se propadla sto sáhů pod zem. V hrudníku lady Taylorové se rozpínala tupá, nepřekonatelná bolest. Holly přemítala, co udělá, až ji Zach pošle pryč. Kam půjde, jak se postará o sebe a o Rose, když jediné, po čem touží, je stočit se do klubíčka a odevzdat se bezbřehému smutku. Zatvrzele zírala do podlahy a bojovala s potlačovanými vzlyky.

Pojednou před sebou spatřila bosé nohy. Zachariáš k ní přistoupil tiše jako kočka. Vzal ji za levou ruku a beze slova na ni hleděl. V tu chvíli Holly pochopila, co tak upřeně sleduje – snubní prsten, který nikdy nesundala z prstu. Ani po manželově smrti. Zoufale zasténala, vyškubla se ze Zachariášova sevření a odhodlaně zlatý kroužek stáhla. Šlo to špatně. Několikrát jím vztekle zakroutila, ale nakonec se ho zbavila. Upustila jej na podlahu. Civěla na proužek bledé kůže, který po sobě zanechal, a oči se jí plnily slzami.

Zaslechla, jak Zachariáš mumlá její jméno. Potom k Hollyině úžasu klesl na kolena, dlaně zabořil do záhybů nabírané sukně. Přitiskl se k Holland jako vyděšené dítě.

Otřesená dáma ho zamilovaně pohladila po vlhkých tmavých vlasech.

„Miláčku,“ opakovala rozechvěle.

Znenadání vstal a zahleděl se do ženiny krásné tváře. Vypadal jako člověk, jenž po dlouhé cestě očistcem konečně nalezl spásu.

„Zatracená ženská,“ zabručel, když jí špičkami prstů stíral slzy z líček.

„Musela jsi nás nechat tolik trpět? Za tohle bych tě dokázal uškrtit.“

„Sám jsi mě nabádal, abych se nevracela,“ zalykala se úlevou. „Bála jsem se. Hovořil jsi tak nesmlouvavě…“

„Měl jsem dojem, že tě ztrácím. Ani jsem nevěděl, co blábolím.“ Přivinul milou k hrudi, lačnými prsty jí čuchal dlouhé vlasy.

„Tvrdil jsi, že nikdy nikomu nedáváš druhou šanci.“

„Tobě jich dám klidně tisíce. Stovky tisíc.“

„Omlouvám se,“ plakala. „Promiň.“

„Vezmi si mě,“ zachrčel Zachariáš. „Chci tě k sobě připoutat všemi způsoby, dohodami, smlouvami, rituály, které jen člověk vymyslel.“

„Ano, ano.“ Dychtivě se k němu přisála. Vložila do polibku všechnu nezměrnou touhu, jež ji sužovala celé měsíce. Zachariáš spokojeně zamručel a vášnivě jí pozornosti oplácel. Maličko Holly přitom zraňoval, ale ta, přemožena emocemi, na nic nedbala.

„Chci se s tebou milovat,“ vyhrkl. „Hned teď.“

Holly se zapýřila a sotva znatelně přikývla. Popadl ji do náruče a nesl k lůžku jako spokojená šelma pyšnící se svou kořistí. Ženě se zdálo, že vlastně nemá na vybranou a musí se podvolit. Upřímně řečeno, myšlenka na vzpouru ji ani nenapadla. Milovala Zachariáše Bronsona natolik silně, že veškeré zábrany či falešná morálka šly stranou. Patřili jeden k druhému a na tom jediném záleželo.

Zběsile ji svlékal. Zuřivě škubal řadami knoflíků i háčků. Pokud nepovolily dostatečně rychle, jednoduše látku roztrhl. Holly, překvapená milencovou urputností, se mu snažila ze všech sil pomáhat. Zula si botky a srolovala punčochy. Když jí přetahoval košilku přes hlavu, poslušně zdvihla paže. Jakmile se před ním ocitla úplně nahá, rozpačitě klesla do polštářů. Zachariáš ze sebe strhal oblečení a přilehl k ní.

Vytřeštěnýma očima hltala dlouhé mužné tělo. „Ach, Zachariáši, ty jsi ale nádherný mužský.“ Přitulila se k bohatě porostlé hrudi. Čuchala tuhé prstýnky špičkami prstů i ústy.

Nad hlavou se jí ozvalo spokojené vrnění. „Pokud je z nás dvou někdo hezký, tak jsi to ty.“ Hladil Holly po zádech až k bokům a vychutnával si sametový dotek bělostné pokožky. „Tenkrát u Bellemontů jsem se do tebe zakoukal na první pohled a nikdy jsem se z toho nevzpamatoval.“

„Tys mě viděl? Vždyť panovala naprostá tma.“

„Poté, co jsem tě políbil ve skleníku, jsem tě sledoval.“ Převalil milou na záda a kochal se svůdným tělem. „Viděl jsem tě nastupovat do kočáru. Okamžitě mě napadlo, že rozkošnější bytost jsem v životě nespatřil.“ Políbil ji na rameno a Holly se zatetelila blahem.

„A začal jsi pletichařit,“ vydechla.

„Přesně tak. Vymyslel jsem tisíc způsobů, jak se ti dostat pod sukně. Potom jsem dospěl k názoru, že nejlepší bude, když si tě najmu jako pracovní sílu a v průběhu našeho společného snažení tě jen tak mimochodem svedu. Jenže pak jsem se do tebe zamiloval.“

„A začal jsi se mnou mít vážné úmysly,“ doplnila potěšené.

„Ne. Pořád jsem se ti hlavně chtěl dostat pod ty sukně.“

„Zachariáši Bronsone,“ napomenula ho hravě. Zakřenil se a vyhoupl se na ni. Opíral se přitom o lokty. Cítila, jak se mezi hladká stehna dere svalnatá chlupatá noha, nad níž se pohupuje vzrušené pohlaví.

„To odpoledne v altánu bylo nejlepší, jaké jsem kdy prožil,“ zamručel.

„Ale když jsi mě potom opustila… Připadal jsem si, jako by mě svrhli z nebe přímo do pekla.“

„Hrozně jsem se bála,“ přiznala Holly lítostivě. Přitáhla si mužovu hlavu a políbila ho na obě líce i ústa chutnající po brandy.

„Já taky. Netušil jsem, jak se z té katastrofy vzpamatuju.“

„Hovoříš o mně jako o přírodní pohromě,“ hihňala se.

Uhlově černé oči mu ďábelsky plály. „Zjistil jsem, že proti tobě není obrany, má milá. Nejradši bych se rozběhl za nějakou jinou, ale všechny mě předem štvaly. Jako že je nebe nade mnou, ty jsi jediná, kterou chci.“

„To znamená, že nemáš…“ Vydechla úlevou. V průběhu uplynulých dní ji neustále soužila představa Zachariáše, milujícího se s jinou ženou. Potěšilo ji, že žádná náhradnice neexistuje.

„Ne, nemám,“ odvětil čestně, přesto popuzeně zabručel. „Celý měsíc jsem se postil a ty za to nyní zaplatíš.“ Holly sklopila víčka. Nechala se zastrašovat vzrušujícím šepotem, jenž v ní rozezníval tajemné struny. „Několik příštích hodin nebudeš dělat nic jiného, vzácná dámo, než uspokojovat mé potřeby.“

„Ano,“ špitla poslušně. „Přesně to chci.“ Zmlkla v okamžiku, kdy se Zachariáš přisál ke vzdouvajícím se ňadrům. Ovíval je horkým dechem a dráždil dobyvačnými ústy. Holly se v očekávání našponovala jako luk. Objala milence pažemi a dlaněmi laskala vypracované svaly na širokých zádech. Zachariáš náruživě sál růžové hroty ňader, až mu vášnivě obemkla nohama boky.

Pak jistým prstem zkušeně vypátral zvlhlou jeskyňku. Polaskal tajemný hrbolek spouštějící nezkrotnou vášeň. Hravě Holly škádlil a pokoušel, dokud nezačala škemrat. „Zachariáši, prosím, prosím…“

Podvolila se nátlaku lačných úst. Nemohla se nasytit milencových polibků, vděčně jim vycházela vstříc. Zachariáš se k ní přitulil celým tělem, cítila, jak na ni doráží vzrušeným pohlavím. Povzbuzena Bronsonovými pobídkami se ho dotkla třesoucími se prsty. Váhavě je pohladila a vzápětí zrudla jako rak. Zachariáš přikryl nejistou ruku svou mohutnou dlaní a předvedl Holly, kterak se s ním má mazlit.

„Neměla bych být něžnější?“ děsila se Holly na její vkus příliš razantních

pohybů. Nezvyklá činnost ji vzrušovala i zahanbovala zároveň.

„Muži nejsou tak citliví jako ženy,“ poučil ji ochraptěle. „Vy dáváte přednost něze, zatímco my chlapi potřebujeme pořádně povzbudit.“

Holly ho tedy beze slova povzbuzovala, dokud se zakletím nepřitáhl její dlaň k sobě. „Už dost,“ zasténal. „Nechtěl bych předčasně skončit.“

„Já ano.“ Holly se k němu přivinula a zasypala jej polibky. „Chci tě, Zachariáši. Bože, jak já tě chci!“

„Stýskalo se ti po hrátkách v altánu?“ zašeptal spiklenecky a oči se mu vševědoucně usmívaly.

Holly kvapně přikývla a odevzdala se mu. Chvěla se touhou, prahla po uspokojení. Připadala si jako posedlá. Milenec ji pomalu zkoumal širokými dlaněmi. Přejížděl po plných ňadrech, plochém bříšku a dychtivě obkroužil trojúhelník v klíně. Špičky prstů se škádlivě dotkly místa, v němž to tepalo vzrušením. Holly se prohnula v bocích, vyšla jim vstříc, ale marně. Ztratily se. Místo toho ucítila vlhká ústa, razící si cestičku od hrdla níž. Mužovy ruce se mezitím mazlily s oblými hýžděmi. Rty ukončily svoji pouť v horkém klíně a Holly úlekem vykřikla něco nesrozumitelného. Snad chtěla milence pobídnout, možná odradit. Zachariáš nechápavě zvedl obličej a zadíval se do drobné, zardívající se tváře.

„Copak? Vyděsil jsem tě, krásná dokonalá dámo?“

„Ano,“ naříkala.

„Polož mi nohy na ramena.“

Otřeseně na něj hleděla. „Nemůžu, Zachariáši.“

„Ale můžeš.“ Ovíval bílá stehna vlahým dechem, díky němuž se Holly chvěla po celém těle.

Zavřela oči a poslechla. Zprvu ji hladil, potom do ní vnikl jazykem. Zatetelila se blahem. Nikdy by nevěřila, že mezi milujícími se lidmi dochází k podobným důvěrnostem. Zachariáš se s ní mazlil, laskal ji, až slastně zavzdychala. Dorážel na ni a škádlil ji, až se vzrůstající žár v klíně nedal nést… Holly divoce vykřikla, otřásla se a pak se odevzdala naprostému uvolnění. Bronson se od ní neodtáhl, dokud tělem neproběhla poslední vlnka uspokojení, dokud pod ním unaveně nezemdlela.

Potom jemně setřásl její nohy, uchopil milou do náruče a vklínil se mezi horká stehna. Holly cítila, jak se na ni tlačí probuzené mužství. „Měj se mnou slitování, Zachariáši,“ šeptala skrze okoralé rty.

„Teď jsi mi vydána na milost, má drahá.“ Přisál se k oteklým ústům, zhoupl se v bocích a plynule do ní vklouzl. Holly se prudce nadechla a

uvolnila se, aby jej mohla snáze přijmout. Navzdory příjemné malátnosti se jí znovu zmocnila žádostivost. Vyklenula se milenci vstříc. Pohybovali se spolu v líném rytmu, Zachariášova zarostlá prsa se dráždivě třela o vztyčené bradavky. Slastně zaklonila hlavu a milý ji okamžitě začal líbat na šíji.

„Jsi moje,“ šeptal majetnicky, zatímco se v Holly stále rychleji a netrpělivěji vlnila. „Patříš mi, lásko… Navždycky.“

„Ano,“ špitla, přemožena opětovnou extází.

„Řekni mi to.“

„Miluji tě, Zachariáši… Ach. Potřebuji tě… Moc. Jenom tebe.“

Odměnil Holly pohybem, jenž ji vynesl až na samý vrchol rozkoše. Zdolaná nezměrným blahem se rozechvěla, zaplavila ji nepředstavitelná radost. Milencovo tělo pojednou ztvrdlo na kámen, mohutné svaly napínaly bronzovou pokožku. Tlumeně zachrčel. Holly cítila, kterak ho v sobě svírá, drtí, zatímco on se v ní rytmicky otřásá.

Zavzdychala a pevně milence obtočila pažemi i nohama. Divoce se k němu tiskla. Pokoušel se od ní odtáhnout, ale bránila se.

„Vždyť tě rozmačkám.“

„Nevadí.“

S úsměvem se opatrně položil na bok. Holly se ho pořád držela jako klíště.

Zůstávali spojeni.

„Bylo to ještě lepší než v altánu,“ poznamenala očarovaně Holly.

Zachariáš se tlumeně zachechtal. „S radostí tě naučím několik dalších příjemností.“

Avšak úsměv se z milenčiny tváře povážlivě rychle vytratil. „Zachariáši,“ oslovila ho chmurně, „mám takový dojem, že muž tvého založení se nespokojí s jedinou ženou.“

Vzal milenčinu hlavu do dlaní a otcovsky políbil na čelo. Pak se odtáhl a zahleděl se do tázavých hnědých očí. „Takovou, jako jsi ty, jsem hledal celý život,“ pravil vážně. „Jsi jediná, kterou chci. Navždycky. Pokud mi nevěříš, tak…“

„Já ti přece věřím,“ chlácholila jej kvapně Holly a dotkla se prsty jeho rtů.

Culila se. „Jen žádné sliby či důkazy.“

„S radostí ti to hned dokážu,“ nabízel se a nečekaje na odpověď, pronikl do ní ještě hlouběji. Holly se spokojeně zavrtěla, zavzdychala a přitiskla se k němu blíž.

