Lisa Kleypas

Stokehurstovi 01. Půlnoční anděl

Prolog

Petrohrad Rusko 1870

„Říkají, že jsi čarodějnice.“ Strážný vstoupil do cely a zavřel za sebou dveře. „Prý umíš číst myšlenky.“ Chraplavě se zasmál. „Na co teď myslím? Víš to?“

Taša nechala hlavu skloněnou, i když jí ztuhly všechny svaly. To, že musela snášet častou přítomnost Rosti Bludova, považovala za nejhorší okolnost svého uvěznění. V uniformě strážného, kterou sotva dokázal zapnout přes tlusté břicho, si nadutě vykračoval vězením, jako by chtěl dát každému najevo, že on je tady nejdůležitější. Zatím se jí neodvážil dotknout, ale každým dnem byl drzejší a drzejší.

Choulila se v rohu na slamníku a cítila, jak na ni zírá. Věděla, že tři měsíce vězení se na ní podepsaly. Vždycky byla štíhlá, ale teď se až ztrácela. Kdysi slonovinově bílá pleť se změnila v křídově bílou a svítila ze záplavy vlasů, černých jako uhel.

Kroky strážného se přiblížily. „Dnes v noci budeme sami,“ mumlal. „Podívej se na mě. Uvidíš, co tě čeká. Nezapomenutelná poslední noc.“

Taša pomalu otočila hlavu a bezvýrazně se na něj podívala.

Bludov se na ni šklebil svou ošklivou podobanou tváří, hrabal se v rozkroku špatně ušitých kalhot a vzrušoval se.

Taša se soustředila na jeho obličej a svýma hluboce posazenýma očima, které měla po svých tatarských předcích lehce zešikmeny v koutcích, ani nemrkla. Byly studené a bledé, něco mezi šedou a modrou jako voda zimní Něvy. Někteří lidé se báli, že by jim svým pohledem mohla ukrást duši. Rusové jsou pověrčiví. Každý, od posledního nevolníka až k samotnému carovi, přijímal všechno neobvyklé s hluboce nepříjemnými pocity.

Ani strážný nebyl výjimkou. Jeho úsměv zmizel a erekce mu prudce klesla. Taša se na něj upřeně dívala, dokud mu na tváři nevyrazil studený pot. S hrůzou se na ni podíval, ustoupil zpět a pokřižoval se. „Čarodějnice! Je pravda, co se povídá. Měli by tě upálit, a ne pověsit. Spálit na popel!“

„Vypadni,“ řekla potichu.

Ve chvíli, kdy se pohnul, se ozvalo klepání na dveře cely. Taša slyšela hlas své staré chůvy Várky, která se domáhala vstupu. Téměř se zhroutila, když viděla, jak viditelně Várka během uplynulých měsíců zestárla. Dívat se do chůviny zarmoucené tváře a nerozplakat se bylo pro Tašu těžké.

Bludov pohrdavě zkřivil rty a nechal služku vejít. „Děvko, čarodějnice s černou duší,“ zamumlal a zavřel za sebou dveře.

Varčino tlusté tělo bylo zahaleno do šedých šatů a na hlavě měla žena šátek, uvázaný křížem, aby odpuzoval zlé duchy. Rychle překročila práh zatuchlé cely.

„Ach, moje Tašo,“ řekla stará žena zlomeně a zírala na dívčiny spoutané nohy. „Vidět tě takto…“

„Jsem v pořádku,“ mumlala Taša, uchopila chůvu za ruce a uklidňovala ji. „Jenom mám pocit, jako bych snila nějaký hrozný sen.“ Ponuře se usmála a smutně dodala: „Pořád čekám, kdy už konečně skončí, ale on stále pokračuje. Pojď a sedni si ke mně.“

Várka si cípem šátku utřela slzy. „Proč to Bůh dovolil?“

Taša zakroutila hlavou. „Nevím, proč se to všechno stalo. Ale jestli je to Boží vůle, musíme ji přijmout.“

„Už jsem v životě musela přetrpět všechno možné. Ale toto…, toto nevydržím!“

Taša ji jemně uklidňovala: „Várko, máme málo času. Řekni, dala jsi můj dopis strýci Kirilovi?“

„Dala jsem mu ho přímo do rukou, jak jsi mi kladla na srdce. Stála jsem u něj, dokud si ho nepřečetl a nespálil jej nad svíčkou. Plakal a řekl: ‚Pověz mé neteři, že ji nezklamu. To přísahám při památce jejího otce, mého milovaného bratra Ivana.‘“

„Věděla jsem, že mi Kiril pomůže. Várko…, a co ta další věc, o kterou jsem tě žádala?“

Služka pomalu sáhla do tkané mošny, která visela křížem přes její pokleslá ňadra, a vytáhla z ní malou skleněnou lahvičku.

Taša ji uchopila do ruky a otáčela s ní, aby dobře viděla na černou olejovitou tekutinu. Přemýšlela, jestli se ji odváží vypít. „Nedovol jim, aby mě pohřbili,“ řekla netečně. „Nechci se probudit v rakvi.“

„Děťátko moje milované. Co když je to moc silné? Co když tě to zabije?“

Taša pořád zírala na lahvičku. „Pak bude spravedlnosti učiněno zadost,“ řekla hořce. Kdyby nebyla takový zbabělec, kdyby věřila v Boží smilování, čelila by smrti důstojně. Hodiny se modlila před svatou ikonou v rohu cely a tiše žádala o sílu, která by jí pomohla přijmout osud. Žádná nepřišla. Znovu a znovu čelila Taša neviditelné hrůze ze smrti a zoufale se jí pokoušela uniknout. Celý Petrohrad si žádal její smrt. Život za život. Ani její obrovské bohatství nedokázalo utišit řev davu.

Zasloužila si jejich nenávist. Zabila člověka – nebo si to aspoň myslela. Motiv, příležitost, důkazy…, to všechno při přelíčení ukazovalo na ni. Nebyli žádní další podezřelí. Během dlouhých měsíců, které strávila ve vězeňské cele, kde ji při zdravém rozumu držela pouze modlitba, se nevyskytly žádné důkazy, které by její vinu zpochybnily. A zítra ráno bude popravena.

Ale v její hlavě se zrodil absurdní plán, ke kterému ji inspirovala pasáž z Joba: „Protože ty jsi mě chtěl schovat v hrobě a tajně mě tam držet… „ Schovat v hrobě… Kdyby našla způsob, jak předstírat smrt a uniknout…

Taša zatřásla lahvičkou, ve které byla směs jedu, tajně obstaraná u lékárníka v Petrohradě, a zase ji přepadly obavy, že její plán nevyjde. „Pamatuješ si všechno, co jsme naplánovaly?“ zeptala se.

Várka nejisté přikývla.

„Dobře.“ Taša odhodlaně zlomila voskovou pečeť. Pozvedla lahvičku v předstíraném přípitku. „Na spravedlnost,“ řekla a naráz do sebe vlila celý obsah. Když ucítila nezvyklou chuť, otřásla se. Přidržela si na ústech dlaň a počkala, dokud jí neprošla náhlá vlna děsivé nevolnosti. „Teď je to v rukou Božích,“ řekla, když vracela lahvičku chůvě. Várka sklonila hlavu a vzlykla. „Paní moje…“

„Postarej se o matku. Zkus ji utěšit.“ Taša pohladila služčiny neupravené šedivé vlasy. „Jdi,“ šeptala. „Rychle, Várko.“ Opřela se zády o slamník a pokoušela se zaostřit zrak na ikonu, zatímco Várka odešla. Najednou jí byla hrozná zima a zvonilo jí v uších. Vyděšeně

se soustředila na dýchání. Srdce v hrudi jí silně bušilo. „Moji milenci i přátelé se mi vyhýbají…, moji příbuzní jsou daleko…“ Zarmoucená tvář Panny Marie začínala mizet. „…protože ty mě schováš v hrobě… a tajně mě tam necháš, dokud tvůj hněv nepomine…“ Slova modlitby jí zamrzla na rtech. Dobrý Bože, co se to se mnou děje? Tatínku, pomoz mi…

Takže takto vypadá umírání, veškerý cit uniká a tělo se mění v kámen. Život z ní prchal jako ustupující vlna při odlivu a její myšlenky se vytrácely, jak se nořila do šedivého světa, do bytí mezi životem a smrtí. „Na mých víčkách je přelud smrti… Ukryj mě v hrobě.“

Dlouho necítila nic a pak začala snít. Bylo to jako procesí symbolů: nože, kaluže krve, kříže a svaté relikvie. Rozeznala svaté na svých milovaných ikonách, Nikitu, Jana, Lazara napůl zahaleného do rubáše a upírajícího na ni vážné oči. Představy zmizely a ona byla zase dítětem. V letním domě Kaptěrevových na venkově seděla v pozlacené židli, pohupovala baculatýma nohama a ze zlatého talíře jedla zmrzlinu. „Tatí, můžu dát zbytek Duchovi?“ ptala se, zatímco chundelaté bílé štěně netrpělivě čekalo opodál.

„Ano, pokud už máš dost.“ Na vousaté tváři jejího otce se objevil úsměv. „Tašo, tvá matka si myslí, že bychom to štěně možná mohli pojmenovat nějak lépe… Sněženka, nebo Sluníčko…“

„Ale když spí v noci v rohu mého pokoje, vypadá jako duch, tati.“

Její otec se mírně usmál. „Tak a ( se jmenuje, jak chceš, ty můj

mudrlante.“

Scéna se změnila a teď byla Taša v knihovně paláce Angelovských v Petrohradě, plné knih ve zlatem zdobené kůži. Uslyšela za sebou nějaký zvuk a otočila se. Pohlédla přímo do tváře svého bratrance Michaila. S tváří zkřivenou grimasou zavrávoral rovnou k ní. Z hrdla mu trčel nůž a šarlatový proud zbarvoval jeho brokátový kabátec. Taša měla krev na rukách a na šatech. Zaječela hrůzou, otočila se a utekla. Přišla ke kostelu a bušila na masivní dřevěné dveře, dokud se neotevřely. Kostel zářil tisícem voskových svíček, které osvětlovaly tmavé ikony na zdech. Tváře svatých na ni shlížely dolů a byly smutné. Svatá Trojice, blahoslavená Panna Maria, svatý

fan… Padla na kolena, čelem se dotkla kamenné podlahy a začala se modlit za vysvobození.

„Natašo.“

Vzhlédla a spatřila hrozivě krásného muže, který stál před ní. Vlasy měl černé jako uhel a oči jako modrý oheň. Odtáhla se od něj. Byl to dábel, který si chtěl odnést Natašin život odplatou za její hříchy. „Nechtěla jsem to udělat,“ kvílela. „Nechtěla jsem nikomu ublížit. Prosím, slitujte se…“

Muž její prosby ignoroval a natáhl se po ní. „Ne!“ křičela, ale on ji zvedl do náručí a odnášel tmou. Potom ty kruté paže zmizely a dábel byl pryč. Taša se ponořila hlouběji do černé tmy, ale najednou tma začala řídnout a ona se potácela světem plným zářivých barev a chladu. Nějaká síla ji táhla nahoru řekou bolesti a chladu. Bránila se a pokoušela se vrátit zpět do ticha a zapomnění, ale byla nemilosrdně vytažena na povrch.

Taša otevřela oči a ucukla před světlem z blízké lucerny. Zaúpěla bolestí a světlo se okamžitě ztlumilo.

Skláněla se nad ní rozmazaná tvář Kirila Kaptěreva a muž tichým hlasem brumlal: „Myslel jsem si, že spící princezny existují jenom v pohádkách. Místo toho jsem jednu našel na své lodi. Někde na světě musí být krásný princ, který ji hledá.“

„Strýčku,“ pokoušela se vyslovit, ale ze rtů jí vyšel jenom jakýsi neurčitý zvuk.

Usmál se na ni, ačkoliv jeho široké čelo bylo pokryto ustaranými vráskami. „Jsi zase na světě, neteřinko.“

Tašu povzbudil hlas, který se tolik podobal hlasu jejího otce. Strýc vypadal jako všichni muži z rodu Kaptěrevů. Výrazný obličej s hustým obočím, vysoko posazené lícní kosti a bradka, zastřižená do dokonalé špičky. Ale na rozdíl od jejího otce Kiril vášnivě miloval moře. V mládí sloužil v ruské flotile a pak si založil obchodní společnost. Vlastnil rozlehlé loděnice a šňůru obchodních fregat. Několikrát za rok velel jedné ze svých lodí, která na trase z Ruska do Anglie a zpět převážela textil a stroje. Taša se jako malé děvče vždycky těšila na Kirilovy občasné návštěvy, protože jí vyprávěl vzrušující

příběhy, přivážel dárky z cizích zemí a přinášel s sebou slanou vůni moře.

„Nevěřil jsem ve tvé zmrtvýchvstání,“ řekl Kiril, „ale vidím je na vlastní oči. Sám jsem zvedl víko tvé rakve. Byla jsi ztuhlá a studená jako mrtvola. A teď jsi zase živá.“ Odmlčel se a suše dodal:

„Ale možná bych na tebe ještě neměl mluvit. Pojď, pomůžu ti posadit se.“

Když ji strýc zvedl za paže a podložil její tělo polštářem, Taša zasténala. Byli v lodní kajutě, jejíž interiér byl vykládaný mahagonovým dřevem. Byla v ní kulatá okna, která zakrývaly závěsy z vyšívaného sametu. Kiril nalil vodu ze smaltovaného džbánu do křišťálové sklenice a přidržel ji u dívčiných úst. Taša se pokusila napít, ale udělalo se jí špatně. Tvář jí zbělela a ona odmítavě zakroutila hlavou.

„Celý Petrohrad mluví o tvé záhadné smrti ve vězení,“ snažil se ji Kiril rozptýlit. „Spousta hodnostářů tě chtěla nechat pitvat – včetně městského gubernátora a ministra vnitra, ale než se vzpamatovali, rodina si tě odvezla. Várka tě předala do mé péče a zorganizovala pohřeb dřív, než si kdokoli uvědomil, co se vlastně děje. Pozůstalí ani neměli čas zjistit, že rakev, která se pokládá do země, je naplněna pytli s pískem.“ Lítostivě se zamračil. „Tvoje ubohá matka tě oplakává, ale my jí nemůžeme říct, že žiješ. Pravda je, že by to neudržela v tajnosti. Škoda. Přál bych si, aby tomu bylo jinak, ale…,“ povzdechl a rezignovaně pokrčil rozložitými rameny.

Tašu při pomyšlení na matčin žal zabolelo u srdce. Všichni věřili, že je mrtvá. Byl to zvláštní pocit. Ty, které znala a milovala celý svůj život, musela opustit, aby mohla žít.

„Musíš se pokusit udělat pár kroků,“ řekl Kiril.

Taša se třásla, když klouzala nohama k okraji postele. Nechala Kirila, aby nesl většinu její váhy, a vstala. Oči se jí zaplnily slzami, jak ji bolely klouby. Kiril ji nutil udělat krok. „Trošku se pohneme, aby se ti rozproudila krev.“

„Ano,“ zalapala po dechu a nutila se poslechnout. Dýchání, doteky, nesení vlastního těla, to všechno Tašu bolelo. A bylo jí zima – ještě nikdy v životě jí nebylo tak zima.

Kiril k ní potichu mluvil a pokoušel se ji přimět k pohybu. Svými dlouhými pažemi objímal její třesoucí se tělo a pomáhal jí tak

udržovat rovnováhu. „Tvůj otec mě tam nahoře v nebi určitě proklíná za to, že jsem dovolil, aby jeho jediné dítě muselo urazit tak strastiplnou cestu. Když si jen vzpomenu na to, kdy jsem tě naposledy viděl…“

Kiril zakroutil hlavou. „Tančila jsi mazurku v Zimním paláci. Samotný car se zastavil, aby se na tebe mohl dívat. Takový oheň a krása. Tvé nohy se sotva dotýkaly země. Každý muž tě chtěl. Bylo to sotva před rokem… A teď se to zdá být tak dávno.“

Taša teď rozhodně neměla na tanec ani pomyšlení. Každý krok ji nepředstavitelně trýznil, každý nádech byl jako vniknutí ledového plamene do plic.

„Chytře vymyšlený podnik, křižovat Baltské moře na jaře,“ řekl Kiril. „Kolem dokola je samý led. Zastavíme ve Stockholmu, naložíme železo a pak vyrazíme do Londýna. Máš tam někoho, kdo ti může poskytnout úkryt?“ Kiril musel svou otázku opakovat, než byla Taša schopná odpovědět.

„Ashbournová,“ vydechla Taša namáhavě.

„Sestřenice tvé matky? Hmm, nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť těšilo. Nemám rodinu tvé matky v lásce. A ještě míň mám rád Angličany.“

„Proč?“

„Jsou to imperialističtí snobové, a navíc pokrytci. Angličané se považují za nejcivilizovanější národ na světě, ale jejich pravá povaha je surová a docela krutá. Nevinnost tam dlouho nevydrží – pamatuj si to. Nevěř nikomu z těch lidí.“ Kiril se odmlčel, jako by si uvědomil, že by jeho řeči mohly tu mladou ženu rozrušit. Zamyslel se, jestli přece jenom nenajde na Angličanech něco dobrého. „Na druhé straně umějí stavět velice dobré lodě.“

Taša se trochu ironicky usmála. Zastavila se a pevněji se chytla Kirilovy silné paže. „Spasíbo,“ zašeptala své díky.

Když Kiril uslyšel v jejím hlase srdečný tón, tvář se mu zachmuřila. „Nět, já si tvou vděčnost nezasloužím, neteřinko. Měl jsem toho pro tebe udělat víc. Měl jsem zabít Angelovského, ještě než na tebe vztáhl své špinavé pracky. Když si jen pomyslím, že tvá poblázněná matka zaslíbila svou dceru takovému muži! O, já jsem slyšel, co se o něm povídá…, jak se objevuje na veřejnosti oblečený do ženských

šatů a občas celé dny kouří opium. A všechny ty jeho zvrhlé choutky…“ Přestal mluvit, protože slyšel Tašu zaprotestovat. „Máš pravdu, není třeba o tom teď mluvit.“ Znovu ji postrčil kupředu. „Až se projdeš, nechám ti přinést sklenici čaje. Musíš ho vypít do poslední kapky.“

Taša zareptala a přikývla. Toužila po odpočinku, ale strastiplná procházka pokračovala, dokud Kiril neřekl dost. Pomalu jí pomohl do křesla. Seděla jako stará artritická žena, zhroucená na hromádce. Kiril ji přikryl dekou. „Malý ptáček Ohniváček,“ řekl laskavě a chvilku jí podržel ruku.

„Tati…,“ řekla tlumeně.

„Da, pamatuji si, že jsi na něj tak volávala. Pro Ivana jsi byla světlem a krásou jeho života. Ptáček Ohniváček je symbolem štěstí.“ Kiril se zamyšleně usmál. „Jak říká pověst, ptáčci Ohniváčci upadají po západu slunce do spánku, který se podobá smrti, a později se probouzejí do nového života.“ Přinesl jí hrst předmětů a položil je na poličku, aby na ně viděla. „Matka ti je chtěla dát do rakve,“ řekl chraplavě. „Vezmi si je s sebou do Anglie. Jsou malou částí tvé minulosti, oživí ti vzpomínky.“

„Ne.“

„Jen si je vezmi,“ naléhal. „Jednou budeš ráda, že je máš.“

Taša se na věci letmo podívala. A hrdlo se jí stáhlo, když uviděla filigránový kříž na zlatém řetízku. Její babička Galina Vasiljevna jej nosila každičký den svého života. Uprostřed kříže byl malý diamant, obklopený spoustou krvavých rubínů.

Vedle kříže stála malá ikona velikosti dlaně, zobrazující Pannu Marii s Ježíškem, jejichž svatozáře byly namalovány zlatem. Tašiny oči se zalily slzami, když spatřila poslední předmět, filigránem zdobený zlatý prsten, který patřil jejímu otci. Natáhla se a sevřela ho svými tenkými prsty.

Kiril v jejích očích uviděl beznaděj a soucitně se na ni usmál.

„Teď jsi v bezpečí,“ mumlal. „Hlavní je, že jsi z toho vyvázla živá. Mysli na to ve chvílích beznaděje – pomůže ti to překonat nesnáze.“

Odcházel a Taša se za ním dívala. Zkusila si olíznout popraskané rty. Soustředila se na to, aby si v ústech vytvořila trochu slin. Ano, žila, ale v bezpečí nebyla. Po zbytek svého života bude jako lovná

zvěř, pořád bude očekávat konec. Jaká to bude existence? Žiju, pomyslela si tupě a čekala na jiskru radosti, na úlevu, na všechno kromě stínů, které ji celou zaplňovaly.

Lady Alice Ashbournová si nervózně tiskla ruce. „Luku, mám úžasnou novinu. Našli jsme vychovatelku pro Emmu. Je to krásná mladá žena, inteligentní, s vynikajícími způsoby…, v každém směru dokonalá. Musíš se s ní okamžitě seznámit a uvidíš sám.“

Lord Lukas Stokehurst, markýz ze Stokehurstu s ironickým úsměvem vzhlédl. „Tak proto jste mě sem dnes odpoledne pozvali. A já už jsem si myslel, že to bylo kvůli mé okouzlující osobě.“

Už půl hodiny ho v obývacím pokoji Ashbournová sídla nalévali čajem a krmili společenskou konverzací. Přátelil se s Charlesem Ashbournem už od studií v Etonu. Charles byl kamarádský muž, který měl vzácný dar vidět v lidech vždy to nejlepší – dar, který Lukovi chyběl. Když zjistil, že Luke bude v Londýně, pozval ho na čaj. Hned když vkročil do obývacího pokoje, uhádl z jejich výrazu, že po něm budou něco chtít.

„Je dokonalá,“ opakovala Alice. „Ze, Charlesi?“ Charles nadšeně souhlasil. „To bych řekl, má drahá.“

„Protože jsi měl takovou smůlu s předcházející vychovatelkou,“ pokračovala Alice, „hledala jsem vhodnou náhradu. Víš, jak moc mám tvou dceru ráda, a protože ona nemá vlastní matku…“ Zaváhala. „Bože. Neměla jsem v úmyslu ti připomínat Mary.“

V Lukově tmavé tváři se nepohnul ani sval. Od smrti jeho ženy uplynulo už několik let a ještě ho pořád bolelo slyšet její jméno. Bude ho to bolet až do smrti. „Pokračuj,“ řekl lhostejně. „Povídej o tom zázraku dokonalosti.“

„Jmenuje se Karen Billingsová. Většinu svého života prožila v cizině, ale nedávno se rozhodla usadit v Anglii. Zatím žije u nás, než jí najdeme vhodné zaměstnání. Podle mého názoru je dost zralá na to, aby Emmě vštípila kázeň, kterou potřebuje, a dost mladá na to, aby se s dítětem spřátelila. Jsem si jistá, že až se s ní seznámíš, uvidíš sám, jak dobře se na to místo hodí.“

„Dobře.“ Luke dopil čaj, poposedl na brokátové pohovce a natáhl si nohy. „Pošli mi její doporučení. Přečtu si je, až budu mít chvilku čas.“

„Poslala bych, ale… je tady malý problém.“

„Malý problém?“ opakoval Luke a tázavě zvedl obočí.

„Nemá žádné doporučení.“

„Žádné?“

Alice se mírně začervenala. „Nechce se bavit o své minulosti. Bohužel ti nemůžu říct důvod. Ale ujišťuji tě, že je to velmi dobrý důvod. Musíš mi to věřit.“

Po chvilce ticha se Luke začal smát. Byl to hezký muž, asi pětatřicetiletý, s černými vlasy a živýma modrýma očima. Měl spíš mužnou než hezkou tvář s pevnými ústy a dobře tvarovaným, i když trochu dlouhým nosem. Většinou se ironicky usmíval, skoro jako by si dělal legraci sám ze sebe. Byl to jakýsi druh cynického šarmu, který se ostatní snažili napodobovat. Když se smál, jako třeba zrovna teď, veselí se mu nikdy neobjevilo v očích.

„To stačí, Alice. Určitě je to výborná vychovatelka. Poklad.

Přenecháme to bohatství nějaké jiné rodině.“

„Než odmítneš, musíš si s ní aspoň promluvit…“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Emma je všechno, co mám. Chci pro svou dceru jen to nejlepší.“

„Slečna Billingsová je nejlepší.“

„Je nejnovějším objektem tvé dobročinnosti,“ odpověděl Luke zatrpkle.

„Charlesi,“ řekla Alice prosebně a její manžel se zapojil do hovoru.

„Stokehurste,“ řekl mírně, „co ti to udělá, když se s tím děvčetem seznámíš?“

„Byla by to ztráta času.“ V hlase se neozval ani stín zaváhání. Ashbournovi si vyměnili vyděšený pohled. Alice sebrala veškerou svou odvahu a váhavě k Lukovi přistoupila. „Luku, už kvůli své dceři by ses s ní měl seznámit. Emmě je dvanáct…, je na pokraji nádherných a současně trochu obávaných změn. Potřebuje někoho, kdo jí pomůže porozumět sobě samotné a pochopit svět kolem ní. Víš, že bych ti nedoporučovala někoho, kdo se na to nehodí. Ale

slečna Billingsová je mimořádná žena. Dovoj mi jít nahoru a přivést ji. Slibuji, že mi to nebude dlouho trvat. Prosím.“

Luke se zamračil a odtáhl se od ní. Takovému naléhání se těžko odolává. „Přived ji, než si to rozmyslím.“

„Jsi drahoušek.“ Alice spěchala ze dveří, až za ní vlály volány její sukně.

Charles nalil Lukovi brandy. „Děkuji ti. Je to od tebe hezké, že jsi mé ženě vyhověl. Myslím, že toho seznámení nebudeš litovat.“

„Setkám se s ní, ale nezaměstnám ji.“

„Možná změníš názor.“

„Ani za nic.“ Luke se postavil a prošel kolem spousty stolků a váz naplněných květinami. Přistoupil ke svému příteli, který stál u vyřezávaného mahagonového příborníku, a vzal si od něj sklenku. Jemně kroužil jantarovou tekutinou a po straně se na Charlese ušklíbl. „Tak co se děje, Charlesi?“

„Nevím to jistě,“ dostalo se mu rozpačité odpovědi. „Slečnu Billingsovou vůbec neznám. Objevila se u nás před týdnem. Žádný majetek, žádná zavazadla, žádné peníze, pokud vím. Alice ji přijala s otevřenou náručí a neřekla mi o ní vůbec nic. Domnívám se, že je to nějaká její chudá příbuzná, která se dostala do potíží. Nedivil bych se, kdyby ji její poslední zaměstnavatel obtěžoval. Je mladá a vcelku pohledná.“

Charles se odmlčel a dodal: „Ano, je docela hezká.“

„Nádhera. Přesně to jsem měl na mysli, když jsem řekl, že pro Emmu potřebuji vychovatelku.“

Charles ho ignoroval. „Něco s ní je…,“ pronesl zamyšleně.

„Nedokážu to vysvětlit. Jsem přesvědčen, že musela prožít něco neobvyklého.“

Luke přivřel oči. „Co tím myslíš?“

Ale než mohl Charles odpovědět, objevila se Alice, následovaná postavou v šedém, která vypadala jako přízrak. „Lorde Stokehurste, mohu vám představit slečnu Karen Billingsovou?“

Luke na její pukrle odpověděl krátkým kývnutím hlavy. Ani trochu jí to neusnadní. Aspoň si hned uvědomí, že nikdo nezaměstná ženu bez dokladů a doporučení. „Slečno Billingsová, rád bych něco vysvětlil…“

Zvedl se k němu pár kočičích očí. Byly šedomodré jako světlo, které se prodírá přes zamrzlé sklo, a rámovaly je husté, těžké, černé řasy. Luke najednou zapomněl, co chtěl říct. Zatímco na ni zíral, ona trpělivě čekala, jako by na podobnou reakci byla zvyklá.

‚Docela hezká.‘ To, co Charles řekl, ani zdaleka nevystihovalo skutečnost. Její krása byla ohromující. Přísný uzel vlasů na šíji by neslušel žádné ženě na světě. Ale jí slušel a odhaloval tvář jemnou jako tvář porcelánové sošky. Rovné tmavé obočí jen zvýrazňovalo bílou pleť. Nádherně tvarovaná plná ústa vypadala vášnivě, ale zároveň smutně. Žádný muž nedokázal při pohledu na takovou tvář zůstat lhostejný.

„Můj pane,“ řekla žena a konečně přerušila ticho. „Děkuji vám, že jste si na mě udělal čas.“

Luke se vzpamatoval a nedbale zvedl poloprázdnou skleničku.

„Nikdy neodcházím, dokud nedopiji svou brandy.“ Koutkem oka zahlédl Alici, která se při té nezdvořilosti zamračila. Slečna Billingsová ho klidně pozorovala. Její postoj byl perfektní: útlé tělo držela rovně a bradu měla pokorně skloněnou. Přesto Luka mrazilo z napětí, které bylo v místnosti. Jako když kolem sebe ostražitě krouží dvě kočky.

Luke se znovu napil. „Kolik je vám let?“ zeptal se stroze. „Dvacet dva, pane.“

„Opravdu?“ Podíval se na ženu skepticky, ale dál to nekomentoval. „A vy tvrdíte, že můžete učit mou dceru?“

„Jsem zběhlá v literatuře, historii, matematice a všech společenských dovednostech, které patří ke vzdělání mladé dámy.“

„Co hudba?“

„Hraji na klavír.“

„A jazyky?“

„Francouzky… a trochu německy.“

Luke se odmlčel, protože zachytil slabý náznak cizího přízvuku.

„A rusky,“ řekl konečně.

V ženiných očích se mihlo překvapení. „I rusky,“ připustila.

„Jak jste to uhodl, pane?“

„Určitou dobu svého života jste tam žila. Vaše výslovnost není úplně dokonalá.“

Žena naklonila hlavu jako princezna, které řekli nějakou drzost. Luke si nemohl pomoct, ale musel její chování obdivovat. Jeho rychle kladené otázky ji vůbec nevyvedly z míry. Neochotně si musel přiznat, že jeho dceři s rozcuchanými rudými vlasy a chováním veselého divocha by neuškodila jedna, dvě lekce slušného chování. „Už jste někdy pracovala jako vychovatelka?“

„Ne, pane.“

„Takže máte s dětmi málo zkušeností.“

„To je pravda,“ připustila. „Ale vaše dcera už není dítě. Je jí třináct, pokud jsem správně rozuměla.“

„Dvanáct.“

„Obtížný věk,“ podotkla. „Už není dítě a ještě není žena.“

„Pro Emmu je to obzvlášť těžké. Matka jí zemřela už dávno. A není nikdo, kdo by Emmě ukázal, jak se má chovat slušná mladá dáma. Časem se u ní vyvinulo něco, co lékaři nazývají neurózou. Potřebuje někoho zralého a mateřského, aby to překonala.“ Luke zdůraznil slova ‚zralého‘ a ‚mateřského‘. Byla to ta poslední slova, která by někdo použil, kdyby jimi chtěl popsat křehkou ženu stojící před ním.

„Neuróza?“ tiše opakovala.

Luke s ní už nechtěl mluvit. Neměl chuť probírat Emminy problémy s cizí ženou. Ale když se jí podíval do očí, něco ho nutilo pokračovat. Jako by mu slova vycházela z hrudi samovolně. „Snadno se rozpláče. Občas mívá záchvaty vzteku. Je skoro o hlavu větší než vy a zoufá si při pomyšlení, že ještě poroste. Poslední dobou se s ní vůbec nedá mluvit. Prohlašuje, že ji nepochopím, i kdyby se mi pokusila své pocity vysvětlit, a bůh ví…“ Luke najednou přestal, protože si uvědomil, kolik toho řekl. Jako by to ani nebyl on.

Žena okamžitě přerušila ticho. „Pane, myslím si, že je nesmysl nazývat to neurózou.“

„Proč si to myslíte?“

„Když jsem byla mladší, prožívala jsem něco podobného stejně jako mé sestřenice. V tomto věku se tak dívky obvykle chovají.“

Ženino tiché přesvědčení Luka skoro přimělo dát jí za pravdu. Zoufale tomu chtěl věřit. Prošel měsíci záhadných varování všech možných lékařů. Předepisovali Emmě posilující léky, které odmítala

užívat, speciální diety, které nedodržovala. A co horšího, Luke trpěl nekonečnými výčitkami své staré matky a jejích šedovlasých přítelkyň a vlastními pocity viny za to, že se znovu neoženil. „Nechal jsi ji na holičkách,“ říkala jeho matka. „Každá dívka potřebuje matku. Až vyroste, bude tak nemožná, že ji nikdo nebude chtít. Bude z ní stará panna jenom proto, že tys nikdy nechtěl nikoho jiného než Mary.“

„Slečno Billingsová,“ pokračoval Luke příkře, „jsem rád, že se vám Emminy problémy nezdají být vážné. Bohužel…“

„Neřekla jsem, že nejsou vážné, pane. Řekla jsem, že jsou normální.“

Žena porušila tu nepřekročitelnou čáru mezi zaměstnavatelem a sloužícím a mluvila s Lukem, jako by si byli rovni. Luke se zamračil a přemýšlel nad tím, jestli si toho byla vědoma, nebo ne.

V místnosti bylo naprosté ticho. Luke si uvědomil, že úplně zapomněl na Ashbournovy, dokud si nevšiml Alice, která nervózně upravovala na pohovce polštáře, zatímco Charles pozoroval z okna něco mimořádně zajímavého. Luke se znovu podíval na slečnu Billingsovou. Časem si vybrousil umění uzemnit lidi pohledem a čekal, kdy se žena začervená, zakoktá nebo rozpláče. Místo toho na něj zírala svýma pronikavýma očima.

Nakonec sklopila zrak a přejela pohledem po jeho paži. Luke byl na takové pohledy zvyklý… Někteří se polekali, jiné to odpuzovalo. Místo levé ruky měl třpytivý stříbrný hák. Zranil se před devíti lety a ruku mu museli amputovat, aby zabránili smrtelné infekci. Jenom umíněná povaha mu zabránila, aby se utápěl v sebelítosti a vzteku. Jestli to byl osud, pokorně ho přijme a využije co nejlíp. Zvykl si na to a přizpůsobil svému postižení svůj život. Hodně lidí mělo z háku strach a on toho klidně využíval. Pozoroval reakci slečny Billingsové a doufal, že i jí to bude nepříjemné. Ale neprojevila nic než zdvořilý zájem, což ho ohromilo. Nikdo se na něj nikdy tak nedíval. Nikdo.

„Můj pane,“ řekla vážně. „Rozhodla jsem se, že to místo vezmu.

Sbalím si své věci.“

Otočila se a odešla. Zůstalo po ní jen šustění šedé mušelínové sukně. Alice se na Luka spokojeně usmála a odspěchala za svou chráněnkou.

Luke za nimi zíral s otevřenými ústy. Podíval se na Charlese, jako by tomu všemu nemohl uvěřit. „Ona se rozhodla to místo přijmout.“

„Gratuluji,“ řekl opatrně Charles.