„Ne, ráda bych si teď povídala,“ hlesla. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Hmmm?“ S potěšením ji poplácal po buclatém zadečku. „Proč jsi vyhodil

pana Somerse, když tě přišel požádat o Elizabethinu ruku?“

Otázka Zachariáše zjevně zaskočila. Ostražitě se na Holly zadíval. Černé obočí se zamračeně stáhlo. „Jak to víš?“

Objala muže pažemi kolem krku a jemně zavrtěla hlavou. „Odpověz mi, prosím.“

Zanadával a opřel si hlavu o polštář. „Udělal jsem to proto, abych ho vyzkoušel.“

„Vyzkoušel?“ divila se Holly. Maličko se od Bronsona odtáhla a zauvažovala nad jeho prohlášením. „Ale proč? Snad si nemyslíš, že se hodlá s Elizabeth oženit jenom kvůli jejím – vlastně tvým penězům?“

„Není to vyloučeno.“

„Zachariáši, nemůžeš si přece s lidmi pohrávat jako s pěšáky na šachovnici. Zejména se členy své rodiny ne!“

„Pouze chráním Elizabethiny zájmy. Pokud ji Somers bude chtít i bez věna, znamená to, že prošel mojí zkouškou.“

„Zachariáši, Zachariáši.“ Holly nevěřícně kroutila hlavou. Ztěžka si povzdechla a natáhla se po zmačkané peřině. Přikryla se a zamyslela se nad vzniklou situací, zatímco nahý milý se vedle ní dál nestydatě rozvaloval.

„Elizabeth ho miluje. Měl bys respektovat sestřinu volbu. I kdyby oba prošli tvým testem, navěky tím poznamenáváš vaše vzájemné vztahy. Rodina ti tuhle nenapravitelnou roztržku nikdy neodpustí.“

„Co po mně vlastně chceš?“

„Však víš,“ zamumlala. Přitulila se k němu a škádlivě foukala do zvlhlých prstýnků na upocené hrudi.

„Krucifix, Holly! Celý život dělám věci po svém a odmítám na tom něco měnit. Zkrátka se smiř s tím, že chráním nejenom sebe, ale i své příbuzné před mizery, kteří nás chtějí nestydatě využívat. Připouštím, že dokážu být pěkně umanutý. Ale pokud mě hodláš převychovat v nějakého měkkotu, tak…“

„Přirozeně že ne. Nechci, aby ses nějak změnil.“ Přitiskla se obličejem k milencově krku a pošimrala ho dlouhými řasami. „Jde mi o štěstí tvé sestry, Zachariáši. Copak bys jí odepřel stejné potěšení, jakého si užíváme my dva? Zapomeň na zkoušky a nech poslat pro pana Somerse.“

Holly vycítila Bronsonův vnitřní boj. Na jednu stranu by měl okolnosti rád pod kontrolou, avšak citlivější část jeho osobnosti dávala Holly za pravdu. Chlácholivě Zachariáše hladila a laskala, jako by se jej snažila uklidnit. Nakonec nevydržel a rozesmál se. Chytil ženu za ramena a vtlačil zpátky do nadýchaných polštářů. „Nelíbí se mi, když mě někdo ovládá,“ zabručel.

Bezelstně se usmála. „Já s tebou přece nemanipuluji, miláčku. Pouze se dovolávám tvého svědomí.“

Projevy lásky učinily své. Na Zachariášově obličeji se objevil hladový výraz, spor se sestrou jej přestal zajímat. „Jak už jsem ti kdysi povídal, krásná dámo, žádné svědomí nemám.“

„Ale pro pana Somerse přesto necháš poslat, že?“ naléhala. „A usmíříš se s Elizabeth?“

„Ano. Později.“ Netrpělivě odhodil stranou prachovou pokrývku a položil dlaň na Hollyino ňadro.

„Ale, Zachariáši,“ pípla zasněně, když znovu roztouženě roztáhla kolena.

„Copak už zase můžeš? Není příliš brzy?“ Odpovědělo jí pevné vztyčené mužství, deroucí se do hájemství vášně. Slova se okamžitě rozplynula a přeměnila v slastné sténání.

„Já ti dám, že nemůžu,“ huhlal Zachariáš s tváří přitisknutou ke zvoucím prsům. Zapátral ústy po růžové bradavce, a na dlouho tak uťal veškerou konverzaci.

Holly držela Zachariáše za ruku. Kráčeli po neudržované cestičce v zadní části zahrady. Dlouhými sukněmi srážela hlavičky bílých a fialových krokusů, zatímco si svěží jarní větřík pohrával se žlutými květy raných kosatců a lesknoucími se kalíšky bělostných sněženek lemujících pěšinu. Před nimi se do nekonečna táhly záhony křehké oměje, navazující na zpustlé keře zimolezu a okrasných stromků. Přešťastná Holly zhluboka nasávala svěží vzduch, až ji dočista přemohla radost, a nespoutané se rozesmála. „Tvůj dům je sice noční můrou všech architektů,“ hihňala se, „ale tahle zahrada je kousek nebe na zemi.“

Zachariáš jí povzbudivě stiskl dlaň a na rtech mu zahrálo pousmání. Měli za sebou báječné odpoledne, jaké žádný z nich dosud nezažil. Hodiny se milovali, vtipkovali, ale ukáplo i pár slziček – to když se dělili o svá nejhlubší tajemství. Nakonec se shodli na tom, že si musejí pohovořit o spoustě věcí, mají však strašně málo času. Holly se nemohla dočkat, až se vrátí domů a zpraví Rose o chystaném sňatku. Taylorovi budou pochopitelně zděšeni. Nejenom že se bývalá snacha zahodí s neurozeným křupaném, pošpiní navíc Georgeovu památku a nesplní manželovo poslední přání. Nikdy ji v tomto směru nepochopí. Netuší, že vlastně nemá na vybranou. Faktem zůstává, že bez Zachariáše Bronsona nemůže dál žít.

„Nechoď nikam,“ domlouval jí milý tiše. „Pošleme pro Rose a budete tu s

námi bydlet jako předtím. Stejně se zanedlouho bereme.“

„Dobře víš, že to není možné.“

Zamračil se. Zrovna míjeli malé sluneční hodiny z mosazi a mramoru, zasazené v zemi. „Nechci tě spustit z očí.“

Holly odvedla mužovu pozornost od tématu tím, že se rozpovídala o přípravě nadcházejícího obřadu. Toužila po diskrétnosti a soukromí. Naneštěstí měl Zachariáš úplně opačnou představu. Horlivě hovořil o oddavkách v katedrále, tisícovce bílých holubic, oslavných fanfárách, hostině pro pět set lidí a dalších okázalých zbytečnostech. Holly přesto trvala na svém, že s podobným představením nechce mít nic společného.

„Naše svatba se odehraje v soukromí a bude velice tichá. A rozhodně malá,“ pravila odhodlaně. „Nevidím jinou možnost.“

„Souhlasím,“ přikývl pohotově. „Když o tom tak přemýšlím, docházím k názoru, že není důvod zvát víc jak tři stovky hostů.“

Holly nevěřícně vykulila oči. „Pod pojmem malá si představuji mnohem střízlivější číslo. Například šestku.“

Zachariáš umanutě zatnul zuby. „Jenže já chci dát celému Londýnu na vědomí, že jsi moje.“

„Však se to dozví,“ odvětila Holly suše. „Buď si jistý, že smetánka nebude mluvit o ničem jiném. A také že většina mých bývalých známých, obávajících se skandálu, pozvání nikdy nepřijme. Ať už na malý obřad či okázalou veselici.“

„Zato moji přátelé určitě přijdou skoro všichni,“ ujistil ji ženich nadšeně.

„O tom nepochybuji,“ souhlasila Holland trpce a hlavou jí přitom táhla představa mnohých společenských odpadlíků, rozmařilců a dobrodruhů, kteří tvořili jakýsi protipól všude vítané smetánky. „V každém případě se postarám, aby moje svatba byla co nejdiskrétnější. Fanfáry a holubice si schovej pro Elizabeth.“

„Myslel jsem, že takhle se jich dočkám dřív,“ zabručel.

Holly se zastavila a široce se zaculila. „Vycházejme z předpokladu, že plánujeme decentní nevelký obřad.“ Objala Zachariáše kolem pasu. „Jinak nechci čekat ani o den déle, než je bezpodmínečně nutné. Nemůžu se dočkat, až budu tvoje.“

Bronson nepotřeboval další povzbuzení. Sklonil se ke své snoubence a vášnivě ji políbil. „Potřebuje tě,“ zahuhlal a přitiskl Holly k sobě tak těsně, aby se o tom názorně přesvědčila. „Vraťme se teď do domu, má lásko, a já…“

„Až po svatbě.“ Zrychleně dýchala a tiskla se ouškem k mužově hrudi.

Naslouchala divokému bušení jeho srdce. Třebaže i ona silně prahla po milování, byla odhodlaná čekat, až budou konečně svoji. „Dneska jsem byla kompromitována už dost.“

„Ne, ne, to tedy nebyla.“ Zachariáš lačně přejížděl rukama po upnutém živůtku snoubenčiných šatů, přičemž ji nepřestával líbat na šíji. Zalykal se vzrušením. Odvedl milou ke kamenné zdi pokryté vzácnými žlutými kaméliemi a počal jí vyhrnovat sukně.

„Neopovažuj se!“ napomínala ho se smíchem Holly a pokoušela se mu vykroutit. „Džentlmen vždycky jedná s dámou s patřičnou úctou a ty tady…“

„Důkazem patřičné úcty nechť ti je síla mého vzrušení, má drahá,“ skočil jí nastávající do řeči a výmluvně se k ní tiskl.

Holly si uvědomovala, že by ho měla rázně odmítnout, ale místo toho se k němu vinula ještě těsněji. „Jsi ukrutně vulgární,“ špitla mu do ucha.

„Což je jedna z vlastností, která se ti na mě moc líbí,“ pochechtával se Zachariáš.

„Přesně tak.“

Snoubenec na ni nepřestával dorážet. Mazlivě se tulil k Hollyině teplé pleti. „Pojďme do altánu. Jenom na chviličku. Nikdo se o tom nedozví.“

Nemotorně se mu vymanila. „]á to budu vědět.“

Rozesmátý Zachariáš kroutil pobaveně hlavou. Opřel se rukama o zarostlou zeď, sklopil hlavu a pokoušel se potlačit narůstající vzrušení. Holly se k němu váhavě přiblížila. Upřel k ní planoucí pohled. „Dobrá,“ prohlásil varovně. „Až do svatební noci se tě nedotknu. Potom ale budeš litovat, žes mě nechala čekat.“

„Věř mi, že mě to mrzí už teď,“ přiznala čestně. Dlouho se na sebe usmívali.

Třebaže měl Zachariáš v plánu povolat Jasona Somerse hned druhý den, mladík jej překvapil. Časně zrána se dostavil k Bronsonům sám. Poprvé po měsíci spal domácí pán celou noc a probudil se až kolem osmé, na jeho vkus tedy pozdě. Nevzpomínal si, kdy naposledy si tolik odpočinul. Zdálo se mu, že po létech snažení a strádání konečně nalezl klid. Možná že bude poprvé v životě šťastný. A to z jediného důvodu, prostého a mimořádného zároveň. Zamiloval se. Nalezl ženu, jíž věnoval své srdce a která mu projevenou lásku beze zbytku oplácela. Takový zázrak snad ani nemůže být pravda.

Toho dne snídal sám. Hospodyně mu přišla oznámit, že má návštěvu.

Přikázal, aby mladého muže přivedla. Dostavil se pobledlý, zakaboněný, oblečený jako na pohřeb. Vypadal jako zoufalý hrdina vystřižený z nějaké přemrštěné tragédie. Při pohledu na zdrceného člověka Bronson ucítil něco, co mohlo být hryzáním svědomí. Když se s mládencem střetl naposled, Somers jej požádal o Elizabethinu ruku, a on jej chladnokrevně vykázal. Návštěvník si jistě dobře pamatuje každičký detail nechutné scény, proto se tváří tak odhodlaně. Podobný výraz mají v pohádkových knížkách stateční rytíři, cválající na koních k dračí sluji, aby spasili ubohé princezny.

Neoholený Zachariáš oblečený jen v županu přijal hosta v jídelně, kde snídal. Naznačil Jasonovi, aby se k němu připojil. „Omlouvám se za nedokonalý zjev,“ pravil mírně, „ale takhle časně jsem nikoho nečekal. Dáte si se mnou kávu?“

„Ne, děkuji.“ Somers se neposadil.

Zachariáš se pohodlně rozvalil na židli a zhluboka se napil horké kávy.

„Jsem rád, že jste se tu dneska stavil,“ poznamenal ledabyle. „Stejně jsem měl v úmyslu pro vás poslat.“

„Vskutku?“ Somers podezřívavě přimhouřil zelené oči. „A pročpak, pane Bronsone? Předpokládám, že se mnou ráčíte prodiskutovat něco ohledně devonského sídla, že?“

„Ne. Rád bych se vrátil k tématu našeho předchozího rozhovoru.“

„Pokud si vzpomínám, nemáme se v tomto směru o čem bavit,“ konstatoval Jason mdle. „Požádal jsem vás o ruku vaší sestry a vy jste odmítl.“

„Pravda.“ Zachariáš si odkašlal. „Inu, já…“

„Nemám na vybranou, pane.“ Ačkoliv maličko zčervenal, rozhodnutý Somers dál pokračoval neochvějným hlasem. „Čistě ze slušnosti jsem vás přišel osobně zpravit o tom, že si Elizabeth vezmu, ať už souhlasíte nebo ne. Ať si kdo chce co chce říká, neberu si ji kvůli vašim zpropadeným penězům. Já vaši sestru miluji. Pokud se rozhodne pro život se mnou, dokonale ji zabezpečím. Budu pracovat jako divý, aby jí nic nechybělo. Zahrnu ji veškerou úctou a pozorností, jakou může manžel věnovat své choti. A pokud vám to nestačí a požadujete pro ni víc, pak táhněte k čertu!“

Zachariášovo obočí se vytáhlo překvapením lehce vzhůru. Mladík na něho udělal patřičný dojem. Nestávalo se často, aby se mu někdo opovážil postavit.

„Smím se zeptat,“ otázal se opatrně, „co vás na Elizabeth tak zaujalo?“

„Jsme jeden pro druhého jako stvořeni. Dokonale se ke mně hodí.“

„Společensky vám ovšem není rovna,“ podotkl Zachariáš.

„Jak jsem řekl,“ trval mládenec na svém, „dokonale se ke mně hodí. Je mi jedno, z jakých poměrů pochází.“

Odpověď Zachariáše uspokojila. Instinkt mu napověděl, že Somers je slušný chlap, jenž sestru doopravdy miluje. „V tom případě máte mé požehnání. Ožeňte se s Lizzií – tedy pokud pro mě na oplátku něco uděláte.“

Překvapivá odpověď Somersem natolik otřásla, že se zprvu nezmohl na slovo. „Co to má znamenat?“ zeptal se nakonec opatrně.

„Mám pro vás další projekt.“

Somers okamžitě zavrtěl hlavou. „Odmítám si budovat kariéru na vašich zakázkách a být osočován z protěžování příbuznými. Na to si příliš cením svých schopností. I bez vašeho přičinění je o mě velký zájem – proto vám doporučím jiného architekta.“

„Nejedná se o nic velkolepého,“ vemlouval se Zachariáš. „Právě jsem se pustil do bourání těch barabizen ve východní části města. Jistě se vám doneslo, jaký jsem koupil pozemek. Rád bych na něm vystavěl nové sídliště. Něco, co tu zatím ještě nebylo. Představuji si rozlehlé domy pro mnoho rodin. Byty s velkými okny. Světlé místnosti, kde se dá pohodlně vařit i spát. Pochopitelně mi jde i o líbivé tvary a fasády, aby se člověk nemusel hanbit, když se vrací domů z práce. Na druhou stranu očekávám úsporné řešení, aby podobné stavby inspirovaly další podnikatele a nutily je k následování. Uměl byste navrhnout něco takového?“

„Ano, uměl,“ odvětil Jason tiše. Zdálo se, že ho neotřelý nápad zaujal. Podobné bydlení by změnilo mnoho lidských osudů. „A pustím se do toho, třebaže nestojím o to, aby byl tento projekt spojován s mým jménem. Jistě chápete…“

„Chápu,“ přikývl Zachariáš bez pocitu hořkosti. „Kdyby se aristokracie doslechla, že navrhujete domy pro obyčejné lidi, přestala by mít zájem o vaše služby.“

Somers si ho zvědavě prohlížel. Zelené oči získaly zvláštní výraz. „Ještě jsem se nesetkal s bohatým džentlmenem, jako jste vy, který by se staral o bydlení pracujících.“

„Jsem přece stejný jako oni,“ zdůraznil Zachariáš. „Jenom jsem měl shodou okolností více štěstí než většina z nich.“

Na Somersových rtech pohrával nejistý úsměv. „Komentáře na toto téma se raději zdržím, pane.“

Zachariáš vzal mladíkovo vyjádření jako souhlas a spokojeně zabubnoval prsty o desku stolu. „Doufám, že si uvědomujete, Somersi, že společně

bychom to mohli dotáhnout daleko. Kdybychom skloubili váš talent s mými penězi…“

„Ach, jenom to ne!“ vyklouzlo mladému architektovi z pusy dřív, než se bez zábran rozchechtal. Konečně se na Zachariáše podíval jako na přítele.

„Velice si vás vážím, pane Bronsone, ale netoužím žít ve vašem područí. Ani o vaše prostředky nemám zájem. Pokud od vás něco chci, pak jedině vaši sestru.“

Zachariášovou myslí probleskly stovky výstrah. Rád by na mládence vychrlil, jak se má k děvčeti chovat, kterak s ním jednat, co všechno sestra potřebuje a zaslouží si a jakým strašlivým následkům bude Somers čelit, pakliže ji v nějakém směru zklame. Ale když tak zíral do sebevědomého obličeje pohledného mladého muže, došlo mu, že v tomto případě jsou všechny připomínky zbytečné. Zachariáš si konečně uvědomil, že už nemůže rodině vládnout pevnou rukou a mít pod kontrolou každé hnutí svých bližních. Je načase, aby všichni – včetně jeho samotného vedli svůj vlastní život. Zaplavil ho divný pocit. Za pár týdnů svěří svoji malou sestřičku do náruče cizího muže. Musí uvěřit, že bude ctěna a milována.

„Dobrá.“ Vstal od stolu a natáhl k Jasonovi dlaň. „Máte s Lizzií mé požehnání.“

„Děkuji vám.“ Srdečně si potřásli rukama. Somers nedokázal potlačit triumfální úšklebek.

„Co se věna týče, tak…,“ spustil Zachariáš. „Jak už jsem řekl,“ přerušil ho mladík, „nechci ani ň.“

„Myslím na Elizabeth,“ zchladil ho budoucí švagr. „I v manželství by si žena měla zachovat jistou nezávislost.“ Nejednalo se pouze o jeho názor, podobně tomu chodilo i mezi smetánkou. Když dáma přispěla do nové domácnosti vlastním majetkem, těšila se u manžela mnohem větší úctě. Osobní jmění ženám navíc zůstávalo i v případě mužova skonu, a to bez ohledu na jím sepsanou poslední vůli.

„S tím souhlasím. Stejně jako vy, i já chci pro Elizabeth jen to nejlepší. Pokud by vám to nevadilo, nyní bych se rád odporoučel, pane Bronsone. Připouštím, že spolu máme hodně o čem mluvit, ale rád bych se teď podělil o potěšující zprávy s vaší sestrou.“

„V tom případě vám nemohu bránit,“ zubil se Zachariáš. „Už mě nebaví poslouchat, jaký jsem bezcitný tyran. Nic jiného jsem totiž od Elizabeth v poslední době neslyšel.“ Vyměnili si zdvořilé úklony a Somers zamířil ke dveřím. V tu chvíli si Bronson na něco vzpomněl. „A Somersi… Doufám, že

vám nebude vadit, když se o průběh obřadu postarám já.“

„Dělejte, jak myslíte,“ odvětil ledabyle mladík, jenž se už nemohl dočkat, až překvapí svoji milou.

„Dobrá,“ zabručel spokojeně Zachariáš a znovu usedl za stůl. Ze zásuvky vytáhl list papíru, připravil si kalamář s husím brkem a pustil se do psaní seznamu. „Jeden tisíc holubic – až budou opouštět kostel,“ drmolil si pro sebe.

„Pět orchestrů, vyhrávajících po dobu hostiny, nějaký ten ohňostroj, tucet trumpetistů na slavnostní fanfáry… Ne raději napíšu dva tucty trumpetistů…“

Jak Holly předpokládala, žádný z Taylorů se na oddavky konané v malé kapli na Bronsonově panství nedostavil. Chápala je. Nezazlívala jim rozčarování a zklamání, které zakoušeli poté, co jim oznámila, že není schopna splnit Georgeovo poslední přání. Doufala, že jí časem odpustí. Zejména až se na vlastní oči přesvědčí, že Rose matčiným sňatkem pouze získává. Naopak dcerka se svojí nezměrnou radostí nikterak netajila.

„To teď budete můj tatínek?“ tázala se zvědavě Zachariáše, zatímco mu seděla na klíně a objímala ho kolem krku. Když jí Holly oznámila, že pojedou Bronsonovy navštívit, nemohla se malá dočkat. Sotva Zachariáše uviděla, vrhla se k němu. Muž ji uchopil do náruče, zdvihl vysoko do vzduchu a točil se s ní, až děvčátku vlály sukénky. Holly je spokojeně pozorovala. Dojalo ji, jak se ti dva mají rádi. Konečně i ona nalezla po dlouhém utrpení klid. Pokud až dosud pochybovala, zda jedná správně, pohled na dceřin rozzářený obličejík ji ubezpečil, že zvolila dobře. Jistě, noví příbuzní budou dítě patrně rozmazlovat, na druhou stranu je ale zahrnou upřímnou láskou a náklonností.

„A chtěla bys takového otce, jako jsem já?“ opáčil Zachariáš.

Holčička se důležitě zamyslela. Pokradmu se zadívala na matku, potom se znovu zahleděla na usmívajícího se muže. „Bydlení v tom velkém domě se mi docela zamlouvá,“ odvětila s dětskou otevřeností, „a nevadí mi, že si vás maminka vezme, ale tatínku vám říkat nebudu. Bojím se, že by můj opravdový taťka v nebíčku potom plakal.“

Nevinná slova zasáhla Holly jako blesk. Marně pátrala po vhodné odpovědi. Bezmocně přihlížela, kterak Zachariáš vzal děvčátko za kulatou bradu a přiměl je, aby mu pohlédlo do očí. „V tom případě mě oslovuj, jak se ti zlíbí,“ pravil věcně. „Ale jedno mi věř, princezno. Nehodlám tvého tatínka nahradit. Byl to výborný člověk a žádný se mu jen tak nevyrovná. Chci se o tebe a tvoji maminku pouze starat. Představuji si – a doufám –, že to tvůj otec dobře ví a je rád, že jste nezůstaly na tomto světě docela opuštěné.“

„Aha,“ přikývla spokojeně Rose. „Potom je všechno v pořádku. Jenom nesmíme na tatínka zapomínat. Že mám pravdu, mamko?“

„Ano,“ špitla Holly s hrdlem staženým emocemi. Štěstím jen zářila. Dívala se na Zachariáše a oči se jí leskly dojetím. „Máš naprostou pravdu, Rose.“

Ve svatební den budoucí manželský pár doprovázeli Elizabeth, Paula, Jason Somers a Hollyini poněkud rozpačití rodiče. Přicestovali až z Dorsetu, třebaže dceřin počin v podstatě neschvalovali. Nemohli pochopit, že se tak ochotně vzdává prostředí, z něhož vzešla, a pro něž byla vychována. „Pan Bronson vypadá jako slušný muž,“ pošeptala matka Holly před obřadem.

„Má ucházející manýry, jen by potřeboval krapet uhladit. Je docela hezký, ačkoliv krasavcem by jej rozhodně nikdo nenazval.“

„Mami,“ otázala se plaše dcera, „pokoušíš se mi tím naznačit, že se ti zamlouvá?“

„Vlastně ano,“ připustila matka. „I když se tvému prvnímu manželovi v ničem nepodobá.“

„Mamko!“ Holly ženu spontánně objala, až ji na tváři zašimrala péra matčina klobouku. „Stejně jako já se časem přesvědčíš, že pan Bronson je v každém ohledu úžasný muž. Někdy se může zdát poněkud hrubého zrna, avšak jindy se projeví šlechetněji než já nebo kupříkladu George.“

„Když to říkáš,“ pochybovala matka a Holly se rozesmála.

Shromáždili se v kapli. Holly obklopily Elizabeth s Rose, za Zachariáše se postavil Jason Somers. Těsně před začátkem se dostavil poslední host, jenž všem vyrazil dech svou přítomností. Pouze Holly se usmívala, když se před ní ukláněl lord Blake, hrabě z Ravenhillu. Poté, co se pozdravil s nevěstou, se ukázněně zařadil po bok jejích rodičů. Ve vyrovnaných šedých očích pableskoval smích.

„Co ten tady dělá?“ procedil ženich skrze zuby.

Holly ho popadla za napjatou paži a pevně ji stiskla. „Prokazuje nám laskavost,“ zasyčela. „Jakmile se veřejnost dozví, že nás poctil svou přízní sám lord Blake, okamžitě začne na nás dva měnit názor.“

„Spíš si nenechal ujít poslední příležitost, kdy na tebe může beztrestně vrhat zamilované pohledy.“

Holly obdařila snoubence nesouhlasným pohledem, ale tomu naprosto unikl. Lačně hltal očima slavností toaletu své budoucí choti. Holly si pro tuto příležitost vybrala světle žlutou róbu s rovným výstřihem, uprostřed ozdobeným svazečkem jarních kvítků a krátkými nadýchanými rukávy. Vypadala v nich tak mladě a neodolatelně, že neměla zapotřebí drahých

šperků a docela vystačila s několika pomerančovými květy vetknutými do vysoko vyčesaných vlasů.

Slova se ujal vikář. „Berete si tuto ženu za svoji choť, podrobíte se Boží vůli a budete s ní spořádaně žít v posvátném svazku manželském? Slibujete, že ji budete milovat, ctít a velebit, jak ve zdraví, tak v nemoci, a zdržíte se pokušení, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Ano,“ zašeptal Zachariáš s neotřesitelnou jistotou.

Ceremoniál pokračoval a z posmutnělé mladé vdovy se znovu stala dychtící novomanželka.

Dvojice se navzájem zavázala manželským slibem, vyměnila si prsteny, poklekla před knězem a ten se začal dlouze modlit. Holly se pokoušela soustředit na svatá slova, ale navzdory úsilí se utápěla v hlubině manželových tmavých očí, až se svět smrskl jen na ně dva. Podvolila se tlaku silných paží, když jí po chvíli pomáhal vstát, a omámeně si uvědomila, že obřad pomalu končí: „… co Bůh spojil, člověk nerozloučí.“

Jsem vdaná, pomyslela si Holly, pevně svíraje prsty náhle podivně zamlklého chotě. Napjaté ticho znenadání rozehnal Rosein pronikavý hlásek. Děvčátko, očividně pod dojmem farářových posledních slov, stejně vážným a jednotvárným hlasem vykřiklo: „A žili spolu šťastně až do smrti!“

Ze všech přítomných v tu ránu spadla tíže okamžiku a ulehčené se rozesmáli. Zachariáš vtiskl na Hollyina ústa první manželský polibek.

Následná hostina pak probíhala v mnohem uvolněnější atmosféře, k níž jistě přispívalo vynikající víno z Bronsonová sklípku. O hudbu se staralo několik houslistů. Rose směla chvíli posedět s dospělými u stolu. V osm hodin se na prahu objevila Maude a holčička posmutněla. Do postýlky se jí nechtělo. Veškeré protesty však ustaly, jakmile se k ní naklonil Zachariáš. Cosi jí spiklenecky pošeptal a vložil do dlaně malý předmět. Potom se dívenka se všemi ukázněně rozloučila, dala matce pusu na dobrou noc a odhopkala za chůvou.

„Cos jí to podstrčil?“ vyzvídala Holly. Manželovy černé oči se rošťácky třpytily.

„Knoflíky.“

„Tak knoflíky,“ vydechla překvapeně. „A kdes je vzal?“

„Jeden pochází z mého kabátce a druhý ze zapínání tvých svatebních šatů.

Rose je chtěla na památku.“

„Tys mi oškubal slavnostní toaletu?“ Holly úžasem lapala po dechu.

Nechápala, jak se mu to podařilo, aniž si něčeho všimla.

„Buďte ráda, že jsem se spokojil jen s jedním kouskem, paní Bronsonová,“ dobíral si ji novomanžel.

Holly sice neodpověděla, ale vzlínající červeň prozradila, že se na nadcházející noc těší stejně jako manžel.

Konečně zdlouhavá večeře i nekonečné přípitky dospěly ke svému závěru. Muži zůstali sedět u stolu a usrkávali portské. Holly vklouzla nahoru do ložnice sousedící s komnatou domácího pána. Za pomoci komorné si svlékla svatební toaletu a oděla se do rafinovaně zdobené bílé noční košilky. S úsměvem služebnou propustila, zatímco si soustředěně kartáčovala záplavu bohatých loken.

Připadalo jí zvláštní znovu po létech čekat na manželovu návštěvu – podivné, ale báječné. Má neuvěřitelné štěstí. Bůh jí požehnal hned dvěma životními láskami. Pokorně sklonila hlavu a modlitbou tiše vyjadřovala své díky.

Po chvíli se ozvalo cvaknutí západky, dveře povolily a na prahu se objevil Zachariáš.