Luke se temně zasmál. „Zavolej ji zpět.“

Charles na něj vystrašeně pohlédl. „Počkej přece, Stokehurste! Vím, co chceš udělat. Rozcupuješ slečnu Billingsovou na cucky a mou ženu rozpláčeš. A mě tady necháš, abych nesl následky. Musíš přijmout slečnu Billingsovou aspoň na pár týdnů, než jí najdu něco jiného. Jako přítel tě prosím…“

„Nejsem blázen, Charlesi. Řekni mi pravdu. Kdo je a proč ji

musím odvést z tvého domu?“

Charles bezradně rozhodil ruce a nervózně přecházel po místnosti. Nebýval tak rozrušený často. „Octla se v… řekněme obtížné situaci. Čím déle bude u nás, tím to pro ni bude nebezpečnější. Doufal jsem, že bys ji dnes odpoledne mohl vzít s sebou a nějakou dobu ji v bezpečí držet na venkově.“

„Takže se před někým schovává. Proč?“

„Víc ti o tom nemůžu říct.“

„Jak se ve skutečnosti jmenuje?“

„To není důležité. Neptej se, prosím.“

„Neptej se? A to si myslíš, že ji pustím ke své dceři?“

„Pro Emmu není nebezpečná,“ odpověděl Charles netrpělivě.

„Ani trochu. Panebože, vždyť víš, jak máme s Alicí tvou dceru rádi. Jak si jen můžeš myslet, že bychom ji vystavili nebezpečí?“

„V této chvíli vůbec nevím, co si mám myslet.“

„Jenom na pár týdnů,“ prosil Charles. „Dokud jí nenajdu něco jiného. Slečna Billingsová má opravdu předpoklady být dobrou vychovatelkou. Emmě neublíží. Určitě jí pomůže. Luku, vždycky jsem se na tebe mohl spolehnout. Žádám tě o pomoc.“

Luke skoro odmítl, když si vzpomněl na zvláštní, pátravý pohled, jakým se na něj slečna Billingsová dívala. Měla velké potíže a přesto se rozhodla, že mu bude důvěřovat. Proč? A kdo vlastně je?

Manželka na útěku? Politický uprchlík? Nesnášel záhady, nedokázal je nechat na pokoji. Měl typicky anglickou vášeň pro pořádek a řád. Bylo to v něm hluboce zakořeněno. Nic ho nelákalo víc než nezodpovězené otázky. „Zatraceně,“ zaklel potichu a krátce přikývl. „Měsíc, ani o den víc. Pak si ji budeš muset odvézt.“

„Děkuji ti.“

„Ber to jako mou laskavost, Charlesi,“ řekl temně. „Na to nezapomeň.“

Ashbournova tvář se rozjasnila. „To bys mi ani nedovolil.“

Taša byla přilepená k oknu a pozorovala dobře udržovanou krajinu, kterou kočár projížděl. Myslela na rodnou zemi, na nekonečné míle neobdělávané půdy, na kouřově modrou a šedivou oblohu. Tady to vypadalo úplně jinak. Přes veškerou ekonomickou a vojenskou moc byla Anglie překvapivě malá. Vedle přelidněných měst to byla země ohrad, živých plotů a zelených luk. Venkované, které cestou míjeli, vypadali lépe než vesničané v Rusku. Měli moderní šaty, žádné hábity nebo nabírané pracovní haleny. I jejich dvoukoláky byly pevné a zvířata dobře udržovaná. Venkovská městečka s dřevěnými hospodářskými staveními a doškovými chalupami byla malá a upravená. Ale Taša nikde neviděla dřevěné lázeňské domy, jaké stály v každé ruské vesnici. Jak jenom ti lidé dokáží udržovat čistotu?

Neviděla ani žádné březové lesy. Půda nebyla černá, ale hnědá, vzduch postrádal chladnou příchuť Baltu. Taša očima hledala kostelní věže, ale viděla jich překvapivě málo. V Rusku byly kostely všude, dokonce i v těch nejvzdálenějších oblastech. Zlaté cibulovité báně na bílých věžích se třpytily na obzoru jako rozžaté svíce a ukazovaly cestu zbloudilým duším. Rusové navíc milovali zvony a jejich melodický zvuk, který oznamoval čas modlitby a zahajoval i ukončoval svátky. Bude jí po tom veselém kakofonickém zvuku smutno. Zdá se, že si na zvony Angličané nepotrpí.

Z pomyšlení na domov Tašu zabolelo u srdce. Jako by ani neuplynul pouhý týden od chvíle, kdy stanula na prahu domu své sestřenice Alice. Vyčerpaná a smrtelně bledá se dokázala jen slabě usmát a krátce pozdravit „Zdrávstvujtě“, než jí omdlela v náručí. I když Alici neočekávaná návštěva ohromila, okamžitě vzala Tašu dovnitř. Nebylo pochyb, že jí pomůže. V jejich rodině vždycky vládla soudržnost, posilovaná generacemi Slovanů, jejichž krvavá historie je semkla do klanů. Alici přivezli do Anglie v dětském věku, ale pořád byla tělem i duší Ruska.

„Nikdo neví, že žiju,“ řekla jí Taša. „Ale kdyby nějak zjistili, co se stalo, napadne je, že jsem se ukryla někde u příbuzných. Proto u vás nemůžu zůstat. Musím zmizet.“

Alice se ani nepotřebovala ptát, kdo jsou „oni“. Státní orgány by se s pátráním neobtěžovaly. Měly dost práce s neustálými nepokoji a politickými intrikami. Ale kdyby Michailova rodina tušila, že uprchla, bude tak dlouho slídit, dokud ji nedopadne. Angelovští měli v rukou moc a Michailův starší bratr Nikolaj byl znám svou pomstychtivostí. „Musíme ti najít místo vychovatelky,“ řekla Alice.

„Vychovatelek si nikdo nevšímá. Dokonce ani sluhové. Je to trochu zvláštní osamělé zaměstnání, ale celkem anonymní. Vlastně máme přítele, který by tě mohl zaměstnat. Je to vdovec s dcerou.“

A teď, když se Taša seznámila s lordem Stokehurstem, nevěděla, co si o něm má myslet. Obvykle pro ni bylo snadné rozpoznat povahu lidí, ale Stokehurst byl jiný. V Petrohradě neznala nikoho, kdo by se mu podobal. Žádný ze soudních úředníků s dlouhými vousy, domýšlivých důstojníků, nebo líných mladých aristokratů, se kterými se seznámila, nepůsobil tak světácky, tak evropsky. Pod jeho chladným vzhledem cítila Taša mimořádně silnou vůli. Byl mužem, který bezohledně dokázal dosáhnout svého. Nejraději by s ním neměla nic společného, ale neměla na výběr.

Vzpomněla si, jak znervózněl, když si všimla stříbrného háku na jeho paži. Neodpuzovalo ji to. Bez této vady by jí ani nepřipomínal lidskou bytost. Ale vzduch jiskřil napětím a Taša si byla jistá, že by Stokehurst raději přijal strach než soucit. Kolik úsilí ho jen muselo stát, když chtěl před ostatními skrýt sebemenší náznak zranitelnosti! A kolik v něm bylo pýchy! Obklopovala ho jako neviditelný hábit.

Během cesty na venkovské sídlo měl Stokehurst lesklý hák volně položený na stehně a Taša předpokládala, že to dělá úmyslně, aby viděl, jestli ji to znervózní. Pochybovala, že je první, kdo je podroben takovéto zkoušce. A ona nervózní byla, i když to s jeho zmrzačenou

rukou nemělo nic společného. Nikdy předtím nebyla sama ve společnosti muže.

Ale už nebyla ochraňovanou bohatou dědičkou, jejímž osudem je vdát se za knížete a vládnout palácům plným služebnictva. Teď byla služkou ona a muž, který seděl naproti, byl jejím pánem. Vždycky jezdívala v rodinných kočárech, čalouněných norkovými kožešinami, se zlatými čabrakami, křišťálovými dveřmi a interiéry od francouzských malířů. Toto vozítko, i když bylo luxusní, se s jejími nemohlo srovnávat. Taša si uvědomila, že po sobě nikdy nevydrhla vanu, ani si nevyprala punčochy. Jedinou užitečnou věcí, kterou znala, byly ruční práce. Od dětství vlastnila malý košík plný jehel, nůžek a barevných hedvábných nití, protože její matka byla toho názoru, že se dívce nesmí dovolit lenošení.

Násilím vyhnala myšlenky na domov z hlavy a připomněla si, že se nesmí vracet zpět. Nezáleží na tom, že přišla o svůj privilegovaný život. Bohatství nic neznamená. Ani Kaptěrevovo bohatství nezabránilo smrti jejího otce, ani ji neutěšilo v jejím osamění. Nebála se ani chudoby, ani práce a už vůbec ne hladu. Přijme všechno, co jí přinese budoucnost. Všechno, co pro ni přichystal Bůh.

Luke ji pozoroval pronikavýma modrýma očima a přemítal, co za ženu to veze k sobě domů. Všechny záhyby jejích šatů byly na svém místě a ženiny svaly se ani nepohnuly. Seděla na sametovém čalounění bez hnutí, jako by pózovala malíři.

„Chtěla byste znát výši svého platu?“ zeptal se neočekávaně.

Taša zírala na své spojené ruce. „Věřím, že bude přiměřený, můj pane.“

„Pět liber měsíčně by mělo stačit.“ Luka rozladilo její mírné přikývnutí. Suma byla hodně nadsazená. Mohla dát najevo vděčnost nebo aspoň pochválit jeho štědrost. Ale ničeho takového se Luke nedočkal.

Nedomníval se, že se Emmě bude líbit. Jak by mohla tahle podivínská osoba najít společnou řeč s jeho uličnickou dcerou? Zdála se být ponořena do vlastního, neskutečného světa. „Slečno Billingsová,“ řekl přísně, „pokud nebudete schopna zastávat svou práci k mé

spokojenosti, poskytnu vám přiměřený čas, abyste si mohla najít jiné zaměstnání.“

„To nebude nutné.“

Luke nad její jistotou pohrdavě nakrčil nos. „Jste velmi mladá.

Jednoho dne zjistíte, že svět je plný překvapení.“

Na rtech se jí objevil podivný úsměv. „To už jsem zjistila, můj pane. V Anglii tomu tuším říkáte ‚zvůle osudu‘, že?“

„Předpokládám, že to byla zvůle osudu, která vás přivedla k Ashbournúm.“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho tu rodinu znáte?“

Úsměv zmizel. „Je nutné, abyste mi kladl otázky, pane?“

Luke se pohodlně opřel a založil si ruce za záda. „Myslím, že mám na nějaké otázky právo. Bez ohledu na vaši nechuť k nim, slečno Billingsová, je pravda, že jsem souhlasil s tím, že vám svěřím svou dceru.“

Žena nakrčila čelo, jako by se snažila vyřešit hádanku. „Co byste chtěl vědět, můj pane?“

„Jste příbuzná Alice?“

„Vzdálená sestřenice.“

„Jste Ruska?“

Sklopila oči a ani se nepohnula. Zdálo se, že ho neslyší. Nakonec mírně přikývla. „Jste vdaná?“

Taša upírala oči na své sepjaté ruce. „Proč vás tohle zajímá?“

„Chci vědět, jestli se jednoho dne na mém prahu neobjeví rozzu-

řený manžel.“

„Žádného nemám,“ odpověděla tiše.

„Proč ne? Vaše tvář je dost atraktivní na to, abyste i bez majetku mohla dostat pár vážných nabídek.“

„Raději zůstanu sama.“

Luke se křivě usmál. „To já taky. Ale vy jste ještě moc mladá na to, abyste strávila celý život v osamění.“

„Je mi dvacet dva let, pane.“

„To určitě,“ řekl tiše. „Jste stěží starší než Emma.“

Podívala se na něj svou krásnou, vážnou tváří. „Na věku ve skutečnosti nezáleží, že ne? Někteří lidé nebudou znát v šedesáti víc než

v šestnácti. A naopak, některé děti stárnou zkušenostmi a vědí toho mnohem víc než dospělí kolem nich. Dospělost se nedá poměřovat.“

Luke uhnul pohledem. Co se jí stalo a proč je sama? Přece musí existovat někdo – otec, bratr, poručník –, kdo se o ni staral? Proč ji teď nikdo nechrání?

Škrábal se špičkami prstů na levém rukávu a cítil okraj koženého řemínku, kterým měl hák upevněn k paži. Slečna Karen Billingsová – ať byla, kým chtěla – mu nedávala pokoje. V duchu proklel Charlese Ashbourna. Měsíc! Celý zatracený měsíc!

Když se blížili k Southgate, krajina venku Tašu zcela zaujala. Původní vesnice s velkostatkem se rozrostla na rušné město s největším tržištěm v hrabství. Obklopovaly je svěží louky s potoky a bukové a dubové lesy. Hezké cihlové budovy, ve kterých byly umístěny plodinová burza, mlýn a škola, navrhl Lukúv dědeček. Propůjčil svůj talent i kostelu v centru města. Byla to jednoduchá stavba, v jejímž průčelí upoutávala pozornost obrovská okna s barevnými skly.

Na širokém kopci se vynořily obrysy impozantního panství, které shlíželo na míle půdy kolem. Slečna Billingsová se na Luka tázavě podívala.

„To je Southgate Hall,“ řekl. „Emma a já jsme na panství jediní Stokehurstové. Moji rodiče dávají přednost rodinné usedlosti ve Shropshiru a sestra se provdala za Skota, s nímž žije v Selkirku.“

Kočár jel nahoru po klikaté cestě a projel branou v masivní zdi, která původně chránila normanskou pevnost. Panství Southgate Hall vystavěli na troskách původního hradu. Hlavní část pocházela ze šestnáctého století a zbytek byl přistavěn později. S množstvím romantických věžiček, štítových zdí a impozantní výškou patřila k nejmalebnějším obydleným domům v Anglii. Studenti umění často přicházeli malovat svou vlastní interpretaci elegantního domu a zachycovali barevnou hru cihel a skla v jeho přední části, směřující na východ.

Kočár zastavil u vchodu, ozdobeného trojitou římsou a medailonem s rodinným erbem. Poté, co Taše lokaj v černé livreji pomohl z kočáru, ji zaujala dřevěná vyřezávaná ozdoba nade dveřmi. Byl to jestřáb, který v pařátech pevně držel jedinou růži.

Taša na lokti ucítila dotyk, trhla sebou a otočila se k lordu Stokehurstovi. Stál zády ke slunci a hubenou tvář měl ve stínu. „Pojďte dovnitř,“ řekl a gestem jí dal přednost. Postarší majordomus s dlouhou bradou a plešatějící hlavou jí podržel dveře. Lord Stokehurst ji představil. „Seymoure, to je slečna Billingsová, nová vychovatelka.“

Tašu překvapilo, že ji představuje sluhovi, zatímco to mělo být naopak. A pak si uvědomila, že už není dáma, ale služka nižšího postavení. Vždycky bývá nižší představen vyššímu. Smutně se usmála a uklonila se Seymourovi. Vešli do nádherné, přes dvě poschodí vysoké haly s osmihranným kamenným stolem uprostřed. Záplava přirozeného světla zářila seshora střešními okny. Tašino obdivování bylo přerušeno křikem, který se odrážel od zdí.

„Tati!“ Do místnosti vpadla vysoká dívka s neohrabanými kon-

četinami a záplavou rudých vlasů.

Luke se při pohledu na svou dceru, která se pokoušela chytit velkého psa, zamračil. Pes byl trochu odrostlejší štěně, podvrafák se slušnou porcí vlčáka. Před několika měsíci ho Emma koupila ve vesnici od pouličního prodavače. Nikdo v Southgate Hall, dokonce ani ti, kteří zvířata opravdu milovali, nesdílel její lásku k tomuto kříženci. Měl chundelatou a hrubou srst hnědé a šedé barvy, malé oči, obrovský čumák a směšně dlouhé, plandavé uši, které Emmu tak inspirovaly, že ho pojmenovala Samson. Obrovská chuť k jídlu byla přímo úměrná jeho odporu k jakémukoliv výcviku.

Když Samson uviděl Luka, utíkal k němu se šťastným, hlubokým štěkáním. Ale když si všiml cizinky, vycenil zuby, začal vrčet a sliny mu začaly kapat na podlahu. Emma ho chytila za obojek a nařídila mu, aby byl zticha, zatímco on se jí pokoušel vytrhnout. „Přestaň, Samsone, ty zatracené zvíře! Chovej se slušně…“

Lukův hluboký hlas ten rámus přerušil. „Emmo, říkal jsem ti, abys toho psa nevodila dovnitř.“ A při svých slovech za sebe automaticky schovával křehkou slečnu Billingsovou. Pes měl evidentně chuť roztrhat ji na kousky.

„Nikomu neublíží,“ křičela Emma a pokoušela se psa udržet.

„Jenom dělá kravál.“

Luke chtěl zrovna psa odtáhnout, když si uvědomil, že slečna Billingsová proklouzla kolem něj. Přivřenýma očima upřeně zírala na

vrčící zvíře a začala na ně mluvit rusky. Měla tichý, hrdelní hlas, který praskal jako plameny. Luke nerozuměl ani slovo, ale vzadu na krku se mu zježily vlasy. Stejný účinek měl její hlas na Samsona, který se utišil a zíral na nově příchozí s očima doširoka otevřenýma.

Najednou se pes položil na břicho a začal se k ní plazit. Kňučel a zuřivě kolem sebe mlátil ocasem. Slečna Billingsová se sklonila a jemně ho pohladila po drsné hlavě. Samson se otočil na záda a kroutil se blahem. I když se slečna Billingsová postavila, poslintaný obr jí zůstal u nohou.

Lokaj poslechl stručný Lukův rozkaz a rychle vyvedl psa ven. Samson se neochotně vlekl pryč a hlavu držel tak nízko, že skoro tahal uši a jazyk po zemi.

První promluvila Emma. „Co jste mu řekla?“

Slečna Billingsová ji přejela pohledem svých modrošedých očí a mírně se usmála. „Připomněla jsem mu, jak se má chovat.“

Druhou otázku Emma obezřetně adresovala otci. „Kdo je to?“

„Tvoje vychovatelka.“

Emma úžasem otevřela ústa. „Moje co? Ale tati, neříkal jsi mi, že…“

„Sám jsem to nevěděl,“ suše odvětil.

Taša pohledem znovu přejela Stokehurstovu dceru. Emma byla hubená, neohrabaná dívka na pokraji puberty. Kudrnaté vlasy barvy mrkve upoutávaly pozornost, kdekoliv se objevila. Tašu hned napadlo, že kvůli tomu musí být objektem nemilosrdných žertů ze strany dětí. A jako by vlasy nestačily, byla navíc dost vysoká – bylo docela možné, že v budoucnu doroste do stoosmdesáti čísel. Svou výšku se pokoušela zakrýt tím, že hrbila ramena. Sukně měla příliš krátké a za nehty špínu. Po otci zdědila krásné safírové oči, ale řasy byly rezavé, a ne černé a obličej měla posetý zlatými pihami.

Přistoupila k nim vysoká šedovlasá žena s hranatou tváří. V pase jí visel obrovský svazek klíčů, který nosívaly hospodyně jako symbol své moci.

„Paní Knaggsová, toto je nová vychovatelka, slečna Billingsová,“ představil ji Stokehurst.

Hospodyně svraštila obočí. „Opravdu? Musím nechat připravit pokoj. Stejný jako vždycky, že?“ Tónem naznačovala, že ta nová asi nezůstane déle než ta předcházející.

„Dělejte, jak myslíte, paní Knaggsová.“

Stokehurst přistoupil k dceři a políbil ji na temeno hlavy. „Mám práci,“ zamumlal. „Uvidíme se u večeře.“

A beze slova je opustil, zatímco Emma přikývla se zrakem upřeným na Tašu.

„Slečno Billingsová,“ řekla energicky hospodyně. „Posadte se a vypijte si šálek čaje, než vám připravíme pokoj.“

Ještě nikdy by Taše šálek čaje nepřišel tak vhod. Byl to dlouhý den a ona se ještě nezotavila ze svého útěku z Ruska. Byla vyčerpaná, ale odmítavě zakroutila hlavou. V této chvíli považovala za důležitější věnovat svou pozornost Emmě. „Raději bych si prohlédla dům. Provedeš mě, Emmo?“

„Ano, slečno Billingsová,“ odpověděla poslušně dívka. „Co byste chtěla vidět? Je tady asi čtyřicet ložnic a skoro stejně tolik obývacích pokojů. Jsou tady chodby, dvory, kaple… Ukázat vám všechno by zabralo přinejmenším celý den.“

„Prozatím mi můžeš ukázat to, co považuješ za důležité.“

„Dobře, slečno Billingsová.“

Jak procházely přízemím, Taša obdivovala krásu domu. Hodně se lišil od moderního domu Ashbournových, který byl plný masivního nábytku. Southgate Hall byl bohatě zdobený čistým bílým štukem a světlým mramorem. Pokoje působily vzdušně a světle, protože všude byla velká okna a vysoké stropy. Většina nábytku pocházela z Francie stejně jako ten, na který byla Taša zvyklá v Petrohradě. Ze začátku Emma moc nemluvila, jenom se na Tašu pokradmu dívala. Ale když prošly hudebním pokojem a kráčely dlouhou galerií plnou uměleckých děl, už to zvědavostí nevydržela. „Jak vás tatínek našel?“ zeptala se. „Ani se nezmínil, že mi dnes přiveze vychovatelku.“ Taša se zastavila a prohlížela si pastorální malbu od Bouchera.

Byla to jedna z moderních francouzských prací, které zde visely, a všechny vybral někdo se smyslem pro světlo a barvu. Taša odpoutala svou pozornost od obrazu a odpověděla: „Bydlela jsem u vašich přátel, Ashbournů, a ti byli tak hodní, že mě tvému otci doporučili.“

„Svou poslední vychovatelku jsem ráda neměla. Byla moc přísná. Nikdy se nechtěla bavit o něčem zajímavém. Jenom knihy, knihy a knihy.“

„Ale knihy jsou velmi zajímavé.“

„Nezdá se mi.“ Obě ženy pomalu procházely galerií. Emma teď na Tašu nepokrytě zírala svýma doširoka otevřenýma tázavýma očima. „Ani jedna z mých přítelkyň nemá takovou vychovatelku jako já.“

„Ano?“

„Jste velmi mladá a zvláštně mluvíte. A taky jste moc hezká.“

„Vždyť ty taky,“ řekla Taša jemně.

Emma se zašklebila. ,,Já? Vždyť jsem jako velká mrkev.“

Taša se usmála. „Vždycky jsem si přála být vysoká, aby si každý myslel, že jsem královna, když vejdu do místnosti. Jenom ženy tak vysoké jako ty mohou být opravdu elegantní.“

Dívka se začervenala. „To jsem nikdy neslyšela.“

„A máš krásné vlasy,“ pokračovala Taša. „Víš, že Kleopatra a její dvorní dámy si barvívaly vlasy hennou, aby je měly rudé? Máš štěstí, že je máš takové od přírody.“

Zrovna zahýbaly za roh a Emma si skepticky odfrkla. Celá jedna stěna další haly byla prosklená, takže bylo vidět do tanečního sálu, vyvedeného v bílé a zlaté barvě. „Budete mě učit, jak se má chovat dáma?“ zeptala se najednou.

Taša se usmála a napadlo ji, že Emma po svém otci zdědila zvyk otevřeně klást přímé otázky. „Říkali mi, že s tím potřebuješ trochu poradit,“ připustila.

„Nechápu, proč musí být každá dívka dámou. Všechna ta pitomá pravidla a způsoby… To se mi určitě nepodaří.“ A Emma legračně zkřivila tvář.

Taša se musela silně přemáhat, aby se nerozesmála. Bylo to poprvé za dlouhé měsíce, kdy potkala někoho se stejným smyslem pro humor jako měla ona. „Není to tak těžké. Je to skoro jako hra. Myslím, že si povedeš velmi dobře.“

„Nic nedokážu udělat dobře, pokud v tom nevidím žádný smysl.

Co na tom, když použiji nesprávnou vidličku, pokud se najím?“

„A chceš filozofický, nebo praktický důvod?“

„Oba.“

„Většina lidí věří, že bez vhodné etikety se civilizace zhroutí. Nejdříve chování, pak morálka a pak by to s námi mohlo dopadnout jako se zpustlými Římany. A co je důležitější, pokud uděláš ve společnosti nějakou nápadnou nesprávnost, přivedeš do rozpaků sebe i otce a bude pro tebe těžké upoutat pozornost nějakého řádného mladého muže.“

„Och!“ Emma na ni zírala se vzrůstajícím zájmem. „Byli Římané opravdu zpustlí? Myslela jsem si, že akorát vedli války, stavěli silnice a vedli dlouhé řeči o státním zřízení.“

„Byli opravdu děsivě zpustlí,“ ujistila ji Taša. „Jestli chceš, budeme si o nich zítra číst.“

„Ano.“ Emma se na ni usmála. „Pojďme teď do kuchyně. Chci vás seznámit s kuchařkou, paní Plunkettovou. Je to má nejoblíbenější osoba hned po tatínkovi.“

Prošly úzkou špižírnou s policemi sušených potravin a místností na přípravu těsta s mramorovým stolem a válečky všech možných velikostí. Emma uchopila Tašu za ruku a táhla ji kolem několika kuchtiček, které je zvědavě pozorovaly. „Toto je moje nová vychovatelka a jmenuje se slečna Billingsová,“ prohlásila Emma a ani se nezastavila.

Obrovská kuchyň byla plná sluhů, kteří pilně připravovali večeři. Uprostřed místnosti stál velký stůl a nad ním visely hrnce, pánve a měděné formy na pečení. U něj stála statná žena a velkým nožem ukazovala jedné z kuchtiček, jak se správně krájí mrkev. „Dej pozor, abys ji nekrájela na moc velké kusy…“ Když zahlédla Emmu, přestala krájet a zeširoka se usmála. „A, tady je moje Emma. A dokonce si přivedla na návštěvu jednu ze svých malých přítelkyň.“

„Paní Plunkettová, to je slečna Billingsová,“ řekla Emma a položila si nohu na sedadlo dřevěné židle. „Je to moje nová vychovatelka.“

„Díky bohu,“ pronesla kuchařka. „Však už bylo načase mít tady nějakou novou tvář. A navíc tak pěknou. Ale podívejte se na sebe – vždyť jste hubená jako tyčka.“ Natáhla se pro plech s pečivem a zvedla utěrku, kterou byl přikrytý. „Ochutnejte jeden z těch jablečných koláčků, ovečko, a řekněte mi, jestli nemá moc silnou kůrku.“

Taša chápala Emmino nadšení pro kuchařku. Paní Plunkettová měla tváře jako jablíčka, veselé hnědé oči a vřelou, mateřskou povahu. „Ochutnejte ho,“ opakovala kuchařka a Taša si jeden vzala.

Emma nezůstala pozadu, vybrala si z plechu ten největší a ukousla si. „Nádhera,“ řekla s plnými ústy a zazubila se, když se na ni Taša nesouhlasně podívala. „No jo, já vím, že není slušné mluvit s plnými ústy. Ale umím to udělat tak, že jídlo není vidět.“ A posunula si sousto na stranu pod líc. „Vidíte?“

Taša jí zrovna chtěla vysvětlit, proč se to ani tak nesluší, když si všimla, jak Emma na paní Plunkettovou mrkla. Musela se zasmát a bez ohledu na úsilí zachovat aspoň zdání důstojnosti. „Emmo, bojím se, že bys jednoho dne mohla nešťastnou náhodou vyprsknout drobečky na nějakého důležitého hosta.“

Emma se zazubila ještě víc. „To je nápad! Až sem zase přijde na návštěvu lady Harcourtová, celou ji poplivu jídlem. A pak už od ní budeme mít navždycky pokoj. Dokážete si představit tatínkův obličej?“ Když viděla, že se Taša tváří nechápavě, vysvětlila jí to. „Lady Harcourtová je jedna z žen, které se chtějí za tatínka vdát.“

„Jedna z žen?“ zeptala se Taša. „A kolik jich je?“

„Vlastně ho chtějí všechny. Během našich víkendových večírků jsem poslouchala u dveří některých těch žen. To byste nevěřila, co všechno říkají! Obvykle polovině z toho nerozumím, ale…“

„Díky bohu za to,“ řekla paní Plunkettová upřímně. „Víš, že bys neměla poslouchat u dveří, Emmo.“

„Je to můj otec. Mám právo vědět, kdo se ho snaží ulovit. A slečna Harcourtová se snaží ze všech sil. Než se nadějeme, vezmou se a já budu na cestě do penzionátu.“

Paní Plunkettová se zachichotala. „Kdyby se chtěl tvůj otec oženit, už by to dávno udělal. Nikdy pro něj neexistoval nikdo jiný než tvá matka a já nevěřím, že se někdy nějaká jiná najde.“

Emma se zamyšleně zamračila. „Škoda, že si ji nepamatuju. Slečno Billingsová, chtěla byste vidět matčin obraz? Visí v jedné z horních jídelen. Měla ve zvyku tam pít čaj.“

„Ano, ráda,“ řekla Taša a ukousla si koláčku. Neměla hlad, ale nutila se do jídla.

„Budete tady opravdu šťastná,“ řekla jí kuchařka. „Lord Stokehurst je velkorysý a nic není na příděl. Máme tolik másla, kolik jen chceme, a každou neděli šunku. A taky hodně polévky, vajíček a dobré lojové svíčky pro vlastní použití. Když máme návštěvy, jejich sluhové vyprávějí neuvěřitelné historky. Někteří z nich nevidí vajíčko, jak je rok dlouhý! Máte štěstí, že si vás lord Stokehurst najal. Ale to vy asi víte.“

Taša automaticky přikývla. Musela myslet na své vlastní sluhy v Rusku a zastyděla se, když si uvědomila, že ji nikdy nezajímala kvalita nebo množství jejich jídla. Její matka k nim určitě byla velkorysá, ale možná se zaobírala víc sama sebou než jejich potřebami. A žádný z nich se nikdy neodvážil o něco požádat.

Najednou si Taša uvědomila, že se na ni Emma s paní Plunkettovou podivně dívají.

„Třese se vám ruka,“ řekla otevřeně Emma. „Je vám dobře, slečno Billingsová?“

„Jste hrozně bledá,“ dodala kuchařka s upřímným zájmem.

Taša opatrně položila svůj koláček. „Jsem trochu unavená,“ připustila.

„Určitě už máte připravený pokoj,“ řekla Emma. „Zavedu vás tam, jestli chcete, a prohlídku dokončíme zítra.“

Kuchařka zabalila koláček do ubrousku a vtiskla jí ho do rukou.

„Vezměte si to s sebou, zlatíčko. Později vám pošlu podnos s veče-

ří.“

„To je od vás moc milé.“ Taša se usmála do laskavých hnědých očí. „Děkuji vám, paní Plunkettová.“

Kuchařka je vyprovázela pohledem a v kuchyni bylo ticho, dokud se za nimi nezavřely dveře. Pak však začaly všechny kuchtičky dychtivě mluvit. „Všimla sis jejích očí? Má je jako kočka.“

„Je samá kost. Šaty na ní jen visí.“

„A jak mluví…, některá slova znějí trochu nezřetelně.“

„Chtěla bych to umět,“ řekla jedna z nich toužebně. „Hezky se to poslouchá.“

Paní Plunkettová se zachichotala a rozehnala je k práci. „Podrbat si můžete později. Hanno, dodělej tu mrkev, a ty, Polly, nezapomeň míchat omáčku, jinak bude samé žmolky.“

Luke s Emmou seděli sami u prostřeného jídelního stolu. Plameny v mramorovém krbu vysílaly teplo na vlámské tapiserie a mramorové ozdoby na zdech. Lokaj naplnil Emminu sklenici vodou a Lukovu francouzským vínem. Komorník odkryl mísy a nabral do mělkých misek voňavý vývar s lanýži.

Luke s úsměvem pozoroval svou dceru. „Když vypadáš tak potěšeně, Emmo, jsem vždycky ve střehu. Doufám, že nezamýšlíš svou novou vychovatelku trápit tak, jako jsi trápila tu poslední.“

„Vůbec ne. Je mnohem lepší, než byla slečna Cawleyová.“

„No,“ řekl nedbale, „každá by asi byla lepší.“

Emma se zahihňala. „Máš pravdu. Ale mně se slečna Billingsová líbí.“

Zvedl obočí. „Ty si nemyslíš, že je příliš vážná?“

„Ani ne. Myslím, že se v podstatě ráda směje.“

Luke pomyslel na vážnou, až přísnou tvář slečny Billingsové.

„Ani jsem si nevšiml,“ zamumlal.

„Slečna Billingsová mě bude učit etiketě, vhodnému chování a tak vůbec. Říkala, že nemusíme být pořád jenom v učebně. Můžu se učit, i když si vezmeme knihy ven a budeme si číst pod stromem. Zítra si budeme číst o antických Římanech a pak budeme až do oběda mluvit jenom francouzsky. Varuju tě, tati, pokud se mě na něco zeptáš po čtvrté odpoledne, můžeš mě donutit odpovědět v jazyce, kterému nebudeš rozumět.“

Luke se cynicky ušklíbl. „Já francouzsky umím.“

„Bývávalo,“ triumfálně zaútočila Emma. „Slečna Billingsová

řekla, že když se jazykem často nemluví, člověk ho brzy zapomene.“

Luke položil lžičku a přemýšlel, jaký trik použila vychovatelka na jeho dceru. Možná se s ní pokoušela spřátelit, takže až přijde čas loučení, mohla by proti němu Emminy city využít jako zbraň. To se mu nelíbilo. Karen Billingsová by si raději měla dávat pozor, nebo bude litovat dne, kdy se narodila. Jenom měsíc, připomněl si a držel svou zlost na uzdě. „Emmo, nepřipoutávej se příliš ke slečně Billingsové. Možná tady s námi dlouho nebude.“

„Proč ne?“

„Může se stát cokoliv. Možná nebude vyučování stačit. Nebo se rozhodne přijmout jiné místo.“ Usrkl si vína. „Nezapomeň na to.“

„Ale když budu chtít, aby zůstala, zůstane,“ řekla tvrdohlavě Emma.

Luke neodpověděl, zvedl lžíci a ponořil ji do polévky. Po chvíli změnil téma a povídal dceři o čistokrevném koni, kterého měl v úmyslu koupit. Emma ho poslouchala a až do konce večeře se opatrně vyhýbala jakékoliv zmínce o vychovatelce.

Taša chodila po svém pokoji s nádhernými kulatými okny. Byl ve třetím poschodí a jí se moc líbilo, že ji každé ráno bude budit slunce. Na úzké posteli leželo čisté bílé prostěradlo a jednoduchá prošívaná pokrývka. V rohu stála mahagonová skříňka s oprýskaným porcelánovým umyvadlem se vzorem borůvek a květin. U okna stál stůl a židle a na protější zdi visel otlučený šatník s oválným zrcadlem na dveřích. Pokoj byl malý, ale čistý a ona tam měla soukromí.

Zavazadla jí postavili k posteli. Taša si opatrně vybalila kartáč na vlasy a kostky růžového voňavého mýdla, které jí dala Alice. Jí taky vděčila za dvoje šaty: šedé měla na sobě a ty z černého mušelínu visely ve skříni. Pod šaty pořád nosila babiččin zlatý kříž. Otcův prsten zavázala do kapesníku a schovala dozadu do skříně pod své osobní prádlo.

Nakonec posunula dřevěnou židli do rohu pokoje a opřela ikonu o opěradlo židle, aby na ni viděla z postele. Jemně přejížděla prsty po něžné tváři madony. Toto byl její krasivyj ugolok, její „nádherný roh“. Všichni pravoslavní Rusové měli doma místo, kde nacházeli klid a mír na začátku a konci každého dne.