Zvolna si sundal slavnostní kabátec a odložil jej na opěradlo židle. Přistoupil zezadu k Holly a položil jí ruce na ramena. Oba zírali na svoji podobu v zrcadle. „Už jsem se nemohl dočkat.“

Něžné prsty se začaly probírat hedvábnými kadeřemi, dychtivě laskaly křivku alabastrové šíje. „Ale čím více jsem na tebe myslel, ty moje sladká, nádherná ženo, tím spíš jsem nemohl vstát od stolu.“ Aniž přestal hledět na živoucí odraz, prsty zvolna rozepínal drobné knoflíčky na zadním dílu novomanželčiny košilky. Poté se snědé dlaně ponořily pod tenkou látku a spočinuly na oblých ňadrech.

Holly počala zrychleně dýchat. Přitiskla se k opěradlu židle a vychutnávala si zničující žár drsných rukou. Zachariáš jemně dráždil vztyčené bradavky, z nichž se horkost rozlévala do celého těla.

„Zachariáši,“ zajíkla se vzrušením, „miluji tě.“

Oslovený se kvapně svezl na kolena, prudce škubl hedvábným živůtkem a přisál se ústy k Hollyině hrudi. Žena chvějícími se prsty vískala černé kučeravé vlasy a zasypávala je polibky. Po chvíli vzal Bronson manželčinu hlavu do dlaní. „Pověz mi,“ škádlil ji, „pořád se domníváš, že je povinností správné choti uspokojovat manžela, aniž by jej v tomto směru nějak pokoušela?“

„Vím, že bych měla trvat na svém a odpovědět, že ano,“ pravila lítostivě.

„V tom případě je všechno špatně,“ informoval ji se smíchem v očích.

„Protože nic mě nepovzbuzuje víc než pohled na tvé zdráhání a potlačování neřestných vášní.“ Vzal Holly do náruče a odnášel k lůžku. Komnatu osvětlovalo několik svící. V nedostatečném mihotavém světle vypadala Zachariášova pleť jako ulitá z bronzu. Pomalu a opatrně svou ženu svlékal a pokrýval každý centimetr obnaženého těla polibky. Když se zbavila toalety, přitiskla se k němu Holly celým tělem a slastně zasténala. Bronson se spokojeně zachechtal. Avšak smích jej přešel ve chvíli, kdy se ho neohrabaně dotkla. I jeho zachvátilo vzrušení, hrudník se mu nepravidelně zdvihal a klesal. Přemožen vášní zabořil obličej do Hollyiných vlasů.

„Zachariáši,“ špitala mu do ucha, „nauč mě vše, co se ti líbí. Řekni mi, jak to chceš. Pro tebe udělám všechno… Cokoliv na světě.“

Zvedl hlavu a zadíval se do důvěřivých hnědých očí. Obdiv, který k manželce cítil, nedokázal vyjádřit jinak než vroucím políbením. Popadl Holly za ruce a vedl je po svém těle. Ukazoval své nejdražší místa, jež se stávala klíčem k jeho touze. Předváděl jí, kterak se mazlit s mužským tělem, a ona ho opatrně laskala způsobem, jenž se zcela vymykal neodvážnějším představám prudérně vychované dámy.

Zachariáš něco spokojeně zamumlal a vklouzl dlaní mezi manželčina stehna. Nahmatal kouzelný hrbolek ukrytý v záplavě tmavých kudrlinek a přejel po něm palcem. Holly zasténala a prohnula se v zádech. Palec odvážně kroužil, prsty dobývaly temné hlubiny. Potom k místečku rozkoše sklonil hlavu a pokoušel je jazykem a nesměle i zuby. Holly popadla manžela pevně kolem krku.

„Prosím,“ vzdychala, připravená povznést se k výšinám. „Teď, Zachariáši, teď…“

Nevyhověl jí. Jen se na ni překulil a vklínil se mezi štíhlá stehna. Holly na sobě cítila připravené horké mužství. Roztřesenýma rukama je pohladila a neohrabaně dovedla do cíle. Nebyla však spokojená. Zachariáš jí proto vyšel vstříc a zaujal správnou polohu. Zapadli do sebe jako dva dílky jedné skládačky.

Bronson se opřel o lokty a začal Holly škádlivě kousat do přecitlivělých bradavek. Vždycky sebou potěšené škubla a trhla boky směrem vzhůru. Znenadání objevila strhující rytmus, kterým postupně přebírala kontrolu nad svým malinko domýšlivým manželem. Spokojeně pozorovala, kterak Zachariáš zatíná prsty do povlečení a na obličeji se mu perlí kapky potu. Nikterak Holly nenavigoval ani jí nepomáhal. Nechal na ní, aby si zvolila své tempo a styl, dokud ji nepřemůže vlna rozkoše. V ten moment se k němu

tvrdě přimkla, přisála se k jeho ústům, čímž utlumila divoký výkřik deroucí se jí z hrdla. Zachariáš ji rázně popadl za zadeček a přitiskl ji k sobě ještě pevněji, aby mohl dát průchod svému vlastnímu vyvrcholení.

Když dozpívali píseň roztoužených těl, přitulila se Holly k muži svého života a něžně jej hladila po skráni. Poté, co se Zachariáš vydýchal a zklidnil, pozhasínal svíce a vrátil se do manželčiny náruče. Netušila, zda spali hodiny či minuty, ale když procitla, znovu na sobě cítila dychtivé ruce. Manžel ji líbal, hladil a laskal, dokud nebyla znovu připravená se mu odevzdat. Maličko ztuhla, když ji překulil na bříško a podložil boky polštáři. „Věříš mi?“ šeptal jí ďábelsky do ucha. Nato se uvolnila a cele se mu otevřela. Tentokrát si ji bral zezadu, hluboce se nořil do vstřícného těla. Zpočátku omámeně uvažovala, zda se nedopouštějí něčeho neslušného, jestli by se nepatřilo takové počínání muži zarazit. Pochybnosti se však brzy rozplynuly v návalu slastných pocitů. Potěšené vrněla, dokud se nedostavila další vlna rozkoše.

Milovali se do svítání. Pohybovali se jako ve snu, ústa se střetávala v nekonečných polibcích. Zachariáš ji nepouštěl z náruče. „Chci v téhle posteli zůstat navěky,“ špitala mu odevzdaně. Blaženě se zavrtěla, to když ji pohladil po zadečku.

„Obávám se, že ti nezbývá nic jiného, má milá. Naštěstí nemáme kam spěchat a takových nocí, jako je tahle, máme před sebou ještě bezpočet.“

Probírala se porostem na manželově hrudi a prsty zvědavě zkoumala nevýraznou bradavku. „Zachariáši?“

„Ano, má lásko?“

„Jak často obvykle… ehm… Kolik potřebuješ…?“

Neohrabané pokusy, jak se co nejdelikátněji vyjádřit, Zacha pobavily. „Jak často by se to líbilo tobě?“ opáčil, přičemž manželku něžně pohladil po zrudlém líčku.

„No… S Georgem jsme… to dělali jednou týdně.“

„Jednou týdně,“ opakoval. Oči se mu smály, ale zároveň plály takovým pokušením, až se Holly v očekávání věcí příštích skoro kroutila rozkoší.

„Obávám se, že odteďka budete manželské povinnosti muset plnit mnohem častěji, paní Bronsonová.“

Holly se rozpačitě zardívala. Měla si uvědomit, že tak živý a ctižádostivý chlap bude náročný ve všech směrech. Kromě toho se jí představa, že stráví většinu nocí společně, docela zamlouvala. „Od mládí mi vtloukali do hlavy, že dáma se ve všem mírní,“ přiznala. „Což se mi docela dařilo… Dokud jsem nepoznala tebe.“

„Výborně, lady Bronsonová,“ zamumlal, zatímco se na Holly díval rádoby spatra. „Myslím, že nás dva čeká skvělá budoucnost. Ty ne?“ Políbil ji však dřív, než stačila odpovědět.

Holly se domnívala, že žila se Zachariášem pod jednou střechou natolik dlouho, aby jej dobře poznala a rozuměla mu. Nicméně brzy shledala, že se mýlí. Něco jiného bylo u něho bydlet a něco jiného být jeho chotí. Během prvního měsíce manželství si zvykla sdílet s ním důvěrnosti, které se vymykaly obvyklému normálu, a také se o manželovi dozvěděla spoustu nového. Zachariáš kupříkladu tvrdě trestal ty, kteří se vůči němu provinili, dokázal však projevit pochopení pro lidské poklesky. Třebaže nevěřil v Boha, ani nevynikal přílišnou oduševnělostí, ctil přísné morální zásady. Nesnášel přílišnou chválu. Při podobných příležitostech se cítil doslova trapně a své úspěchy zlehčoval.

Ačkoliv to Zachariáš záměrně skrýval, měl slabost pro všechny, které považoval za utiskované a zranitelné. V průběhu obchodních jednání se tvrdě hádal o každý pětník, zatímco na ulici dával metařům a prodavačkám zápalek tučné spropitné a podporoval četné reformátorské pokusy v sociální oblasti. Kdykoliv vyšlo něco podobného najevo, hlasitě popíral všechny ušlechtilé motivy a prohlašoval, že jeho důvody byly čistě zištné, a vzápětí vysvětloval, kterak je zužitkuje v dalším snažení.

Holly manželovo chování nechápala. Jednoho dne, kdy se rozhodl pracovat doma, ho proto navštívila v knihovně. „Penze pro ty, co odcházejí do výslužby, nová bezpečnostní opatření v továrnách, školicí střediska pro dělníky,“ vyjmenovávala nahlas. „Copak tohle všechno organizuješ pouze kvůli vyšším ziskům?“

„Přesně tak. Poučení a zdraví dělníci podávají v konečném důsledku vyšší výkony.“

„A co tvoje snahy v parlamentu postavit práci dětí mimo zákon?“ nenechala se odradit.

„Co ty o tom víš?“ opáčil se zamračeným obličejem. „Slyšela jsem, jak se na podobné téma bavíš s panem Cranfillem,“ odvětila, narážejíc na schůzku s jedním z politických spřízněnců. Holly se usadila manželovi na klíně a povolila mu naškrobenou vázanku. Škádlivě si pohrávala s jeho vlasy. „Proč upadáš do rozpaků pokaždé, když se veřejnost dozví o tvých dobrých skutcích?“ vyzvídala jemně.

Znepokojeně se ošil. „Stejně to není k ničemu. Však víš, co o mně říkají.“ Holly zamyšleně přikývla. Připomněla si článek uveřejněný předchozího

dne v Timesech, který kritizoval Zachariášovy snahy o vzdělávání dělníků:

Ctižádostivý pan Bronson nám touží dokázat, že i střední a nižší vrstvy jsou schopny řídit tuto zemi. Lidem, kteří nemají nejmenší ponětí o morálce a zodpovědnosti, dává do rukou mocnou zhraň, díky níž nás mohou ovládat. Jeho záměrem není nic jiného než přinutit pastýře, aby poslouchali své ovce. Proto záměrně povzbuzuje nýmandy, jako je on sám, aby se dotahovali na nás, vzdělané a kultivované občany.

„O všem, co udělám, se vedou polemiky,“ postěžoval si manžel věcným tónem. „Nastává doba, kdy sebeušlechtilejšímu záměru spíše přitížím, než prospěju. Kdykoliv se pokusím něco prosadit, jsem okamžitě obviněn z přípravy revoluce. Většina lidí se domnívá, že povstanu v čele nespokojených mas a společně svrhneme monarchii.“

„Život není spravedlivý,“ zamumlala Holly a s pocitem viny zavzpomínala na mnohé ze svých ušlechtilých známých, kteří horlivě brojili proti vzdělávání nižších vrstev obyvatelstva a upírali jim veškerá práva. Náhle jí připadalo podivné, že s Georgem nikdy nehovořili o podobných tématech. Tehdy by se jí zdálo, že se týkají zcela jiného světa. Nikdy dřív neuvažovala o chudičkých dětech, jež bída přinutila pracovat od tří čtyř let v dolech. Netušila, že existují vdovy, které jsou nuceny přivydělávat si prodejem zápalek či výrobou slaměných došků. Že v této zemi žije početná vrstva obyvatel, kteří nejsou schopni povznést se nad své nuzné poměry, pokud se nenajde někdo, kdo se tvrdě vezme za jejich práva. Smutně si povzdechla a přivinula se k manželově rameni. „Jak jsem byla sobecká a zaslepená,“ zahuhlala.

„Ty?“ divil se Zachariáš. Zamilovaně ji políbil na tvář. „Vždyť ty jsi anděl.“

„Já?“ otázala se Holly kysele. „Za celý svůj život jsem nikomu nepomohla, ale ty… Podařilo se ti toho tolik, a nikdo to neocení…“

„Netoužím po uznání.“ Setřásl ženu z klína a vlepil jí na omluvu hubičku.

„Co tedy chceš?“ vyptávala se s potutelným úsměvem.

Sklonil se k drobnému kotníku ukrytému v záplavě sukní a sunul se výš.

„To by ti snad mělo být jasné, ne?“

Přesto měl Zachariáš do svatého daleko. Aby dosáhl svých cílů, neštítil se ošemetných manipulací. Holly takové jednání popuzovalo, na druhou stranu je občas shledávala zábavným. Jako když v závěru společenské sezony obdrželi pozvání od hraběte a hraběnky Glintworthových. Tato zpráva Bronsonovy zcela zaskočila, jelikož lord Wrey, hrabě z Glintworthu, patřil k významným členům smetánky. Zachariáš byl naopak velice neblaze proslulý,

což předem vylučovalo dostat se na seznam pečlivě vybíraných hostů. Pravdou však zůstávalo, že pokud by se Bronsonovi jednou ocitli v nejvyšší společnosti, nemohli by je ostatní příslušníci aristokracie šmahem odmítat a vylučovat z podobných plesů.

Když Holly ukazovala pozvánku manželovi, trošku se kabonila. Odpočíval v hudebním salonku, zatímco Rose břinkala do kláves malého mahagonového piana, které sem pro ni nevlastní otec nechal dopravit. Z nějakého důvodu se mu úporná dětská snaha o zvládnutí stupnic zamlouvala a příšerné zvuky ho nepopuzovaly, takže vydržel naslouchat Roseinu muzicírování dokonce dvakrát týdně.

„Právě se dostavil poslíček a přinesl tohle.“ Holly předala manželovi obálku. Zachariáš se tvářil, jako by kakofonie děsivých zvuků linoucí se z nástroje připomínala andělský chór.

„Co je to?“ Pohodlně se opřel v židli, zatímco holčička se pustila s vervou do hlučného repete.

„Pozvánka od hraběte Glintwortha na víkend na venkově.“ Holly si manžela podezřívavě měřila. „Nemáš s ní něco společného?“

„Proč se ptáš?“ odvětil Zach až příliš blazeované.

„Protože neexistuje jediný důvod, proč by nás tam měli chtít. Glintworth je ten největší snob, jehož nosí tato země. Do svého sídla by nás rozhodně dobrovolně nepozval. A na ples už vůbec ne! Podle jeho názoru nemají lidé jako my ani nárok vidět, jak mu sluhové pucují boty.“

„Ledaže by…,“ bručel Zachariáš. „Ledaže by ode mě něco chtěl.“

„Poslechni si tohle, strýčku Zachu,“ nařizovala Rose. „Je to můj nejlepší kousek!“ Piano pod prsty rozohněného děvčátka jenom vibrovalo.

„Poslouchám, princezno,“ ujistil ji Bronson a znovu se obrátil k Holly.

„Však brzy uvidíš, má lásko, že smetánka bude časem nucena velkoryse přehlédnout moje drobná pochybení. Na to, aby mě mohla přehlížet, obchoduji s příliš velkým počtem jejích členů. A další se nabízejí. Chvíli to potrvá, ale nakonec všichni pochopí, že i přátelství má svoji cenu.“

„Zachariáši Bronsone!“ děsila se Holly. „Nechceš mi tím snad naznačit, že jsi hraběte a hraběnku Glintworthovy nějak přinutil, aby nás pozvali?“

„Dal jsem ji na vybranou,“ přiznal muž důstojně. „Pravdou zůstává, že Glintworth je až po uši v dluzích. Už několik měsíců mě prosí, abych mu dohodil nějaké výnosné investice…“ Odmlčel se, aby pyšné interpretce hlasitě zatleskal za poněkud nelibozvučné provedení Tří slepých myšek a potom se obrátil zpátky k manželce. „Vlastně mě pronásledoval jako teriér potkana.

Žebronil, aby se směl podílet na financování železnice, kterou hodlám stavět. Řekl jsem mu na rovinu, že mu dám pořádný kousek koláče, ale na oplátku očekávám, že mi jako čestný džentlmen veřejně projeví své přátelství. Očividně přesvědčil svoji choť, že je v jejich nejlepším zájmu poslat nám jednu z pozvánek.“

„Takže jsi jim dal na vybranou – buď nás pozvou, nebo se zruinují.“

„Takhle otevřeně jsem jim to rozhodně neřekl.“

„Zachariáši, ty jsi ale nestyda!“

Spokojeně se zakřenil. Líbilo se mu, jak se manželka ježí. „Děkuji za uznání.“

„To neměla být lichotka! Předpokládám, že kdyby někdo tonul v tekutém písku, nejprve bys z něj vymámil potřebné sliby a teprve potom bys mu hodil záchranné lano.“

Muž zamyšleně pohodil rameny. „To je přirozená výhoda majitelů záchranných lan, drahoušku.“

A tak se zúčastnili víkendového setkání vybrané smetánky. Šlechta je přijímala s chladnou zdvořilostí a okázale jim dávala najevo, že sice nejsou vítáni, ale také se jich nikdo nebude okatě stranit. Zachariášův odhad se ukázal být správný. Obchodoval s mnohými aristokraty, kteří mu dlužili laskavost, a za žádnou cenu by neriskovali, že si Bronsona poštvou proti sobě. Člověk sice může shrábnout tučné dědictví, ale pokud mu chybí hotovost k údržbě majetku a k vedení života na úrovni, o nastřádané jmění tak jako tak brzy přijde. Čas se nezastavil a rozvoj kráčel kupředu mílovými kroky. Zemědělství nevynášelo tolik jako rodící se průmysl. Mnozí urození lidé byli nuceni rozprodávat po generace spravovaná panství, aby měli něco na útratu. Těm, kteří se spojili se Zachariášem Bronsonem, takové starosti nehrozily.

Kdysi by Holly přezírání ze strany bývalých přátel trápilo, dnes k němu však kupodivu zůstávala lhostejná. Věděla, co se o ní povídá. Zlé jazyky tvrdily, že byla Bronsonovou milenkou už před sňatkem, musela se za něj provdat, jelikož je těhotná, a že si ho stejně vzala jenom pro peníze, a tím pádem příšerně společensky klesla, jelikož se provdala pod svoji úroveň. Přesto pro ni pomluvy a opovrhování pranic neznamenaly. Podobaly se tenkým šípům stříleným proti těžkooděnci. Holly si nikdy dřív nepřipadala tolik ochraňovaná, opečovávaná a milovaná. Zdálo se jí, že nezměrné štěstí každým dnem vzrůstá.

Ulevilo se jí, když Zachariáš zmírnil strhující životní tempo. Třebaže se neustále něčím zaměstnával a energie z něj jenom sršela, neunavoval ji, jak se

z počátku obávala. Dokonce i Paula si všimla pozitivní proměny svého syna. Matku těšilo, že nyní spí osm hodin na místo obvyklých šesti a tráví večery doma. Zachariáš se po léta choval, jako by sváděl každodenní bitvy. Konečně nalezl klid a začal pohlížet na svět kolem sebe jinýma očima.

Méně pil a ani v soukromí to s prací nepřeháněl. Smlouvám a účtům se věnoval jen pár hodin, zato odpoledne trávil se ženou a vyženěnou dcerkou. Pořádali pikniky nebo se projížděli v otevřeném kočáře. Zakoupil hezoučkou jachtu, aby mohli připravovat večírky na vodě. Navštěvovali divadelní představení v Drury Lane a plánovali, jak stráví léto na brightonském pobřeží, kde si pořídili „chaloupku“ s dvanácti pokoji. Přátelé Zachariáše často popichovali. Poukazovali na udivující skutečnost, jaký se z něho vyklubal domácí typ. Bronson se narážkám jen smál a otevřeně přiznával, že nezná nic lepšího než trávit čas s Holly a Rose, čímž vnesl mezi členy vyšších vrstev další zmatek. Ti totiž všeobecně zastávali názor, že přílišné obskakování manželek a dětí je pod mužovu úroveň. Ovšem netroufli by si Zachariáše kritizovat nahlas. Pouze mu jeho nepochopitelné chování pomyslně přičetli k tíži jako další z jeho nechutných výstřelků. I samotnou Holly udivovalo, jak je jí manžel oddán. Blažila ji závist kamarádek, které se naoko vesele dotazovaly, jaký kouzelný nápoj lásky mu připravuje, že se jí tak drží.

Zachariáš zval známé často na večeři. U stolu se scházeli politikové, právníci a bohatí obchodníci, čili společnost, na niž Holly nebyla zvyklá. Bez zábran spolu hovořili o penězích, kupčení, politických záležitostech a podobných tématech, jež byla ve šlechtických jídelnách přísně zapovězena. Tito hosté Holland připadali jako cizinci – občas hrubí a neotesaní, přesto fascinující.

„Taková sebranka!“ vydechla ulehčením jednoho večera, když se poslední z návštěvníků konečně odporoučel. Kráčeli s manželem do své ložnice, Zachariáš držel Holly kolem pasu. „Ten pan Cromby s panem Whittonem by sotva obstáli ve slušné společnosti.“

„Já vím.“ Muž poníženě sklonil hlavu, ale Holly neušlo, jak se darebácky šklebí. „Kdykoliv je pozoruji, uvědomím si, jak jsem se od našeho prvního setkání změnil.“

Žena se pochybovačně uchichtla. „Ujišťuji vás, pane,“ dobírala si svého chotě vážným hlasem, „že jste z nich nejhorší.“

„Proto jsem si najal vás, dámo,“ opáčil líně, „abyste mě napravila.“ Postavil se o schod níž než Holly, aby se obličeji ocitli na stejné úrovni.

Manželka ho objala kolem krku a políbila na špičku nosu. „Jenomže já

nechci. Miluji tě takového, jaký jsi, můj nepolepšitelný, všemi mastmi mazaný mužíčku.“

Vášnivě se přisál ke smyslným ústům. „Rozhodl jsem se, že se stanu ještě vynalézavějším.“ Jemně Holly hubičkoval po bradě a lících. „A z toho důvodu vás dnes večer žádný džentlmen v posteli nenavštíví, milady.“

„Jinými slovy – typický domácí obrázek,“ bručela Holly, náhle však vyprskla smíchy. Zachariáš si ji přehodil přes rameno a nesl po schodech vzhůru. „Postav mě okamžitě na zem, Zachu! Chováš se jako barbar. Vždyť nás někdo uvidí!“ Nedbaje na manželčiny protesty, pronesl ji Bronson kolem ohromené hospodyně a zamířil ke svému pokoji, kde manželku škádlil a pokoušel ještě několik hodin. Přinutil ji řičet smíchy, hrát si, z legrace se prát i vzdychat blahem. Nakonec se s Holly něžně miloval a šeptal do tmy slůvka vyznání. Sliboval, že ji bude navěky milovat. Mírou své lásky a oddanosti Holly zaskočil. Nechápala, proč je jí natolik oddán. Jí, zrovna jí, která je tak zoufale obyčejná. „Takových, jako jsem já, jsou stovky,“ zamumlala někdy k ránu a lechtala přitom Zachariáše na krku rozpuštěnými vlasy. „Prošly stejnou výchovou, některé mají dokonce honosnější tituly než já a mnohem půvabnější obličeje a dokonalejší postavy.“

Vycítila, že se Zachariáš usmívá. „Co se mi to pokoušíš říct? Že bys byla radši, kdybych se oženil s nějakou jinou?“

„Přirozeně že ne.“ Káravě ho zatahala za ochlupení na hrudi. „Jenom se domnívám, že nejsem taková hvězda, za jakou mě máš. Mohl bys mít každou dámu, na kterou ukážeš prstem.“

„Jenomže já chci jenom tebe. Snil jsem o tobě a přání se mi splnilo.“ Něžně si pohrával s dlouhými loknami. „Upřímně řečeno, jsem tak zatraceně šťastný, až z toho mám někdy strach. Připadám si, jako bych po nekonečném pinožení pokořil horu.“

„Dostal ses na samý vrchol a máš strach, že tě z něj někdo srazí dolů?“ tázala se s pochopením Holly.

„Něco takového.“

Přesně chápala, co Zach cítí. Z podobného důvodu jej kdysi sama odmítla. Bála se, že svým rozhodnutím víc ztratí, než získá. Ochromující strach zatarasil cestu, po níž se toužila vydat. „Neboj se, to nehrozí,“ zašeptala a políbila muže na rameno. „Vychutnáme si každičkou společnou vteřinu. A zbytek světa nám může být ukradený.“

Jednoho dne Holly navštívila spolek, jejž založily urozené dámy na

podporu chudých dětí. Zachariáš jim poskytl štědrý finanční dar a požádal manželku, zda by diskrétně nezjistila, jak s ním dobrodějky naložily. Čím víc se Holly zapojovala do práce skupiny, tím byla z dobrovolnické činnosti nadšenější. Uvědomila si, že samotné peníze nestačí. Členky spolku pořádaly dobročinné bazary, braly se za uzákonění právních norem pro sociálně slabé a snažily se zajistit pomoc pro početné sirotky, jejichž rodiče zabila epidemie tyfu a souchotin. Když si odhlasovaly, že sestaví prohlášení, popisující podmínky dětí pracujících v továrnách, Holly se nabídla, že se k nim připojí. Následujícího dne dámy společně navštívily manufakturu na výrobu košťat, jež patřila k těm nejotřesnějším příkladům zneužívání dětí. Holly si uvědomovala, že by Zachariáš s podobným podnikem nesouhlasil, a proto mu cíl cesty zatajila.

Třebaže se v duchu připravila na nejhorší, bída, již spatřila, ji zaskočila. Rozpadající se barabizna byla špinavá, špatně odvětrávaná a lopotící se děti věkem jistě nepřekročily desátý rok. Holly vyděsil pohled na vychrtlá tělíčka, vyhaslé oči a neustále se míhající drobné ruce, jimž někdy chyběly články prstů. Za úrazy mohly ostré nože, jimiž mladí dělníci zařezávali snopy proutí.

„Jsou to sirotci,“ vysvětloval jeden z dospělých zaměstnanců. „Nahnali je sem z několika chudobinců. Přes den pracují a v noci spí v temné světnici přímo u továrny. Vázání pometel se věnují čtrnáct hodin denně. Někdy i víc. Po vyčerpávající námaze dostávají za odměnu drobet jídla a mizerné šaty. A taky pár pencí.“

Otřesené dámy z výboru se vyptávaly, dokud se neobjevil správce a nevykázal je ven. Avšak v tu dobu už věděly, co potřebovaly znát. Posmutnělá, ale plná odhodlání se Holly toho dne vrátila domů a okamžitě sepsala zprávu, kterou hodlala přednést na dalším zasedání výboru.

„Unavená?“ vyzvídal u večeře Zachariáš. Neušlo mu napětí zapsané v manželčině tváři.

Holly pouze přikývla. Mrzelo ji, že mu zatajila, jaké místo dnes navštívila. Byla si však jistá manželovou nelibostí, a proto se rozhodla nechat si veškeré zážitky pro sebe.

Bohužel Zachariáš se o tajném výletu doslechl hned následujícího rána. Svěřil se mu kamaád, jehož choť se výpravy rovněž zúčastnila. Želbohu onen známý se také neopomněl zmínit o skutečnosti, že neblaze proslulá manufaktura leží v nebezpečné části města, poblíž uliček honosících se názvy typu: Čubčí alej, Nebožtíkův dvůr nebo U Panenské blány.

Manželova reakce Holly zaskočila. Jakmile Zachariáš dorazil domů, zle na

ni uhodil. Holly si nešťastně uvědomila, že ho nerozladila, ale přímo navztekala. „Hergot, Holly! Nikdy by mě nenapadlo, že jsi tak pitomá! Vlezeš společně s těmi slepičími mozky do chatrče, která vám klidně mohla spadnou na hlavu! Vím dobře, jak to tam vypadá, a nevpustil bych dovnitř ani svého psa, natož svoji ženu! Dobrý bože, když si pomyslím, v jaké společnosti ses octla! Tušíš vůbec, co tam žije za pakáž? Krev se mi z toho bouří! Na každém rohu se poflakují opilci a zhýralí námořníci. Umíš si představit, jak by to dopadlo, kdyby si některý z nich vzal do palice, že si zašpásuje se šťabajznou, jako jsi ty?“ Děsivá představa jako by mu vyrazila dech, takže se náhle odmlčel. Holly se chopila příležitosti a začala se hájit.