Myšlenky přerušilo klepání na dveře. Otevřela a stála tváří v tvář služce jenom o pár let starší, než byla sama. Měla na sobě naškrobenou zástěru a čepec, který jí zakrýval většinu světlých vlasů. Měla hezké rysy, ale v očích tvrdý pohled a rty stisknuty v úzkou čárku. „Jmenuji se Nan,“ řekla dívka a podávala Taše podnos přikrytý čistým ubrouskem. „Tady máte večeři. Až dojíte, položte podnos za dveře, za chvíli pro něj přijdu.“

„Děkuji,“ zamumlala Taša, zmatená dívčiným chováním. Byla kvůli něčemu nazlobená a Taša nevěděla proč.

Ale brzy se to dozvěděla. „Paní Knaggsová říkala, že vám musím posloužit, když budete něco potřebovat. Nepotřebuji žádnou práci navíc. Už tak mě bolí kolena z neustálého běhání nahoru a dolů. A teď vám ještě budu muset nosit dříví do krbu, džbány s vodou a večeři.“

„To je mi líto. Nebudu vás moc obtěžovat.“ Nan si jen odfrkla, otočila se na podpatku a hnala se dolů po schodech.

Taša položila podnos na stůl a zahořkle se usmála na ikonu.

„Vidíš, jací jsou Angličané?“ mumlala si, ale madonina tvář se ani nepohnula.

Taša opatrně nadzvedla ubrousek, aby viděla, co se pod ním skrývá. Na talíři ležely plátky kachny, lžička hnědé omáčky, bílý rohlík a vařená zelenina. Vše bylo pečlivě naaranžováno a ozdobeno kytičkou fialek. Taky tam stál malý skleněný šálek s krémově bílým pudinkem. Totéž už Taša jedla u Ashbournů. Alice tomu říkala sladký pudink. Zdálo se, že si Angličané potrpí na jídlo bez chuti. Taša zvedla jednu fialku a zase jídlo přikryla ubrouskem. Neměla hlad. Ale kdyby měla…

Kdyby si jenom mohla dát krajíček tmavého ruského chleba s máslem, či slané houby se smetanou. Nebo pár lívanců s medem. Něco, nějakou chuť a vůni, které zná, aby si připomněla svět, z něhož přišla. Poslední měsíce života se jí honily hlavou jako zmatený vír. Všechno jí protékalo mezi prsty jako písek a ona se neměla čeho chytit.

„Mám sebe,“ řekla, ale její hlas zněl napjatě. Bezmyšlenkovitě přecházela po pokoji a zastavila se u skříně se zrcadlem. Už uplynula nějaká doba od chvíle, co se na sebe podívala do zrcadla jinak, než aby si jen upravila vlasy a zkontrolovala, jestli má zapnuté všechny knoflíky.

Byla v tváři hrozně hubená. Lícní kosti jí ostře vystupovaly z obličeje. Z šíje se ztratila zaoblenost, pod límcem se objevily tmavé prohlubně a pleť neměla žádnou barvu. Taša nevědomky stiskla fialku, až ve vzduchu ucítila její sytou vůni. Ta křehká žena v zrcadle se jí nelíbila. Ta cizinka se všemi znaky ztraceného dítěte. Nemůže si

dovolit být křehká. Udělá cokoliv, aby se jí obnovily síly. Odhodila zničenou květinu a šla ke stolu.

Vzala rohlík, ukousla si a začala žvýkat. Skoro se jím zalkla, ale spolkla ho a přinutila se sníst víc. Dojí večeři. Bude spát celou noc beze snů a bez probouzení… a ráno začne nový život.

V místnosti pro služebnictvo se ozýval hlasitý hovor. Ve vzduchu se vznášela vůně kávy, opékaného chleba a smažícího se masa. Taša si rychle upravila sukni a uhladila vlasy. Když otevřela dveře, měla ve tváři nicneříkající výraz. U dlouhého stolu ve středu místnosti seděla spousta lidí, kteří ztichli a zírali na ni. Ohlížela se po nějaké známé tváři a zachytila nepřátelský výraz v obličeji Nan. Majordomus Seymour stál v rohu, žehlil noviny a nevěnoval jí ani jediný pohled. Zrovna když se chtěla obrátit a uprchnout z místnosti pryč, objevila se před ní milá tvář paní Plankettové.

„Dobré ráno, slečno Billingsová! To jste brzy vzhůru! To je překvapení, vidět vás v místnosti pro služebnictvo.“

„Dovtípila jsem se,“ odpověděla Taša s mírným úsměvem.

„Váš podnos se snídaní je už skoro hotov. Nan vám ho za chvíli přinese nahoru. Pijete ráno čaj? Nebo snad čokoládu?“

„Mohu jíst dole s ostatními?“

Kuchařka vypadala rozpačitě. „Slečno Bilingsová, tohle jsou obyčejní sluhové a vy jste vychovatelka. Nehodí se, abyste jedla s námi.“

To musí být výhradně anglický postoj. Její vlastní vychovatelka nežila v takové izolaci. „Mám jíst sama?“ zeptala se Taša ohromeně.

„Ano, pokud vás nepozve ke stolu Jeho lordstvo a slečna Emma. Tak to tady obvykle chodí.“ Když viděla, jak se Taša zatvářila, zachichotala se. „Ale zlato, to je přece čest, a ne trest!“

„Pro mě by bylo větší ctí, kdybych mohla jíst s vámi.“

„Opravdu?“ Teď se na ni dívala každá tvář v místnosti. Cítila, jak si ji každý prohlíží, a musela se vzchopit, aby neutekla. Tváře jí zrudly. Paní Plunkettová Tašu chvíli pozorovala a pak pokrčila rameny. „Myslím, že není žádný důvod, proč byste nemohla. Ale varuji vás, my jsme jen obyčejní lidé.“ Mrkla na ni a dodala: „Někteří možná žvýkají s otevřenými ústy.“

Taša zamířila k prázdnému místu na dlouhé lavici. „Smím?“ zamumlala a několik služek se posunulo, aby měla víc místa.

„Co si dáte, slečno?“ zeptala se jedna z nich.

Rozhlédla se po spoustě mís a talířů, které stály na stole. „Topinku, prosím. A možná párek…, vajíčko…, a tamto ploché…“

„To je ovesná placka,“ pomohla Taše služka a podala jí jídlo. Jeden z lokajů na druhém konci stolu se zazubil, když pozoroval

Tašu, jak si plní talíř. „Vypadá jako vrabec, ale má apetýt jako kůň.“ Všichni se přátelsky zasmáli a vrátili se ke svému jídlu a hovoru.

Taše se v místnosti pro služebnictvo líbilo, zvlášť po uplynulých měsících osamělého života. Bylo hezké sedět uprostřed davu. I když chuť jídla pro ni byla cizí, bylo teplé a syté.

Bohužel její uspokojení bylo brzy zkaženo nepřátelským pohledem Nan. Služka se rozhodla, že jí situaci znepříjemní. „Podívej se, na jak malé kousky si krájí jídlo, jako by byla nějaká dáma,“ vysmívala se. „A ubrouskem se dotýká úst, jak to dělají dámy. Je samé

‚smím‘ a ‚mohla bych‘. No, vím přesně, proč chce sedět s námi. O samotě by si na dámu hrát nemohla.“

„Nan,“ domlouvala jí jedna z dívek. „Nebuď protivná.“

„Nech ji na pokoji, Nan,“ řekla jiná.

Nan se utišila, ale nepřestávala se na Tašu pokradmu dívat.

Taša spolkla poslední kousek své snídaně, i když jí najednou chutnala jako lepidlo. Celé měsíce zakoušela od venkovanů, kteří ji neznali, nenávist, výsměch a strach. Pak ji opustili zbabělí aristokrati… a teď ji ještě obtěžuje záštiplná služka. Nakonec Taša zvedla hlavu, přimhouřila oči a zpříma se na Nan podívala. Byl to stejně ledový pohled, kterým se dívala na vězeňskou stráž v Petrohradě, a i účinek byl stejný. Nan zrudla, uhnula očima a ruce sevřela v pěst. Teprve potom Taša vstala a odnesla svůj talíř k velkému dřevěnému dřezu. „Na shledanou,“ zamumlala a dostalo se jí hromadné přátelské odpovědi.

Taša vyklouzla do haly a skoro se srazila s paní Knaggsovou. Hospodyně už tolik nenaháněla hrůzu jako večer. „Slečno Billingsová, Emma se právě svléká z jezdeckých šatů. Nasnídá se a přesně v osm hodin můžete začít s vyučováním.“

„Jezdí na koni každé ráno?“ zeptala se Taša.

„Ano, s lordem Stokehurstem.“

„Zdá se, že se mají moc rádi,“ poznamenala.

Paní Knaggsová se opatrně rozhlédla, jestli někdo neposlouchá.

„Lord Stokehurst Emmu zbožňuje. Dal by za ni život. Jednou se mu to skoro podařilo.“

Vybavil se jí stříbrný hák. Nevědomky se dotkla levého zápěstí.

„Bylo to tehdy, když…“

„Ano.“ Paní Knaggsová si všimla gesta. „V Londýně vypukl požár. Lord Stokehurst vešel do domu dřív, než mu v tom mohl někdo zabránit. Každičký kousek domu byl v plamenech. Lidé, kteří ho viděli vejít, nevěřili, že ho ještě někdy spatří živého. Ale on vyšel ven s manželkou přes rameno a dítětem v náručí.“ Hospodyně naklonila hlavu na bok, jako by viděla duchy. „Lady Stokehurstová se nedožila rána. Celé dny byl lord Stokehurst bez sebe žalem a bolestí z ran, které utržil. Nejhůř to odnesla jeho levá paže. Říkali, že holýma rukama roztáhl hořící zed, aby svou ženu zachránil. Ruka se mu zanítila a on dostal otravu krve. Rozhodli se pro amputaci, protože by jinak zemřel. Ironie byla v tom, jak krásně si do té doby žil, a pak v jediné chvíli ztratil všechno… Není toho moc, o co člověk nemůže přijít. Ale pán je silný muž. Nedlouho potom, co se to stalo, jsem se ho ptala, jestli svěří Emmu do péče své sestry Kateřiny. Postarala by se o ni tak dlouho, jak by bylo třeba. ‚Ne/ odpověděl, ‚to dítě je všechno, co mi po Mary zůstalo. Nemohl bych ji dát pryč ani na chvilku/“ Paní Knaggsová se odmlčela a zavrtěla hlavou. „To jsem si ale pustila pusu na špacír, že? Není to dobrý příklad pro ostatní, stát a mlít jazykem.“

Tašu zabolelo na prsou. Těžko se dalo věřit tomu, že muž, kterého právě popsala paní Knaggsová, je tentýž chladný, sebevědomý aristokrat, se kterým sem včera přijela kočárem. „Děkuji, že jste mi to řekla,“ dokázala ze sebe vypravit. „Emma má štěstí, že ji otec tak miluje.“

„To bych řekla.“ Paní Knaggsová se na Tašu zvědavě dívala.

„Slečno Billingsová, popravdě řečeno, vůbec nejste ten typ vychovatelky, o které bych si myslela, že ji Jeho lordstvo zaměstná. Vy nejste z Anglie, že ne?“

„Ne, paní.“

„Všichni už tady o vás mluví. Nikdo v Southgate Hall v sobě neskrývá tajemství, které by stálo za řeč – a je jasné, že vy jich máte hodně.“

Taša nevěděla, co na to má odpovědět, a tak jenom pokrčila rameny a usmála se.

„Paní Plunkettová má pravdu,“ přemítala hospodyně nahlas. „Je ve vás něco, co povzbuzuje lidi, aby mluvili. Možná je to proto, že jste tak tichá.“

„Nedělám to schválně, paní. Jsem po otci. Celá jeho rodina je tichá a hloubavá, zatímco moje matka je povídavá a okouzlující. Vždycky jsem si přála být víc po ní.“

„Působíte dostatečně zajímavě,“ usmála se paní Knaggsová.

„Teď musím jít. Dnes máme velké prádlo. Drhnutí, škrobení a žehlení není nikdy konec. Snad se vám bude líbit v knihovně nebo v hudebním pokoji, než se Emma nasnídá.“

„Ano, paní.“

Rozešly se a Taša se loudala domem a hledala hudební pokoj. Včerejší prohlídka byla tak rychlá a ona byla tak unavená, že si nepamatovala nic než kuchyň.

Přesto čirou náhodou do pokoje vstoupila. Byl okrouhlý a vyplněný kulatými svislými okny. Na světle modrých zdech byly namalovány stylizované květy lilií, které sahaly až do stropu. Tam zase byli ztvárnění cherubínci, hrající na různé hudební nástroje. Taša se posadila k naleštěnému pianu, zvedla víko a zkusila pár akordů. Jak správně předpokládala, bylo dokonale naladěno.

Lehounce se oběma rukama probírala klávesami a hledala melodii, která by se jí hodila k náladě. Jako celá společnost v Petrohradě i její rodina měla slabost pro všechno francouzské, zvlášť pro hudbu. Taša začala hrát veselý valčík. Po několika taktech přestala, protože se jí vybavila jiná melodie, která ji vábila. Myslela na Chopinův valčík, oblíbený kus, který jako by vycházel ze samotného srdce piana. I když už dlouho nehrála, pořád si jej celkem dobře pamatovala. Zavřela oči, a než získala jistotu a hudba ji zcela uchvátila, hrála opatrně.

Najednou ji něco přimělo otevřít oči. Okamžitě přestala hrát, jako by jí tóny zamrzly v rukách.

Lord Stokehurst stál kousek od ní a na tváři měl zvláštní, udivený výraz.

„Proč hrajete právě tohle?“ vyštěkl.

Taša strachem skoro ztratila hlas. „Nechtěla jsem vás rozzlobit.“ Chvatně se postavila a rychle ustoupila za lavici. „Už se piana nedotknu. Chtěla jsem se jenom trochu pocvičit…“

„Proč jste hrála zrovna tuto skladbu?“

„Pane?“ zeptala se celá zmatená. Rozzlobila ho píseň, kterou hrála. Musí mít pro něj zvláštní význam. Najednou pochopila a pomalu se uklidnila. „Chápu,“ řekla tiše. „To byla její oblíbená skladba, že?“ Nezmínila jméno lady Stokehurstové. Ani to nebylo nutné. Stokehurst pod svým opálením zbledl a ona pochopila, že má pravdu.

V modrých očích se nebezpečně zablesklo. „Kdo vám to řekl?“

„Nikdo.“

„Takže to byla pouhá náhoda?“ vysmíval se jí. „Prostě jste si jen tak sedla a hrála jedinou skladbu, kterou…“ Nedořekl. Lícní svaly se mu napjaly, protože stiskl čelisti. Taša skoro ucouvla, když viděla ten silný vztek, ovládaný jenom silou vůle.

„Já nevím, proč jsem hrála zrovna tuto skladbu,“ vyhrkla. „Já…/ prostě jsem ji cítila.“

„Cítila?“

„V… v pianu.“

Bylo ticho. Stokehurst se na ni díval a balancoval mezi vztekem a úžasem. Taša by ráda vzala svá slova zpět nebo se pokusila všechno znovu vysvětlit. Udělala by cokoliv, co by uvolnilo to vražedné ticho. Ale místo toho strnule stála a věděla, že ať udělá cokoli, situaci to jenom zhorší.

Konečně se Stokehurst otočil, odcházel a přitom potichu klel.

„Je mi to líto,“ zašeptala Taša. Zírala na dveře a uvědomila si, že scéna neproběhla bez povšimnutí. Ve své zlosti si Stokehurst nevšiml, že se jeho dcera schovala přímo za dveřmi. Jedno její oko vykukovalo zpoza jejich rámu.

„Emmo,“ zamumlala Taša, ale dívka zmizela tiše jako kočka.

Taša se pomalu vrátila k pianu. Vzpomněla si na Stokehurstovu tvář při tónech valčíku. Luke ji pozoroval se zvláštním a zoufalým úžasem. Jaké vzpomínky v něm hudba vyvolala? Taša nevěřila, že by

ho hodně lidí vidělo v takovém stavu. Vypadal jako muž, který žije v neustálém sebeovládání. Možná přesvědčil sebe i ostatní, že život jde dál, ale uvnitř pořád ještě truchlil.

Jeho smutek byl jiný než postoj Tašiny matky po otcově smrti.

„Víš, tvůj drahý otec by si přál, abych byla šťastná,“ řekla jí Marie.

„On je teď v nebi, ale já pořád žiju. Vždycky vzpomínej na mrtvé, ale neutop se ve vzpomínkách. Tvému tatínkovi nevadí, že mám přátele mezi muži, a proto by to nemělo vadit ani tobě, Tašo.“

Taša to nechápala. Měla matce za zlé, jak snadno se vyrovnala s Ivanovou smrtí. Teď začínala litovat, že Mariino chování tak ostře odsuzovala. Možná měla Marie truchlit déle, možná byla požitkářská a povrchní, možná měla příliš mnoho mužských přátel…, ale neměla žádné skryté rány, žádný hluboký žal. Je lepší naplno žít než se utápět ve vzpomínkách na to, co navždy odešlo.

Luke si vůbec neuvědomil, kam jde. Šel, až se ocitl ve své ložnici. V masivní posteli s bílými hedvábnými závěsy a umístěné na pravoúhlém podstavci nespal nikdo jiný než on a jeho žena. Bylo to svaté území. Nikdy by tam nedovolil spát jiné ženě. On a Mary v ní strávili svou první noc. A dalších tisíc nocí. Objímal ji, když byla těhotná, byl vedle ní, když porodila Emmu.

Hlavu měl plnou valčíku. Melodie se mu vrývala do vědomí, až nesouhlasně zavrčel a sedl si na okraj podstavce. Rukama si objal tělo, jako by chtěl zabránit vzpomínkám.

I když to bylo těžké, se smrtí Mary se smířil. Už dlouho po ní netruchlil. Měl rodinu a přátele, dceru, kterou miloval, nádhernou milenku a rušný život, který mu bránil utápět se v minulosti. Byly to jenom chvilky osamění, které nedokázal zvládnout. Byli s Mary přáteli od dětství, dávno předtím, než se do sebe zamilovali. Vždycky chodil nejdřív k ní, ať už byl šťastný nebo smutný, vztekal se nebo hledal útěchu. Když zemřela, ztratil nejlepšího přítele a manželku současně. Jenom Mary dokázala zaplnit místo v jeho srdci, které teď bylo bolestně prázdné.

Jako ve snu viděl Mary u klavíru. Vlasy se jí třpytily ve slunečních paprscích, které ozařovaly pokoj. Valčík se jí linul zpod prstů…

„Není to nádherné?“ vrnéla Mary blahem a prsty jívo klávesách jen tančily. „Jsem pořád lepší.“

„Ano, to jsi,“ souhlasil a usmál se na její oslnivé rudé kadeře.

„Ale taky ten valčík hraješ celé měsíce, Mary Elizabeth. Budeš někdy hrát i něco jiného? jen tak pro změnu?“

„Ne, dokud tahle skladba nebude perfektní.“

„Za tu dobu by se ji naučilo i nemluvně,“ stěžoval si Luke. „Slyším ji už i v noci.“

„Chudáčku,“ řekla lehce a pokračovala ve hraní. „Uvědomuješ si, jaké máš štěstí, že jsem si k tvému trápení vybrala takovou božskou skladbu?“

Luke jí vklouzl rukou pod bradu, zaklonil jí hlavu a zlíbal ji odshora dolů. „Vymyslím si pro tebe své vlastní mučení,“ varoval ji.

Mary se mu smála do očí. „Určitě vymyslíš, drahoušku. Ale zatím jdi pryč a nech mě cvičit. Čti si knihu, vykuř si dýmku, zastřílej si…, prostě dělej to, co muži obvykle dělávají, když mají volno.“

Luke vklouzl rukama na její plná prsa. „Obvykle dávají přednost milování se svými ženami.“

„jak měštácké,“ mumlala Mary a ochotně vycházela vstříc jeho dlaním. „Měl bys jít do svého klubu a mluvit o politice. Kromě toho je bílý den.“

Políbil ji na šíji. „Chci tě vidět ve slunečním světle nahou. Pojď se mnou do postele.“ Ignoroval její protesty, vzal ji do náruče a ona se jen překvapeně zasmála.

„Ale co mé cvičení…“

„Později.“

„Možná v životě nic velkého nedokážu,“ řekla, „ale až tady nebudu, vždycky budou moct říct: ‚Bože, ten valčík hrála skvěle.‘“ A jak ji nesl po schodech nahoru, zírala mu přes rameno na opuštěný klavír…

Luke vzpomínal a cítil, jak se mu ústa stahují do hořkého úsměvu. „Mary,“ zašeptal, „hrála jsi jej opravdu dokonale.“

„Můj pane?“ Kouzlo přerušil komorníkův hlas. Luke sebou trhl a podíval se k mahagonovému prádelníku. Stál tam Biddle s plnou náručí naškrobených bílých košil a kravat. Malý štíhlý čtyřicátník byl

nejšťastnější, když uklízel věci na své místo. „Říkal jste něco, pane?“ zeptal se komorník.

Luke se upřeně podíval na vzorovaný koberec a zhluboka se nadechl. Hlasy duchů se vytratily. Břitce řekl: „Zabal mi náhradní šaty, Biddle. Zůstanu přes noc v Londýně.“

Komorník ani nemrkl. Byla to žádost, jakou splnil už stokrát. Každý věděl, co to znamená. Lady Iris Harcourtová bude mít návštěvu.

Taša ještě seděla u klavíru, když se Emma vrátila do hudební místnosti. Měla na sobě jednoduché modré šaty, které jí ladily s očima. „Už jsem se nasnídala,“ řekla Emma zaraženě. „Jsem připravená na vyučování.“

Taša stroze přikývla. „Pojďme si tedy do knihovny vybrat nějaké texty.“

Emma se přiloudala ke klavíru a dotkla se kláves. Jediný tón se zachvěl ve vzduchu. „Hrála jste maminčin valčík. Vždycky jsem si říkala, jak asi zní.“

„Ty si nepamatuješ, jak ho hrála?“

„Ne, ale paní Knaggsová mi říkala, že jeden obzvlášť milovala.

Tatínek by mi nikdy neřekl, který to je.“

„Určitě ho to moc bolí.“

„Zahrajete mi ho, slečno Billingsová?“

„Nemyslím, že by to lord Stokehurst dovolil.“

„Až odjede. Slyšela jsem Biddla – to je jeho komorník –, jak říká jednomu lokajovi, že tatínek dnes jede za svou milenkou.“

Tašu nepříjemně překvapila dívčina otevřenost. „Ty víš o všem, co se v domě šustne, co?“

V Emminých očích se objevily slzy. „Ano, slečno, Billingsová.“

Taša se usmála, vzala ji za ruku a stiskla ji. „Až odjede, zahraji ti ho, kolikrát budeš chtít.“

Emma popotáhla a utřela si hřbetem ruky oči. „Nevím, proč tolik pláču. Tatínkovi se to nelíbí.“

„Vím přesně, jak ti je.“ Taša si dítě přitáhla k sobě na sedátko.

„Když dospíváš, tak se to někdy stává. City tě tak naplňují, že ať děláš, co děláš, nedokážeš je zadržet.“

„Ano,“ přikývla energicky Emma. „Je to hrozné. Vybuchnou v nevhodnou chvíli a já se pak cítím jako pitomec.“

„Ve tvém věku se tak cítí každý.“

„Dokonce i vy? Neumím si vás představit plakat, slečno Billingsová.“

„Jistěže jsem plakala. Když mi zemřel otec, nic jiného jsem prakticky nedělala. Pro mě byl nejdůležitějším člověkem na světě. Po jeho smrti jsem měla pocit, že už nemám nikoho, s kým bych si mohla promluvit, a často jsem propukala v pláč. Jednou jsem plakala hodinu jenom proto, že jsem si narazila palec.“ A Taša se usmála. „Ale nakonec to přešlo, jako to přejde i tebe.“

„To doufám,“ řekla Emma a utírala si slzy. „Slečno Billingsová…, byla jste hodně mladá, když vám zemřel otec?“

„Asi tak v tvém věku.“

„Musela jste se obléct do černého?“

„Ano, nosila jsem smutek jeden rok a jeden měsíc.“

„Tatínek říkal, že se nikdy nesmím obléct do černého. Nedovolil mi to, ani když zemřela sestřenice Letty. Když mě vidí celou v černém, je smutný.“

„To je od něj opravdu moudré. Nosit smutek je velmi únavné.“ Taša zavřela klavír a pokynula Emmě, aby vstala. „Do knihovny,“ řekla přísně. „Máme práci, ma chere mademoiselle.“

Lady Iris Harcourtová stála před velkým zrcadlem ve své ložnici. Bylo tam proto, aby se mohla vidět v celé své výšce, ale občas sloužilo i k zajímavějším účelům. Měla na sobě zlaté šaty, jejichž barva lichotila broskvově růžové pleti a rudým vlasům. Trvalo jí celý den, než se připravila. Poležela si ve voňavé lázni, s pomocí komorné se oblékla a dvě hodiny si kulmou natáčela vlasy.

Luke, který do bytu přišel bez ohlášení, se jedním ramenem opíral o zárubeň dveří a s mírným úsměvem ženu pozoroval. Iris patřila mezi ty ženy, které se mu vždycky líbily. Nádherná, vřelá a šarmantní rusovláska. Smyslné tělo měla vždy pevně sešněrováno do korzetu a dlouhé nohy byly skryty pod vrstvami sukní. Kypící prsa byla cudně zakryta, protože nebyl důvod je stavět na odiv. Svůdnost poprsí mluvila sama za sebe. Najednou Iris ucítila, že ji někdo pozoruje,

prudce se obrátila a zvedla obočí. „Drahoušku! Vůbec jsem tě neslyšela přijít! Co tady děláš?“

„Překvapení!“ Luke se odlepil ode dveří a šel líně k ní. „Dobrý večer,“ zamumlal a políbil ji.

Iris se k němu s povzdechem přitiskla a objala ho. „Překvapení to tedy je,“ odpověděla, když se jejich ústa oddělila. „Jak vidíš, jsem oblečená na večer. Jdu ven.“ Zachvěla se, když na svém krku ucítila jeho zuby. „Jdu na večeři,“ stěží dokázala říct.

„Omluv se.“

„Když nepřijdu, bude jich tam lichý počet. A oni mě čekají.“ Smála se, když cítila, že jí Luke rozepnul horní knoflík šatů. „Ne, drahoušku. Co kdybych ti slíbila, že se brzy vrátím? Uspokojilo by tě to?“

„Ne.“ Rozepnul druhý knoflík. „Nikam nepůjdeš.“

Iris se na něj zamračila, i když už cítila vzrušení. „Jsi ten nejdomýšlivější muž, kterého znám. A vůbec se nedokážeš přizpůsobit. Neříkám, že nemáš i své dobré stránky, miláčku…, ale budeme muset zapracovat na tvé povaze.“

Luke zabořil ruce do jejích vysoce vyčesaných vlasů a zničil pracný účes. „Potřebovali staletí, než se jim podařilo vyšlechtit něco takového, jako jsem já. Měla bys znát první Stokehursty. Není se čím chlubit, věř mi.“

„Však já ti věřím,“ předla Iris jako kočka. „Vsadím se, že to byli úplní divoši.“ A vykulila oči, když ji strhl na své vzrušené tělo. Ústy si jemně hrál s jejími rty a pak se na ně pevně přitiskl. Iris tiše zasténala, hladově se k němu tiskla a z hlavy jí zmizely všechny myšlenky na večírek. Luke byl zkušený a velkorysý milenec a dobře věděl, jak ji má přivést až na okraj šílenství. Rád ji škádlil, až byla bez sebe touhou, a pak ji pomiloval tak, že ji všechno bolelo a byla vyčerpaná, ale dokonale uspokojená. „Počkej aspoň chvíli, než si svléknu korzet,“ šeptala. „Minule jsem skoro omdlela.“

Luke se zasmál a jeho dech ji zalechtal na tvářích. „To proto, že jsi v důležitých chvílích přestala dýchat.“ Rozepnul poslední knoflík a šaty spadly na podlahu. Ostrou hranou háku zachytil stuhy spodniček a šňůrky korzetu a za malou chvíli se ženino nádherné tělo vysvobodilo ze sevření šatů.

„Měl bys počkat jako jiní muži,“ řekla Iris se vzrušeným smíchem. „Servat ze ženy šaty jako nějaký pirát není moc civilizované.“

„Můžeš mi to oplatit,“ nabídl jí.

„Jak velkorysé. Jak… jak…“ Zbytek slov pohltily jeho vášnivé polibky.

Mnohem později leželi propleteni v tmavé ložnici, osvětlené jenom několika málo svíčkami. Iris se spokojeně protahovala, když jí Luke hladil štědře klenuté boky a štíhlý pas. „Miláčku,“ zamumlala a přitulila se k němu. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Hm.“ Se zavřenýma očima ji dál hladil.

„Proč se se mnou neoženíš?“

Otočil se a zamyšleně se na ni podíval. Po celé ty roky, co se s ní stýkal, ho taková věc nenapadla. Každý měl svůj život a nikdo z nich nepotřeboval jiný než povrchní vztah. Bylo mezi nimi přátelství a vášeň, a bylo toho všeho právě tak dost k oboustranné spokojenosti.

„Copak ti na mně nezáleží?“ lísala se Iris.

„Samozřejmě mi na tobě záleží.“ Pohladil ji po klenutém boku a díval se jí přímo do očí. „Ale já se nechci oženit s nikým, Iris. A ty to víš.“

„Je nám spolu moc dobře. Není na světe živá duše, která by tomuto manželství nepřála. A taky by to nikoho nepřekvapilo.“

Pokrčil rameny, ale moc dobře se necítil. Popřít to nemohl.

„Je to proto, že se nechceš vázat jenom na mě?“ Iris si rukou podepřela hlavu. „Nebránila bych ti spát s jinými ženami, pokud to potřebuješ. Nepřipravila bych tě o svobodu.“

Luke se překvapeně posadil a vjel si prsty do vlasů. „Svobodu spát se ženami, na nichž mi nezáleží?“ A pokřiveně se na Iris usmál.

„Děkuji, ale nechci. Už jsem to vyzkoušel a vůbec mě to neuspokojilo. Ne, takovou svobodu opravdu nepotřebuji.“

„Můj bože. Ty ses přece narodil, abys byl něčí manžel!“

„Maryin manžel,“ odpověděl skoro neslyšně Luke.

Iris se zamračila a pohladila ho po hrudi. „Proč jenom její?“

Luke s obtížemi hledal vhodná slova. „Když zemřela, uvědomil jsem si…, že část mého já zemřela s ní. Nemám toho tolik, co bych mohl ženě nabídnout, i když si myslíš opak.

Nebyl bych dobrým manželem. Ne takovým, jakým jsem byl jí.“

„Můj milý, tvoje verze špatného manžela by překonala nejlepší pokusy kohokoliv jiného. Když jsi ztratil Mary, byl jsi tak mladý! Jak můžeš říct, že se znovu nezamiluješ? Vždyť je ti teprve třicet čtyři! Musíš chtít víc dětí, rodinu…“

„Mám Emmu.“

„A nemyslíš si, že by chtěla sourozence?“

„Ne.“

„No dobrá. Nezáleží mi na tom, jestli budu mít děti.“

„Iris,“ řekl jemně Luke. „Neožením se ani s tebou, ani s žádnou jinou. Nechci víc, než mám. Pochopím, pokud tě náš vztah neuspokojuje a chceš víc, než ti můžu dát. Jsou muži, kteří by byli blahem bez sebe, kdyby se s tebou mohli oženit. Bůh ví, že ti nechci stát v cestě…“

„Ne.“ Iris se úzkostlivě zasmála. „Myslím, že jsem jen nenasytná. Nevadilo by mi spát s tebou každou noc a bydlet v tvém domě, aby každý věděl, že jsem tvoje. Ale to neznamená, že nejsem spokojena s daným stavem. Nemusíš vypadat provinile. Nic jsi mi neslíbil. Na to sis dal dobrý pozor. Jestli je toto všechno, co mi můžeš dát, je to pořád víc, než jsem dostala od kteréhokoliv jiného muže.“

„To není pravda,“ řekl rozmrzele Luke a přál by si být takový, jakým ho chtěla mít. Nebylo mu dobře při pomyšlení, že by žil se ženou, která ho miluje, ale kterou nemiluje on. Byl by to pouhý stín manželství, pravý opak toho, které kdysi měli s Mary.

„Je to pravda,“ trvala Iris na svém. „Vždycky ti říkám jenom pravdu.“

Luke ji s odvrácenou tváří políbil na rameno. „Já vím.“

„A proto ti teď něco řeknu. Od smrti Mary sis nedovolil se do někoho zamilovat. Ale jednou se to stane. Nedokážeš tomu zabránit. A já bych si moc přála, aby to bylo do mě.“

Luke zadržel ruku, kterou ho hladila po těle, a jemně jí líbal jeden prst za druhým. „Kdybych mohl někoho tolik milovat, byla bys to ty. Jsi dobrá žena, Iris.“

Ze zhrzené milenky se Iris najednou změnila na necudnou a překulila se na něj. „Takový dojem musím napravit. Ve skutečnosti jsem velmi zlobivá.“

Luke se zasmál, obrátil ji na záda, obkročmo si sedl na její smyslné boky a provokativně ji lehounce políbil. „Nech mě, ať tě dnes v noci potěším.“

„To přece děláš vždycky.“ A dech se jí zastavil v hrdle, když se jeho ruka pomalu sunula po jejím těle dolů.

„Dnes myslím na něco opravdu mimořádného,“ zašeptal. Ještě dlouho poté byla Iris tak zaujata jeho nápadem, že mu nedokázala ani odpovědět.

Od Tašina příjezdu do Southgate Hall uplynuly dva týdny a ona si už začínala zvykat na poklidný život v usedlosti. Po tolika traumatických měsících byl pro ni život v klidu a míru pravým požehnáním. Byla středem podezřívání a odsuzování tak dlouho, že byla vděčná za to, když si jí nikdo nevšímá. Alice Ashbournová měla pravdu – vychovatelky si nevšímá nikdo. Služebnictvo k ní bylo přívětivé, ale nijak se ji nesnažilo přivítat mezi sebe. A podle měřítek tehdejší společnosti byla příliš nízko pod lordem Stokehurstem a jeho urozenými hosty, než aby jí věnovali pozornost. Jako by nepatřila nikam.

A nejenže byla ve své pozici izolovaná, ale ani se nedokázala vzdát své mimořádné rezervovanosti před nikým kromě Emmy. Možná její pocit vyvrženosti způsobily ty tři měsíce ve vězení, během nichž ji od všech izolovali. Nedokázala věřit nikomu, dokonce ani sama sobě. Měla strach ze svých vlastních pocitů. Ale nejvíc ze všeho se bála, že si vzpomene, co vlastně udělala tu noc, kdy zemřel Michail Angelovský.

Několikrát se jí o Michailovi zdálo. Ve snu viděla krev a nůž a v uších jí zněl jeho posměšný hlas. A co bylo horší, i ve dne se jí vracely jakési záblesky paměti. Na vteřinu zahlédla Michailovu tvář, jeho ruce a místnost, ve které byl zabit… A pak, jako mrknutím oka, všechno zase zmizelo. Taša z toho byla nervózní a nikdy nevěděla, co v ní vyvolá další vidinu mrtvého bratrance.