„Nebyla jsem tam sama a…“

„Já vím. Hlídaly tě dámy,“ vydechl zoufale. „Bezpochyby ozbrojené slunečníky. Co myslíš, jak by se asi zachovaly, kdybyste narazily na bandu nalitých hrdlořezů?“

„Potkaly jsme jen hrstku neškodných chlapíků ze sousedství,“ bránila se Holly. „Vždyť ty jsi v podobném prostředí vyrůstal, takže se od tebe zase tolik nelišili.“

„Jenže tenkrát bych ti dokázal pořádně pocuchat peří, má drahá,“ přiznal ochraptěle. „Nedělej si iluze. Skončila bys přitisknutá čelem ke zdi nějakého stavení a se sukněmi vykasanými až k pasu. Skutečně se divím, že si tě včera nepodal nějaký nadraný mořský vlk.“

„Přeháníš,“ hlesla kurážně, ale tím jenom přilila oleje do ohně.

Zachariáš nepřestával Holly kázat. Občas jí zmítal vztek, někdy se cítila dotčená. Manžel překotně vyjmenovával, jaké choroby mohla cestou chytit, a barvitě popisoval nechutnou havěť, kterou se to ve vykřičené čtvrti jen hemží. Náhle Holly nemohla vystát jediné další slovo.

„Už dost!“ vykřikla hněvivě. „Je mi jasné, že nesmím podniknout vůbec nic, aniž bych tě nejprve požádala o svolení. Chováš se ke mně jako k dítěti a jednáš se mnou hůř než diktátor.“ Uvědomovala si, že poněkud přehání, ale v zápalu hádky se o to nestarala.

Mužova zlost pojednou vyprchala. Díval se na ženu tajuplným pohledem. Dlouho nic neříkal. A když se znovu ozval, překvapivě se otázal: „Ale Rose bys na takové místo nikdy nevzala, že ne?“

„Pochopitelně že ne! Vždyť je to ještě dítě, zatímco já jsem…“

„Celý můj život,“ doplnil tiše. „Ty jsi celý můj život. Pokud se ti něco stane, drahá, nezůstane mi vůbec nic.“

Holly si znenadání připadala nicotná, malicherná a ve světle manželových

obvinění i sobecká. Přitom všechno myslela dobře. Na druhou stranu si uvědomovala rizika podobné návštěvy, a tak ji před manželem tajila. Spolkla proto další argumenty, které se jí draly na jazyk, a zadívala se na vzdálený bod na stěně. Nešťastně se mračila.

Zaslechla, kterak Zachariáš zaklel. Ošklivý výraz ji přinutil nesouhlasně zkřivit tvář. Všiml si toho. „Když mi teď něco slíbíš, neřeknu už ani slovo.“

„Ano?“ zeptala se ostražitě.

„Přísahej, že už nevstoupíš nikam, kam bys s čistým svědomím nezavedla Rose. V nejhorším případě mě vezmi s sebou.“

„To není špatný návrh,“ přiznala chmurně. „Dobrá, slibuji.“

Zachariáš krátce přikývl a pevně semkl rty. Holly došlo, že poprvé uplatnil manželskou autoritu. Nicméně zvládl situaci zcela jinak, než by si poradil George. Ten by jistě vytyčil mnohem přísnější hranice, třebaže by s chotí jednal přímo v rukavičkách. Za těchto okolností by George nepochybně trval na tom, že Holly musí výbor okamžitě opustit. Opravdové dámy, zdůraznil by, nedělají nic víc, než že přinesou chudině v košíku polévku či nějakou tu zavařeninu. Maximálně mohou něco ušít pro dobročinný bazar. Zachariáš, navzdory všemu tomu vzteku a burácení, po ní naopak žádal velice málo a netrval na naprosté poslušnosti. „Omlouvám se,“ zahuhlala poněkud ztěžka.

„Nechtěla jsem ti přidělávat starosti.“

Přijal pokání a krátce přikývl. „Starosti jsi mi nepřidělala,“ ujistil ji. „Když jsem se doslechl, kam ses vydala, vyděsil jsem se k smrti.“

Přestože se hádka přehnala a ovzduší pročistilo, Holly si uvědomovala jisté přetrvávající napětí. Tu noc ji Zachariáš poprvé nenavštívil. Neustále se převracela v lůžku, budila se ze spaní a s nelibostí shledávala, že je stále sama. Ráno vstávala levou nohou, byla mrzutá, pod očima se jí usadily černé kruhy. K dovršení všeho zklamání se dověděla, že Zachariáš odjel brzy ráno do města, aby pracoval ve své kanceláři. Z Holly jako by se vytratil všechen život. Ani jídlo jí nechutnalo. Poté, co se dlouze studovala v zrcadle a kriticky hodnotila svůj mátožný zjev, dáma přemítala, zda nemohl mít manžel pravdu. Co když doopravdy chytila nějakou příšernou nemoc?

Později odpoledne se odebrala do svého pokoje, zatáhla závěsy, aby se jimi neprodral ani paprsek světla, a vklouzla do postele. Vyčerpáním okamžitě usnula. Když se probudila, seděl u lůžka Zachariáš.

„Kolik je hodin?“ ptala se ospale, zatímco se pokoušela zvednout na loktech.

„Půl osmé.“

Uvědomila si, že dřímala déle, než původně zamýšlela, a unaveně si vzdychla. „Čekáte na mě s večeří, co? Ach, musím…“

Zachariáš ji chvatně utišil a vtiskl zpátky do polštářů. „Migréna?“ zašeptal. Zavrtěla hlavou. „Ne. Byla jsem jen utahaná. V noci jsem špatně spala.

Chyběl jsi mi.“

Měkce se rozesmál. Vstal, rozepnul si kabátec a odhodil jej na podlahu. Potom sáhl po vázance. Manželovo podmanivé brumlání rozléhající se zšeřelou ložnicí způsobilo, že Holly přejel po zádech mráz. „Nechám ti přinést jídlo na pokoj.“ Vzduchem prolétla bělostná košile a snášela se k zemi. „Ale až později,“ dodal na vysvětlenou, přičemž se překotně zbavoval zbytku šatů, aby se co nejdříve octl s Holly v posteli.

Během následujících čtrnácti dnů se Holly necítila ve své kůži. Únava jako by se jí usadila až v kostech. Ať žena spala či odpočívala sebevíc, nedokázala se únavy zbavit. Musela se přemáhat, aby z ní vyzařovala obvyklá dobrá nálada. K večeru se vždycky cítila podrážděná a sklíčená. Začala ztrácet na váze, což se jí zpočátku zamlouvalo. Později však nabyla ztrhaného výrazu, jenž jí rozhodně nepřidával na kráse. Poslali pro rodinného lékaře, ale ten neshledal nic nepatřičného.

Zachariáš se kolem ní bez přestání točil a zahrnoval manželku láskou a péčí. Trpělivě jí přinášel sladkosti, knihy a veselé obrázky. Když přestala mít zájem o milování, uchýlil se k jiným důvěrnostem. Choval se k ní jako k vymodlenému dítěti. Něžně ji koupal a do vysušené pokožky vtíral vonné krémy. Doktoři si u nich začali podávat dveře, žádný však nebyl schopen stanovit správnou diagnózu. Všichni se uchylovali k termínu úbytě, jejž felčaři s oblibou používali v případech, kdy se ocitli s rozumem v koncích.

„Nechápu, proč jsem pořád tak vyčerpaná,“ fňukala Holly jednoho večera, když jí Zachariáš kartáčoval před krbem dlouhé vlasy. V dobře vytopené místnosti bylo dusno, Holly se přesto chvěla zimou. „Pro úbytě není důvod. Vždycky jsem byla naprosto zdravá, nikdy dřív jsem netrpěla ničím podobným.“

Hřeben se na chvíli zastavil, poté se znovu rozběhl po hedvábných loknách. „Řekl bych, že nejhorší už máš za sebou,“ odvětil manžel. „Dneska vypadáš o poznání lépe.“ Potom se pustil do slibování. Vyjmenovával, co všechno společně podniknou, až se Holly bude znovu cítit silnější. Hovořil o dobrodružných cestách a exotických místech, která by jí rád ukázal. Usnula stočená manželovi v klíně. Usmívala se ze spaní.

Ráno se Hollyin stav zhoršil. Třásla se horečkou. Sotva vnímala mužova

vlídná slova a Pauliny chladné prsty, tisknoucí jí k čelu studený obklad. Přesto se jí zmocnil pocit, že kdyby ji tchyně nepřestávala omývat, shoří na prach. Slyšela se cosi mumlat, třebaže jí samotné nedávala slova smysl. Občas se jí vědomí vyjasnilo a v tu chvíli zaprosila. „Pomozte mi, maminko. Nepřestávejte, prosím…“

„Drahoušku Holly,“ dolehl k ní Paulin něžný hlas. Tchyně ji dál neúnavně ochlazovala a konejšila. Nemocná blouznila. Skrze zastřenou mysl k ní dolehla manželova slova. Chrlil na služebnictvo rozkazy, posílal pro doktora. Rozpoznala, že Zachariáš je strachy bez sebe. Děsil se možnosti, že by mohl ženu ztratit. Holly by ho ráda ujistila, že se určitě uzdraví. Rmoutilo ji, že Zachariáš kvůli ní tolik trpí. Avšak nemohla učinit víc než mátožně doufat v to nejlepší. Zevnitř ji spaloval přeukrutný žár. Zvolna ji na-hlodával a tavil. Představovala si, že z ní nezbude nic než prázdná skořápka.

Dostavil se nový lékař. Mladý blondýn nemohl být o moc starší než jeho pacientka. Holly, od mládí uvyklá důstojným šedovlasým pánům s licousy, popřípadě bradkou, chrlícím moudrosti, v duchu pochybovala, zda jí bude pohledný mládeneček, doktor Linley, něco platný. Vzápětí ji však přesvědčil o svých schopnostech. Už v průběhu vyšetření měla pocit, že ji díky lékařově přítomnosti blouznění opouští, jako když slunce zažene bouřkové mraky. Překvapivě ji uklidnilo, když jí Linley s lehkou břitkostí „předepsal“ kalíšek brandy a nechal poslat do kuchyně pro silnou polévku. Trpělivě pacientce vysvětloval, že musí jíst. Jen tak získá sílu potřebnou k přežití. Potom vyšel z pokoje, aby si pohovořil se Zachariášem, čekajícím za dveřmi.

Nakonec se manžel objevil u lůžka nemocné. Natáhl se po židli a pohodlně se usadil.

„Ten doktor Linley se mi líbí,“ drmolila Holly.

„Tušil jsem to,“ odvětil muž suše. „Když jsem toho zajíce spatřil poprvé, málem jsem ho vyhnal. Vpustil jsem ho k tobě pouze proto, že se ve městě těší vynikající pověsti.“

„Výborně.“ Holly zvedla vyčerpaně ruku, aby dala Zachovi na vědomí, že ji řeči na téma felčarova zjevu nezajímají. „Připouštím, že je celkem pohledný… Pokud tedy dáma dává přednost zlatovlasým Adonisům.“

Zachariáš se vděčně zakřenil. „Ty naštěstí preferuješ tmavovlasého Háda.“ Prudce vydechla, což se dalo s trochou fantazie považovat za smích. „Za těchto okolností… považuji zmínku o vládci podsvětí… za více než vhodnou,“ žertovala Holly s vypětím všech sil. Bedlivě studovala manželův obličej. Tak jako vždycky se tvářil sebejistě, jen nápadnou bledost nedokázal

skrýt. „Jaký je tedy verdikt doktora Linleyho?“ šeptala ochraptěle.

„Ošklivý případ chřipky,“ odvětil věcně. „Když budeš pořádně odpočívat a hodně jíst, tak to sice ještě chvilku potrvá, ale…“

„Je to tyfus,“ skočila mu Holly s námahou do řeči a na rtech se jí rozlil nejistý úsměv. Doktor Zachariášovi nepochybně poradil, aby jí zatajil pravdu. Bál se, aby pacientka nepropadla beznaději. Zvedla vychrtlou, voskově nažloutlou paži a ukázala chotí růžovou skvrnu na lokti. „Na hrudi a břiše mám další. Takové měl i George.“

Zachariáš umanutě civěl na podlahu, ruce zabořené v kapsách. Zdálo se, že přemýšlí. Když k ženě znovu pozvedl zrak, rozeznala v jeho očích záblesk strachu. Chlácholivě zamručela. Ukázala na matraci po svém boku. Zvolna si sedl a položil hlavu na Hollyina povadlá prsa. Churavějící choť ho objala kolem širokých ramen a pošeptala mu do ucha: „Já se uzdravím, miláčku.“

Celý se zachvěl. Bleskově se však ovládl a narovnal se. Pozoroval nemocnou s neupřímným úsměvem. „Samozřejmě,“ hlesl.

„Pošli Rose pryč. Musíme ji ochránit před nákazou,“ špitala Holly. „Odvez ji na venkov k mým rodičům. A matku s Elizabeth také.“

„Do hodiny budou pryč. Kromě matky. Trvá na tom, že se o tebe postará.“

„Riskuje,“ hlesla. „Přemluv ji, Zachariáši.“

„Bronsonovi mají zatraceně tuhý kořínek,“ culil se. „V brlozích, kde jsme kdysi pobývali, byly epidemie na denním pořádku. Spála, tyfus, cholera…“ Ledabyle mávl rukou, jako by odháněl komára. „Z nás se žádný nenakazí.“

„Ještě nedávno bych tvrdila totéž.“ Přinutila rozpraskané rty k úsměvu.

„Nikdy jsem doopravdy nestonala. Proč zrovna nyní? Nechápu to. Týdny jsem ošetřovala churavějícího George a nepocítila jsem jediný příznak.“

Zmínka o zesnulém choti způsobila, že Zachariáš pobledl ještě o něco víc. Holly chápala jeho obavy. Děsil se možnosti, že jeho žena dopadne jako ubohý George. „Neboj se, já se z toho dostanu,“ chlácholila ho. „Jenom si potřebuji odpočinout. Vzbuď mě, až mi donesou tu polévku. Sním ji do poslední kapky, abych ti dokázala, že…“

Jenže na vývar nedošlo. Dostavily se horečky a blouznění. Svět se rozpustil v nesnesitelném žáru. Zmučená mysl se marně pokoušela prolomit žhnoucí zdi, jež ji obklopovaly. Holly zůstala bezmocně viset v pálícím prostoru beze slov, kde se ozývalo jen chroptění, deroucí se z jejího vyschlého hrdla. Vlastní sténání ji unavovalo, avšak neuměla je potlačit. Vyčerpala veškerou svoji sílu, nedokázala se ovládat, neměla ponětí, zda je noc, či den.

Občas vycítila Zachariášovu přítomnost. Chytala se jeho obrovitých tlap

jako tonoucí pomyslného stébla a nechala se unášet konejšivými slovy, zatímco tělo drtila nesnesitelná strázeň. Manžel jí připadal silný, nezlomný, mocný. Nadarmo se snažila z něho načerpat chybějící energii. Nedokázal se s ní rozdělit o svoji vitalitu, nemohl ženu spasit před strašnými mukami. Holly sváděla svoji soukromou bitvu a vzdáleně si uvědomovala, že ztrácí vůli žít. Toužila po tom, aby všechno konečně skončilo. Stejně jako George. I jeho tyfus zbavil zdánlivě nevyčerpatelné zásoby optimismu, dostavil se okamžik, kdy už se nedokázal dál rvát o přežití. Teprve nyní pochopila, jak nerovný zápas tehdy sváděl, v jak obtížné situaci se octl. Také se skoro vzdala. Avšak stačilo pomyslet na Zachariáše a Rose, a znovu zmobilizovala své síly. Ale byla tak vyčerpaná… Rozervaná bolestí, která ji odváděla od milovaných blízkých.

Tři týdny strávila upoutána na lůžku. Jednadvacet dní, které se Zachariášovi slily v proud nekonečné únavy a zoufalství. Horší než manželčino blouznění mu připadaly chvíle, kdy byla při smyslech, mile se na něho usmívala a vyznávala mu lásku. Vyčítala mu, že špatně jí a málo spí. Nabádala ho, aby se o sebe lépe staral. Přitom mu neopomněla připomenout, že se jí určitě brzy uleví. Jak dlouho ještě? Tyfus nikdy netrvá déle než měsíc. Sotva se Zachariáš nechal přesvědčit, že se vše obrací k lepšímu, znovu se dostavil nápor horečky a manžel propadal hlubší beznaději než předtím.

Ke svému překvapení občas nalezl u talíře s jídlem složené noviny. Jakmile si několikrát bezmyšlenkovitě kousl do chleba či ovoce, přelétl očima titulní stránku. Udivilo jej, že svět se točí dál, jako by se vůbec nic nestalo. Nechápal, jak mohou události zvolna plynout, politikové rozhodovat, společnost se bavit na plesech a večírcích, když u něho doma došlo k takové katastrofě. Ne že by ostatní o ničem nevěděli. Ledva se známí doslechli o Hollyině nemoci, začaly jim docházet soucitné listy.

Zdálo se, že každý – ať už z vyšších kruhů či z řad prostých občanů – chce churavé paní vyjádřit svoji účast a podporu. Aristokraté, kteří zpočátku novomanželi okázale pohrdali, se nyní mohli přetrhnout, aby jim projevili podporu. Čím déle Holly stonala, tím byla mezi lidmi populárnější. Kdekdo se prohlašoval za jejího nejbližšího přítele. Banda zatracených pokrytců, pomyslel si zasmušile Zachariáš, když přejížděl očima po hale zaplněné barevnými kyticemi, košíky plnými zavařenin a ovocných likérů, dózách se sušenkami a stříbrných podnosech s navršenými kartami s přáním brzkého uzdravení. Navzdory nakažlivému onemocnění se dokonce dostavilo několik návštěv, které Zachariáš s radostí poslal pryč. Do domu vpustil jediného člověka. Věděl, že se určitě dostaví – lorda Blakea, hraběte z Ravenhillu.

Příchozí si u domácího pána nevědomky šplhnul tím, že ne-přivlekl další neužitečný košík či uvadající kvítí. Jednoho rána se zkrátka dostavil bez ohlášení. Návštěvníkovy blond vlasy se v pochmurné vstupní hale nepatřičně leskly. Zachariáš neměl Ravenhilla rád. Nedokázal mu odpustit, že se stal jeho sokem v lásce. Přesto mu byl svým způsobem vděčný. Holly mu totiž prozradila, že právě lord Blake ji nabádal, aby následovala hlas svého srdce a nelpěla na unáhlené přísaze, dané umírajícímu muži. Bronson si uvědomoval, že právě Ravenhill mohl Hollyino rozhodování řádně ztížit. Svým džentlmenským přístupem však ženě situaci značně usnadnil, za což mu byl Zachariáš vděčný.

Host k němu přistoupil a potřásl mu rukou. Nepřestával si ho pátravě prohlížet. Z šedivých očí se nedalo nic vyčíst. Bedlivě klouzaly po Záchově ztrhané tváři a pohublé postavě. Potom si Ravenhill zadumaně promnul bradu, jako by řešil zapeklitý problém. „Prokrista,“ zašeptal nakonec. Domácí v tu chvíli přesně věděl, o čem přemýšlí. Kdyby Holly nevězela jednou nohou v hrobě, nebyl by její muž takhle zničený. Umírala.

„Běžte za ní nahoru, pokud chcete,“ zabručel Zach.

Ravenhillova aristokratická ústa zkřivil hořký úsměv. „Já nevím,“ přiznal upřímně téměř neslyšitelným hlasem. „Netuším, zda tím dokážu projít podruhé.“

„Potom dělejte, jak myslíte.“ Zachariáš se od muže prudce odvrátil. Nedokázal vystát jeho zmučený pohled, záblesk strachu čišící mu z očí. Netoužil po vzpomínání na lepší časy ani o otřepané fráze. Bronson všem v domě ledově přikázal, aby se zdrželi pláče a ostatních výlevů emocí, jinak je okamžitě vykáže z rezidence. Nato se v sídle rozhostila podivně klidná, stísněná atmosféra.

Zachariáš se nestaral, co si ubohý Ravenhill sám počne v neznámé budově. Pán domu se bezcílně potuloval po chodbách, až dorazil do tanečního sálu. Panovalo tu příšeří, okna zakrývaly těžké závěsy. Odtáhl jednu sametovou drapérii stranou. Na naleštěnou podlahu dopadly šikmé sluneční paprsky, stěna pokrytá zelenou hedvábnou tapetou se zaleskla. Muž nepřítomně civěl do vysokého zrcadla ve zlatém rámu a vzpomínal na chvíle, kdy jej Holly učila tančit a neustále mu dávala nějaké instrukce, zatímco on měl hlavu plnou vášnivé touhy. Už tehdy ji miloval.

Před očima mu pluly manželčiny hřejivě hnědé oči. Škádlily ho. Další zápasnické dovednosti v hodinách tance raději nezkoušejte, pane Bronsone. Nikterak nestojím o to, abyste mě místo k valčíku vyzval k pěstnímu souboji.

Zachariáš se zvolna sesunul na zem a opřel se zády o okno. Unaveně svěsil hlavu, přivřel oči a nechal se unášet vzpomínkami. Navzdory příšernému vyčerpání se nedokázal pořádně vyspat. Zakoušel nesnesitelná muka. Klid nacházel jedině na stráži u manželčina lůžka, když se mohl kdykoliv přesvědčit, že stále ještě dýchá, bije jí srdce a ústa ševelí útržky horečnatých snů.

Netušil, kolik uběhlo času. Pět minut, padesát? Náhle se z příšeří sálu ozvalo zavolání. „Bronsone!“

Zvedl hlavu a na prahu spatřil stát Ravenhilla. Ač pobledlý, tvářil se důstojně. Přímo nepřirozeně se ovládal. „Netuším, zda přežije,“ pravil stručně. „Sice nevypadá tak ztrhaně a vychrtle jako George ve stejné fázi choroby, ale vím, že ji čeká krize. Měl byste okamžitě poslat pro doktora.“

Zachariáš vylétl ze dveří dřív, než host stačil zavřít ústa.

Holly se vzbudila z překvapivě příjemného snu. Bolest pominula, horečka ustoupila, cítila se lehká a svěží jako už dlouho ne.

Ulevilo se mi, pomyslela si udiveně. Dychtivě se rozhlížela kolem sebe, aby se o své štěstí podělila se Zachariášem. Těšila se, až manželovi i dcerce poví, že utrpení uplynulých dní je definitivně pryč. Ke svému úžasu však zjistila, že je úplně sama a obklopuje ji slaná mlha, jaká se občas povaluje na pobřeží. Zaváhala. Netušila, jak se zde octla, ani kam jde, ale lákaly ji marnivé zvuky, ozývající se před ní. Zdálo se jí, že rozeznává zurčení vody, cvrlikání ptáků a šumění větru v korunách stromů. Kráčela kupředu. Cítila se plná síly a energie. Neproniknutelný opar se rozplynul. Uvědomila si, že ji obklopují svěže zelené kopce, svírající ve své náruči třpytící se modré jezero. Všude kvetly voňavé exotické rostliny. Zvědavě se k jedné z nich sklonila. Z růžově zbarvených plátků stoupalo omamné aroma. Chtělo se jí výskat radostí. Ach! Úplně zapomněla, jaké je zakoušet čirou radost a volnost. Připadala si jako malá. „Ocitla jsem se uprostřed nádherného snu,“ řekla si pro sebe.

„Víš, ono je to trošičku jinak,“ ozval se odněkud milý hlas.

Zmateně se otočila. Připadal jí důvěrně známý… Kráčel k ní jakýsi muž.

Prohlížel si ji chrpově modrýma očima, na které nikdy nezapomene.

„Georgei,“ vydechla.

Hollyina kdysi svěží, broskvově zbarvená pleť nabyla nafialovělého odstínu. Žena dýchala rychle a mělce. Horečka dostoupila znepokojujícího vrcholu. Pootevřené oči se upíraly do prázdna. V lehounké noční košilce a s přikrývkou shrnutou ke kotníkům nemocná vypadala jako dítě. Umírá,

pomyslel si otupěle Zachariáš. Nedokázal si představit, co přijde potom. Nezůstane mu žádná naděje, očekávání, radost či štěstí. Zemře společně s Holly. Trpělivě přešlapoval v koutě, zatímco doktor Linley manželku vyšetřoval. Dostavil se v doprovodu Pauly a Maude, které očividně měly co dělat, aby skryly hluboký smutek.

Lékař k muži po chvíli přistoupil. „V tomto stadiu onemocnění, pane Bronsone, využívají lékaři několika metod. Většina z nich by poslala vaši manželku okamžitě na věčnost. Ani já nejsem schopen udělat víc. Mohu jí však ulevit od utrpení.“

Zachariáš pochopil, na co felčar naráží. Linley mu nabízel, že Holly milosrdně předávkuje utišujícími léky, aby poslední bolestivé stadium choroby prospala. Přistihl se, že dýchá stejně rychle a mělce jako Holly. Vtom se ženino oddechování změnilo. Střelil k ní očima. Hollyin hrudník se trhaně zvedal a zase klesal. Manželka ztěžka lapala po vzduchu.

„Smrtelný chropot,“ zadrmolila Maude.

Zachariáš cítil, jak šílí pod náporem bezmoci. Nenáviděl doktorův klidný vyzývavý pohled. „Vypadněte,“ zachrčel. Nejraději by na přítomné vztekle vycenil zuby jako rozzuřené zvíře. „Nechte mě s ní o samotě. Vypadněte! Teď hned!“

Udivilo ho, když okamžitě poslechli. Paula, vzlykajíc do kapesníku, zavřela dveře. Zamkl je a přistoupil k manželčině lůžku. Klesl vedle ní na matraci a přes ženiny chabé nesouhlasné protesty ji popadl do náruče. „Půjdu za tebou i na onen svět, pokud budu muset,“ šeptal jí do ucha. „Nikdy se mě nezbavíš. Najdu tě, ať budeš na nebesích či v pekle. Klidně se pustím ještě dál.“ Zachariáš ze sebe bez přestání chrlil svou bolest. Vyhrožoval, vemlouval se, klel. Tiskl umírající k sobě tak pevně, jako by chtěl zastavit život unikající ze zmučeného těla. „Zůstaneš tu se mnou, Holly,“ přikazoval zoufale s tváří přitisknutou k zavlhlému planoucímu líčku. „Tohle mi nedělej! Setrvej tu se mnou, sakra!“ Když mu došla slova a ochraptělé hrdlo pálilo natolik, že nedokázal ani pípnout, svezl se k Holly na lůžko a mačkal obličej k její nehybné hrudi.

Vskutku, byl to George. Vypadal však poněkud jinak než za života. Zdál se mladší, celý zářil. Zdraví a vitalita z něho jen sršely. „Holly, miláčku,“ usmíval se, zjevně potěšený manželčiným údivem. „Nečekala jsi, že tě přijdu přivítat, vid?“

Přestože měla radost, že George znovu vidí, držela se zpátky. Z nějakého nejasného důvodu se ho bála dotknout. „Georgei. Jak je možné, že jsme zase

spolu? Já…“ Zvažovala situaci. Pocit štěstí se vytratil v okamžiku, kdy si uvědomila, že se nepohybuje ve světě, na nějž je zvyklá. „Ach,“ vydechla. V očích ji pálilo, přesto nevytryskly slzy. Naplnilo ji zoufalství.

George nachýlil hlavu a s porozuměním si ji prohlížel. „Ty ještě nejsi připravena, že?“

„Ne,“ pípla smutně. „Georgei, copak nemám na vybranou? Chci se vrátit zpátky. Hned teď.“

„Toužíš po žhavých okovech neduživého těla? Chceš se znovu rvát o každé nadechnutí? Proč raději nezůstaneš se mnou? Ukážu ti ještě nádhernější místa, než je toto.“ Povzbudivě natáhl ruku. „Pojď, půjdeme.“

Umanutě zavrtěla hlavou. „Ach, Georgei, nabízej si třeba tisíc rájů, stejně se nepohnu. Nemůžu… Víš, existuje totiž jeden muž, který pro mě moc znamená. Potřebuju ho.“

„Ano, já vím.“

„Opravdu?“ Překvapilo ji, že se na ni první choť nezlobí. „Georgei! Musím se vrátit k němu a Rose! Prosím tě, neměj mi to za zlé. Pochop, nikdy na tebe nezapomenu, ale… Zkrátka jsem se zamilovala!“

„Ano, já to chápu.“ Usmál se a k Hollyině úlevě nechal paži klesnout k boku. „Ode mě neuslyšíš ani slovo výčitky, má milá.“

Přestože necouvla ani o krok, náhle ji od manžela dělilo několik metrů.

„Našla sis spřízněnou duši,“ poznamenal.

„Ano.“ Zčistajasna ji osvítilo poznání. „Ano, patříme k sobě.“

„To jsem rád,“ zamumlal George. „Těší mě, že sis konečně uvědomila, jaké tě potkalo štěstí. Víš, když jsem sem přišel, litoval jsem pouze jediné věci. Promarnil jsem svůj život. Pro ostatní jsem nevykonal nic dobrého. Lidé se příliš soustředí na nepodstatné věci, Holly. Přitom záleží pouze na jediném – na lásce. Užívej si ji, dokud můžeš, má drahá.“

Otočil se a kráčel pryč. V Holly se bouřily emoce. „Georgei!“ zajíkla se.