Díky bohu za Emmu, která vyžadovala celou její pozornost a veškerý čas. Aspoň mohla myslet na někoho jiného než na sebe. A Emminy problémy a potřeby byly v této chvíli důležitější. To dítě bylo neuvěřitelně opuštěné. Taša cítila, že Emma potřebuje společ-

nost vrstevníků, ale nikde v okolí nebyli žádní usedlíci s dětmi stejného věku.

Taša a Emma věnovaly šest hodin denně vyučování a probíraly spolu všechno od Homéra až po správné používání pilníku na nehty. Nezapomínaly ani na denní modlitby, protože Emmina víra byla vystavěna na příležitostných lekcích, které dostávala od otce a služebnictva. Emma si nečekaně rychle zvykla na rozmanitost učiva. Tašu překvapilo, jak intuitivně chápala jazyk a jak byla vnímavá. Jenom máloco jí uniklo. Byla nekonečně zvídavá a musela zjistit všechno o všech kolem sebe. Vyslídila sebemenší klep, přemýšlela o něm a rozebírala ho. Všechno, co Emma věděla o světě, se týkalo okruhu osmdesáti lidí, kteří trávili svůj život prací na panství. Čtyřicet jich pracovalo v domě a zbytek byl zaměstnán ve stájích, zahradách a ve mlýně. Dva byli najati na plný úvazek pouze na mytí oken. Většina služebnictva pracovala pro Stokehursty už celé roky a zřídkakdy odcházela. Jak říkala Taše paní Plunkettová, se zaměstnanci se v Southgate Hall velmi dobře zacházelo. A i kdyby tomu tak nebylo, najít novou práci nebylo snadné. Bylo jí málo a žilo se velmi nejisté.

„Nan se něco stalo,“ řekla Taše jednou Emma. Seděly v zahradě se spoustou knih a z velkých sklenic pily limonádu. „Všimla jste si, jak divně poslední dobou vypadá? Paní Knaggsová říkala, že to bude jenom jarním nachlazením, ale tomu nevěřím. Myslím, že se zamilovala do Johnnyho.“

„Kdo je Johnny?“

„Jeden lokaj. Ten vysoký se zahnutým nosem. Vždycky, když ho vidí, zmizí s ním někam za roh. Někdy spolu hovoří a líbají se, ale většinou Nan jenom pláče. Doufám, že já se nikdy nezamiluju. Zdá se mi, že to nikoho šťastným nedělá.“

„Emmo, nesmíš špehovat služebnictvo. Každý má právo na své soukromí.“

„Nešpehuju,“ odpověděla Emma rozhořčeně. „Nemůžu si toho nevšimnout. A mimochodem, neměla byste se Nan zastávat. Každý ví, že se k vám chová hrozně. To ona vám z pokoje sebrala obrázek Panny Marie.“

„Ikonu,“ zamumlala Taša a v obličeji se jí nepohnul ani sval. „A není žádný důkaz, že to udělala.“

Před několika dny si Taša všimla, že se její milovaná ikona ztratila, a moc ji to mrzelo. Ikona pro nikoho nic neznamenala, ale pro ni měla cenu vzpomínek. Byla to část její minulosti. Ať už to vzal kdokoliv, nemohl vědět, jak ji to zničí. Ztrátu bylo těžké překonat. Taša prosila paní Knaggsovou, aby nenechávala prohledat pokoje služebných. „Všichni se mi budou vyhýbat,“ řekla vážně. „Prosím, neobtěžujte je tím. Je to jenom malý dřevěný obrázek. Není důležitý.“

„Ale je,“ argumentovala paní Knaggsová. „Viděla jsem ho opřený o tu malou židli. Něco pro vás znamená a nepokoušejte se tvrdit, že ne.“

„Nepotřebuji žádné cetky či obrázky, aby mi připomínaly můj osud – všechno, co potřebuji, je podívat se z okna na lesy, abych viděla, jak jsou krásné.“

„To je sice pěkné, má drahá, ale tato záležitost je vážnější než vaše osobní zájmy. Ještě nikdy jsme tady žádné problémy s krádežemi neměli. Jestliže nebudeme reagovat, mohly by zmizet další věci.“

„Tomu nevěřím,“ řekla Taša pevně. „Prosím, nepodporujte mezi sluhy podezíravost. A kromě toho, nezmiňujte se o tom lordu Stokehurstovi. Není to nutné.“

Paní Knaggsová jenom velmi neochotně souhlasila s tím, že to tedy nechá být. Pro sebe si mumlala cosi o tom, že by se moc ráda podívala Nan pod matraci.

Emmin hlas Tašu vyrušil. „Jestli je Nan nešťastná, patří jí to.

Není to dobrá dívka.“

„Nemáme právo soudit jiné,“ odpověděla jí Taša jemně. „Jenom Bůh nám vidí do srdcí.“

„Copak vám není odporná?“

„Ne, je mi jí líto. Je hrozné, když je člověk tak nešťastný, že se pokouší ubližovat jiným lidem.“

„Asi ano. Ale já ji tedy nelituji. Všechno své neštěstí si zavinila sama.“

Ten den po večeři se o Naniných nesnázích dozvěděla Taša víc. U kuchyně byla zvláštní místnost, kde se každý večer na pozvání paní Knaggsové scházelo výše postavené služebnictvo. Byli tam Seymour, paní Plunkettová, pan Biddle a dále sklepmistr, vrchní lokaj, komorník a vrchní služka. Bezmyšlenkovitě si ukrajovali plátky sýra z kulatého bochníku a jedna kuchtička přinesla kávu a zákusky. Taša si vzala sladkou sušenku, ukusovala z ní a jako vždycky byla zticha, zatímco ostatní mluvili.

„Je něco nového s Nan?“ zeptala se vrchní služka paní Knaggsové. „Slyšela jsem, co udělala dnes odpoledne.“

Paní Knaggsová se jenom zašklebila a usrkla si černé kávy. „Je to pěkná šlamastyka. Doktor jí předepsal projímadlo a říkal, že bude v pořádku. Jeho lordstvu se velmi nelíbilo, když jsem mu o Nan řekla. Řekl mi, abych ji ráno propustila a poslala ji zpět do vesnice.“

„Je u ní teď někdo?“ zeptala se paní Plunkettová.

„Ne, ale nemůžeme pro ni nic udělat, jenom ji nechat, aby si důkladně vyprázdnila žaludek. A k tomu pomoc nepotřebuje. Kromě toho ji žádné děvče nemá rádo natolik, aby tam s ní zůstalo.“

„A ten mladý muž?“ Seymour svraštil dlouhé čelo. Hospodyně smutně vrtěla hlavou. „Odmítá jakoukoliv zodpovědnost.“

Taša se celá zmatená rozhlédla. O čem to všichni mluví? „Co je s Nan?“ zeptala se.

Všichni se na ni překvapeně podívali, protože se obvykle do hovoru nezapojovala. První se vzpamatovala paní Knaggsová. „Vy jste to neslyšela? Samozřejmě, jak byste taky mohla, když jste celý den s Emmou. Je to velmi nechutné. Nan má šamstra.“

„Samstra?“ neznámé slovo ji zmátlo. „Myslíte milence?“

„Přesně tak.“ Paní Knaggsová obrátila oči v sloup a rozpačitě dodala. „A teď jsou tady… následky.“

„Je těhotná?“ zeptala se Taša přímo. Někteří ze služebnictva jen zvedli obočí.

„Ano, a přede všemi to zatajila. Pokoušela se to vyřešit tím, že si vzala nějaké zvláštní prášky a zapila je láhví oleje, aby potratila. Jenže se jí jenom podařilo onemocnět, chudince. Dítěti se díky bohu nic nestalo. A teď bude propuštěna a pravděpodobně skončí na ulici.“ Paní Knaggsová se zamračila a vrtěla hlavou, jako by bylo příliš nechutné se o tom dál bavit.

„Aspoň vás už nebude dál trápit, slečno Billingsová,“ řekla vrchní služka.

„Nikdo u ní není?“ zvolala Taša soucitně.

„Není třeba,“ odpověděla jí paní Knaggsová. „Lékař ji prohlédl a já jsem se ujistila, že si vzala léky, které jí předepsal. Nestarejte se, má drahá. Možná se Nan poučí. Dostala se do problémů jen kvůli svému vlastnímu bláznovství.“

Taša sklonila hlavu k šálku s čajem a ostatní pokračovali v hovoru. Za chvíli začala předstírat, že potlačuje zívání. „Omluvte mě,“ zamumlala. „Byl to dlouhý den. Půjdu si odpočinout.“

Nanin pokoj nebylo těžké najít. Dávivé zvuky byly slyšet přes zavřené dveře až do chodby. Taša nesměle zaklepala a vešla. Pokoj byl ještě menší než ten její, s jednoduchým oknem a špinavými papírovými tapetami na zdech. Zapotácela se, když ucítila ve vzduchu silný zápach. Postava na posteli se svíjela a kroutila. „Jděte pryč,“ řekla Nan slabým hlasem těsně předtím, než se sklonila nad kovovým umyvadlem a zvracela.

„Přišla jsem se podívat, jestli vám mohu pomoct,“ řekla Taša a šla k oknu. Pootevřela ho, aby mohl dovnitř čerstvý vzduch. Otočila se k posteli a zamračila se, když viděla, jak je Nan příšerně zelená.

„Běžte pryč,“ sténala Nan. „Já umírám.“

„Ne, neumíráte,“ odvětila Taša a šla k umyvadlu, kde ležela kupa hadrů, všechny mokré a špinavé. Sáhla si do rukávu, vytáhla odtud svůj vlastní kapesník a namočila ho do vody ve džbánu.

„Nenávidím vás,“ fňukala Nan. „Odejděte.“

„Umyju vám obličej a pak půjdu.“

„Abyste mohla říct ostatním…, jaký jste zatracený anděl,“ obvinila ji Nan. Ještě jednou sklonila svůj obličej nad umyvadlo. Následovala další divoká křeč a Nan si odplivla do mísy. Usadila se na posteli a po tváři jí stékaly slzy. „Myslím, že se vyzvracím ke smrti.“ Taša se opatrně posadila na kraj postele. „Seďte tiše. Máte špinavou tvář.“

Nan se rozechvěle usmála. „Nechápu proč. Zvracela jsem bez přestání čtyři hodiny…“ Ztichla, když na svých špinavých lících a bradě ucítila chladný kapesník.

Taša ještě nikdy neviděla nikoho, komu by bylo tak zle, a jemně Nan z tváře odhrnula slepené blonďaté vlasy. „Máte něco, čím bych vám je mohla vzadu sepnout?“ Služka ukázala na papírovou krabici

u postele. Taša prohrabala krabici a našla hřeben a jakési roztřepené stuhy. Položila je na postel a začala Nan upravovat vlasy. Byly příliš zcuchané na to, aby je důkladně učesala, a tak je jenom uhladila, jak nejlépe dovedla, a stáhla je Nan na šíji. „Tak,“ zamumlala. „Teď vám nebudou překážet.“

Nan se na ni podívala horkýma napuchlýma očima. „Proč jste přišla?“ zaskřehotala.

„Není správné vás teď nechávat o samotě.“

„Vy… všechno víte?“ rukou si ukázala na žaludek.

Taša přikývla. „Nesmíte si už nic brát, Nan – žádné prášky nebo posilující léky. Mohla byste děťátku ublížit.“

„To jsem taky chtěla. Přemýšlela jsem o tom, že spadnu ze schodů, skočím z půdy ve stáji…, cokoliv, abych se toho zbavila.“ Nan se otřásla. „Zůstaňte ještě chvilku, prosím. Nezemřu, když zůstanete.“

„Určitě nezemřete,“ uklidňovala ji Taša a hladila ji po vlasech.

„Všechno bude v pořádku.“

Nan se rozplakala. „Jste jako anděl,“ zoufale vzlykala. „Jak jenom můžete mít v sobě tolik dobroty? Přesně jako ten váš malý dřevěný obrázek. To já jsem vám ho vzala, víte?“

Taša ji jemně uklidňovala. „Na tom nezáleží.“

„Myslela jsem si, že budu taky tak klidná jako vy. Ale vůbec mi to nepomohlo.“

„To je v pořádku. Neplačte.“

Nan pevně sevřela Tašinu sukni, jako by mluvila z posledních sil. „Nechce se mi žít. Johny mě nechce. Říká, že to všechno je moje chyba, ne jeho. Propustí mě z práce a moje rodina je chudá. Nebude mě chtít zpět a už vůbec ne s děckem bez otce. Ale já nejsem špatné děvče, slečno Billingsová. Mám Johnnyho ráda a měla bych s ním být.“

„Chápu to. Neunavujte se, Nan. Musíte si odpočinout.“

„A proč?“ zeptala se Nan hořce a položila si hlavu na polštář.

„Budete potřebovat sílu.“

„Nemám peníze, práci ani manžela…“

„Peníze dostanete. Lord Stokehurst se o to postará.“

„Nic mi nedluží.“

„Bude to v pořádku,“ řekla pevně Taša. „Slibuji.“ Konejšivě se usmála a vstala. „Půjdu vám sehnat nějaké čisté prádlo. Potřebujete čisté povlečení. Za chvíli se vrátím.“

„Dobře,“ zašeptala Nan.

Od Nan šla Taša za paní Knaggsovou. Hospodyně v kuchyni poučovala kuchtičku, která uklízela nádobí.

„Vy jste byla u Nan,“ řekla paní Knaggsová hned, když uviděla Tašinu tvář. „Napadlo mě, že tam půjdete.“

„Je jí moc zle,“ řekla vážně Taša.

„Nemá smysl pro ni něco dělat. Brzy už bude pryč.“

Tašu její lhostejnost překvapila. „Madam, nezdá se mi, že by někomu ublížilo, kdybychom jí to trochu usnadnili. Nemohla byste poslat nějakou služku, aby mi pomohla vzít nahoru nezbytné věci a převlékla jí postel?“

Paní Knaggsová nesouhlasila. „Už jsem všem řekla, že s ní nechci mít nic společného.“

„Není malomocná, paní Knaggsová, je jenom těhotná.“

„Nechci, aby dívky přicházely do styku s promiskuitou a špatnou morálkou.“

Taša byla v pokušení jí sarkasticky odpovědět, ale ovládla se.

„Paní Knaggsová,“ vyslovovala pečlivě, „není to náhodou druhé Boží přikázání, které nás nabádá milovat bližního svého jako sebe sama? Když farizejové přivedli před Boha cizoložnici a chtěli ji kamenovat, neřekl jim On…“

„Ano, já vím. ‚Hod kamenem, kdož jsi bez viny.‘ Troufám si

říct, že znám Bibli stejně dobře jako většina lidí.“

„Pak určitě znáte verš: ‚Blahoslavení jsou milosrdní, protože dosáhnou milosrdenství‘…“

„Máte úplně pravdu, slečno Billingsová,“ přerušila ji hospodyně rychle, jako by měla strach, že bude následovat kázání. „Nařídím jedné ze služek, aby nahoru hned zanesla ložní prádlo a čerstvou vodu.“

Taša se usmála. „Děkuji, madam. Ještě něco… Nevíte náhodou, jestli se lord Stokehurst dnes večer vrátí?“

„Je dnes večer v Londýně.“ Paní Knaggsová se na ni významně podívala. „Chápete?“

„Ano, chápu.“ Pochopila tu ironii. Nad mužským miliskováním se přivíraly oči. Přijímalo se, ba dokonce se podporovalo. Lord Stokehurst mohl pro své potěšení dělat, co se mu zachtělo. Dokonce ani lokaje Johnnyho nevolali k zodpovědnosti za dítě. To jenom Nan musela za všechno zaplatit.

Paní Knaggsová Tašu zamyšleně pozorovala. „Chcete s ním o něčem mluvit, slečno Billingsová?“

„To muže počkat do rána.“

„Nemáte doufám v úmyslu s ním hovořit o situaci Nan, že ne? Pán se už rozhodl, jak to vyřeší. O jeho příkazech se nikdy nediskutuje. Určitě ho nechcete rozzlobit tím, že byste o tom začala mluvit.“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Taša. „Děkuji vám, paní Knaggsová.“

Druhého dne se Luke vrátil pozdě, takže už nestihl pravidelnou vyjížďku s Emmou. Místo toho šel do knihovny pracovat. Kromě tří panství vlastnil ještě mnoho jiného majetku a zvládnout to všechno vyžadovalo spoustu korespondence a jednání se správci, šafáři a právníky. Kromě psaní dopisů kontroloval účetní knihy a množství účtů. Nudnou atmosféru narušovaly svým tikotem pouze hodiny na krbové římse. Luke se tak soustředil na svou práci, že skoro neslyšel klepání na dveře. Ozvalo se znovu, tentokrát hlasitěji.

„Vstupte.“ Luke pokračoval ve psaní. „Mám moc práce,“ zabručel. „Pokud to není nic důležitého, nechci být vyru…“ Když si všiml, kdo přišel, zarazil se. Byla to slečna Billingsová.

Jejich setkání byla zatím velmi krátká a neosobní. Příležitostná setkání na chodbě, občas výměna několika slov o Emmě. Luke si všiml, že se mu vychovatelka vyhýbá, kdykoliv to jenom je možné. Zdálo se mu, že není ráda, když s ním musí být ve stejné místnosti. Žádná žena se k němu nikdy nechovala tak chladně a nevšímavě.

Jako vždy byla bledá a napjatá. Měla křehkou postavu a pas tak štíhlý, že by ho snadno obejmul rukama. Když pohnula hlavou, v ebenově černých vlasech jí zazářilo světlo. Dívala se na něj svýma exotickýma očima a vypadala jako vychrtlá kočka. Po tom, co se ráno probudil vedle krémově broskvového a smyslného tepla Iris Harcourtové, mu pohled na vychovatelku drásal nervy.

Nemohl pochopit, proč ji má Emma tak ráda. A přesto se zdála být šťastnější než celé měsíce předtím. Luke měl strach, že k ní jeho dcera příliš přilne. Škoda, protože slečna Billingsová bude muset brzy odejít, neboť už uplynulo čtrnáct dní. Emma si prostě bude muset zvyknout na někoho jiného. Nezáleží na tom, kolik dobra pro jeho dceru udělala, stejně nezůstane. Luke jí nedůvěřoval. Byla tajnústkářská, záhadná, povýšená…, měla všechny vlastnosti kočky. A on kočky nenáviděl.

„Co chcete?“ zeptal se stroze.

„Pane, chtěla bych s vámi o něčem mluvit. Týká se to jedné služky, Nan Pitfieldové.“

Luke přimhouřil oči. To tedy nečekal. „Té, která byla propuště-

na?“

„Ano, můj pane.“ Taše se ve tváři objevila růžová barva a

změkčila pergamenově bílou pleť. „Každý ví, proč musí odejít. Mladý muž, který je otcem dítěte – jeden z vašich lokajů, jak jsem pochopila –, se zřekl veškeré zodpovědnosti. Přišla jsem vás požádat, abyste jí dal trochu peněz, které by jí pomohly přežít, než bude moct znovu pracovat. Pochází z chudé rodiny, těžko bude hledat práci a určitě nedostane víc než pět liber ročně…“

„Slečno Billingsová,“ přerušil ji Luke, „Nan si to všechno měla uvědomit dřív, než si na zadních schodech začala románek.“

„Nestálo by vás to tolik, kdybyste jí pomohl,“ naléhala vychovatelka. „Pár liber pro vás nic neznamená…“

„Rozhodně nehodlám odměnit služku, která nedělá svou práci pořádně.“

„Nan velmi těžce pracuje, můj pane…“

„Už jsem se rozhodl. Doporučuji vám, abyste svou pozornost obrátila k tomu, za co vás platím, slečno Billingsová, a sice za Emminy lekce.“

„A jakou lekci jí dáváte vy, pane? Co si má Emma myslet o vašem chování? Jednáte bez špetky soucitu či milosrdenství. Proč musejí být vaši sloužící trestáni za to, že mají normální lidské potřeby? Neschvaluji to, co Nan udělala, ale ani jí nedávám vinu za to, že se pokoušela najít trochu štěstí. Nan byla osamělá a podlehla prvnímu

mladíkovi, který jí řekl, že ji miluje. Musí kvůli tomu trpět až do konce života?“

„To by stačilo.“ Luke promluvil nepřirozeně jemným hlasem.

„Vůbec vám na vašich sloužících nezáleží,“ Taša bez přemýšlení pokračovala dál. „O ano, ochotně jim dáváte máslo a svíčky – je to jenom malá cena za to, aby každý říkal, jak hodný jste pán. Ale když opravdu potřebují pomoc, nenecháte se jimi obtěžovat. Prostě jen Nan vyhodíte ven a zapomenete na ni. Je vám jedno, jestli umře hladem, nebo se z ní stane prostitutka…“

„Ven!“ Jak Luke vyskočil, špička háku se zabodla do vyleštěného stolu a poškodila vzácné dřevo.

Vychovatelka se ani nepohnula. „Žijete vy sám tak mravně, že ji můžete soudit? Pokud se nemýlím, právě jste se vrátil od své milenky.“

„Vyhodím vás spolu s Nan.“

„Je mi to jedno,“ řekla Taša vášnivě. „Raději sama půjdu na ulici, než bych měla žít pod jednou střechou s tak krutým mužem – a takovým pokrytcem.“

Vtom Luke vybuchl vzteky. Se zavrčením obešel stůl a svou velkou rukou chytil Tašu za živůtek, až se strachy zajíkla. Krátce jí zatřásl jako pes kořistí. Klouby prstů jí tiskl vystouplé klíční kosti.

„Nevím, kdo jste sakra byla, než jste přišla sem,“ vrčel, „ale teď jste služebná. Moje služebná a budete mě na slovo poslouchat. Moje slovo tady ve všem platí. Jestli se mi ještě jednou vzepřete…“ Najednou přestal. Nevěřil, že si zachová chladnou hlavu.

Odmítla odvrátit zrak, i když se třásla strachy. Cítil na bradě její chvějivý dech. Malýma rukama se bezmocně pokoušela osvobodit. Ze rtů jí neslyšně splynulo tiché „ne“. Luka přemáhala touha dobýt, ovládat a v krvi mu bouřily primitivní samčí potřeby. Byla velmi malá a křehká. Jak ji držel za šaty skoro nad zemí, stála velmi vratce a on ji tím vlastně nutil, aby se o něj opírala. Cítil její pleť: mýdlo, sůl, růži. Musel sklonit hlavu a vpít se do té vůně. A taky cítil reakci ve slabinách. Tělem mu kolovaly horká krev a vzrušení. Zničehonic jí chtěl mrštit na stůl, vyhrnout jí sukně a na místě si ji vzít. Chtěl ji mít pod sebou a cítit, jak se k němu vzpíná její tělo, aby se dostal co nejhlouběji, a ona mu nehty vrývá do zad. Představil si její nohy,

obtočené kolem svého pasu…, a pevně zavřel oči, aby tu představu vypudil.

„Prosím,“ šeptala. S rukama kolem jejího krku ucítil, jak polkla. Odstrčil ji a obrátil se. Zůstal stát zády k ní, protože ho jeho náhlé, viditelné vzrušení a ruměnec na tváři uvedly do rozpaků. „Odejděte,“ řekl zastřeným hlasem.

Když odcházela z místnosti, slyšel šustění sukní. Za tápala po klice a pak se za ní dveře se silným prásknutím zavřely.

Luke prudce odstrčil židli od stolu, těžce na ni klesl a utřel si tvář rukávem. „Ježíši,“ mumlal. V jednom okamžiku bylo všechno normální a v dalším se celý svět rozpadl na kusy.

Přemýšlel a špičkou ukazováčku hladil hlubokou rýhu na stole. Proč se vůbec obtěžovala prosit za zneuctěnou služku? Proč dala v sázku své vlastní místo? Zmateně se opřel zády o židli. Tak ho to znepokojovalo, že tomu chtěl porozumět. „Kdo vlastně jsi?“ mumlal.

„K čertu s tebou, však já to zjistím.“

Taša se vřítila do svého pokoje, zavřela dveře a opřela se o ně. Od prudkého běhu nahoru po schodech byla zadýchaná a točila se jí hlava. Bude bezpochyby propuštěna, protože se chovala jako blázen. Ať se stane cokoli, zaslouží si to. Odkdy má právo kárat majitele panství za jeho chování? Bylo to nerozumné, zvláště když ona sama se o své sluhy taky nijak mimořádně nezajímala. Obvinila Luka z pokrytectví a přitom se sama chovala stejně.

„Zdola vypadá všechno jinak,“ řekla nahlas a chmurně se usmála. Přistoupila k malému zrcadlu, vytáhla si z vlasů sponky a utáhla si uzel pevněji. Musí se teď uklidnit. Za chvíli začne s pravidelným denním vyučováním Emmy…, pokud ji lord Stokehurst nevyrazí hned, jak se objeví.

Ale nejdřív musí něco udělat. Hledala ve skříni, sáhla pod hromadu složeného prádla a vytáhla kapesník, v jehož uzlu něco bylo. Cítila tíhu otcova širokého zlatého prstenu. „Děkuji ti, tatínku,“ zašeptala. „Poslouží dobré věci.“

Když se Taša objevila ve dveřích Nanina pokoje, viděla, že dívka je již úplně oblečená a že vypadá mnohem lépe než včera.

Když Tašu uviděla, ve tváři se jí objevilo překvapení. „Slečno Billingsová!“

„Jak se dnes cítíte?“

Nan pokrčila rameny. „Ujde to, i když v žaludku neudržím víc než kapku čaje. A taky se mi klepou nohy.“ Ukázala na svůj rozviklaný koš. „Už mám skoro sbaleno.“

„A dítě?“

Nan sklopila oči. „Zdá se být v pořádku.“ Taša se mírně usmála.

„Přišla jsem se s vámi rozloučit, než odejdete.“

„To je od vás hezké, slečno.“ Zaraženě sáhla pod matraci a vytáhla odtud nějakou malou věc. Byla to ikona. „Tady je.“ Prstem uctivě pohladila madoninu tvář. „Patří k vám. Mrzí mě, že jsem vám ji vzala, slečno Billingsová. Měla byste mě nenávidět a zatím jste laskavost sama.“

Taša si ikonu beze slova vzala, ale srdce jí poskočilo radostí.

„Chci vám něco dát,“ řekla a podávala Nan svázaný kapesník. „Musíte ho prodat. Peníze si nechte.“

Nan se zvědavě zamračila a rozvázala uzel. Když uviděla zlatý prsten, vykulila oči. „Slečno Billingsová, to mi přece nemůžete dát!“ Pokoušela se jí šperk vrátit, ale Taša si jej nevzala.

„Budete ho potřebovat pro sebe a pro dítě.“ Nan váhavě zírala na prsten. „Odkud ho máte?“

Taše se na rtech objevil úsměv. „Nebojte se, neukradla jsem ho.

Patřil mému otci. Vím, že by to schválil. Prosím, vezměte si ho.“ Nan předmět sevřela v ruce a začala fňukat. „Slečno Billingsová, proč to děláte?“

Na to nebyla jednoduchá odpověď. Taša si nemohla dovolit být velkorysá, protože její vlastní prostředky byly skromné. Ale měla dobrý pocit, když Nan pomohla. Aspoň chvilku se na ni někdo vděčně díval… Připadala si silná a užitečná. A taky tady bylo dítě. Taše se nelíbilo pomyšlení na nový křehký život, jemuž se dostává takového přivítání: žádný otec, žádné jídlo, žádný domov. Troška peněz navíc nic nevyřeší, ale mohla by dát Nan aspoň malou naději.

Uvědomila si, že Nan čeká na odpověď. „Vím, jaké to je mít potíže a být na ně sama.“

Nan sklouzla zrakem k jejímu břichu. „Chcete říct, že vy…“

„Nemyslím tyto potíže.“ Taša se zatrpkle usmála. „Ale v určitém smyslu byly stejně vážné.“

Nan sevřela prsten v dlani, přistoupila k Taše a impulzivně ji objala. „Když to bude chlapec, bude se jmenovat Billings!“

„Ale ne.“ Taše se v očích mihlo pobavení. „Měla byste to zkrátit na Billy.“

„A holčička bude Karen. Je to vaše křestní jméno, že?“

Taša se usmála. „Pojmenujte ji Anna,“ odpověděla jemně.

„Myslím, že by to bylo hezké.“

Během dopoledního vyučování byla Emma roztěkaná a na Tašiny otázky odpovídala jen na půl úst. Samson se jim rozvaloval u nohou a vystavoval na odiv své chlupaté břicho. Byl zticha, jako by chápal, že je pro něj důležité, aby neodnesl nepřátelství služebnictva a podrážděných otců. Emma ho občas šťouchla nohou do žeber a on pak otáčel svou velkou hlavou ze strany na stranu, šťastně se šklebil a vyplazoval jazyk.

„Slečno Billingsová?“ Emma to nakonec nevydržela a přerušila čtení uprostřed odstavce o vojenské strategii Římanů. „Nan bude mít dítě, že?“

Tašu to poněkud vyvedlo z rovnováhy a podivila se, jak rychle se to dívka dozvěděla. „To není zrovna vhodné téma na rozhovor, Emmo.“

„Proč mi to nikdo nevysvětlí? Copak pro mě není důležitější znát skutečný život než nějaké plesnivé dějiny?“

„Možná až budeš starší, někdo ti všechno řekne, ale zatím…“

„Stává se to, když muž a žena spí v jedné posteli, že?“ Emma měla jasné a bystré oči. „Tak se to stalo – Nan a Johnny spolu spali. A teď budou mít dítě. Slečno Billingsová, proč si ho Nan vzala do postele, když věděla, že z toho bude mít dítě?“

„Emmo,“ odpověděla jemně Taša, „nesmíš se mě ptát na takové věci. Já ti na to nemůžu odpovědět. Nemám to od tvého otce dovoleno…“

„A jak jinak se to dozvím? Copak je to něco tak strašně tajného, že tomu rozumí jenom dospělí?“

„Ne, není to strašné.“ Taša se zamračila a mnula si spánky. „Je to jenom… moc osobní. Musí existovat žena, které důvěřuješ a na které ti záleží – třeba babička –, jež ti na tvé otázky odpoví.“

„Já věřím vám, slečno Billingsová. A moc ráda bych znala to, co nevím. Když mi bylo osm, teta mě viděla líbat se s jedním vesnickým klukem a moc se zlobila. Říkala mi, že z toho může být dítě. Je to pravda?“

Taša váhala. „Ne, Emmo.“

„Proč mi lhala? Bylo ode mě špatné ho líbat?“

„Určitě si myslela, že jsi příliš mladá na to, abys pochopila pravdu. A ne, nebylo to špatné. Byla jsi prostě zvědavá. Nikomu to neublížilo.“

„A co když budu chtít nějakého kluka políbit teď? Bude to špatné?“

„No, to zrovna ne, ale…,“ Taša se rozpačitě usmála. „Emmo, asi

bys měla říct otci, že bys chtěla s nějakou ženou mluvit o… určitých věcech. Najde ti někoho vhodného. Pochybuji, že by na to schvaloval mou osobu.“

„Protože jste se s ním dnes ráno hádala kvůli Nan?“ Emma se jí vyhýbala očima a natáčela si na prst pramen svých zářivě rudých vlasů.

„Poslouchala jsi za dveřmi, Emmo?“ zeptala se Taša se zjevnou nelibostí v hlase.

„Každý o tom mluví. S tatínkem se nikdy nikdo nehádá. Všechny sluhy to překvapilo. Myslí si o vás, že jste velmi statečná a pošetilá. Říkají, že vás možná propustí. Ale nebojte se, slečno Billingsová. Nedovolím tatínkovi, aby vás poslal pryč.“

Taša se usmála, jak ji dojalo Emmino upřímné ujišťování. Bylo to roztomilé dítě. Nebylo těžké si ji oblíbit. „Děkuji ti, Emmo. Ale já i ty musíme poslechnout otcovo rozhodnutí, ať už bude jakékoliv. Dnes ráno jsem udělala chybu, když jsem mu nutila svůj názor. Byla jsem hrubá a nevděčná. Pokud se mě lord Stokehurst rozhodne propustit, zasloužím si to.“

Emma se zamračila a najednou vypadala přesně jako její otec. Svou dlouhou nohou šťourala Samsona do čumáku. Pootevřel tlamu a žvýkal jí patu. „Otec vás tu nechá, když já budu chtít. Cítí se vinen,

protože nemám matku. Babička říkala, že mě proto rozmazluje. Ona chce, aby se oženil s lady Harcourtovou, ale já doufám, že to neudělá.“

„Proč?“ zeptala se klidně Taša.

„Lady Harcourtová ho chce ode mě odtrhnout, aby ho mohla mít jenom pro sebe.“

Na to nemohla Taša nic říct. Začínala chápat silné pouto mezi oběma Stokehursty, vytvořené po smrti ženy, kterou oba milovali. Ztráta Mary Stokehurstové byla pro oba otevřenou ránou. Zdálo se, že jak otec, tak dcera používají jeden druhého jako výmluvu, proč se nepřipoutávají k jiným lidem. Nechtěli znovu riskovat, že skončí se zlomeným srdcem. Pro Emmu by bylo nejlepší, kdyby byla někde, kde by měla možnost se přátelit s dívkami svého věku a našla si jiný způsob, jak využít svou energii. Bylo by to mnohem lepší než trávit čas potloukáním se po panství a špehováním služebnictva.

Taša se na Emmu záhadně usmála. „Asi bychom měli dokončit tuto kapitolu a jít na procházku. Čistý vzduch nám jenom prospěje.“

„Takže vy mně o Nan taky nic neřeknete,“ povzdechla si Emma rezignovaně a poslušně se vrátila ke knize.

Celý den lorda Stokehursta neviděly. Zůstal v knihovně a pokračoval ve svých schůzkách s nájemci a vesničany. „O práci v zemědělství,“ odpověděl Seymour, když se ho Taša ptala, o čem si návštěvníci přišli promluvit. „Pán se snaží zvelebit panství a stará se o to, aby nájemci pracovali s půdou tak hospodárně, jak je to jen možné. Někteří z nich jsou dost zaostalí. Pán jim radí, jak zavádět moderní metody, a dává jim možnost postěžovat si na správce.“

„To je od něho opravdu hezké,“ zamumlala Taša. V Rusku se majitelé půdy drželi dál od panství. Najali si správce, aby je izolovali od všeho, co nepovažovali za hodné své důstojnosti. Zcela určitě Taša nikdy neslyšela o rolnících, kterým radil nebo pomáhal přímo majitel panství.

„Je to praktické,“ poznamenal Seymour. „Čím víc Jeho lordstvo investuje do svého panství, tím je výnosnější pro všechny, kterých se to týká.“

Taša to považovala za velmi chytré. „Taky je dobré, že lord Stokehurst není tak pyšný a baví se s rolníky sám. Tam, odkud já pocházím, by s nimi muž na jeho místě komunikoval pouze přes správce.“

V Seymourových očích se najednou zablesklo pobavení. „V Anglii obvykle nemají rádi, když se jim říká rolníci. Nájemci je lepší.“

„Nájemci,“ poslušně opakovala. „Děkuji, pane Seymoure.“ Majordomus se na ni lehce usmál, a když odcházel, mírně se uklonil.

Nadešel večer a Taša od lorda Stokehursta pořád neslyšela ani jediné slovo. Napadlo ji, že ji nechává úmyslně čekat, aby měla dost času se obávat chvíle, kdy ji propustí. Poprvé se navečeřela v pokoji, aby se vyhnula otázkám a zvědavým pohledům služebnictva. Pomalu jedla a dívala se na tmavnoucí oblohu za oknem. Celá se chvěla napětím a obavami z budoucnosti. Brzy ji ze Southgate Hallu vykáží. Bude si muset udělat nějaký plán. Znepojovalo ji pomyšlení na návrat k Charlesovi a Alici. Ale možná by je ani nepřekvapilo, že v prvním zaměstnání neuspěla. Kaptěrevovi nikdy nebyli zrovna pokornými lidmi. V duchu si slíbila, že se raději svým názorem zalkne, než by jej měla vychrlit na svého příštího zaměstnavatele.

Nadšeným zaklepáním se dveře až otřásly. „Slečno Billingsová!

Slečno Billingsová!“

„Nan?“ zeptala se Taša překvapeně, když poznala hlas. „Pojďte dál.“

Služka vpadla do pokoje, tváře měla celé růžové a oči jí zářily. Vypadala úplně jinak než obvykle. „Slečno Billingsová, dole říkali, že vás najdu ve vašem pokoji. Musela jsem vás okamžitě vidět…“ Odmlčela se, aby popadla dech.

„Myslela jsem si, že teď už budete pryč. Nan, vždyť jste musela celou cestu po schodech nahoru běžet. To pro vás není dobré.“

„Ano, ale chtěla jsem vám říct…,“ Nan znovu vybuchla nadšeným smíchem. „Budu se vdávat!“ Taša vykulila oči. „Vdávat? Za koho?“

„Za Johnnyho! Ani ne před deseti minutami mě požádal o ruku a taky mě poprosil, abych mu všechno odpustila. Řekl, že mi bude tak dobrým manželem, jak jen dokáže, a já jsem mu řekla, že mi to stačí!

Teď bude mít moje dítě jméno a já řádného manžela.“ Nan Tašu radostně objala.

„Ale jak to? Proč?“

„Johnny povídal, že si s ním lord Stukehurst dnes odpoledne promluvil.“

„Lord Stokehurst?“ Taša žasla.

„Pán Johnnymu řekl, že žádnému muži, který je při smyslech, se nechce ženit, ale dříve či později musí. Že každý je zodpovědný za své činy, a když přivede dívku do jiného stavu, měl by dát oběma své jméno. Dokonce nám dal nějaké peníze do začátku, abychom si mohli najmout kousek půdy blízko vesnice. Není to zázrak? Jak se mohlo všechno tak rychle změnit?“

„Já nevím,“ odpověděla Taša, když se z toho překvapení vzpamatovala, a usmála se. „Je to nádherné. Mám z toho opravdu moc velkou radost, Nan.“

„Přišla jsem vám vrátit tohle.“ A vrazila Taše do ruky kapesník se zlatým prstenem. „Johnnymu jsem o tom ani neřekla – mohl by mě přinutit, abych si ho nechala. Ale vy ho potřebujete, slečno Billingsová. Jste příliš hodná.“

„Jste si jistá, že byste si ho neměla nechat?“

„Bude nám teď dobře, mně a dítěti. Máme někoho, kdo se o nás postará. Vezměte si prsten zpět, slečno. Prosím.“

Taša natáhla ruku a prsten jí spadl do dlaně. Sevřela pevně pěst a objala Nan. „Bůh buď s vámi,“ zamumlala.

„I s vámi, slečno Billingsová.“

Když Nan odešla, Taša se posadila na postel a hlavou jí vířily myšlenky. Nikdy ji nic nepřekvapilo víc než to, co udělal lord Stokehurst. Ani se jí nesnilo o tom, že by mohl tak rychle změnit názor. Co se stalo? Proč se případu ujal sám, přemluvil Johnnyho ke svatbě s Nan a dokonce mu to ještě osladil malým věnem? Taša nad tím pořád dokola přemýšlela a nedokázala přijít na motiv Lukova jednání.

Bylo už pozdě. Taša věděla, že v noci nebude moct usnout, rozhodně ne, když ji trápí tolik myšlenek. Povzdechla si, položila podnos od jídla za dveře a rozhodla se jít do knihovny. Tlustá a nudná kniha je přesně to, co potřebuje.

Po schodech pro služebnictvo a po chodbě se pohybovala jako stín. Všichni už odpočívali, jako ostatně každý večer. Poslední nádobí od večeře už bylo umyto a v kuchyni bylo všechno připraveno, aby měla ráno paní Plunkettová veškeré náčiní pěkně po ruce. Biddle leštil pánovy boty a holínky a paní Knaggsová seděla se svým košíkem a potřebami na spravování a možná si psala seznam na nákup. Většinu lamp už zhasli, takže dům byl ponořen do tmy.

Když Taša dorazila do knihovny, rozsvítila lampu a povytáhla knot. Světlo se odráželo od naleštěných mahagonových skříní a polic s knihami a měkce se odráželo od zdí, potažených kůží. Taše se líbila vůně knih a kůže a stopy po kouři a brandy, které se vznášely ve vzduchu. Knihovna byla mužskou svatyní, užívanou k rozhovorům o politice, obchodu či výsostně soukromým záležitostem. V místnosti cítila intimitu a minulost rodiny. Bloumala od jedné police ke druhé a hledala něco, po čem by mohla usnout. Uvážlivě vybrala náruč knih a každou z nich si prohlédla.

„Aspekty pokroku,“ četla a odfrkla si. „Revoluce a reformy v moderní Evropě. Zázraky Britského expansionismu. No, kterákoliv z těchto by měla stačit…“

Ze tmy se posměšně ozval hlas, který ji pořádně vylekal. „Vrátila jste se na druhé kolo?“

Taše vypadla hromádka knih z rukou. Zalapala po dechu a otočila se za hlasem.

Lord Stokehurst vstal ze svého mohutného křesla. Seděl tam ve tmě se skleničkou v ruce a zíral na prázdný tmavý krb. Bezmyšlenkovitě položil své nedopité brandy na stolek a šel k ní.

Taše v hrudi poskočilo srdce. „Proč jste mi neřekl, že jste tady?“

„Právě jsem to udělal.“ Stokehurst vypadal jako někdo, kdo strávil celý den u psacího stolu. Na límci košile měl skvrnu od inkoustu a horní, nedbale rozepnuté knoflíky odhalovaly lesklou hnědou kůži. Několik černých kadeří mu padalo do čela a podivuhodně tím změkčovalo tvrdé rysy jeho tváře.

V tmavě modrých očích se mu objevil zvláštní výraz, při kterém Tašu zamrazilo v zádech. Proti své vůli si vzpomněla na něco, na co se celý den marně pokoušela zapomenout… Na chvíli, kdy ji vzteky popadl za živůtek šatů. Jeho agresivní mužnost ji vystrašila. Ale sou-

časně se strachem ucítila ještě něco zvláštního. Něco, co jí bralo dech a na co nedokázala po celý dlouhý den zapomenout. Sehnula se ke knihám na zemi a doufala, že tak před ním skryje svou studem zrudlou tvář.

„Zdá se, že jste ztratila svůj klid,“ řekl.

„To by se stalo každému, kdyby na něho někdo takto vybafl.“ Taša těžce polkla a pokoušela se najít ztracenou rovnováhu. Dlužila mu omluvu. „Můj pane, Nan za mnou přišla…“

„Nechci o tom mluvit,“ Luke ji stroze přerušil. „Ale já jsem se ve vás mýlila…“

„Ne, nemýlila.“

„Já… já…, překročila jsem hranice.“

Stokehurst jí to nevyvracel a jenom na ni zíral s posměšně zvednutým obočím. Velmi ji znervózňovalo, jak tam stál…, veškerá temná a dábelská moc soustředěná do jediného muže.

Taša se přinutila pokračovat v řeči: „To je od vás laskavé, že jste Nan pomohl, můj pane. Jí i dítěti bude takto mnohem lépe.“

„Pokud si myslíte, že váhavý manžel je lepší než žádný. On si ji nechce vzít.“

„Ale vy jste ho přesvědčil, že je to správné.“

„To neznamená, že jí to stokrát nevrátí.“ Pokrčil rameny. „Ale dítě se aspoň nenarodí jako nemanželské.“

Taša ho ostražitě pozorovala svýma velkýma očima. „Pane…, máte v úmyslu mě propustit?“

„Přemýšlel jsem o tom.“ Luke se úmyslně odmlčel. „Ale rozhodl jsem se, že to neudělám.“

„Takže zůstávám?“

„Prozatím.“

„Děkuji vám,“ oddechla si Taša a sedla si na bobek, aby sebrala knihy.

K jejímu úžasu jí Stokehurst začal pomáhat. Sklonil se a dvě těžké knihy si vtiskl pod levou paži. Pro další knihu se natáhli současně a dotkli se přitom prsty. Taša sebou prudce trhla dozadu, ztratila rovnováhu a spadla na záda. Byla bez sebe ponížením. Nikdy nebyla nemotorná, a když se tiše zasmál, tvář jí jen hořela.

Stokehurst se zvedl, vrátil knihy na polici a podal Taše ruku. Pevně ji držel za zápěstí a lehce ji vytáhl na nohy. I když jeho držení bylo jemné, cítila z něj sílu. Dokázal by jí přelomit kosti jako zápalky a ani by se nemusel moc namáhat. Taša od něho rychle odstoupila, stáhla si dolů živůtek a upravovala si sukni.

„Kterou knihu chcete?“ zeptal se Stokehurst pobaveně.

Slepě si jednu vytáhla a ani se neobtěžovala podívat na titul. Přitiskla si ji na prsa, jako by ji kniha mohla ochránit před jeho výsměchem. „Tuhle.“

„Výborně. Dobrou noc, slečno Billingsová.“

Rozhovor skončil, ale Taša se nehýbala. „Pane,“ řekla váhavě,

„jestli máte chvilku čas, ráda bych si s vámi o něčem promluvila.“

„Další ušlápnutá služka?“ zeptal se posměšně.

„Ne, můj pane, Emma. Ona… zjistila, co je s Nan, a samozřejmě se vyptávala. Pane, napadlo mě… no, připomnělo mi to… Ptala jsem se Emmy, jestli s ní vůbec někdo mluvil o… Víte, je už dost stará na to, aby začala… Je ve věku, kdy dívky… Chápete?“

Stokehurst zavrtěl hlavou a ostražitě se na Tašu díval.

Taša si odkašlala. „Mluvím o dnech, kdy ženy každý měsíc…“ Zmlkla. Byla bez sebe studem. Nikdy v životě nemluvila o něčem tak intimním s mužem.

„Aha.“ Jeho hlas zněl divně. Když se Taša odvážila na něj znovu podívat, měl na tváři komickou směs překvapení a strachu. „Na to jsem ještě ani nepomyslel,“ mumlal. „Vždyť je to ještě holčička.“

„Je jí dvanáct.“ Taša si propletla prsty. „Pane, já jsem ne… Má matka mi nic neřekla…, a potom jednoho dne…, vystrašilo mě to. Nechtěla bych, aby byla Emma taky tak nepřipravená.“

Stokehurst přistoupil ke stolku a zvedl svou skleničku.

„Ani já ne.“ A na jediný doušek ji dopil.

„Takže mi dovolíte s ní promluvit?“

Luke stiskl skleničku a zavrtěl hlavou. „Já nevím.“ Nechtělo se mu připustit, že Emma dospívá. Pomyšlení na to, že se mění v ženu, že bude mít ženské pocity a touhy…, na to je přece moc brzy. Bylo mu to nepříjemné. Nikdy dřív si nedovolil na to myslet. Někdo by měl Emmu připravit na změny, které nastávají v dospívání. Ale kdo? Lukova sestra byla moc daleko a jeho matka by jí spíš než pravdu

vyprávěla nějakou nesmyslnou povídačku. Vévodkyně byla příliš útlocitná a přecitlivělá. Nelíbilo se jí francouzské zařízení v Southgate Hall a všechny ty rokokové křivky a vlnité okraje považovala za přehnané a dvojsmyslné. Děsila se pohledu na nohy židlí, které nekryly třásně. Když se to tak vezme, nebyla nejvhodnější osobou, která by jeho dceři vysvětlila všechno kolem lidské anatomie.

„Kolik jí toho chcete říct?“ zeptal se stroze.

Vychovatelka překvapeně zamrkala a věcně odpověděla: „Jenom to, co by měla vědět mladá dívka. Jestli nechcete, abych jí to řekla já, můj pane, měl by to brzy udělat někdo jiný.“

Luke na Tašu upřeně zíral. Zdálo se, že se vychovatelka o jeho dceru upřímně zajímá. Jinak by o tom nezačala mluvit, když je jí to tak nepříjemné. A Emma ji má ráda. Tak proč by to koneckonců nemohla udělat ona?

„Můžete s ní o tom mluvit,“ rozhodl se. „Jenom nezačněte citovat Genesis. Nepotřebuje se zatěžovat nějakým biblickým hříchem praotce Adama a pramáti Evy.“

Taša našpulila rty a naježeně odpověděla: „Samozřejmě že ne, můj pane.“

„Předpokládám, že máte správné informace.“ Krátce přikývla, červená jako rak.

Luke se najednou usmál. Vypadala tak mladě, když se rozpačitě červenala a pokoušela se uklidnit. Nemohl si pomoct, moc se mu to líbilo. „Jak si můžete být jistá?“ škádlil ji.

Neskočila mu na to. „S vaším dovolením, můj pane, ráda bych teď šla do svého pokoje.“

„Ještě ne.“ Byl si vědom své arogance, ale bylo mu to jedno. Chtěl, aby zůstala. Byl to nudný den a on potřeboval trochu rozptýlení. „Dala byste si skleničku, slečno Billingsová? Třeba trochu vína?“

„Ne, děkuji.“

„Tak zůstaňte se mnou, než se trochu napiju.“ Vrtěla hlavou.

„Musím vaše pozvání odmítnout, pane.“

„To není pozvání.“ Luke ukázal na židle u krbu. „Posaďte se.“

Chvilku se ani nepohnula. „Je moc pozdě,“ zamumlala a pak si sedla na okraj jedné ze židlí. Položila knihu na malý stolek a ruce složila do klína.

Luke si pomalu naplnil sklenici. „Povězte mi, jak se žije v Rusku?“

Vyděsilo ji to. „Já ne…“

„Už jste připustila, že jste odtud.“ Luke se posadil a natáhl před sebe své dlouhé nohy. „Musíte být schopná něco říct, aniž byste odhalila své vzácné tajemství. Popište mi to.“

Zamyšleně ho pozorovala, jako by si myslela, že se ji pokouší oklamat. „V Rusku se člověk cítí strašně malý. Země je nekonečná a slunce není tak ostré jako v Anglii – všechno vám připadá tak trochu šedivé. A v Petrohradě touto dobou slunce vůbec nezapadá. Říká se tomu bílé noci… Jenomže obloha není bílá, ale růžová a fialková a taková je od půlnoci až do rána. A tehdy je tam nejkrásněji, když vidíte obrysy tmavých domů na světlé obloze. Věže kostelů jsou tam kulaté asi takto.“ A jemnýma rukama ve vzduchu nakreslila cibuli.

„V kostelech nesmějí být žádné sochy. Místo nich máme ikony – náboženské obrazy Krista, apoštolů, Panny Marie a dalších svatých. Mají dlouhé, úzké a smutné tváře. Je na ně zvláštní pohled. Svatí v anglických kostelích jsou moc pyšní.“

To Luke uznal, když si vybavil mírně namyšlený výraz soch ve své vlastní kapli.

„A v ruských kostelích nejsou žádné lavice,“ pokračovala. „Je mnohem uctivější, když se při bohoslužbách stojí, i když to někdy trvá několik hodin. Pro Rusy je velmi důležitá skromnost. Obyčejní lidé jsou skromní a pracovití. Když zima trvá déle, než se čekalo, utáhnou si opasky, shromáždí se u ohně, žertují a vyprávějí si příběhy, aby zapomněli na prázdné žaludky. Ruská církev učí, že Bůh je vždy s námi, a cokoliv se stane, ať dobré, či zlé, je Jeho vůle.“

Luka fascinovalo, jak se jí změnila tvář. Poprvé se v jeho přítomnosti uvolnila. Hlas měla tichý a její oči vypadaly ve stínu ještě více jako oči kočky. Mluvila, ale on ji neposlouchal. Místo toho si představoval, jaké by to bylo, kdyby jí uvolnil hedvábné černé vlasy, obtočil si je kolem ruky a utišil ji polibky. Byla tak lehounká, že by její váhu v klíně sotva cítil. A přes veškerou svou fyzickou křehkost měla ocelově pevnou vůli a nebojácnost, kterou obdivoval. Dokonce ani Mary se mu nedokázala postavit na odpor, když zuřil.

„Pokud je opravdu moc zle,“ pokračovala, „Rusové mají přísloví: Vsjo prajdot. Všechno skončí. Tatínek vždycky říkal…“ Prudce se nadechla.

Viděl jí na očích, že ji vzpomínka na otce pořád bolí. „Povězte mi o něm,“ zamumlal.

Oči se jí zaleskly slzami. „Zemřel před několika lety. Byl to dobrý, čestný muž, takový, ke kterému lidé chodí, aby rozsoudil jejich hádky. Dokázal vidět věci ze všech úhlů. Od jeho smrti to už není ono.“ A hořce se usmála. „Někdy bych si moc přála s ním mluvit a pořád se bráním uvěřit tomu, že už nikdy nebudu moct. A zhoršuje se to tím, že musím žít tak daleko od domova.“

Luke ji rozpačitě pozoroval. Pod jeho klidným povrchem mu bouřily prudké city, které se neodvažoval analyzovat. Poté, co zemřela Mary, se soustředil jenom na přežití. Některé potřeby je možné uspokojit, zbytek uzavřel navždy v sobě. A v té hrobce osamění a touhy nikdy nic nehrozilo, až teď. Měl by vychovatelku poslat pryč dřív, než bude pozdě. Hádka kvůli těhotné služce by mu k tomu perfektně posloužila a k čertu s Ashbournovými! Ale najednou to nedokázal udělat.

Napjatě se zeptal: „Vrátíte se tam někdy?“

„Já…“ Podívala se na něj tak nešťastně a ztraceně, že skoro přestal dýchat. „Já nemohu,“ zašeptala.

A aniž si s sebou vzala knihu, kterou si vybrala, byla pryč.

Luke měl strach jít za ní. Seděl tam, rozpolcen mezi tělesnou touhou a silným citovým pohnutím. Bůh ví, že pokud jde o ženy, není žádný blázen. Je posledním mužem na světě, který by se zamiloval do záhadné opuštěné ženy. Na to je příliš mladá, příliš neanglická a úplně jiná než Mary. Její pravý opak.

Při pomyšlení na svou ženu Luke vstal a uvolnil se. Jak mohl Mary takto zradit? Pamatoval si na potěšení, které měl z její společnosti v posteli, jak se k němu její teplé tělo v noci choulilo a jak ho každé ráno probouzela polibkem. Vždycky jim spolu bylo dobře. Když odešla, fyzická potřeba ho přinutila najít si jinou ženu, ale už nikdy to nebylo stejné jako s Mary.

Nikdy ho ani nenapadlo, že by mohl chtít někoho jiného. Tak jako teď, kdy se přestával ovládat a kdy se v něm bouřily city. Pomalu se stával posedlý vychovatelkou a nedokázal tomu zabránit.

A to ani neznal její pravé jméno.

Posměšně se zasmál sám sobě a natáhl se pro brandy. „Na tebe,“ zamumlal a zvedl skleničku k židli, na které předtím seděla. „Ať jsi, kdo jsi.“

Taša doběhla do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi. Brala schody po třech a teď sotva lapala po dechu a držela se za bok, ve kterém ji píchalo. Opřela se o zeď. Neměla z knihovny tak zbaběle utéct, ale kdyby tam zůstala, určitě by se lítostí rozplakala, protože rozhovor o Rusku v ní vyvolal obrovský stesk po domově. Zoufale chtěla vidět matku, známé lidi a místa. Chtěla slyšet svou vlastní řeč a vidět někoho, kdo by ji oslovoval jejím pravým jménem…

„Tašo!“

Srdce se v ní zastavilo. Polekaně se rozhlédla po prázdném pokoji. Nezašeptal někdo její jméno? Koutkem oka zahlédla na zrcadle stín. Najednou byla plná strachu. Chtěla utéct, ale nějaká hrozná síla ji přinutila udělat krok dopředu a pak ještě jeden, zatímco očima visela na zrcadle.

„Tašo,“ uslyšela znovu a otřásla se hrůzou. Chytila se za ústa, aby potlačila výkřik.

Ze zrcadla na ni zíral kníže Michail Angelovský a ve tváři plné krve měl místo očí jenom tmavé díry. Promodralými rty poťouchle procedil: „Vražedkyně!“

Taša pod tím hrůzostrašným pohledem stála jako přibitá a v uších jí divně hučelo. To nebylo skutečné… Byla to jenom představa, která se zrodila z fantazie a z pocitu viny. Pevně zavřela oči, aby ji odehnala, ale když je znovu otevřela, pořád tam byla. Taša sklonila hlavu a ochromenými rty pronesla: „Míso, nechtěla jsem tě zabít…“

„Krev je na tvých rukou.“

Taša se celá chvěla, když se podívala dolů na své ruce celé od krve. Přidušeně vykřikla. Sevřela pěsti a zavřela oči. „Nech mě,“ vzlykala. „Nebudu to poslouchat. Nech mě být.“ Měla moc velký strach na to, aby se modlila nebo aby utekla. Jenom tam stála jako

zkamenělá. Tlumený zvuk jí z uší pomalu mizel, a když otevřela oči a podívala se znovu na ruce, byly čisté a bílé. I zrcadlo bylo prázdné. Ani nevěděla, jak se ocitla na posteli. Seděla tam a ani se neobtěžovala otírat si slzy, které jí stékaly po tvářích.

Trvalo dlouho, než se uklidnila. Když hrůza zmizela, neměla už Taša žádnou sílu. Ležela na zádech na posteli, zírala na flekatý, šedivý strop a utírala si oči do rukávu. Nezáleží na tom, že si vůbec nevzpomíná, jak zabila Michaila, protože vina ji tížila den ze dne víc a víc. Napadlo ji, že asi bude mít další představy a možná i noční můry. Její svědomí jí nedá zapomenout na to, co udělala. Ta vražda s ní bude pořád. Žaludek se jí sevřel a ona tiše a zoufale zasténala. „Přestaň s tím,“ řekla si ostře. Nemůže se trápit myšlenkami na Michaila Angelovského, nebo se zblázní.

První den měsíce května byl bez mráčku. Poslední stopy zimy zmizely ze vzduchu a nahradila je svěží vůně jara. Na koberci jednoho z obývacích pokojů se rozvalovala Emma a kroutila si rudé vlasy do neupravených prstýnků. Vypadala docela vyděšeně, když jí vychovatelka věcně vysvětlovala, co je to menstruační cyklus.

„Nechutné,“ mumlala Emma. „Proč to musí ženy tak obtěžovat? Krvavé hadry, žaludeční křeče, každý měsíc počítat… Proč aspoň něco z toho nemohou mít muži?“

Taša se usmála. „Předpokládám, že mají své vlastní problémy. A není to nechutné, Emmo. Tak nás stvořil Bůh. Na oplátku za to

‚obtěžování‘, jak tomu říkáš, jsme požehnány tím, že můžeme darovat život.“

„Pěkné požehnání,“ odpověděla Emma kysele. „Už se nemůžu dočkat, až budu požehnána porodními bolestmi.“

„Jednoho dne budeš chtít vlastní děti a to všechno okolo ti nebude vadit.“

Emma se zamyšleně zamračila. „Když začnu pravidelně krvácet, znamená to, že jsem dost stará na to, abych mohla mít děti?“

„Ano, pokud budeš v posteli s mužem.“

„A to stačí?“

„Je to trochu komplikovanější, ale zbytek se dozvíš později.“

„Raději bych se to dozvěděla teď, slečno Billingsová. Dokážu si představit pár pěkně hrozných věcí.“

„Co se děje v posteli mezi mužem a ženou, není hrozné. Říkali mi, že to může být docela příjemné.“

„To musí být,“ odpověděla zamyšleně Emma. „Jinak by ty ženské nezvaly tatínka do svých postelí.“ Vyděšeně vykulila oči. „Slečno Billingsová, nemyslíte si, že má děti s některou z nich, že ne?“

Tašiny tváře jen hořely. „Nemyslím si, že je to pravděpodobné.

Jsou způsoby, jak tomu zabránit, když jsou lidé opatrní.“

„A na co opatrní?“

Taša přemýšlela, jak by se otázce vyhnula, když je jako z udělání přerušila služka. Byla to Molly, baculatá, usměvavá, tmavovlasá dívka. „Slečno Emmo,“ řekla, „pán mě poslal, abych vám oznámila, že přijeli sir a lady Pendletonovi. Máte jít hned dolů.“

„Aby je čert vzal!“ prohlásila Emma cestou k oknu, ze kterého bylo vidět před dům. „Jsou tady, zrovna lezou z kočáru.“ Otočila se k Taše a obrátila oči v sloup. „Každý rok se k nám jezdí dívat na májové oslavy. Lady Pendletonová říká, že dívat se na to, jak ‚sedláď oslavují, je tak zábavné. Ztřeštěný starý snob.“

Taša k ní přistoupila a dívala se na kyprou ženu středního věku, zahalenou do brokátu. Lady Pendletonová se pánovitě mračila.

„Opravdu vypadá poněkud nadutě,“ připustila Taša.

„Musíte jít s námi do vesnice, slečno Billingsová. Umřu nudou, jestli nepůjdete.“

„To se nehodí, Emmo.“ Poslední věcí, které by se chtěla zúčastnit, byla hlučná vesnická oslava. Pro vychovatelku, která se měla za každých okolností chovat důstojně, se to nehodilo. Kromě toho ji znervózňovalo pomyšlení na velké množství lidí. Pořád měla v čerstvé paměti krvežíznivý dav, když ji soudili, a to moře obviňujících tváří v soudní místnosti a před ní. „Zůstanu tady,“ řekla pevně.

Emma a Molly protestovaly současně.

„Ale tatínek dal všem volno, aby mohli jít do vesnice na slavnost.“

„Nezúčastnit se slavnosti znamená smůlu,“ prohlásila Molly.

„Musíte s námi přivítat léto. Dělá se to tak tisíce let.“ Taša se usmála. „Léto určitě přijde i beze mě.“

Služka netrpělivě vrtěla hlavou. „Musíte přijít aspoň dnes večer.

Dnes je to nejdůležitější.“

„A co bude dnes večer?“

Molly byla její nevědomostí ohromená.

„Dnes se přece bude tančit pod májkou! A pak se dva muži oblečou do masky koně a půjdou vesnicí dům od domu. Lidé se chytnou za ruce a budou je v dlouhé řadě následovat. Když vám tak projdou domem, přinese to štěstí.“

„Proč zrovna kůň?“ zeptala se pobaveně Taša. „Proč ne pes nebo třeba koza?“

„Musí to být kůň,“ trvala Molly na svém a vypadala uraženě.

„Vždycky to byl kůň.“

Emma se začala hihňat. „Počkejte, až to uslyší tatínek. Slečna Billingsová by chtěla našeho prvomájového koně změnit na kozu!“ A její smích se nesl až dolů do haly, když odcházela přivítat Pendletonovy.

„Emmo, neříkej mu to,“ volala za ní Taša, ale dítě jí neodpovědělo. Taša si povzdechla a otočila se k Molly. „Já se rozhodně žádného vítání léta nezúčastním. Pokud si vzpomínám, není to nic víc než pohanský rituál – uctívání druidů, skřítků a podobne.

„Vy nevěříte na skřítky, slečno Billingsová?“ zeptala se nevinně Molly. „Měla byste. Jste přesně ten typ, který rádi odnášejí s sebou.“ A s chichotem odešla, zatímco se za ní Taša zamračeně dívala.

Stokehurstovi strávili odpoledne s Pendletonovými pozorováním májových tanců. Většina služebnictva se neukázala ani u studené večeře, kterou paní Plunkettová připravila. Všichni se chtěli vyšňořit na večerní zábavu. Taša si byla jistá, že celá slavnost byla jenom záminkou k pití a dovádění po vesnici. Toho se nechtěla zúčastnit. Zavřela se v pokoji, sedla si k otevřenému oknu a naslouchala zvukům bubnů a zpěvu, které se linuly z vesnice. Večerní vzduch byl svěží, se slabou vůní mrazu. Zírala ven a představovala si, že les je plný skřítků a blikající pochodně jsou záblesky jejich mávajících křídel.

„Slečno Billingsová!“ Dveře se prudce otevřely a dovnitř vrazily bez pozvání tři dívky. Taša zmateně zírala na Molly, Hannah a Betsy. Byly úplně stejně oblečené do bílých halenek a barevných sukní a

na hlavě měly věnečky z květin a stuh. „Slečno Billingsová,“ řekla vesele Molly, „přišly jsme si pro vás a odvedeme vás do vesnice.“

Taša potlačila zasténání a vrtěla hlavou. „Děkuji, ale nemám nic na sebe. Zůstanu tady. A vy jděte a dobře se bavte.“

„Přinesly jsme vám nějaké šaty.“ A dívky hodily na postel náruč halenek a sukní.

Hannah, malá blonďatá kuchtička se na Tašu stydlivě usmála.

„Něco z toho je naše a něco slečny Emmy. Vezměte si, co se vám líbí – jsou to všechno staré věci. Ale nejdříve si vyzkoušejte tu červenou sukni, slečno Billingsová.“

„Nikam nejdu,“ řekla pevně Taša.

Dívky ji začaly přemlouvat a lákat. „Musíte, slečno Billingsová.

Je to asi jediná zábava za celý rok, kterou tady zažijete…“

„Venku je tma. Nikdo vás nepozná.“

„Budou tam všichni. Nemůžete tady zůstat úplně sama!“

K Tašinu překvapení se ve dveřích objevila paní Knaggsová s náručí plnou květin a na tváři měla přísný výraz. „Co to slyším? Slečna Billingsová jde dolů do vesnice?“

Taša si oddechla, že má konečně spojence. „Paní Knaggsová, trvají na tom, abych šla s nimi, a vy víte, že to není rozumné.“

„Není,“ řekla paní Knaggsová a nečekaně se usmála. „Ale jestli s nimi dnes nepůjdete, slečno Billingsová, budu se moc zlobit. Až budete stará jako já, můžete si zůstat doma a dívat se z okna. Ale teď musíte jít tancovat.“

„Ale… ale…,“ koktala Taša, „nemám ráda pohanské zvyky.“ Jako všichni Rusové i ona byla vychovávána v jakési směsi náboženství a pověr. Bylo správné respektovat přírodu a všechny její mocné síly, ale Bůh neměl rád vzývání pohanských bůžků. Uctívání stromů a ostatní prvomájové zvyky byly prostě nepřijatelné.

„Nedělejte to kvůli víře,“ smála se Molly. „Dělejte to pro štěstí a pro legraci. Nikdy jste nedělala nic jen tak, pro trochu legrace?“

Taša by raději zůstala schovaná ve svém pokoji. Pokoušela se namítat dál, ale nad jejími výmluvami ženy jen mávly rukou. „Tak dobrá,“ řekla nakonec neochotně. „Ale nebude se mi to líbit.“

Dívky se chichotaly a brebentily, a zatímco se svlékala, probíraly se oblečením, které přinesly. „Tu červenou sukni,“ naléhala Hannah, zatímco Molly se víc líbila modrá.

„Nepotřebuje ani korzet,“ řekla Betsy a závistivě se dívala na Tašinu štíhlou postavu, oblečenou do spodního prádla.

Molly jí pomohla přetáhnout přes hlavu blůzku se šňůrkou u krku. „Nemá o moc větší prsa než Emma,“ chichotala se přátelsky.

„Ale nebojte se, slečno Billingsová. Pár týdnů pudinků paní Plunkettové a budete mít vnady, jako mám já.“

„Pochybuji,“ řekla Taša a letmo se podívala na dívčino plné poprsí. Podřídila se osudu a nechala dívky, aby jí vytáhly z vlasů sponky. Ženy vykřikly obdivem, když jí lesklé černé vlasy spadly až na boky.

„To je krásné,“ povzdechla si Hannah. „Kéž bych měla taky takové.“ Popošla k zrcadlu, mračila se na své vlastní zlaté kudrny a natahovala je, jako by si je tím mohla prodloužit.

Dívky vpletly Taše do vlasů stuhy a květiny a nechaly je splývat volně po zádech jako silný provaz. Poodstoupily a spokojeně si své dílo prohlédly.

„Vypadáte nádherně,“ řekla paní Knaggsová. „Každý mladík ve vesnici se vám pokusí ukrást hubičku!“

„Cože?“ zeptala se nevěřícně Taša, zatímco ji dívky táhly z pokoje.

„To je vesnický zvyk,“ odpověděla Molly. „Někdy se hoši přito-

čí a ukradnou si polibek pro štěstí. Neublíží to.“

„A co když se nechci nechat líbat?“

„Můžete utéct, myslím…, ale není to nutné. Když je ošklivý, je to hned pryč, a když je hezký, nebudete chtít utíkat.“

Venku byla tma a hvězdy zakrývaly mraky. Vesnice byla osvětlena pochodněmi a lampami, umístěnými v oknech domů. Jak se blížily k návsi, bubny byly stále hlasitější a hlasitější.

Jak Taša předpokládala, na slavnosti hrálo hlavní roli víno. Muži a ženy pili z lahví a čutor a žízeň hasili o přestávkách mezi divokými tanci. Drželi se za ruce kolem májky a zpívali pohanské písně o stromech, zemi a měsíci. Pocit svobody a vzrušení jí připomněl, jak

slavili v Rusku na vesnicích své svátky, jejich pití, rozbíjení věcí a divokost.

„Pojďte!“ křičela Molly a popadla Tašu za ruku, zatímco druhou se chytila Betsy. Připojily se ke kruhu a zpívaly starou baladu o kouzelném dubovém lese. „Nemusíte zpívat, slečno Billingsová. Stačí, když budete dělat hluk a hýbat nohama!“

To bylo snadné. Taša držela krok s ostatními, opakovala popěvky, které slyšela, zatímco zvuk bubnu se ozýval v jejím vlastním srdci. Zpívat a tancovat přestávali, jen když si všichni chtěli loknout. Molly podala Taše promočený vinný měch a ona se sladkého červeného likéru nešikovně napila. Když začali znovu tančit, vzal ji za ruku hezký světlovlasý chlapec. Usmál se, připojil se ke zpěvu a křičel stejně hlasitě jako ostatní.

Buď to bylo tím vínem nebo snad bláznivým tancem, ale Taša se začínala bavit s ostatními. Všechny ženy vběhly dovnitř kruhu, sundaly si z vlasů věnce a vyhodily je vysoko do vzduchu. Vůně květin se smíchala s potem a vínem ve zvláštní zemitou vůni. Taša kroužila kolem májky, až se s ní točil celý svět a plameny pochodní splynuly v jediný ohnivý kruh.

Pak teprve vystoupila z kruhu tanečníků a pokoušela se chytit dech. Propocená blůzka se jí lepila na tělo a ona se ji opakovaně pokoušela odlepit. Přestože bylo chladno, byla celá červená, horká a veselá. Někdo jí podal láhev a ona se napila. „Děkuji,“ řekla a utřela si kapku v koutku úst. Vzhlédla a uvědomila si, že jí dal napít ten světlovlasý mladík. Láhev si vzal zpět, a než mohla uhnout, políbil ji na tváře.