Ráda by se ho zeptala na tolik věcí.

Zastavil se, otočil a zamilovaně na ni pohlédl. „Vyřiď Rose, že na ni dávám pozor.“

A potom zmizel.

Zavřela oči. Padala. Chvatně klesala zpátky do víru horka a bolesti. Do temnoty, kde na ni

dorážela divoká protivná slova a obtáčela ji jako řetězy. Zprvu ji vyděsila, potom pochopila jejich význam. Pohnula se. Vyzáblé paže odmítaly poslouchat. Připadaly jí jako ze železa. Po povznášejícím zážitku na nebesích,

kde se cítila lehoučká a plná života, Holly činilo potíže přijmout zpátky churavějící tělesnou schránku. Přesto cítila neskonalou vděčnost. Pochopila, že získala čas, který stráví na tomto světě se svými blízkými. Natáhla ruku a roztřesenými prsty umlčela Zachariášova ústa plašící smrt. Uvědomila si, jak se mu chvějí rty. „Pššt,“ vydechla. Ulevilo se jí, když truchlivá a nenávistná litanie konečně umlkla. Mluvení ji neskutečně bolelo, hlásky se vzpouzely. Přesto se přinutila ke smysluplnému projevu. „Mlč…, neumřu.“

Otevřela oči a zadívala se do Bronsonovy ztrhané tváře. Třeštil na ni udivené oči, na špičkách řas se leskly slzy. Pomaloučku jej hladila. Viděla, že se mu ulevilo a zvolna se vzpamatovává z přestálého šoku.

„Holly,“ špitl. Hluboký hlas se mu povážlivě třásl. „Řekni, že… zůstaneš.“

„Samozřejmě.“ Povzdechla si a přitiskla rozpálenou dlaň k drsné líci.

Vyčerpaně se usmála. „Neodejdu…, nejdražší Zachariáši.“

„Výš, mamko, výš!“

Holly povolila provázek a pestrobarevný drak prudce stoupal k obloze zkrášlené cáry mraků. Svěží vítr si pohrával s jeho zeleným hedvábným ocasem. Rose pobíhala kolem matky a výskala nadšením. Po chvíli skotačení se jim vzájemně zamotaly sukně a obě se svezly na uvadající pažit. Divoce se hihňaly. Rose se vzpamatovala jako první, vyskočila, popadla klubko motouzu a rozběhla se po louce, až jí lesklé kadeře poskakovaly na ramenou. Holly zůstala ležet. Labužnicky se natáhla na záda. Usmívala se. Nastavila tvář hřejivému slunci a odpočívala.

„Holly.“ Dolehl k ní manželův znepokojený hlas a vytrhl ji ze snění.

Zachariáš k ní rázoval mílovými kroky. Mračil se.

„Zase jsi držel službu u okna v knihovně?“ dobírala si jej Holly a pokynula mu prstem, aby si k ní přisedl.

„Viděl jsem tě upadnout,“ odvětil stručně a plácl sebou vedle manželky.

„Jsi v pořádku?“

Holly se znovu natáhla na záda. Hovící si v trávě spíše připomínala nedbalou venkovanku než dámu z vyšších kruhů, jíž kdysi bývala. „Pojď blíž a já ti to ukážu,“ předla jako kočka.

Zachariáš se nervózně zasmál. Znepokojeně sledoval ženu nataženou na zemi. Sukně, vyhrnutá nad kotníky, odhalovala bílé punčochy. Holly se trpělivě podrobovala zkoumání. Doufala, že manželova chorobná obezřetnost brzy pomine. Od oné kritické noci uplynulo šest týdnů. Naprosto se uzdravila, nabrala sil, líčka jí opět zrůžověla, dokonce začala tloustnout. Nikdy nevypadala, ani se necítila lépe. Společně se zdravím se jí vrátila i touha po milování.

Ironií osudu se Zachariáš vzpamatovával mnohem povlovněji než Holly. Ačkoliv manželku neustále zahrnoval láskou a srdečně si ji dobíral, neodvažoval se jí pořádně dotknout. Jednal s Holly jako s křehkou loutkou,

které hrozí v jeho mocných prstech zkáza.

Přestože i on přibral na váze, stále byl na svoji výšku velmi štíhlý. Holly připadal stále napjatý a ve střehu, jako by očekával další úder skrytého záškodníka.

Od nástupu tyfu se spolu nemilovali. Holly neušlo, že po ní manžel fyzicky touží. Tušila, že dva měsíce celibátu musí pro muže Zachova typu znamenat utrpení. Přesto ji něžně odmítal s tím, že si vše vynahradí, až jí bude o něco lépe. Bronsonův názor na to, kdy bude Holly doopravdy fit, se od mínění doktora Linleyho i samotné manželky zásadně lišil. Lékař ho diskrétně poučil, že Holly se může vrátit k plnění manželských povinností v okamžiku, kdy pocítí touhu. Mladá paní ji cítila, leč nedokázala přesvědčit vystrašeného chotě.

Prahla po tom, aby se Zachariáš konečně uvolnil. Chtěla mu dopřát štěstí. Kéž by nadobro roztál v její náruči! Hodila po něm provokativním pohledem.

„Líbej mě,“ zamumlala. „Je tu jenom Rose a té to rozhodně nebude vadit.“

Zachariáš zaváhal, potom se letmo dotkl ústy Hollyiných rtů. Žena ho popadla kolem krku a přitiskla vášnivě k sobě. Špičkou jazyka vklouzla mezi sevřené rty, ale muž se nepodvolil. Chytil ji za zápěstí a opatrně se vymanil z manželčina sevření.

„Musím se vrátit,“ zadrmolil nepřesvědčivě. Unaveně vydechl. „Práce čeká.“ Otřásl se a nejisté se zachechtal. Potom se postavil a vrhl po Holly zmučený pohled plný lásky. Kráčel zpátky k domu a zadumaná Holly smutně pozorovala vzdalující se postavu.

Musím zkrátka něco podniknout, dumala, zatímco se v ní mísila dobrá nálada se zklamáním. Nikdy by ji nenapadlo, jak je těžké Bronsona svést. Zdálo se, že se jí bojí dotknout. Nepochybovala, že kdyby nechala událostem volný průběh, časem by nastal den, kdy by i on zatoužil po spojení. Jenže Holly odmítala dál čekat. Chtěla ho hned. Bažila po divokém milování plném bezuzdných vášní. Rozpalovala ji už samotná představa. Netoužila po laskání upjatého člověka, který se k ní strachuje přiblížit. Prý pro její vlastní dobro.

Po dlouhém dni stráveném ve městě se Zachariáš s úlevou vracel domů. Měl za sebou obtížné vyjednávání, ale nakonec dosáhl svého. Získal rozhodující podíl v birminghamské železárně vyrábějící řetězy, hřebíky a jehly. Finanční otázka byla tentokrát podružná. Rozhodující bitvu svedl o způsob vedení fabriky. Chtěl ji řídit jinak – to znamená po svém. Prosadil úměrnou pracovní dobu, zakázal práci dětí, přesvědčil své budoucí partnery o nutnosti opětovného investování části zisku a modernizaci. Podle nich se

ovšem jednalo o pošetilosti a zbytečnosti. Málem to celé vzdal. Avšak když protistrana zjistila, že Bronson nehodlá ustoupit ani o píď, přehodnotila svá stanoviska a nakonec s návrhem souhlasila.

Po dni naplněném trpělivým přesvědčováním se Zachariáš stále cítil napnutý a připravený k boji. Toužil nějak vybít přebytečnou energii. Želbohu jeho nejoblíbenější relaxační metoda – milování s vlastní ženou – mu stále zůstávala odepřena. Uvědomoval si, že Holly by jej s radostí přivítala ve svém loži, jenže on se k ní bál přiblížit. Stále mu připadala drobná a křehká. Obával se, že by ji mohl vyčerpat a znovu by si k ní našel cestu nějaký neduh. Ustavičné obavy o manželčino zdraví jej zcela ochromovaly. Děsil se reakce vlastního nabuzeného těla. Nemilovali se tak dlouho… Co když ho přemohou dlouho neukojené choutky a on se na ubohou Holly vrhne jako nadržený králík?

Byl čtvrtek. V tento den má služebnictvo vždycky volný večer, přesto dům působil ještě ztichleji a prázdněji než obvykle. Zachariáš prošel ponurou vstupní halou a zamířil k jídelně, kde na něho v tuto dobu pravidelně čekala studená večeře. Ke svému rozladění zjistil, že tentokrát mu jídlo nikdo nepřipravil. Mrkl na kapesní hodinky. Vždyť se opozdil o pouhou čtvrthodinku! Bylo by možné, aby ostatní už pojedli a odebrali se do svých komnat? V domě panovala tajuplná atmosféra. Nikde nikdo. Ať volal sebevíc, nikdo se neozýval. Sídlo vypadalo naprosto opuštěně.

Zamračil se. Svižně kráčel k hlavnímu schodišti. Něco se stalo… A pak to spatřil. Na nejnižším stupni ležela rudá růže. Opatrně ji zvedl za dlouhý stonek zbavený trnů. Na šestém schodě ho čekala další. A na dvanáctém opět. Omámeně zvedl oči. Před ním se vinula pěšinka z karmínových květů.

Usmál se a zavrtěl hlavou. Nechal se vést královnami rostlinné říše, sbíral je do náruče. Kytice utěšeně narůstala. Nepospíchal, kochal se svěžími poupaty, z jejichž sametových plátků stoupala čarovná vůně. Poslední z růží se pohupovala na klice jeho ložnice. Visela na šarlatové stuze. Zachariáš si připadal jako ve snu. Otevřel dveře, překročil práh a pečlivě za sebou zabouchl.

V rohu místnosti stál malý stolek, na němž se lesklo stříbro a plály svíce. Očekávala ho lahodná večeře pro dva a rozzářená manželka oblečená ve svůdném rouše. Černým negližé probleskovalo smyslné tělo. Ohromený Zach ji tiše pozoroval. „Kde jsou všichni?“ vykoktal po chvíli.

Holly mávla růží, jako by to byla kouzelná hůlka. „Nechala jsem je

zmizet.“ Záhadně se usmála a přistoupila ke zkoprnělému choti, aby jej objala.

„Co si dáš jako první?“ otázala se něžně. „Večeři? Nebo snad mě?“

Rudé květy mu vyklouzly z náruče a snesly se na podlahu. Stál uprostřed voňavé nádhery a hltal očima vábivé ženské křivky. Popadl Holly do náruče a přitiskl k sobě. Skrze tenoučké hedvábí jej příjemně hřála a hladovějící mužské tělo na ni pudově zareagovalo. Zachariáš se pokoušel ovládnout. Snažil se zkrotit žár, rozlévající se mu v útrobách, vypudit z mysli rozkoš, kterou si dlouho odpíral. Dychtivě lapal po dechu, zatímco se manželčiny ruce čile pohybovaly pod kabátcem, rozepínaly knoflíky košile a vytahovaly ji z kalhot. Holly se lehce otřela o manželův vzdutý poklopec. Pak jej výmluvně stiskla a zabořila rozesmátou tvář do záhybů manželovy košile. „Myslím, že už znám odpověď na zásadní otázku,“ hihňala se, zatímco ho osvobozovala ze sevření šatů.

Zachariáš si připadal jako v mátohách. „Holly, bojím se, že… ach bože…, že se nedokážu ovládnout.“

„V tom případě se neovládej,“ poradila mu prostě a přitáhla si mužovu hlavu.

Bránil se. Tvářil se zmučeně. „Kdybych ti měl způsobit nějakou újmu…“

„Miláčku,“ jemně ho poplácala po tváři. „Copak ti nedošlo, že je to tvoje láska, co mi dodává sílu?“ Pohladila ho po ústech špičkou prstu. „Neodpírej mi to, po čem toužím, Zachariáši,“ domlouvala mu. „Trpěla jsem už dlouho.“

Zasténal a vášnivě dobyl vstřícná ústa. Zaplavil jej nepopsatelně příjemný pocit. Dychtivě manželku líbal, hladil po ňadrech i zadečku. Nedokázal se jí nabažit. Z přílivu nezkrotného citu se mu zatočila hlava. Jako vzácný poklad přenesl Holly na lůžko a strhal ze sebe zbytek oblečení. Zoufale pátral ústy po kouscích obnažené kůže, které nezakrývalo rafinované hedvábí. Holly naléhala, aby ji zbavil negližé. „Jsou tam knoflíčky,“ svíjela se blahem. „Ne, tam ne. Tamhle… a nezapomeň na stužku…, ó ano.“

V přílivu narůstajícího chtíče Zachariáš nedokázal zvládnout všechny nástrahy promyšlené svádivé garderoby. Proto průsvitné sukně jednoduše vykasal a vklínil se mezi zvoucí alabastrová stehna. Nedopřál si pokoje, dokud se pohodlně neuvelebil ve vyhřáté jeskyňce manželčina těla. Holly ho spokojeně ovinula pažemi i nohama a pevně se k němu přimkla boky. Zachariáš vzal obličejík své drahé do dlaní a splynuli spolu v divokém rytmu. Vystoupali až k nebesům a možná ještě výš, aby se pak unavení a nasycení vrátili zpátky na zem.

Zůstali ležet v objetí a vychutnávali si vzájemnou blízkost. Nyní měl

Zachariáš dost času prozkoumat záludnosti černého negližé. Konečně Holly docela svlékl. Potom se natáhl po růži spočívající vedle něho na polštáři, otrhal rudé okvětní plátky a zasypal jimi slonovinově bílá ňadra a bříško milované bytosti. Další dávka skončila v klíně.

„Zachariáši,“ bránila se Holly chabě a muže potěšilo, když se malinko zapýřila.

Lenivě se ušklíbl. Poprvé po dlouhých týdnech zakoušel klid. „Ty jedna čarodějnice,“ mumlal vesele. „Dobře víš, že já bych s tím ještě chvíli počkal.“

Holly se nad ním vítězně sklonila. „Aby sis nemyslel, že víš vždycky nejlépe, co je pro mě dobré.“

Zachariáš zabořil prsty do manželčiných hustých loken a přitáhl si ji k sobě. „Tak co je pro tebe nejlepší?“ zašeptal, když se od sebe na chvilku odtrhli.

„Přece ty,“ poučila ho věcně. „V takových dávkách, kolik jen snesu.“

Dojatý Bronson s pohnutím zíral do Hollyiny rozzářené tváře. „Jenom abych ti stačil, má lásko.“ S těmito slovy popadl zbožňovanou choť do náruče a znovu ji pomiloval.