„Pro štěstí,“ řekl, zakřenil se a vrátil se zpět k májce. Taša překvapeně zamrkala a rukou se dotkla tváře.

„Kůň je tady!“ zakřičel muž a dav se nadšeně rozeřval.

„Kůň, kůň!“

Taša vybuchla smíchem, když uviděla dva mladíky v hadrovém hnědém koňském kostýmu, jak jeden z nich odhodlaně mává velkou malovanou maskou, která nahrazovala koňskou hlavu. Na koňském krku byly pověšeny květinové věnce a nohy zakrývala vlající sukně. Pár mocných kopanců a zvíře si to namířilo do středu vesnice a nemotorně se sunulo vpřed. Dav utvořil řetěz a šel za ním. Tašu přibra-li, když se kolem ní vlnili jako obrovský had. Prošli prvním domem, který měl doširoka otevřené dveře. Všude na podlaze byly rohože, aby zachytily bláto ze stovek nohou.

Taša se vynořila z domu a nechala se táhnout davem. Lidé se zastavovali, aby měli tanečníci dost místa, a poslouchali staré písně. Skupina mužů postávala u budovy plodinové burzy a někteří z nich zcela otevřeně laskali své společnice. Pak se z nějakého důvodu průvod zpomalil. Tanečníci čekali, podupávali nohama a zpívali.

Když Taša uslyšela vřískot, podívala se na hlučné muže, kteří stáli blízko, a ohromilo ji, že s nimi uviděla stát lorda Stokehursta. Bílé zuby se mu jen blýskaly, když se smál při pohledu na jejich taškařiny. Co tam dělá? Taša napjala svaly a pokusila se utéct, než si jí všimne. Ale bylo pozdě… V té chvíli se otočil a díval se přímo na ni. Úsměv mu zmizel z tváře a bylo vidět, že se mu najednou těžce dýchá. Rty se mu otevřely překvapením a ona na tom byla stejně.

Vypadal velmi neupraveně, vestu měl rozepnutou a košili taky. Světlo pochodní mu zlatě zářilo ve vlasech, takže vypadal jako živý obraz bohatýra, hrdiny starých ruských bájí. Upíral na Tašu modré oči přímo a divoce, jako by přemýšlel o něčem neslušném.

Řetěz se dal znovu do pohybu, ale Taša měla nohy jako z olova. Stála tam jako v tranzu. Muž za ní se ohradil. „Pospěš si, děvče, buď zvedni nohy, nebo ustup.“

„Promiňte,“ odpověděla a odskočila stranou. A její místo v řadě

se okamžitě zaplnilo.

Než mohla utéct, objevil se lord Stokehurst před ní. Sevřel jí zápěstí svými prsty tak pevně, až palcem cítil její prudký tep. „Pojďte se mnou,“ řekl a Taša ho bez protestu následovala.

Muži hvízdali a tanečníci hlasitě zdravili, protože se blížili k dalšímu domu. Ale všechny zvuky přehlušovalo silné bušení Tašina srdce. Stokehurst dělal dlouhé kroky a Taša měla co dělat, aby mu stačila. Byl nazlobený a měl k tomu důvod. Neměla se tak předvádět. Měla trvat na svém rozhodnutí a zůstat v domě. Teď ji Stokehurst několika slovy roztrhá na kusy a možná ji i na místě propustí.

Táhl ji pryč od osvětlených domů do hájku na okraji vesnice.

Zastavil se ve stínu velkého stromu a pustil jí ruku.

Taša se na něj podívala a jeho tvář, zahalenou ve stínu, stěží viděla. „Neměla jsem tančit,“ řekla pokorně.

„Proč ne? Dnes mohou všichni dělat, co chtějí. Mají mé svolení.“

Pokora se změnila na překvapení. „Vy se nezlobíte?“ Ignoroval

otázku a přistoupil blíž. „S těmi vlasy vypadáte jako cikánka.“

Nečekaně osobní poznámka Tašu zmátla. Něco na něm bylo úplně jiné než obyčejně a jeho sebekázeň byla pryč. V tichém hlase a v opatrných pohybech se objevila nová hrozba… Najednou si připadala jako štvaná zvěř. Vystrašeně ustoupila dozadu a zakopla o tlustý kořen stromu. Luke ji chytil za rameno, aby jí pomohl, ale i když znovu našla ztracenou rovnováhu, nepouštěl ji. Přes látku halenky cítila jeho horkou dlaň. Stokehurst zvedl druhou ruku a špičku ocelového háku zabořil do kmene stromu u jejího ucha. Byla v pasti. Intenzivně vnímala jeho pevné tělo a couvala, až se zády opírala o silný kmen stromu.

Je opilý, pomyslela si rozčileně. Neuvědomuje si, co dělá. „Pane…, nejste při smyslech. Pil jste.“

„Vy taky.“

Byl u ní tak blízko, že z jeho dechu cítila sladké víno. Odtáhla hlavu a přitiskla ji pevně ke stromu. V záblesku světla vzdálené louče zahlédla Stokehurstovu matně červenou tvář a všechno se znovu ponořilo do tmy.

Prsty ji chytil za bradu. Slabě vzdychla a co nejvíc se odtáhla.

„Ne,“ zašeptala ustrašeně.

„Ne?“ opakoval pobaveně. „Tak proč jste se mnou šla pryč?“

„Myslela jsem si…,“ Taša lapala po dechu. „Myslela jsem, že se zlobíte. Myslela jsem, že na mě chcete křičet mezi čtyřma očima.“

„A to by se vám líbilo víc než polibek?“

„Ano!“

Zasmál se té vášnivé odpovědi, vklouzl rukou za Tašin krk a uchopil ji za napjaté svaly. Otřásla se, jak ji vystrašilo teplo jeho kůže. Kolem nich vanul chladný větřík, ale Stokehurst měl velké a teplé tělo. Bez ohledu na to, že jí strachem cvakaly zuby, Tašu skoro lákalo přitisknout se blíž do bezpečí jeho těla.

„Vy se mě bojíte,“ mumlal. Rozpačitě přikývla.

„Kvůli tomuto?“ Pohnul se a před očima se jí zatřpytil hák jako stříbrná ryba, když vyskočí z vody.

„Ne.“ Nevěděla přesně, čeho se bojí. Měla pocit, jako by ožily všechny její smysly. Svými měkkými, horkými rty se dotkl vlasů na jejím spánku a ji polilo horko. Opřela si zaťaté pěsti o jeho širokou hrud a pokoušela se ho odstrčit.

„A co takhle polibek pro štěstí?“ navrhl. „Nějak cítím, že byste trochu štěstí mohla potřebovat, slečno Billingsová.“

Nervózně se zasmála. „Nevěřím na štěstí. Jenom na modlitby.“

„Proč ne na obojí? Nebojte se přece. Neublížím vám.“

Když se k ní sklonil, překvapeně ucukla. „Musím jít,“ řekla zoufale a udělala chybu, že se chtěla protlačit kolem něj. Stokehurst se rychle pohnul a svým pevným tělem ji zachytil. Otočil si její dlouhý cop dvakrát kolem ruky a bezpečně jí přidržel hlavu. Najednou měla nad sebou jeho tmavou tvář a on ji klouby prstů tlačil do šíje. Zavřela oči, v koutku úst ucítila jemný polibek a zalapala po dechu.

Chytil ji pevněji. Vtiskl jí polibek a pak ještě jeden na zavřená ústa. Očekávala násilí, netrpělivost…, cokoliv kromě měkkých, vřelých doteků na svých ústech. Svými rty sklouzl Luke po tvářích k uchu a pak na krk. Špičkou jazyka se dotkl místa, kde jí prudce tepala krev. Najednou se k němu Taša chtěla přitisknout a ztratit se v temném víru vzrušení. Ale ještě nikdy nikomu nepodlehla. Ta myšlenka stačila, aby se jí vrátil zdravý rozum. „Ne,“ řekla tlumeně a rukama mu vjela do vlasů. „Ne, prosím!“

Luke zvedl hlavu a podíval se na Tašu. „Vy jste tak sladká,“ zašeptal. Rukou jí klouzal po vlasech a vytáhl jeden z kvítků, které měla vpletené do copu. Svými prsty pomalu a něžně přejížděl po její křehké tváři.

„Můj pane…,“ řekla Taša nejisté a zhluboka se nadechla. „Pane, já doufám…, je možné…, mohli bychom předstírat, že se nic nestalo?“

„Pokud to chcete.“ Palcem ji hladil po bradě a cítil, jak květ silně voní.

Taša rozpačitě přikývla a kousla se do chvějících se rtů. „To bylo tím vínem. A tancem. Předpokládám, že všechno to vzrušení by přemohlo každého.“

„Jistě. Lidové tance mohou pořádně stoupnout do hlavy.“

Taša se začervenala. Věděla, že si z ní dělá legraci, ale nevadilo jí to. Hlavně že našla omluvu. „Dobrou noc,“ řekla a odtáhla se od stromu. Nohy měla jako z gumy. „Musím se teď vrátit do domu.“

„Sama ne.“

„Chci jít sama,“ trvala umíněně na svém.

Chvíli bylo ticho a pak se Luke zasmál. „Dobře. Ale nedávejte mi za vinu, až vás bude někdo obtěžovat. Ale dvakrát za noc se to asi nestane.“

Taša lehkým krokem rychle odcházela a zdálo se, že její štíhlá postava ve tmě doslova mizí.

Luke šel k místu, kterého se dotýkala zády, a opřel se ramenem o silný kmen. Nespokojeně zabořil podpatek boty do tvrdé půdy. Byl k ní něžný, zatímco chtěl být krutý. Chtěl jí drtit ústa svými rty a nechat stopy na její jemné kůži. To, o čem si myslel, že už dávno zemřelo, vstalo pomstychtivě z mrtvých. Chtěl si ji vzít do postele a týden ji tam držet. Navždy. Cítil se provinile. Zlobil se na ni, protože mu obrátila život naruby a způsobila, že se mu vzpomínky na Mary pomalu vytrácely z mysli.

Ale ona už brzy odejde. Nebude to dlouho trvat a měsíc uplyne. Charles Ashbourne jí najde nové místo. Stačí, když ji bude ignorovat, dokud to za něj čas nevyřeší. Otočil se, zklamaně bouchl pěstí do stromu a odtrhl kus kůry. Na stromě zůstala po háku úzká rýha. Kráčel dlouhými kroky pryč od světel a tance, pryč od oslav.

Taša stála u okna a udiveně zírala ven. Zachvěla se, když si vzpomněla na jeho teplá ústa, na jeho něžnost a sílu. Tak dlouho byla sama. Být v jeho náručí bylo sladké, ale současně z toho měla strach. Útěcha a iluze bezpečí ji hluboko zasáhly.

Pomalu zvedla prsty k ústům. Stokehursta musela její nezkušenost pobavit. Až do dnešní noci ji nikdo nepolíbil kromě nesmělého objetí, kterého se jí dostalo od Michaila Angelovského hned po jejich zásnubách.

Míša, jak mu říkala rodina a přátelé, byl dokonalou směsicí krásy a rozmazlenosti. Co se týkalo jeho osobních vlastností, byl nepořádný, přemrštěně nákladně se oblékal a poléval se těžkou kolínskou. Měl příliš dlouhé vlasy a na krku špinavé fleky tam, kde se opomenul umýt. Jeho velké zlaté oči byly většinou prázdné kvůli jeho nepřekonatelné lásce k opiové dýmce.

Najednou měla Taša plnou hlavu hlasů. Lehce se kolébala a bylo jí špatně.

„Míso, já tě miluju tisíckrát víc, než tě kdy bude milovat ona.

Nikdy ti nebude schopna dát to, co potřebuješ.“

„Ty žárlivý, vrásčitý starý blázne,“ odpověděl Michail. „Co ty víš, co já potřebuju?“

Hlasy se ztratily a Taša se celá zmatená zamračila. Byla to vzpomínka, nebo něco spojené s její představivostí? Posadila se, zabořila hlavu do dlaní a úplně se ztratila ve svém trápení.

S končící společenskou sezonou v Londýně začali ti, kdo patřili do vyšší společnosti, zavírat své domy a stěhovali se na venkov. Lord Stokehurst pořádal jeden z prvních venkovských večírků. Na víkend plný honů a večírků se sjedou všechny významné okolní rodiny. Taša neměla z víkendového večírku moc velkou radost, protože tušila, že zcela jistě naruší její klid. Ale na druhou stranu přijedou Ashbournovi, a to byla dobrá zpráva. Taša se těšila na svou sestřenici Alici, jediné křehké spojení s minulostí. Doufala, že si najdou chvíli, aby si spolu mohly nerušeně promluvit.

Nikoho nepřekvapilo, že lady Iris Harcourtová byla pozvána jako hostitelka. „Byl to její nápad,“ svěřila se po večeři paní Knaggsová skupině výše postavených sluhů. „Lady Harcourtová chce pánovi a všem ostatním ukázat, jak dobře se na tu roli hodí. Je jasné, že tady chce být paní.“

Lady Harcourtová přijela o dva dny dřív, aby se ujistila, že všechno postupuje k její spokojenosti. Od té chvíle celé panství překypovalo horečnou aktivitou. Do domu přiváželi složitou květinovou výzdobu a ve volných místnostech cvičili hudebníci. Lady Harcourtová provedla v Southgate Hall množství změn od přeskupení nábytku až po jídelníček paní Plunkettové. Taša obdivovala její diplomacii. Byla ve svém jednání tak laskavá, že reptání služebnictva bylo minimální.

Emmě byla situace tak otevřeně nepříjemná, že si dokonce dovolila hádat se s otcem. Když se vrátili z ranní vyjížďky, bylo je slyšet po celém přízemí.

„Tati, ona mění úplně všechnol“

„Dal jsem jí svolení, aby udělala všechno podle svých představ.

Dost už toho stěžování, Emmo.“

„Ale ty mě vůbec neposloucháš…“

„Řekl jsem dost.“ Když Luke zahlédl Tašu, postrčil svou protestující dceru k ní. „Udělejte s ní něco,“ vyštěkl a zamračeně odkráčel pryč. Bylo to poprvé po několika dnech, co na ni promluvil.

S úplně stejně zamračenou tváří se k ní prudce otočila Emma.

„Ten strašák!“

„Pochopila jsem, že se hádáte kvůli lady Harcourtové,“ řekla klidně Taša.

Emma se zamračila. „Musím se dívat na to, že se tady chová, jako by byla doma, což není! Nesnáším, když vede dům. A nenávidím, jak se točí kolem tatínka a jaký má sladký hlas, když na něj mluví. Dělá se mi z toho špatně.“

„Je to jenom na víkend. Určitě se dokážeš chovat jako skutečná dáma a jednat s ní zdvořile a s úctou.“

„To není jenom na víkend,“ mumlala Emma. „Chce si ho vzít!“ A najednou zlost zmizela a ona se na Tašu zoufale dívala. „Ach, slečno Billingsová, co když si ho opravdu vezme? To tady bude trčet navždy.“

A najednou měla Taša plnou náruč nešťastné dvanáctileté dívky. Pevně ji objala a hladila jí rozcuchané rudé vlasy. „Vím, že to pro tebe není lehké,“ řekla. „Ale tvůj otec je od matčiny smrti osamělý, vždyť to víš. A v Bibli se říká: ‚Nechť každý muž má vlastní ženu.‘ Byla bys raději, kdyby se už nikdy neoženil a zestárl sám?“

„To ne,“ odpověděla tiše Emma. „Ale chtěla bych, aby si vzal někoho, koho mám ráda.“

Taša se smála. „Má drahá, nejsem si jistá, že někdo takový vůbec existuje.“

„Ano, existuje!“ Emma se odtáhla a rozhořčeně se zamračila.

„Znám tu správnou osobu. Je mladá, hezká a inteligentní a dokonale by se k němu hodila.“

„A kdo je to?“

„Vy!“

Taša byla tak vyvedená z rovnováhy, že na Emmu jen tupě zírala. „Emmo,“ konečně našla slova, „na to musíš okamžitě zapomenout.“

„Proč?“

„Mimo jiné taky proto, že muži v postavení tvého otce se nikdy nežení s vychovatelkami.“

„Tatínek není snob. Na to by nedbal. Slečno Billingsová, nemyslíte si, že je hezký?“

„Nikdy jsem si toho nevšimla. A teď je čas na učení.“

„Červenáte se,“ prohlásila triumfálně Emma a oči jí jen zářily.

Nic si nedělala z toho, jak se na ni Taša tváří. „Ale všimla!“

„Hezký vzhled – nebo krása – je povrchní.“

„Tatínek je hezký i uvnitř,“ naléhala Emma. „Nemyslela jsem to vážně, když jsem o něm řekla, že je to strašák. Možná byste k němu mohla být milejší, slečno Billingsová, a občas se usmát. Já si prostě myslím, že byste mohla tatínka přimět, aby se do vás zamiloval, jenom kdybyste se o to pokusila.“

„Nechci, aby se do mě někdo zamiloval,“ smála se Taša dívčině neústupnosti.

„Vy nemáte mého otce ráda, slečno Billingsová?“

„Vím, že je to čestný muž.“

„Ano, ale máte ho ráda?“

„Emmo, to je směšné. Neznám Lorda Stokehursta tak dobře, abych mohla říct, jestli ho mám, nebo nemám ráda.“

„Kdybyste si ho vzala, nemusela byste už pracovat. A jednou byste mohla být vévodkyní. Neměla byste z toho radost? Copak vy s námi nechcete zůstat navždycky?“

„Emmo.“ Taša se něžně usmála. „Je od tebe laskavé, že tolik myslíš na mé štěstí. Ale je toho spousta, čemu nerozumíš, a obávám se, že ti to nemůžu vysvětlit. Zůstanu s tebou tak dlouho, jak budu moct. To je všechno, co ti můžu slíbit.“

Emma jí zrovna chtěla odpovědět, když si všimla, že se někdo blíží. Okamžitě zmlkla a se špatně skrývaným podezřením pozorovala ženu s tiziánovými vlasy. „Lady Harcourtová,“ mumlala.

Žena se před nimi zastavila. Její toaleta z tmavě rudého hedvábí měla střih, který dokonale podtrhoval její smyslnou postavu. „Emmo,“ řekla mírně, „představ mě přece své společnici.“

Emma jí nevlídně vyhověla. „Moje vychovatelka, slečna Billingsová.“

Lady Harcourtová chladně kývla na Tašinu poklonu. „Zvláštní. Z toho, jak vás popisoval lord Stokehurst, bych řekla, že jste středního věku. A vy jste zatím ještě dítě.“

„Lady Harcourtová,“ řekla Taša, „jestli vám já – nebo Emma – můžeme nějak pomoct s přípravami na víkend, stačí říct.“ A významně se na dívku podívala. „Že, Emmo?“

„O, ano,“ řekla Emma s neupřímným úsměvem.

„Děkuji,“ odpověděla lady Harcourtová. „Nejlepší pomocí bude, když se zaměstnáte spolu a půjdete hostům z cesty.“

„Zajisté, madam. Vlastně máme dnes ráno zpoždění.“

„Jít z cesty?“ Emma rozzlobeně opakovala. „Ale to je můj

dům…“

Okamžitě zmlkla, protože jí Taša prudce trhla a rychle ji vedla k učebně. „Myslím, že dnes začneme eseji na téma zdvořilost,“ řekla Taša neslyšně.

„Proč bych k ní měla být zdvořilá, když ona není zdvořilá ke mně?“ Emma se na Tašu ponuře podívala a s uspokojením dodala:

„Nezdá se, že byste se jí moc líbila, slečno Billingsová.“

„Myslím, že lady Harcourtová je velmi půvabná,“ řekla Taša vyrovnaně.

Emma na ni zblízka zírala. „A já si myslím, že máte zrovna tak modrou krev, jako má ona, slečno Billingsová. A možná ještě víc. Paní Knaggsová říká, že s vaší pletí a jemnými způsoby byste mohla patřit ke šlechtě. Mně můžete říct, kdo ve skutečnosti jste. Dokážu uchovat tajemství. Myslím, že musíte být někým neobyčejným…, převlečenou princeznou…, nebo cizí špionkou…, nebo možná…“

Taša se smála, zastavila se, chytila Emmu za ramena a trochu jí zatřásla. „Jsem tvá vychovatelka, a to je všechno. Netoužím být někým jiným.“

Emma se na ni vyčítavě podívala. „To je nesmysl,“ odpověděla stručně. „Jste víc než vychovatelka. To přece vidí každý.“

Hosté se sjížděli po celý den a sluhové běhali po schodech nahoru a dolů, aby se starali o jejich pohodlí. Dámy se na chvíli vzdalovaly, aby se pak objevily v toaletách různých barev, s nařasenými sukněmi lemovanými krajkou a jemným vyšíváním. Ovívaly se malovanými vějíři a shromaždovaly se v obývacích pokojích, kde se občerstvovaly a klevetily.

Taša to všechno pozorovala a vzpomínala přitom na podobné večírky a bály, které navštěvovala se svou rodinou v Rusku. Tam nikdy ani nepomyslela na svět za Petrohradem. Kolik hodin tak promarnila! I čas, který strávila modlením v kostele, jí připadal promarněný. Raději měla udělat něco praktického pro chudé, a ne se za ně pouze modlit. Tady v Anglii si poprvé v životě připadala užitečná a ten pocit se jí líbil. Ani kdyby mohla, nechtěla by se už vrátit k prázdnému životu, který kdysi vedla.

Večer se podávala skvělá večeře o více než třiceti chodech. Dlouhé stoly v jídelně byly prostřeny lněnými ubrusy a ve vzduchu voněla zvěřina, losos, husí pečínka a různé moučníky a cukroví. Když Taša procházela kolem dveří, slyšela nekonečnou řadu přípitků, doprovázených výbuchy smíchu dobře naladěných hostů. Představovala si atraktivní lady Harcourtovou, jejíž vlasy se ve světle nesčetných svícnů rudě a zlatě třpytí, a lorda Stokehursta, jak ji pozoruje se směsicí mužné pýchy a radosti a těší se z úspěšného večera. Taša si otřela čelo a šla nahoru, kde se chtěla spolu s Emmou navečeřet. Dnes večer budou samy, protože ani děti, ani vychovatelky se na společenské večeře nezvou.

Po večeři odešly ženy na malou chvíli do obývacího pokoje, aby si vypily čaj a dopřály pánům potěšení z portského a brandy. Pak se všichni sešli v salonu ke společné zábavě. Emma škemrala, aby to mohla jít dolů pozorovat. „Lady Harcourtová pozvala kartářku, aby pobavila hosty předpovídáním budoucnosti. Jmenuje se Madam Zázrak a je to jasnovidka, což je mnohem lepší než jenom obyčejná kartářka. Slečno Billingsová, musíme se na to jít dolů podívat! Co když bude říkat něco o tatínkovi? Nemohla bych si potichu sednout někam do rohu? Slibuji, že se budu chovat slušně. Budu dokonalá dáma.“

Taša se usmála. „Možná bychom se tam na chvíli mohly podívat, pokud nás nikdo neuvidí. Ale nečekej nic zvláštního od někoho, kdo se jmenuje Madam Zázrak. Bude to spíš nějaká nezaměstnaná herečka.“

„To je mi jedno. Chci slyšet, co bude o těch dole říkat.“

„Dobrá,“ odpověděla Taša a kriticky přehlédla Emminy pokrčené šaty. „Ale než půjdeme, měla by ses převléct do svých tmavomodrých šatů a učesat si vlasy.“

„Dnes večer mi vůbec nechtějí držet,“ řekla Emma a tahala se za své neposlušné kadeře. „Pokaždé, když se je snažím uhladit, se zkroutí víc než předtím.“

Taša se smála. „Tak je utáhneme stuhou.“

Pomáhala Emmě s převlékáním, ale trochu se bála přivést ji dolů. Koneckonců je lady Harcourtová požádala, aby zůstaly stranou od ostatních hostů. A i když nedostaly žádné pokyny od samotného lorda Stokehursta, možná by souhlasil s přáním lady Harcourtové. Ale Emma byla celý den jako andílek, poslušně se učila a bez řečí se navečeřela ve studovně, takže si za své dobré chování zaslouží odměnu. Určitě tím nikomu neublíží. Ve velkém salonu bylo pořádné množství lidí. Muži a ženy seděli ve skupinkách na elegantních francouzských pohovkách a na židlích s vyřezávanými opěradly. Lampy svým tlumeným světlem měkce svítily na zdi vytapetované hedvábím, ozdobené štukem, a sítěmi v oknech proudil do místnosti chladný, svěží vzduch.

Když lord Stokehurst uviděl svou dceru, přerušil rozhovor a šel k ní. V dokonale ušitých tmavých šatech a vzorované hedvábné vestě tmavě zelené a šedočerné barvy mu to moc slušelo. Naklonil se k Emmě a krátce ji políbil. „Celý den jsem tě neviděl,“ řekl. „Už jsem si říkal, kde se schováváš.“

„Lady Harcourtová nám řekla, abychom se ne…,“ začala Emma, ale zmlkla, když ji Taša nenápadně dloubla do zad. „Měly jsme moc učení, tati.“

„Co ses dnes naučila?“

„Dopoledne jsme probíraly pravidla slušného chování a odpoledne dějiny Německa. Byla jsem dnes tak hodná, že mi slečna Billingsová dovolila, že můžu odněkud z koutku pozorovat Madam Zázrak.“

„Madam Zázrak,“ zasmál se Stokehurst, „je šarlatánka. Můžeš sedět vpředu se mnou, Emmo, ale jenom pokud mi slíbíš, že nebudeš věřit ani jedinému slovu, které řekne.“

„Děkuji, tati!“ Emma šla radostně s otcem, ale zastavila se a přes rameno řekla. „Pojďte taky, slečno Billingsová!“

Taša odmítla. „Zůstanu tady vzadu.“

Se zvláštním pocitem opuštěnosti zírala na Stokehurstova široká záda, když se svou dcerou odcházel. Udivilo ji, že jí nevěnoval ani jediný pohled. Úmyslně ji přehlížel, ale pod jeho chladným sebeovládáním cítila něco hrozivého, něco, co měl pevně pod kontrolou.

Její myšlenky přerušila lady Harcourtová, která přivedla do středu pokoje ženu, zahalenou do černého. „Kdybyste mi na chvíli věnovali pozornost, ráda bych vám představila dnešního hosta. V Londýně, Paříži a Benátkách znají Madam Zázrak jako jasnovidku se zvláštními schopnostmi. Říká se, že ji často zvou určití členové naší královské rodiny. Máme štěstí, že laskavě přijala mé pozvání a ukáže nám své mimořádné schopnosti.“

Hosté ji přivítali vřelým potleskem a Taša se bez jakéhokoliv výrazu ve tváři přitiskla k zadní zdi.

Madam Zázrak byla tmavovlasá, asi čtyřicetiletá žena, s černě podmalovanýma očima a červenými tvářemi. Přes ramena měla uvázaný hedvábný šál jasně rudé a zlaté barvy, na všech prstech měla prsteny a na zápěstích jí cinkaly těžké náramky. Teatrálně přejela rukou po stole, pokrytém černými šátky, které byly zatížené rozsvícenými svícemi. Na stole ležely i jiné předměty jako malá miska s barevnými kameny, karty a několik ozdobených loutek.

„Drazí přátelé,“ začala Madam Zázrak dramatickým tónem, „je na čase skrýt pochybnosti a přízemní starosti a přivítat mezi námi duchy. Dnes večer přijdou, aby našim duším nastavili zrcadlo. Přpravte se, že odhalí tajemství budoucnosti a minulosti.“

Jak žena mluvila dál, slyšela Taša někoho šeptat. „Tašo.“

Zamrazilo ji v zádech a rychle se otočila. S úsměvem na tváři za ní stála Alice Ashbournová. Tiše jí pokynula a Taša vyklouzla ze

dveří a spěchaly spolu do prázdné chodby. Taša se smála úlevou a štěstím a objímala sestřenici.

„Sestřenko,“ vydechla, „já jsem tak ráda, že tě vidím.“

Alice se odtáhla a zeširoka se na ni usmála. „Tašo, ty vypadáš nádherně! Úplně jinak, než když jsem tě viděla posledně.“

Taša se po sobě kriticky podívala. „Já jsem si žádné změny nevšimla.“

„Z tváře ti zmizely vrásky a taky jsi trochu přibrala.“

„Hodně jím. Je tady moc dobré jídlo.“ Taša se zašklebila.

„Kromě sladkého pudinku. Ten máme pořád.“

Alice se jí smála. „Zdá se, že ti prospívá. Řekni mi, Tašo, jsi šťastná? Jsi v pořádku?“

Taša s nepříjemným pocitem pokrčila rameny a chtěla jí vyprávět o zjevení Michaila v zrcadle a o svých nočních můrách. Ale to všechno bylo výsledkem pocitu viny. A když to řekne Alici, nic tím nezíská, jenom ji znepokojí. „Jsem tak v pořádku, jak to jen jde,“ řekla nakonec.

Alice se na ni soucitně podívala. „Charles a já jsme tvá rodina, Tašo. Uděláme všechno, abychom ti pomohli. Věřím, že lord Stokehurst je laskavý.“

„Není nelaskavý,“ odpověděla opatrně Taša.

„Dobře.“ Alice jí pevně stiskla ruce a rozhlédla se po prázdné chodbě. „Raději bychom se měly vrátit. Později si to dopovídáme.“

Taša chvíli počkala a pak se vrátila do salonu. Udiveně zvedla obočí, když u stolu jasnovidky spatřila Emmu. Zdálo se, že ji i přes otcovo varování Madam Zázrak přitahuje. „Vidíte něco?“ dychtivě se vyptávala.

Na stole ležel obrazec z barevných kamenů, které Madam Zázrak zblízka pozorovala. „Ano,“ řekla a kývala nad nimi hlavou, jako by mělo jejich uskupení velký význam. „Už se to vyjasňuje. Narodila ses s odbojným duchem. Máš silné city – možná až moc silné –, ale nakonec se všechno ustálí. Tvoje schopnost milovat k tobě časem přitáhne hodně lidí a ti všichni z tebe budou chtít čerpat sílu.“ Odmlčela se, vzala Emmu za ruku a zavřela oči, aby se mohla lépe soustředit.

„A co moje budoucnost?“ vyhrkla Emma.

„Vidím manžela. Muže z cizí země. Přijde s ním konflikt…, ale s trpělivostí a odpuštěním se všechno urovná.“ Otevřela oči. „Budeš požehnána mnoha dětmi. Opravdu šťastná budoucnost.“

„Jakého cizince si vezmu?“ žádala Emma odpověď. „Francouze? Němce?“

„To duchové neřekli.“

Emma se zamračila. „Nemůžete se jich zeptat?“ naléhala.

Madam Zázrak pustila Emminy ruce a pokrčila rameny. „To je všechno.“

„Aby to čert vzal,“ mumlala si Emma. „Teď abych přemýšlela o každém cizinci, se kterým se seznámím.“

Stokehurst se zazubil a pokynul své dceři, aby se k němu vrátila.

„Teď je řada na někom jiném, zlato.“

„Slečna Billingsová,“ řekla najednou Emma. „Chci vědět, co říkají duchové o slečně Billingsové!“

Taša zbledla, když na ni Emma ukázala. Sedadla zavrzala, jak se k ní všichni otočili. Najednou byla zbavena svého soukromí a oni ji pozorovali. Zíralo na ni víc než dvě stě lidí. Po celém těle jí vyskočil studený pot. Na chvíli měla pocit, že je zpět v Rusku u soudu, kde na ni lidé s nenasytnou zvědavostí hledí. Zaplavila ji panika. Zakroutila hlavou a nedokázala ze sebe vydat ani hlásku.

Pomalu se nořila do své noční můry, když uslyšela hlas lorda Stokehursta.

„Proč ne?“ zeptal se klidně. „Pojďte sem, slečno Billingsová.“ Taša se pevně přitiskla ke zdi. Z davu lidí bylo slyšet mumlání.

„Pouhá vychovatelka,“ pronesl někdo skoro nahlas, zatímco jiný se ptal: „Proč se s ní otravovat?“

Stokehurst se na ni pronikavě díval. „Copak vy nechcete vědět, co na vás v budoucnu čeká?“

„Moje budoucnost nemá pro nikoho význam, pane,“ řekla Taša klidně, zatímco se v duchu zmítala obavami. Zdálo se, že ji chce Stokehurst za něco trestat. Ale proč? Čím ho vyprovokovala? Emma se dívala z otce na Tašu a její dychtivý smích mizel, protože očividně cítila, že něco není v pořádku. „Je to docela legrace, slečno Billingsová,“ řekla nejisté. „Nechcete to zkusit?“

Najednou ze své židle vstala Alice Ashbournová a hlas měla napjatý úzkostí. „Já bych chtěla znát svou budoucnost. Neztrácejme čas s někým, kdo si to nepřeje.“

„Ve správný čas, lady Asbournová,“ zdvořile odpověděl Stokehurst. „Nejdříve nechme duchy, ať si pohrají s naší záhadnou vychovatelkou.“

Alice protestovala, když ji její manžel Charles stáhl zpět na židli. Hladil jí strnulou ruku a pokoušel se ji uklidnit.

Iris Harcourtová svraštila čelo. „Luku, není nutné to dítě trápit.

Jestli nechce, nech ji být.“

Nezdálo se, že by ji Stokehurst slyšel. Tvrdým pohledem se díval na Tašu. „Pojďte, slečno Billingsová. Nenechávejte nás čekat.“

„Raději bych ne…“

„Trvám na tom.“

Luke si umínil prosadit svou bez ohledu na to, co tím způsobí.

Nebylo úniku. Taša šla, jako by kráčela na popravu.

„Nebojte se, dítě,“ řekla Madam Zázrak a ukázala na stůl. „Posadte se. Vezměte si kameny a zahřívejte je v dlaních.“

Taša napřímila ramena a posadila se. Byla zahnána do kouta a nemohla dělat nic než se ke všemu postavit čelem. Vzala si hrst kamenů a pevně je stiskla. Každý ji pozoroval a ona jejich pohledy cítila na kůži jako nůž.

„Teď,“ nařídila Madam Zázrak, „pusťte je mezi prsty.“

Taša otevřela ruku a kameny spadly na stůl. Zachrastily na stole pokrytém látkou a některé z nich poskakovaly na nestejných hranách a divoce se rozlétly.

Žena znepokojeně zakroutila hlavou. Sesbírala kameny do sloupečku a dala je zpět do misky. „Bude lepší, když to zkusíte znovu.“

„Proč?“ zeptala se tiše Taša, i když odpověď znala. Bylo to špatné.

Madam Zázrak znovu zavrtěla hlavou a pokynula jí, aby si vzala kameny.

Taša je znovu upustila na stůl. Tentokrát jeden z nich odskočil na kraj a spadl na koberec.

„Ano.“ Jasnovidka tiše vydechla. „Znovu stejný vzor. Postavy dvou bratrů, smrt a spánek.“ Sklonila se, aby zvedla kámen, který

spadl. Obracela ho v prstech a zblízka pozorovala jeho zabarvení. Byl červený jako krev s černými skvrnami. Položila kámen a uchopila Tašu pevně za ruce. „Odjela jste daleko z místa, kde jste se narodila. Byla jste vytržena ze svého domova a minulosti.“ Odmlčela se a svraštila své namalované obočí. „Nedávno se vás svými křídly dotkla smrt.“

Taša úžasem oněměla. Zdálo se, že plamen svíčky se na okrajích zbarvil do ruda.

„Vidím vzdálenou zemi…, město, postavené na kostech. Obklopené starobylými lesy. Mezi stromy se schovávají vlci. Vidím hromady zlata a jantaru…, paláce, pozemky, sluhové…, všechno to patří vám. Vidím vás oblečenou do hedvábné toalety s náhrdelníkem ze vzácných klenotů.“

Najednou ji se zvláštním tónem v hlase přerušila lady Harcourtová. „Slečna Billingsová je pouhá vychovatelka, madam. Jak by tedy, prosím pěkně, mohla mít před sebou tak nádhernou budoucnost? Nějakým skvělým sňatkem snad?“

„Nemluvím o budoucnosti,“ řekla Madam Zázrak. „Mluvím o minulosti.“

V místnosti bylo úplné ticho. Taše poskočilo srdce, jak se pokoušela vytáhnout svou uvězněnou ruku. „Chci to skončit,“ zašeptala chraplavě.

Jasnovidka ještě víc sevřela prsty a mezi jejich dlaněmi začalo proudit pálivé horko. Spojené ruce žen se kroutily, jako by jimi procházel elektrický proud. „Vidím vás v místnosti plné zlata, vzácných obrazů a knih. Někoho hledáte. Přes tvář vám přechází stín. Je tam mladík se žlutýma očima. Krev… Jeho krev se rozlévá po podlaze. Voláte na něj jménem…, něco jako… Michaeli… Michaeli…“ Žena vykřikla, uskočila zpět a vytrhla se ze sevření Tašiných rukou. Taša zůstala sedět u stolu polomrtvá hrůzou.

Madam Zázrak klopýtala pozadu a držela nad hlavou své rudé dlaně. Vypadaly, jako by v nich držela vařící konvici. „Ona mě spálila!“ křičela a se strachem se na Tašu dívala. „Čarodějnice!“

Taša se zvedla ze židle, i když ji stěží poslouchaly nohy. „Podvod,“ řekla třesoucím se hlasem. „Už jsem slyšela dost vašich směšných lží.“ Jako slepá šla pokojem a hlavu držela hrdě vysoko, i když

uvnitř se třásla hrůzou. Zoufale se potřebovala někam ukrýt. Ach, bože, co jsem to provedla? Slyšela v duchu hlasy ze své minulosti.

„Měli by tě upálit…“

„Mé ubohé dítě.“

„Nechtěla jsem to udělat.“

„…spálit tě na popel.“

„Bůh mi pomoz…“

„Čarodějnice1.“

„Ne,“ vzlykla, klopýtavě se rozeběhla a pokoušela se utéct od kvílejících démonů, kteří ji honili.

V pokoji propuklo nadšení. Ženy prudce rozevřely vějíře, aby rozvířily poněkud těžký vzduch a skryly svou rychle rostoucí zvědavost a klepy. Hosté se nakupili kolem Madam Zázraku a doráželi na ni zvědavými otázkami. Luke vyšel s kamennou tváří z místnosti, aby našel vychovatelku. Hned když dorazil do chodby, ucítil, jak ho někdo zuřivě tahá za rukáv. Zastavil se, otočil a stanul tváří v tvář Alici Ashbournové. Byla vzteklá jako fúrie, tváře měla rudé a ústa pevně sevřená.

„Teď ne,“ řekl ostře Luke.

„Co se s tebou děje?“ Alice se dožadovala odpovědi. Odtáhla ho stranou od velkého schodiště, aby je nikdo nezaslechl. „Měla jsem poslat Charlese, aby tě zmlátil! Jak jsi to mohl mé sestřenici udělat? Předhodit ji tomu zvědavému davu, když dobře víš, jak moc potřebuje diskrétnost…“

„Nic o ní nevím. Kromě toho mě už nebaví pozorovat, jak se jako mučednice pohybuje po panství a v očích má jakési hluboké, temné tajemství. Jen Bůh ví, jak to působí na mou dceru. Už toho mám dost.“

Alice se napřímila. „A tak ses rozhodl, že ji veřejně potrápíš! Nikdy jsem si o tobě nemyslela, že bys mohl být tak krutý. Taky dobře. Najdu Tašu a okamžitě si ji s sebou odvezu. Nesvěřila bych tvé takzvané pohostinnosti ani zatoulaného psa, natož svou sestřenici.“

Luke se na ni zkoumavě podíval. „Taša? Tak se tedy jmenuje?“

Alice si hrůzou přikryla ústa. „Zapomeň na to,“ šeptala mezi prsty. „Okamžitě na to zapomeň. Jen mě nech, ať ji s sebou vezmu do Londýna. Slibuji ti, že ji už nikdy neuvidíš.“

Luke zatnul zuby. „Nikam nepojede.“

Alice se na něj dívala a vypadalo to, že se chce malý David postavit Goliášovi. „Děkuji, už jsi toho zpackal dost! Měl jsi být jejím ochráncem jenom dočasně. Teď jsi ji přivedl do nebezpečí. Přitáhnout ji před všechny ty lidi – mohlo by ji to odsoudit k smrti, a to všechno jenom kvůli tvé uražené pýše. Ujistila jsem Tašu, že ti lze důvěřovat, a ty mi provedeš tohle! Jaké to je, zničit někomu z rozmaru život?“

„Tys mě do toho dostala,“ procedil mezi zuby Luke. „A ať se propadnu, jestli tomu nepřijdu na kloub. Co myslíš tím ‚odsoudit k smrti‘? Co ksakru provedla?“

Alice se zamračila a podívala se stranou. Luke si už myslel, že mu odmítá odpovědět, když najednou uslyšel její neochotný hlas.

„Nevím, co udělala. A nejsem si ani jistá, jestli to ví ona.“

Luke zklamáním znovu zaklel. „Já ji najdu. Vrať se k ostatním.“

„A kdo mou sestřenici ochrání?“ chtěla vědět Alice. „Já.“

„No, zatím to vypadalo spíš naopak!“

Emma se prodírala davem, až dorazila k Madam Zázraku a lady Harcourtové. Zírala na obě svýma obviňujícíma modrýma očima a na zrudlé tváři jí vyskočily zlaté pihy.

„Emmo,“ řekla rychle lady Harcourtová, „rozzuřené děti jsou tím posledním, co v této chvíli všichni potřebujeme.“

Emma ji ignorovala a obrátila se na Madam Zázrak. „Proč jste si ze slečny Billingsové udělalala legraci? Nic vám neudělala!“

Žena se rozhořčeně ohradila. „Nikdy bych svůj dar tak nezneužila! Odhalila jsem pravdu přesně tak, jak mi ji ukázali duchové!“

Emma se zamračila a založila si své hubené ruce. „Myslím, že byste teď měla odejít. Zazvoním na komorníka a ten vás vyprovodí. Jestli nemáte svůj vlastní kočár, odvezeme vás jedním z našich.“

„Emmo, drahoušku,“ pronesla rezavě lady Harcourtová, „to, že se tvá nervózní vychovatelka urazila, ještě neznamená, že by se ostatní hosté neměli bavit. To je zábava pro dospělé, ne pro děti. Proč

nejdeš do svého pokoje a nepobavíš se se svými knihami a panenkami?“

Emma se na ni zlomyslně podívala. „Dobrý nápad. Ale kvůli tady madam by se mi vůbec nelíbilo, kdybych musela čelit svému otci, až se vrátí. Má tak vzteklou povahu! Kdo ví, co se může stát?“ Nepříjemně se zašklebila, zahnutým prstem si přejela po krku a zachrčela.

Madam Zázrak zbledla a začala si sbírat své věci.

„Emmo, nevymýšlej si o svém otci hrůzné historky,“ zasyčela Iris. „Jdi do svého pokoje. Nebudu ti tolerovat, jestli se budeš do všeho míchat. Já jsem tady hostitelkou a chci, aby zde madam zůstala.“

Emmě zmizel z tváře výraz dětského dáblíka a vystřídala ho tvrdohlavá neústupnost. „Udělala slečnu Billingsovou nešťastnou a já chci, aby odešla. Tohle je můj domov, ne váš.“

„Ty nevychovaný spratku!“ Iris se rozhlédla po místnosti a rychle obhlédla hosty. „Kde je tvůj otec?“

Emma nevinně pokrčila rameny. „Nemám ponětí.“

Luke šel k malé místnosti ve třetím poschodí a našel dveře dokořán. Vzduch tam byl těžký, plný tíživého ticha. Na podlaze ležela převrácená židle a vedle ní malá dřevěná ikona. Vychovatelka…, Taša… stála u okna a nějak vytušila, že to je on. „Můj pane,“ hlesla, aniž se otočila. Luke si najednou uvědomil, že se ani nezlobí, ani není rozpačitá a dokonce ani nemá strach. Byla zničená. Ublížil jí mnohem víc, než měl v úmyslu. Přepadly ho výčitky svědomí a studem se začervenal. Rozpačitě si odkašlal a chtěl se omluvit.

„Přišel jsem zjistit, jak se…“ Najednou se odmlčel. Vyjádřit v této chvíli svůj zájem mu připadalo falešné, protože příčinou bolesti byl on sám.

Stála zády k němu. Hlas měla napjatý, ale pokoušela se mluvit normálně. „Jsem v pořádku, pane. Jenom potřebuji být chvíli sama. Ta žena byla velmi zvláštní, že? Odpusťte mi, že jsem způsobila rozruch. Mohl byste jít pryč, prosím…, abych se mohla vzpamatovat? Jenom potřebuji být sama…“ Mávla rukou jako mechanická loutka a pronesla tiše s třesoucími se rameny. „Jděte…, prosím.“

Luke k ní rychle přiskočil a strhl její ztuhlé tělo do své náruče.

„Je mi to líto,“ zašeptal jí do vlasů. „Je mi to hrozně líto.“

Taša vklínila ruce mezi jejich těla a bránila se mu. Přiblížila se tváří k Lukovu rameni a z jeho šatů cítila slabou vůni brandy a tabáku. Byla to uklidňující, typicky mužská vůně a ona ho přestala odstrkovat. Byl velmi silný a sálalo z něj teplo a ona cítila, jak silně mu bije srdce. Nikdy nikdo ji tak nedržel kromě otce, a to byla ještě malé dítě, které se bálo tmy. Hrdlo se jí stáhlo potlačovaným pláčem.

„Nikdo vám neublíží.“ Jemně hladil Tašu po vlasech. „U mě budete v bezpečí. Máte mé slovo.“

Nikdy nikdo jí neslíbil bezpečí. Mělo to na ni zvláštní a silný vliv. Oči se jí zalily slzami a ona se je zuřivě pokoušela potlačit. Vždyť ta slova říkal jenom z laskavosti! Ani nevěděl, co znamenají a jak moc je ona potřebuje. Nevěděl, jak zoufale osamělá se cítí. „To nemůžete slíbit,“ řekla a zuby jí cvakaly. „Nechápete to.“

„Tak mi to vysvětlete.“ Zabořil prsty do jejích vlasů, odtáhl jí hlavu a zíral jí přímo do tváře. „Povězte mi, čeho se tak bojíte.“

Jak by mohla? Jak by mohla přiznat, že se bojí, že ji chytnou a potrestají za její zločiny? Ale nejvíc ze všeho se bála sama sebe. Až se dozví, co udělala a kdo vlastně je, začne ji Luke nenávidět. V mysli se jí pořád vracela stejná slova: kdyby věděl…, kdyby jen věděl… Z očí jí vytryskly horké slzy a stékaly po lících. Čím víc se pokoušela přestat plakat, tím to bylo horší. Stokehurst zasténal, přivinul si ji blíž a přitiskl si její hlavu na svou hrud.

Taša divoce vzlykala a křečovitě ho svírala kolem krku. Objímal ji a šeptal jí uklidňující slůvka do vlasů, na krk a jeho teplý dech jí ovíval kůži. Jemně ji kolébal a po několika minutách byla jemná látka košile, na které spočívala její tvář, úplně promočená od slz. „Utište se,“ zašeptal nakonec. „Ještě onemocníte. Uklidněte se.“ Dlaněmi ji hladil po zádech a ramenou. „Pořádně a zhluboka se nadechněte,“ řekl a svou tváří ji hladil po spánku. „Ještě jednou.“

„Oni mi nadávali do čarodějnic,“ řekla nešťastně. „Tenkrát.“ Lukova ruka se zastavila, ale po chvíli začala Tašu znovu hladit.

Nemluvil a čekal, až se vzpamatuje.

Po chvíli začala mluvit třesoucím se hlasem. „Mívala jsem vidění… o lidech, které jsem znala. Dokázala jsem předvídat neštěstí…,

nebo jsem rozeznala, když někdo lhal. Mívala jsem sny a představy. Ne moc často, ale… vždycky jsem měla pravdu. Povídalo se o tom po celém Petrohradě. Lidé říkali, že jsem zlá. Mé schopnosti si vysvětlovali čarodějnictvím. Báli se mě. A strach se brzy změnil v nenávist. Mysleli si, že jsem nebezpečná.“ Otřásla se, kousala se do spodního rtu a nebyla si jistá, co všechno ještě může přiznat.

Tiskl si ji k rameni a šeptem ji uklidňoval.

Její škytavé vzlyky se pomalu proměnily v popotahování. Opírala se o něj celou svou vahou. „Úplně jsem vám zmáčela košili,“ řekla potichu.

Luke sáhl do kapsy a podal jí kapesník. „Tu máte.“ Přidržel jí ho u nosu a usmál se, když se vysmrkala jako malé dítě. „Je to lepší?“ zeptal se jemně. Taša si vzala kapesník, přikývla a pak si utřela oči. Teď, když se vyplakala, jí z prsou zmizela bolest, která se tam držela celé měsíce. Stokehurst jí uhladil uvolněnou kadeř a pohladil palcem hebký lalůček jejího ucha.

„Dnes večer jste se na mě zlobil,“ řekla Taša chraplavě. „Proč?“ Luke jí chtěl poskytnout půl tuctu bezvýznamných odpovědí, které mu přišly na mysl. Ale dlužil jí pravdu. Špičkou prstu jí na tvářích hladil stopy po slzách. „Protože jednou zmizíte, aniž byste mi řekla, kdo jste, nebo jaké máte potíže. Každým dnem jste záhadnější. Jste jako mlha v měsíčním světle. Rozzlobilo mě, že nemohu mít něco – nebo někoho –, koho tolik chci. A tak jsem se vám pokusil

ublížit.“

Taša věděla, že by se od něj měla odtáhnout, a byla si jistá, že by se ji nepokoušel zastavit. Ale fascinoval ji dotek jeho prstů na její kůži. Po celém těle cítila příjemné vzrušení.

Luke jí rukou jemně zvedl bradu. „Kolik je vám let?“ zeptal se.

„Chci slyšet pravdu.“

Překvapeně zamrkala. „Už jsem vám říkala…“

„Ve kterém roce jste se narodila?“ naléhal. Taša sebou trhla. „Osmnáct set padesát dva.“

Na chvíli ztichl. „Osmnáct,“ zaznělo skoro znechuceně. „Osmnáct.“

Taša měla pocit, že se musí hájit. „Skutečný věk není důležitý, když se uváží…“

„Ušetřte mě proslovů na toto téma. Je to zatraceně důležité pro to, na co pomýšlím.“ Pustil její bradu a vrtěl hlavou, jako by se těžko vyrovnával s tím, co všechno se stalo.

Taša, sklíčená jeho mlčením, se v Lukově náruči zavrtěla. Zdálo se, že úplně zapomněl na to, že ji pořád drží. „Můj pane,“ řekla s obavou, „předpokládám, že mě teď chcete propustit.“

Zavrčel. „Musíte se mě na to ptát vždycky, když spolu mluvíme?“

„Napadlo mě, že po tom, co se dnes večer stalo, byste mohl…“

„Ne, nemám v úmyslu vás propustit. Ale jestli se ještě jednou zeptáte, osobně vás vykopnu z domu.“ A po tomto nevrlém prohlášení ji svými teplými rty něžně políbil na čelo. Jemně odtáhl hlavu a podíval se jí do očí. „Už je vám líp?“

Tašu jeho chování úplně zmátlo. „Nevím.“ Odstoupila od něj, i když se chtěla v jeho náručí schovat před světem. „Děkuji za kapesník. Určitě ho budete chtít zpět.“

Letmo se podíval na zmačkaný a promočený kus plátna, který mu podávala. „Můžete si ho nechat. A neděkujte mi. Potřebovala jste ho hlavně kvůli mně.“

„Ne,“ odpověděla tiše Taša. „To nebylo kvůli vám. Držela jsem to v sobě tak…“ Zmlkla a objala se pažemi. Otočila se ke kulatému oknu, ve kterém se slabě odrážely jejich stíny. „Věděl jste, že si staří Rusové stavěli své pevnosti na kopcích? Když je napadli Tataři, Rusové z nich lili na všechny strany vodu. Za chvíli zmrzla, takže se k nim nikdo nedokázal vyšplhat. Vydrželi to tak dlouho, dokud jim stačily zásoby a led se nerozpustil.“ Taša prstem objížděla kulatou hranu okna. „Byla jsem ve své pevnosti dlouho. Nikdo tam za mnou nemohl a ani já jsem z ní nemohla vyjít. A občas…, občas mi už docházely síly.“ Podívala se na Luka a oči jí zářily jako opály. „Myslím, že mi velmi dobře rozumíte, pane.“

Luke na ni upřeně zíral. Odmítla uhnout očima a vypadala klidně, ale prozradil ji puls na krku těsně nad okrajem černého hedvábného límce. Dotkl se toho místa. „Pokračujte,“ mumlal. „Co si ještě myslíte, že o mně víte?“

Najednou je přerušil ostrý hlas.

„Á, tady jste!“ Ve dveřích stála Iris Harcourtová a usmívala se. Mluvila k Taše, ale dívala se na lorda Stokehursta. „Všichni jsme se o vás báli, má drahá.“

„Jsem v pořádku,“ řekla Taša, zatímco Stokehurst odtáhl ruku.

„To vidím. Večer byl mnohem napínavější, než jsem čekala. Madam Zázrak odjela a hosté se baví hudbou. Naštěstí jich pár hraje na klavír.“ Lady Harcourtová obrátila svou pozornost na lorda Stokehursta. „Tvůj zájem o služebnictvo je imponující, drahý, ale je načase vrátit se k našim hostům.“ Přistoupila k němu a chytla se ho pod paží. Jak ho táhla ke dveřím, podívala se letmo na Tašu. „Slečno Billingsová, vaše malé kouzlo – nebo jak tomu říkáte – Emmu poněkud rozrušilo. Kdybyste udělala to, co jsem vám říkala, a držela ji od hostů dál, nic z toho by se ne…“ Přestala, když uslyšela, co jí šeptá Stokehurst, a pokrčila rameny. „Jak si přeješ, drahý.“

Taša stiskla kapesník pevněji a ve tváři se jí nepohnul ani sval, když se dívala, jak odcházejí. Oba vysocí a nádherní – byli hezkým párem. Stokehurst by byl ideálním manželem pro Iris Harcourtovou. A bylo jasné, že ona si ho chce vzít. Taša pevně stiskla zuby, ale přesto ji to pomyšlení rmoutilo.

Pomalu zvedla převrácenou židli a vrátila ikonu na své místo.

Tvář měla napuchlou a horkou. Dotkla se víčka a ucukla bolestí.

„Ach, slečno Billingsová!“ Do místnosti se najednou vřítila Emma, oči jí plály nadšením a kudrny vlály kolem hlavy. „Slečno Billingsová, ta hrozná stará čarodějnice odešla. Poslala jsem ji pryč. Bylo něco z toho, co řekla, pravda? Opravdu jste žila v paláci? Vy jste plakala!“ Vrhla se jí kolem krku. „Našel vás tatínek?“

„Našel,“ zasmála se Taša nejisté.

Jak šli po schodech dolů, Iris držela Luka pod paží a se stoupající nelibostí se na něj dívala. „No, tvé stydlivé malé vychovatelce se podařilo pokazit tím představením celý večer.“

„Řekl bych, že za to může tvá jasnovidka.“

„Madam Zázrak prozradila jenom to, co jí řekli duchové,“ bránila ji Iris.

„Nezajímá mě, jestli duchové tancovali v cylindrech po stole. Madam Zázrak by měli zastřelit.“ Lukova ústa ztvrdla. „Současně se mnou. Oba jsme slečnu Billingsovou úplně znemožnili.“

„Slečna Billingsová se znemožnila sama,“ opravila ho Iris.

„Což dokazuje, jak hrozně je nezralá, Luku. Musíš pro Emmu najít někoho ve vhodnějším věku. Obě jsou ještě děti. Nechtěla jsem ti to říkat, ale tuhle jsem je náhodou zaslechla, jak připravují plány na tvou svatbu se slečnou Billingsovou!“

„Cože?“

„Kují pikle. Emma chce, aby ses oženil s vychovatelkou. Je to docela obdivuhodné, ale měl by sis dobře rozmyslet, jestli je rozumné najmout si naivní dívku rovnou ze školy…“

„Děláš z komára velblouda,“ řekl Luke ostře. „Nepochybuji, že má dcera je vychovatelkou nadšená, ale ujišťuji tě, že slečna Billingsová nemá v úmyslu se za mě provdat.“

„Jsi muž, a tak se necháváš lehce oklamat jejím předstíráním. Je to mazaná ženská a pokouší se využít situace.“

Luke se na ni ironicky podíval. „Tak nejdřív je naivní a pak mazaná. Tak co tedy je?“

Iris si dokázala zachovat důstojnost. „To se musíš rozhodnout sám.“

„Není důvod k žárlivosti.“

„Že ne? A co ta scéna, kterou jsem viděla? Chceš popřít, že pro tebe něco znamená? Dotýkal by ses jí tak, i kdyby to byla stará ošklivá ženská? Pěkně tě vlákala do svých sítí! Hezká, bezmocná dívka, osamocená na celém světě, obdivně na tebe zírající svýma velkýma šedýma očima, jako bys byl rytíř na bílém koni, který ji přijíždí zachránit před jejím smutným údělem… Který muž by odolal?“

„O nic nežádala,“ zastavil se na schodech a díval se přímo na Iris. „A jsou modré, ne šedé.“

„O ano,“ ušklíbla se Iris a otřela si ruce o boky. „Barva mlhy nad jezerem. Nebo možná fialky přešlé ranním mrazíkem. Určitě bys našel ještě nějaké jiné přirovnání. Proč nejdeš nahoru a nenapíšeš ódu? A nedívej se na mě, jako bych přišla o rozum! Odmítám o tebe bojovat s nějakou vychrtlou holkou. Nehraje se mi dobře na přeplněném hřišti a v každém případě si zasloužím něco lepšího než tohle.“

„Dáváš mi ultimátum?“

„Ne,“ odsekla Iris. „Nikdy bych ti to tak neusnadnila. Ty chceš, abych tě nechala vybírat a tys měl pak všechno pěkně jednoduché. To bych si raději vyřízla jazyk. Jenom neudělej tu chybu, abys mi dnes večer vlezl do postele. Nebo kdykoliv poté do té doby, než mě přesvědčíš, že si mě s ní nepleteš.“

Luke svýma drzýma očima přejel její smyslnou postavu. „Není pravděpodobné, že bych si vás dvě spletl. Ale v každém případě tě svou pozorností dnes nebudu obtěžovat.“

„Výborně!“ vyštěkla Iris a se šustícími sukněmi a hlavou vzty-

čenou odplula pryč.

Zbytek večera byl pro Luka peklem. Neptal se a ani se nestaral o to, jestli se hosté baví. Všichni byli v hudebním salonu, popíjeli a jedli, zatímco někteří z nich hráli na klavír. A při hudbě všichni vesele klevetili.

Uviděl ho Charles Ashbourne a přišel za ním. „Stokehurste,“ mumlal, „co se k čertu děje?“

Luke pokrčil rameny a stiskl čelist. „Za své chování jsem se Taše omluvil. Můžeš ujistit Alici, že je všechno v pořádku.“

„Nemohu ji ujišťovat o něčem, čemu sám nevěřím!“ povzdechl si zhluboka Charles. „Chceme, aby se s námi Taša vrátila. Najdeme jí někoho jiného.“

„To není nutné.“

„Myslím, že je. Dobrý bože, chlape, žádal jsem tě, abys ji držel v bezpečí, schoval ji…, a ty ji ukážeš hostům jako nějakou pouťovou atrakci! Vždyť jenom ze strachu, aby to nevyvolalo další zbytečnou pozornost, ji Alice neodvezla pryč hned dnes večer!“

Luke se začervenal studem. „Už se to nestane. Chci, aby tady to děvče zůstalo.“

„A chce to i ona?“ Luke zaváhal. „Myslím, že ano.“

Charles se na něj zamračil. „Znám tě příliš dlouho, Stokehurste… Něco mi tajíš.“

„Dávám ti své slovo, že Tašu ochráním. Řekni Alici, že lituji toho, co se stalo. A zkus ji přesvědčit, že Taše bude líp tady. Přísahám, že ji od tét chvíle budu chránit.“

Charles přikývl. „Tak dobře. Ještě nikdy jsi neporušil své slovo

– budu muset věřit, že s tím nezačneš ani teď.“

Charles se nenápadně vytratil. Luke zůstal stát na konci místnosti sám a cítil se provinile a podivně zmateně. Každý kromě Iris se na něj tu a tam zvědavě podíval. Iris seděla o několik metrů dál a okázale ho ignorovala. Luke si byl dobře vědom toho, že kdyby ji šel v noci navštívit, musel by vyvinout nadlidské úsilí, následované omluvou a návštěvou u klenotníka. A to nechtěl. Poprvé v životě ho myšlenka na společnou postel s Iris nevzrušila.

Byl úplně pohlcen myšlenkami na Tašu. Cokoliv se jí v minulosti přihodilo, muselo být moc špatné. Už toho zažila hodně – příliš mnoho – ve svém krátkém životě a svým vlastním způsobem to přežila. Byla to osmnáctiletá dívka, která nechtěla prosit o pomoc ani důvěřovat někomu, kdo by jí ji nabízel. A on byl pro ni moc starý. Čtyřiatřicetiletý muž se skoro dospělou dcerou. Napadlo ho, jestli kdy vůbec pomyslela, třeba jen letmo, na jejich věkový rozdíl. Asi ne. Zatím si nevšiml, že by ji to k němu táhlo. Žádné pohledy, žádné doteky, ani úsilí prodloužit jejich stručné rozhovory.

Když na to tak myslel, napadlo ho, že vlastně nikdy neviděl její úsměv. On jí k němu tedy důvod nedal. Na muže, jenž byl známý tím, že to s ženami umí, ji pozoruhodně neokouzloval. Osel. Ale už bylo pozdě na to, aby to napravil. Důvěra byla křehká věc, budovaná po malých částech. Svým dnešním činem zničil veškerou naději na to, že si ji znovu získá.

Nemělo by mu to tolik vadit. Svět byl plný hezkých, inteligentních a okouzlujících žen. Luke věděl, aniž by byl domysli vý, že spousta z nich by mu byla ráda k dispozici. Ale po všechny ty roky od smrti Mary ho žádná z nich neupoutala tolik jako tato dívka. Luke tiše přemýšlel, řádně si přihýbal a vypadal nepřístupně a nespolečensky. Naprosto ignoroval své povinnosti hostitele a pranic se nestaral, co si o tom kdo myslí. Spousta tváří, na které se díval, patřila ke stejným lidem, které vídával na večírcích, jež pořádali s Mary. Rok za rokem se všechno opakovalo, jako když se kolo točí stále dokola.

Byl vděčný, když se konečně všichni rozešli do svých pokojů. Biddle, jeho komorník, čekal ve svém pokoji pro případ, že by ho Luke potřeboval. Luke na něj vyštěkl, aby zhasnul lampy a odešel.

Úplně oblečený seděl v křesle, zvedal k ústům láhev s vínem a bez ohledu na vynikající ročník barbarsky pil přímo z láhve.

„Mary,“ zamumlal, jako by ji tím mohl přivolat. Ticho v místnosti skoro křičelo. Tak dlouho držel smutek, dokud se sám od sebe nerozpynul a nenechal mu… vůbec nic. Myslel si, že ho to bude navždy bolet. Bože, i smutek by byl lepší než ta prázdnota.

Už se ani nedokázal radovat ze života. Dřív to bylo snadné – s Mary se pořád smáli, radovali se z mládí, dělali si naděje a slepě věřili ve společnou budoucnost. Všemu čelili společně. Mohl by totéž sdílet i s někým jiným?

„Zatraceně. Není to pravděpodobné,“ mumlal a znovu zvedl láhev. Nemohl vystát představu dalšího zklamání, další bolesti a zničených snů. Ani tu možnost nechtěl pokoušet.

Někdy uprostřed noci položil Luke nedopitou láhev na podlahu a vyšel z pokoje. Na obloze visel měsíc jako obrovský svítící talíř a svým zlatobílým světlem ozařoval pokoje. Luke prošel tichým domem ven, protože ho zlákala myšlenka na chladný vánek. Přešel kamenný dvůr a zamířil k otvoru ve vysokém plotě na okraji zahrady.

Lukovy boty křupaly po štěrkové cestě, jak šel k mramorové lavičce skryté v zeleni. Z upravených záhonů se linula omamná vůně hyacintů a lilií. Posadil se na lavičku a pohodlně si před sebe natáhl své dlouhé nohy. Najednou ztuhl, protože mezi keři plotu zahlédl nějaký jemný pohyb. Myslel si, že má halucinace, ale pak ten přelud v bílém uviděl znovu.

„Kdo je tam?“ zeptal se hlasitě a srdce mu bušilo. Pohyb ustal a on uslyšel zalapání po dechu.

Několik tichých kroků a pak se objevila ona.

„Slečna Billingsová,“ řekl překvapeně.

Byla oblečená do vesnických šatů, které měla na sobě tu noc, kdy ji políbil, do jednoduché sukně a volné bílé halenky. Dlouhé vlasy jí padaly až na boky a hlavu měla zahalenou do světle zbarveného šálu. „Můj pane,“ vydechla.

Uvolnil se a zavrtěl hlavou. „Vypadáte jako duch, který bloudí zahradou.“

„Věříte na duchy, pane?“

„Ne.“

„Já mám někdy pocit, že mě pronásledují.“

„To si lidé dělají sami. Obvykle ti, co toho mají hodně na svědomí.“ Pokynul směrem k lavičce. Krátce zaváhala a přijala tiché pozvání. Seděla skoro na okraji a udržovala si od něj odstup. Oba byli zticha, jako by byli ponořeni do svého vlastního nitra. Zahrada byla útočištěm před okolním světem.

Taša přemýšlela nad tím, proč ji jeho přítomnost nepřekvapila. Její vrozený mysticismus, který vznikl smísením náboženství a slovanské krve, způsobil, že snadno přijímala náhody. Oba tam byli proto, že to tak prostě mělo být. Bylo přirozené sedět s ním a dívat se na zlatý měsíc, který jako by tam visel jenom kvůli nim.

Luke nemohl odolat pokušení a stáhl jí šál, aby viděl záplavu zářících tmavých vlasů, které jí padaly přes ramena. „Co vás pronásleduje?“ zeptal se.

Taša sklonila hlavu a hladké kadeře jí zářily kolem tváře jako svatozář.

„Ještě vás všechna ta tajemství neunavila?“ Navinul si jednu její kadeř na prst. „Proč jste tak pozdě venku?“

„Cítila jsem se vevnitř jako ve vězení. Nemohla jsem dýchat. Chtěla jsem být pod širou oblohou.“ Zaváhala a ostražitě se na něj podívala. „A proč vy jste venku?“

Pustil její vlasy a sedl si obkročmo, aby jí viděl přímo do tváře. Taša si ostře uvědomovala jeho roztažená kolena a blízkost silného těla. Seděla na kraji lavičky jako ptáček na bidýlku, který se chystá odletět. Ale on se jí ani nedotkl, jen se na ni upřeně díval, až se jí zrychlil tep. „Nejste jediná, kdo si pamatuje něco, na co by raději zapomněl,“ řekl. „Někdy kvůli tomu nemůžu spát.“

Taša okamžitě pochopila. „Vaše manželka.“

Pomalu otočil zápěstím, až na stříbrný hák zasvítil měsíc. „Je to, jako když vám chybí ruka. Někdy po něčem sáhnu dřív, než si uvědomím, že nemám ruku. Dokonce i po tak dlouhé době.“

„Slyšela jsem, že jste Mary i s Emmou vynesl z ohně ven.“ Taša se na něj stydlivě podívala. „Byl jste velmi statečný.“

Lhostejně pokrčil rameny. „To nemá se statečností co dělat. Nepřemýšlel jsem. Prostě jsem tam pro ně šel.“

„Někteří muži by měli strach o své vlastní bezpečí.“

„Vyměnil bych si to s Mary. Pro toho, kdo přežije, je to horší.“ Zamračil se. „Neztratil jsem jenom Mary… Ztratil jsem i sám sebe. Už nejsem tím, kým jsem býval. A když vám zůstane jen vzpomínka a rok za rokem zapomínáte víc a víc…, lpíte na všem ještě silněji.“

„Někdy mě Emma žádá, abych jí zahrála matčin valčík,“ řekla Taša a zírala do zahrady, ve které se ozývali cvrčci. „Poslouchá se zavřenýma očima a myslí na matku. Mary – ehm, lady Stokehurstová

– zůstane navždy v ní. A vy taky. Nemyslím si, že by na tom bylo něco špatného.“

Uvědomila si, že ji něco zalechtalo na kůži, bezmyšlenkovitě se poškrábala a podívala se dolů. S rozšířenýma očima sledovala pavouka, jak svýma dlouhýma nohama jemně kráčí po její paži.

Vyskočila a vzrušeně vykřikla. Shodila pavouka, divoce si vytřepala sukni a vyrazila ze sebe proud ruských slov. Stokehurst polekaně vyskočil, když ji slyšel vykřiknout, ale jakmile spatřil příčinu toho povyku, klesl zpět a zalykal se smíchem.

„Vždyť to byl jenom pavouk,“ pochechtával se. „V Anglii mu

říkáme sekáč. Ti nekoušou.“

Taša se vrátila k angličtině. „Nenávidím všechny pavouky!“ A znovu si oklepávala sukni, otírala ruce a každé místečko, na kterém by se nevítaný návštěvník mohl uchytit.

„Už je to v pořádku,“ Stokehurstův hlas byl plný pobavení. „Je pryč.“

Tašu to nijak neuklidnilo. „Není jich tady víc?“

Chytil ji za ruku. „Přestaňte skákat sem a tam, ať se podívám.“ Pozorně si ji prohlédl. „Myslím, že můžu spolehlivě prohlásit, že se každá živá bytost okolo vás běžela schovat.“

„Kromě vás.“

„Já se tak snadno nevylekám. Pojďte blíž.“ A stáhl ji dolů na lavičku. „Raději byste měla sedět blíž, kdyby se pavouk náhodou vrátil.“

Položil jí ruku kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Selské šaty byly tenčí než její obvyklé oblečení a neměly žádné vycpávky. Taša cítila pevné svaly jeho hrudníku a silný tlukot srdce. Jeho košile hřála v místech, kde mu těsně přiléhala na tělo.

„Nechte mě jít,“ zašeptala.

„A když nenechám?“

„Budu křičet.“

Mírně se pousmál. „Už jste to udělala.“

Taša se nebránila, když se k ní sklonil a hlavou zastínil měsíc. Nestrnula strachem, ale nadějí, a zavřela oči. Dotkl se jí ústy. Tím sladkým dotykem ji příjemně zamrazilo v zádech. Najednou se jí zatočila hlava a ona se k němu přivinula. Přitiskl si ji ještě pevněji a líbal ji tak, že se jí všechny myšlenky na hřích, rozum a sebeobranu vykouřily z hlavy. Pootevřenými ústy mu polibky vracela.

Luke svým jazykem zkoumal vnitřní stranu Tašiných úst. Nečekal takovou prudkost, takovou odpověď, která rostla a zaplavovala ho jako přílivové vlny. V té mocné záplavě se všechno měnilo. Jeho přesvědčení, že má všechno pod kontrolou, zmizelo v nenávratnu. Potřeboval ji jako krev v žilách. Zaplnila prázdnotu, kterou cítil hluboko v sobě, protože z nějakého záhadného důvodu jeho srdce našlo porozumění tam, kde to jeho mysl nedokázala. Pokoušel se polibek zmírnit, změnit ho v něco méně syrového, méně vášnivého, ale ona mu to nedovolila. Natáhla se, zaryla mu prsty do zad, zoufale se k němu tiskla a pod tenkou látkou košile cítila teplo a pevné svaly jeho těla.

Pohnul se a posadil si ji na klín. Zasténala, když se jejich ústa na chvilku oddělila. Luke na ni zíral, zasažen její krásou, zářící masou černých vlasů, nádhernými ústy, šikmým obočím a jejím mladým, pružným tělem. Rukou putoval po jejím těle vzhůru, až se dostal k volnému výstřihu selské blůzky. Pevně zatáhl a látka jí sklouzla z ramen. Zatajila dech, když jí rukou vklouzl pod blůzku a položil ji na krásně tvarované ňadro.

Pevně ji přitiskl ke svému klínu a znovu ji dlouze políbil. Pak ji celou obsypal menšími polibky. Některé byly jemné a pátravé, jiné krátké a tvrdé. Hladil ji svými teplými prsty po ňadru a palcem dráždil hebkou bradavku, až se vzrušením zahrotila.

Taša se ho pokoušela obejmout a kroutila se v jeho náručí, aby se k němu mohla přitisknout ještě blíž. Rukama mu vklouzla do vlasů, nořila se do nich svými prsty a hrála si s nimi. Každé vzrušení v jejím životě, nejhlubší radost a nejostřejší bolest, všechno bledlo ve

srovnání s uspokojením, které cítila v jeho náruči. Byl tak silný a současně tak jemný. Byl vším, o čem kdy snila.

Ale to všechno se pokazilo ještě dřív, než se setkali. Ona to zni-

čila.

Zalapala po dechu, prudce se odtáhla a otevřela oči. Ještě než

sklopila zrak, zahlédl v jejích očích mučivou bolest. Taša od něj chtěla odejít, utéct od slov a otázek, od vysvětlování, které mu nemohla dát. Jeho ruce se změnily v železo. Přitiskl si ji k hrudi a nedovolil jí odejít.

„K ničemu to nevede,“ zašeptala.

Rukou ji hladil po dlouhých vlasech a nechal si je protékat mezi prsty. Z plic mu vyšel nezvyklý zvuk, který vypadal jako smích, ale když promluvil, jeho hlas vůbec pobaveně nezněl. „Kdybychom měli na výběr, nenechali bychom to dojít tak daleko. Proč si myslíš, že teď můžeme přestat?“

Zvedla hlavu a utrápeně se na něj dívala. „Můžeme přestat, když teď odejdu. Chceš, abych ti všechno řekla, ale já nemůžu. Nechci, abys věděl, co jsem provedla.“

Netrpělivě zkřivil ústa. „Proč? Myslíš, že by mě to šokovalo? Nejsem ani chlapec plný ideálů, ani pokrytec. Dobrý bože, opravdu si myslíš, že tvé hříchy mohou být horší než moje?“

„Vím, že jsou,“ řekla hořce Taša. Ať byly jeho hříchy sebehorší, pochybovala, že mezi ně patří vražda.

„Jsi sebestředný malý blázínek,“ zamumlal.

„Sebestředný..“

„Ničí city nejsou důležité, jenom ty tvoje. Jenom tobě bylo ublíženo. Mýlíš se. Už nejsi sama. Jsem v tom s tebou – a ať mě čert vezme, jestli se ztratím jenom proto, že ses rozhodla, že se ti nehodím do krámu.“

„Ty jsi ten nejarogantnější člověk, kterého znám. Vůbec nic o tom všem nevíš!“ Vší silou slovanské krve se na povrch drala její zlost. Třásla se potlačovanou touhou křičet. Místo toho promluvila vražedným tónem. „Nic mi do tvých citů není. Nic od tebe nechci. Nech mě jít! Zítra odjedu, protože tady nemůžu zůstat. Už tady nejsem v bezpečí.“

„Takže budeš utíkat, schovávat se, pokusíš se zůstat neviditelná a nikdy nikomu nedovolíš, aby se o tebe postaral… Takový život za moc nestojí, že? Budeš jako živá mrtvola.“

Taša sebou trhla. „Víc nemohu chtít.“

„Opravdu? Nebo jsi moc velký zbabělec na to, abys zkusila něco jiného?“

Divoce se kroutila. „Nenávidím tě,“ lapala po dechu.

Luke ji bez problémů udržel. „Chci tě. Dost na to, abych za tebe bojoval. A když ode mne utečeš, najdu si tě.“ Zasmál se jako divoch.

„Bože, to je ale dobrý pocit, zase někoho chtít. Nevyměnil bych to za žádné peníze.“

„Nic ti neřeknu,“ vášnivě šeptala. „Zmizím, do měsíce na mě zapomeneš a všechno bude zase jako dřív.“

„Nemůžeš opustit Emmu. Víš, co by to s ní udělalo? Ona tě potřebuje.“ To byl od Luka podraz a oba to věděli. „My oba tě potřebujeme,“ dodal chraplavým hlasem.

Tašu to pobouřilo. „Vím, proč mě Emma potřebuje…, ale ty…,

tobě jde jenom o hřích!“

Luke odvrátil svou tvář a unikl mu potlačený zvuk. Na malou chvíli si Taša myslela, že ho zahanbila, ale pak jí došlo, že se směje. Zlostí bez sebe s ním začala bojovat. Obrátil si ji k sobě. Na spodní části zad cítila jeho stříbrný hák. Dole pod jeho boky cítila, jak tvrdne. Zrychlil se jí dech a tam, kde na ni tlačil svým pevným mužstvím, cítila podivné vzrušení. Úplně ztichla.

Smějícími se ústy ji políbil na horké tváře. „To nepopírám. Smilstvo je na mém seznamu na předním místě. Ale není to jediná věc, kterou od tebe chci.“

„Jak se opovažuješ, když na tebe nahoře čeká žena? Nebo jsi už zapomněl na lady Harcourtovou?“

„Jsou určité věci, které musím vyřešit,“ připustil.

„Opravdu?“

„Iris a já na sebe nemáme žádné právo. Je to dobrá žena s mnoha dobrými vlastnostmi, které se mi líbí a kterých si vážím. Ale nemilujeme se a ona by byla první, kdo by to připustil.“

„Ale chce se za tebe provdat,“ odvětila Taša.

Pokrčil rameny. „Přátelství není tak špatným důvodem ke sňatku, ale mně to nestačí. A Iris můj názor na tuto věc zná. Řekl jsem jí to mnohokrát.“

„Možná si myslí, že změníš názor.“

Podmanivě se usmál. „Stokehurstové své názory nemění. Jsme velmi tvrdohlaví. A já jsem ze všech nejhorší.“

Najednou nemohla Taša pochopit, že s ním ve tmě a v jeho objetí takto mluví. Dovolila si ho kritizovat a on ji klidně nechal. Bylo to poplašné znamení, jak se mezi nimi věci změnily. Její myšlenky musely být velmi čitelné, protože se zasmál a uvolnil své objetí. „Nechám tě teď jít,“ řekl. „Kdybychom tady takto zůstali déle, nevím, jak by to se mnou dopadlo.“

Taša se mu vymanila z náručí, ale zůstala sedět na lavičce čelem k němu. „To, co jsem řekla o odjezdu, jsem myslela vážně. Musí to být brzy. Mám… pocit, že se blíží potíže.“

Luke se na ni bystře podíval. „Kam půjdeš?“

„Tam, kde to nikdo nezná, dokonce ani Ashbournovi. Najdu si práci a budu v pořádku.“

„Nebudeš se moct nikde ukrýt,“ odpověděl. „Lidé si tě vždycky všimnou bez ohledu na to, jak se budeš snažit splynout s prostředím. Ani kdybys to zkoušela sto let, nedokážeš změnit svůj vzhled a způsoby. Kromě toho ses nenarodila pro tento způsob života.“

„Nemám jinou možnost.“

Opatrně ji vzal za ruku. „Ale máš. Je to tak těžké vyjít ze své ulity?“

Taša zavrtěla hlavou, až jí zavířily vlasy. „Není to bezpečné.“

„Co kdybych ti pomohl?“ Pomalu jí otočil ruku a vnořil do její dlaně svůj palec.

Lákalo ji uvěřit mu. Taša se zhrozila, že ji tak snadno opouští zdravý rozum. Několik polibků při měsíčku a už zvažovala možnost, že své bezpečí a celý svůj život svěří muži, kterého sotva zná. „Co ode mě budeš chtít na oplátku?“ zeptala se nejisté.

„Myslel jsem, že to dokážeš uhádnout. Použij svou intuici… nebo jak to nazýváš.“ Naklonil se a políbil ji tak, že Taša ani nepomyslela na to, aby se odtáhla. Otevřela ústa a bezmocně mu polibky oplácela. Nikdy dřív vášeň nechápala. Způsob, jakým jedno tělo rea-guje na druhé při pouhém dotyku a pohybu. Cítila, že jí rukou vklouzl do vlasů, držel jí hlavu svými prsty a přitahoval si ji blíž. Ten pocit byl tak silný a tak vzrušující, že se začala třást. Naléhavě se k němu tiskla a chtěla víc. Držel ji pevně, ale odtáhl od ní hlavu a těžce jí dýchal do tváře. „Sakra,“ zašeptal. „Ty tedy opravdu nic neusnadňuješ, že?“

Slepě prozkoumávala jeho ústa a sváděla ho letmými polibky. Svým jazykem se dotkla jeho spodního rtu, až Luke zasténal a pak jí dal, oč ho žádala. Pevně jí přitiskl na ústa své rty a hladově ji líbal, až jeho tělo skoro explodovalo potlačovanou touhou. Ale nakonec se posledními zbytky svých sil ovládl a polibek ukončil. „Běž,“ řekl zastřeným hlasem a odstrčil ji. „Hned teď, dokud tě můžu nechat jít.“

Upravila si výstřih blůzky a smutně se na něj podívala. Opatrně se zvedla a její útlá postava pomalu mizela mezi stíny stromů. Luke se za ní upřeně díval a pak soustředěně zíral na zem. Počkal několik minut, zvedl se z lavičky a ještě dlouho po tom, co dozněly její kroky, stál bez hnutí.

Pokoušel se porozumět tomu, co se stalo. Jestli měl dříve problémy s nedostatkem citu, teď to bylo obráceně. Příliš mnoho citu, příliš rychle, a s tím vším přicházela možnost bolesti, které se tak dlouho vyhýbal. Unikl mu drsný smích. „Vítej zpět do života,“ řekl si pochmurně. Neměl jinou možnost než využít příležitost, kterou dostal, a vychutnat si ji až do konce.

V sobotu večer přípravy Iris Harcourtové vyvrcholily. Zlatý a bílý taneční sál byl plný krásných květinových aranžmá. Květiny se odrážely v obrovských zrcadlech na zdech a tak dobré hudebníky, hrající božský valčík, Taša ještě neslyšela. Spolu s Emmou nakukovaly do sálu jedním z oken připojené galerie. Lidé tancovali, smáli se, flirtovali, obdivovali se navzájem a všichni si byli vědomi toho, jak krásnou podívanou poskytují.

„Nádherné,“ řekla Emma uneseně.

Taša souhlasně přikývla a zírala na přehlídku krásných toalet. Dychtivě si všímala každého detailu. Anglická móda se lišila od petrohradské. Anebo se jí to možná zdálo proto, že už dlouho na módu ani nepomyslela a ta se zatím změnila, aniž si toho Taša všimla.

Výstřihy byly hranaté a skandálně hluboké, přikryté průhlednou látkou, aby jim to dodalo zdání cudnosti. Honzíky byly menší – někde úplně chyběly – a sukně pevně přiléhaly ke stehnům. Jak mohly ženy v tak úzkých sukních vůbec tancovat? Vždyť v nich nebylo dost místa pro nohy! Ale dámy to záhadně zvládaly, své dlouhé vlečky si přehazovaly přes ruce v rukavičkách a ladně se pohybovaly v náručí svých partnerů.

Taša se letmo podívala na své vlastní jednoduché šaty z černého hedvábí a upnuté až ke krku. Pod nimi měla silné punčochy a pevné šněrovací boty nad kotníky. Styděla si to přiznat, ale když viděla jiné ženy v celé jejich kráse, žárlila. Kdysi dávno měla mnohem krásnější toalety, než viděla tady…, bílou saténovou se slabým náznakem růžové, ledově modrou hedvábnou, která jí krásně ladila k očím, rozkošně levandulovou krepdeštnovou. Ve vlasech nosila diamanty a šňůry perel a rubínů sahaly až k pasu. Co by řekl Lord Stokehurst, kdyby ji viděl tak oblečenou? Přestavovala si, jak se na ni obdivně dívá…

„Přestaň,“ mumlala si a pokoušela se potlačit zbytečné vzpomínky. „‚Moudrost je cennější než rubíny.“‚ Když to nefungovalo, pokoušela si vybavit další verše, které jí obvykle pomáhaly. „‚Chudoba cti netratí.‘ ‚Přízeň je klamná a krása pomíjivá‘…“

„Slečno Billingsová?“ přerušila ji Emma a tázavě se na ni dívala. „Proč mluvíte sama se sebou?“

Taša si povzdechla. „Připomínám si některé důležité věci. Tady se ti uvolnila jedna kadeř. Nehýbej se.“ Natáhla se k Emmě, aby jí neposlušné vlasy vrátila na místo.

„Už je to v pořádku?“

„Je to dokonalé.“ Taša poodstoupila a spokojeně se usmála. Spolu s jednou služkou strávily nad Emminými vlasy hodinu, než se jim je podařilo učesat. Emma měla na sobě šaty po kotníky ze světle zeleného saténu a bílé krajky, lemované v pase tmavě zelenou šerpou. Po pracném hledání přinesl zahradník něco, co nazval nejkrásnější růží, kterou kdy vypěstoval, květ nádherné růžové barvy a omamující vůně. Paní Knaggsová pomohla Emmě jednu připnout na rameno, jednu do vlasů a jednu do pasu. Než s tím skončily, Emma zářila radostí a prohlašovala, že se cítí jako princezna.

Její oči jen zářily, když oknem hledala svého otce. „Tatínek říkal, že sem přijde, až zahájí večer tancem s lady Harcourtovou. Slíbil mi, že příští rok tady budu moct mít dětský bál, přímo tady, zatímco dospělí budou tancovat ve velkém sále.“

Do rozhovoru zasáhl nový hlas. „Nebude to dlouho trvat a budeš s námi ve velkém sále.“

Emma se otočila kolem dokola, aby si ji otec mohl prohlédnout.

„Podívej se na mě, tati!“

Luke se zazubil a zastavil se, aby ji mohl obdivovat. „Můj bože. Jsi nádherná, Emmo. Je z tebe mladá dáma. Pěknou věc jsi vyvedla svému starému otci.“ Natáhl se a na chvíli ji k sobě přitiskl. „Vypadáš dnes jako tvá matka,“ zamumlal.

„Opravdu?“ zeptala se Emma a dmula se pýchou. „To je dobře.“

Taša otce s dcerou pozorovala. Cítila mravenčení v zádech, když si vzpomněla na měsíční světlo v jeho černých vlasech a na jeho horká ústa. Ve svém černém fraku šitém na míru a bílé vestě vypadal elegantně a silně. Jako by vycítil její zájem, Luke se na ni letmo podíval. Taša honem odvrátila zrak, ale z jejího vysokého límce jí do tváří vystupovala červeň.

„Dobrý večer, slečno Billingsová,“ řekl zdvořile.

Ani se na něj nemusela podívat, aby věděla, že se jí očima vysmívá. „Můj pane,“ odpověděla tiše.

Emma neměla na lelkování náladu. „Čekala jsem celé hodiny, až si s tebou budu moct zatančit, tati!“

Luke se své netrpělivé dceři zasmál. „Opravdu? No to tě tedy provedu tak, až tě budou bolet nohy.“

„Nebudou,“ prohlásila Emma. Položila mu jednu ruku na zápěstí těsně pod stříbrný hák a druhou na rameno. Nejdřív se s ní zatočil, až se smála, a pak začali lehce tančit valčík. Stokehurst očividně dohlédl na to, aby se Emma učila tančit, a cvičil s ní.

Taša se usmála a stoupla si do dveří, aby na ně dobře viděla. „Je to nádherný pár, že?“ ozval se tichý hlas lady Harcourtové.

Taša sebou trhla. Lady Harcourtová stála kousek od ní. Měla na sobě bledě žlutou saténovou toaletu, ozdobenou maličkými zlatými korálky. Kulatý výstřih odhaloval hluboký dekolt, zatímco pas měla snížený až na boky. V tiziánových vlasech se třpytilo několik diamantových a topasových hřebenů, které držely pracný účes. Nejefektnější ze všeho byl náhrdelník, zlatá pavučina z kvítků, vyrobených ze vzácných kamenů s diamanty uprostřed.

„Dobrý večer, lady Harcourtová,“ zamumlala Taša. „Ten ples je úžasný.“

„Nehledala jsem vás proto, abych si s vámi popovídala o plese.

Určitě víte, co mám v úmyslu vám říct.“

Taša zakroutila hlavou. „Nevím, má paní.“

„Tedy dobrá.“ Iris tahala za třásně svého vějíře. „Řeknu to rovnou. Vždycky jsem potíže řešila přímo.“

„Má paní, nikdy bych vám nechtěla způsobit sebemenší problém.“

„Už se stalo.“ Iris přistoupila blíž a zírala na vzdálené postavy Stokehurstových, kteří tančili valčík na druhém konci galerie. „Vy sama jste tím problémem, slečno Billingsová. Vaše přítomnost nakonec přinese potíže a bolest všem: mně, Emmě a obzvlášť Lukovi.“

Taša na ni bez mrknutí oka zírala a byla ochromená hrůzou.

„Nevím, jak by se něco takového mohlo stát.“

„Trápíte ho. Odvádíte ho od věcí, které mu mohou přinést opravdové štěstí – blízkost člověka jeho společenské úrovně. Já ho chápu. Znám ho celé roky, víte? Znala jsem ho, ještě když žila Mary. Vztah mezi nimi byl mimořádný – a já mu mohu dát něco podobného. Ve skutečnosti jsem docela milá žena, slečno Billingsová, bez ohledu na to, co si o mně myslíte.“

„Co po mně chcete?“

„Kvůli němu vás žádám, abyste odešla. Pokud vám na něm aspoň trochu záleží, udělejte to. Odejděte ze Southgate Hallu a nevracejte se. Dobře se vám odměním. Možná by se vám líbil tento náhrdelník.“ Iris si nadzvedla náhrdelník, až se kameny zatřpytily.

„Nikdy by vás nenapadlo, že byste mohla mít takové bohatství, že ne? Každý kámen je pravý. Po celý zbytek života si budete pohodlně žít za peníze, které za něj dostanete. Můžete si koupit někde na vesnici malý domek a dokonce si najmout kuchařku.“

„Nechci vaše šperky,“ řekla Taša uraženě.

Iris jí lichotivě řekla: „Vidím, že jste inteligentní dívka. Chcete víc a rozhodla jste se, že klíčem ke všemu je Emma. Získáte náklon—

nost dcery a Luke se do vás zamiluje. Možná máte pravdu. Ale nedělejte si iluze, že by ten vztah mohl trvat déle než několik týdnů. Možná ho na chvíli udržíte svým mládím, ale nemáte nic, čím byste si ho mohla udržet natrvalo.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“ vyhrkla Taša a okamžitě se kousla do rtu. Slova z ní vyletěla bez přemýšlení.

„Tak,“ řekla tiše Iris. „A pravda je venku. Vy ho chcete. A doufáte, že vám zůstane navždy. Mělo by mě to rozzlobit…, ale místo toho vás lituji.“

Slova byla posměšná, ale hluboko pod nimi Taša cítila velký smutek. Srdce jí soucitem změklo. Tato žena znala lorda Stokehursta důvěrně, rozechvívala se jeho polibky a těšila se, že se stane jeho ženou. Místo toho teď bojovala o jeho přízeň. Taša se pokoušela najít slova, kterými by ji mohla uklidnit. Koneckonců po ní chtěla jen to, co Taša stejně plánovala udělat – aby odešla. „Lady Harcourtová, věřte mi, prosím, že se nemáte čeho bát. Nebudu…“

„Bát se?“ bránila se Iris. „Samozřejmě, že se vás nebojím – vychovatelky bez peněz, bez rodiny a s postavou, která nestojí za řeč!“

„Pokoušela jsem se vám vysvětlit…“

„Neplýtvejte na mě své výmluvy, dítě. Řekla jsem, co jsem chtěla. Po vás chci jen to, abyste o tom přemýšlela.“ A než se Taša zmohla na slovo, lady Iris odešla. Toaleta se na ní jen třpytila, když procházela dveřmi. „Vypadáte nádherně, vy dva,“ volala s úsměvem.

„Emmo, tančíš jako anděl. Můj pane, po tomto valčíku se se mnou musíte vrátit do sálu. Koneckonců, vy jste hostitel.“

O půlnoci byl tanec přerušen hostinou, která trvala dvě hodiny. Po ní následovala další hudba, další valčíky a další zábava, až noc ustoupila dni a na obzoru se objevily první sluneční paprsky. Nasycení a rozveselení hosté se rozcházeli a podlaha pod jejich unavenýma nohama vrzala, jak pospíchali za odpočinkem do měkkých postelí. Spali skoro celý den a snídali až pozdě odpoledne. Někteří z nich odjeli už v neděli v podvečer, jiní zamýšleli odjet až v pondělí ráno. Iris byla mezi těmi, kteří odjížděli už v neděli. Šla za Lukem, aby mu to řekla, a vešla do pokoje, právě když se oblékal.

„Za hodinu se vracím do Londýna,“ řekla, zatímco mu Biddle připevňoval na košili pravou manžetu.

Luke při té skryté výzvě zvedl obočí a oblékl si vínově červený kabát. S odpovědí si dal na čas. Nejdřív si prohlédl úzké kravaty, které mu Biddle předložil, a pak si z nich žádnou nevybral. Poslal komorníka ven z pokoje a obrátil se k Iris. „Proč tak brzy?“ zeptal se klidně. „Večer se mi zdálo, že se dobře bavíš.“

„Odmítám trávit další noc čekáním na tebe! Proč jsi za mnou po plese nepřišel?“

„Vykázala jsi mě ze své postele, pamatuješ?“

„Řekla jsem ti, abys za mnou nechodil, dokud z hlavy nedostaneš tu Billingsovic holku. Je jasné, že se ti to nepodařilo. Kdykoliv se na mě podíváš, vidíš ji. A tak je tomu už týdny. Zkouším s tím bojovat, ale nevím jak!“

Iris zadržela dech, když viděla, jak se Luke tváří, a na chvíli zadoufala. A pak svým lítostivým hlasem všechnu naději pohřbil. „Iris, musím ti něco říct…“

„Teď ne,“ řekla ponuře a obrátila se k odchodu. „Teď ne.“ Energicky odcházela a pevně si tiskla ruce.

Luke se svědomitě účastnil večerní společnosti. Bavil se, smál se slovním hříčkám a tleskal, když se někteří hosté předváděli v krátkých scénkách, recitovali poezii a hráli na klavír. Jeho neklid rostl, ale navenek se projevoval pouze neustálým klepáním nohy o podlahu. Nakonec už nevydržel klidně sedět, s tichým mumláním se omluvil a odešel.

Zdánlivě bez cíle se potloukal domem. Nechtěl nikoho a nic, jenom ji, i kdyby s ní měl jenom tak tiše sedět a mlčet. Ona jediná ho viděla a znala takového, jaký je ve skutečnosti.

Iris Harcourtová si myslela, že mu rozumí. Ženy si většinou myslely, že své muže výborně znají, a byly na to pyšné. Myslely si, že s nimi mohou podle libosti manipulovat a získávat tím různé výhody. Ale Iris nikdy nezažila, co to je mít zničený život. A kolik úsilí stojí znovu ho vybudovat. Nevěděla, co je to bolest a vztek, kolik vůle je zapotřebí k přežití… a k jaké izolaci to vede. Taša to všechno chápala až příliš dobře. To je spojovalo. Nevyslovená, ale vzájemná

úcta, vnitřní poznání, které Luka mučilo od první chvíle, kdy ji uviděl. Byli úplně stejní tím jediným způsobem, na kterém záleželo.

Když kráčel chodbou v prvním patře, procházela kolem něj paní Knaggsová s náručí čistého prádla. Hospodyně se mu uctivě uklonila.

„Dobrý večer, můj pane.“

„Paní Knaggsová, kde je…“

„Nahoře, pane. Jsou s Emmou v zeleném obývacím pokoji.“ Luke se zamračil. „Jak jste věděla, na co se vás chci zeptat?“ Hospodyně se samolibě usmála. „Po všech těch letech, co pro

Stokehurstovy pracuji? Pochybuji, že existuje něco, co Seymour, Biddle a já nevíme, můj pane.“

Luke se na ni varovně podíval a ona šla svou cestou, klidná jako vždycky.

Obývací pokoj byl útulný a dobře osvětlený, jenom tam byl o trochu větší nepořádek a víc polštářů a třásní než v kterékoliv jiné místnosti v domě. Slyšel Emmin živý hlas, jak nahlas čte z nějakého románu. Taša se choulila v rohu brokátové pohovky a štíhlou ruku měla položenu na vyřezávaném opěradle. Když uviděla Luka, trochu se napřímila a položila si ruku do klína. Dva rozepnuté horní knoflíky blůzy odhalovaly bílé hrdlo. Světlo lamp jí zlatě ozařovalo pleť a vlasy. Emma se na otce letmo zazubila a četla dál.

Luke se posadil na blízkou židli a zíral na Tašu. Nádherná, usouzená, tvrdohlavá žena. Chtěl ji. Toužil po každém centimetru jejího těla, po každé tajné myšlence. Chtěl se vedle ní každé ráno probouzet. Chtěl, aby u něj byla v bezpečí, dokud jí z očí nezmizí ten pohled pronásledovaného zvířátka. Tázavě se na něj mračila.

Nikdy ses na mě neusmála, napadlo ho. Ani jednou.

Zdálo se, že mu čte myšlenky. Na ústech se jí objevil mírný úsměv, sladký a trochu křivý, jako by ho Luke vyprovokoval proti její vůli.

Luke měl zvláštní pocit, že mu poprvé v životě na někom záleží. Nemohl překonat její odpor, odolávala by mu tím víc. Aby dostal, co chtěl, bude se sám muset přestat bránit a přinutit ji, aby udělala totéž. Bude na to potřebovat mnohem víc trpělivosti, než dřív měl. Ale nějak to už zvládne, ať to stojí, co chce. Nic nebylo tak obtížné a žádná cena dost vysoká, jen když ho bude Taša milovat.

Poslední hosté odjeli v pondělí a Luke se rozjel do Londýna, aby uspořádal své záležitosti s Iris Harcourtovou. Bylo načase jejich vztah ukončit a Iris je to už určitě jasné. Na světě byla jenom jediná žena, po které toužil a které chtěl dát všechno, co měl. Možná, že Iris bude ze začátku zklamaná, ale brzy se z toho dostane. Kromě dobře spravovaného bohatství měla skupinu oddaných přátel – a bylo mezi nimi přinejmenším tucet mužů, kteří byli připraveni ji utěšit. Luke vůbec nepochyboval, že se jí i bez něho povede dobře.

Iris, oblečená do několika málo kousků černého hedvábí, ho přivítala ve své ložnici vášnivým polibkem. Než jí mohl Luke vysvětlit, proč vůbec přišel, nepustila ho ke slovu a vychrlila na něho připravenou řeč.

„Dám ti pár týdnů, aby ses s ní pobavil,“ řekla energicky. „Až tě omrzí, můžeš se ke mně vrátit a nikdo se o ní ani nezmíní. Neslíbila jsem ti, že ti dám veškerou volnost, kterou budeš potřebovat? Nechci, aby ses cítil provinile. Muži potřebují změnu a já to chápu. Není tu co odpouštět. Pokud budu vědět, že se vrátíš…“

„Ne,“ hrubě ji přerušil Luke. Vzpamatoval se a zhluboka se nadechl.

Bezmocně rozhodila ruce. „Co je ti?“ zeptala se Iris smutně.

„Máš na tváři výraz, který jsem u tebe nikdy neviděla. Co se stalo?“

„Nechci, abys na mě čekala, protože já se nevrátím.“

Iris se poněkud nervózně zasmála. „Ale proč bychom měli všechno zahodit kvůli nějaké dočasné záležitosti? Nenech se zaslepit jejím zevnějškem, drahý. Je to hezká, opuštěná osůbka, která tě asi potřebuje… Tedy, protože já nejsem samá kost a kůže, ještě neznamená, že tě taky tolik nepotřebuji. A až tě omrzí…“

„Já ji miluji.“

V místnosti se rozhostilo užaslé ticho. Iris zoufale polykala slzy a podívala se stranou, aby jí nebylo vidět do tváře. „To každému neříkáš,“ zmohla se konečně na odpověď. „Předpokládám, že slečna Billingsová je teď sama se sebou spokojená.“

„Neřekl jsem jí to. Není na to připravená.“

Iris se vzteky jízlivě zašklebila. „Ta půvabná malá křehulka by možná omdlela. Bože, ta ironie – takový muž jako ty a zamiluje se do bledého malého nic, jakým je ona…“

„Ona není tak křehká, jak si myslíš.“ Luke si na okamžik vzpomněl na Tašu v zahradě, na její hladová sladká ústa pod svými rty, na to, jak do něj zatínala nehty… Zrychlil se mu pulz a on rázoval po pokoji jako vlk v kleci.

„Proč ona?“ útočila na něj Iris a kráčela za ním. „Protože ji má ráda Emma? Nebo proto, že je tak mladá?“

„Na tom nezáleží,“ odsekl.

„Samozřejmě že záleží!“ Iris se zastavila uprostřed místnosti a začala fňukat. „Kdyby nepřišla a neuhranula tě, byli bychom ještě spolu. Musím vědět, proč ona, a ne já! Chci vědět, co jsem dělala špatně!“

Luke si povzdechl a přitáhl Iris k sobě. Cítil se provinile. Znali se dlouho. Nejdříve byli přátelé, pak milenci. Zasloužila si mnohem víc, než jí mohl dát. „Nic jsi neudělala špatně,“ odpověděl.

Iris se mu opřela čelem o rameno a fňukala ještě hlasitěji. „Tak proč mě opouštíš? Jsi krutý!“

„To jsem nechtěl,“ řekl tiše. „Vždycky mi na tobě bude záležet.“ Iris se od něj prudce odtáhla. „Nejzbytečnější slova v angličtině jsou: ‚Záleží mi na tobě!‘ Byla bych raději, kdyby nezáleželo, protože pak bych tě mohla nenávidět. Ale tobě na mně záleží jenom trochu…, ne dost. Jdi k čertu! Proč jenom musí být tak mladá a krásná?

Vždyť ji se svými přáteli ani nemohu pomlouvat. Vypadala bych jako stará žárlivá čarodějnice.“

Luke se usmál, když viděl, jak uraženě se tváří. „Ty? Nikdy!“ Iris poodešla k zrcadlu a upravovala si vlasy. „Oženíš se s ní?“ Zoufale si přál, aby to bylo tak jednoduché. „Pokud mi to dovolí.“

Iris si znechuceně odfrkla. „Myslím, že o tom nemusíš moc po—

chybovat, drahoušku. Už nikdy nebude mít možnost ovládnout takového muže, jako jsi ty.“

Luke k ní zezadu přistoupil, natáhl se jí přes rameno a stiskl jí ruku. Hleděli na sebe v zrcadle. „Děkuji ti,“ řekl tiše.

„Za co?“ Iris se třásl hlas.

„Za to, že jsi tak velkorysá a nádherná. Za to, že jsi mi tolik nocí dělala společnost. Nelituji ani jediné. A doufám, že ani ty ne.“ A pevně jí stisl prsty.

„Luku…,“ Iris se na něho podívala uslzenýma očima. „Slib mi, že když něco nevyjde…, když přijdeš na to, že jsi udělal chybu…, slib, že se pak ke mně vrátíš.“

Luke se sklonil a políbil ji jemně na čelo. „Sbohem,“ zašeptal.

Iris přikývla a z očí jí vyklouzla slza. Otočila se k němu zády a zavřela oči, aby neviděla, jak jí Luke mizí ze života.

Luke dorazil k přednímu vchodu do Southgate Hallu právě při západu slunce. Z městského domu Iris rychle odjížděl na svém černém arabském hřebci a nacházel úlevu v tom, jak mu kolem uší hvízdá vítr a pod nohama rychle ubíhá zem. Byl celý zaprášený a zpocený a svaly měl ztuhlé námahou. Seskočil z koně a podal opratě čekajícímu stájníkovi. „Pořádně ho utři a zchlaď,“ řekl, když sluha vedl koně ke stájím.

„Můj pane.“ Ve dveřích stál Seymour a tvářil se mírně ustaraně, což u majordoma vždycky znamenalo nepříjemnosti. „Můj pane, Ashbournovi…“

„Tati!“ Emma divoce sbíhala po schodech a prudce se mu vrhla do náruče. „Tati, já jsem tak ráda, že jsi tady! Stalo se něco hrozného

– lord a lady Ashbournovi jsou tady. Jsou v knihovně a už aspoň hodinu tam mluví se slečnou Billingsovou.“

Luka to ohromilo. Vždyť odjeli teprve ráno. Něco určitě není v pořádku, když se tak rychle vrátili. „Co říkali?“

„Neslyšela jsem ani slovo, ale vypadali velice zvláštně a teď je tam ticho. Prosím, musíš jít hned dovnitř a přesvědčit se, že je slečna Billingsová v pořádku!“

Luke ji pevně stiskl. „Postarám se o to. Jdi do svého pokoje a neboj se.“ Odtáhl se a varovně se na ni podíval. „A žádné poslouchání za dveřmi a nakukování klíčovou dírkou.“

Provinile se zasmála. „Jak jinak mám zjistit, co se tady děje?“

Luke objal Emmu kolem ramen a doprovodil ji do haly. „Měla by ses starat o své vlastní zájmy a nemarnit čas starostmi dospělých, zlato.“

„Ale já se starám. Mám koně, Samsona, své knihy a slečnu Billingsovou – tati, nenecháš ji odejít, že ne?“

„Ne,“ zamumlal a políbil ji do vlasů. „Jdi do postele, miláčku.“

Emma poslušně odběhla a Luke šel do knihovny. Přes těžké zavřené dveře bylo slyšet tiché mumlání. Stiskl zuby a bez varování vpadl dovnitř. Ashbournovi seděli v mohutných kožených křeslech, zatímco Taša se choulila v rohu pohovky s nízkým opěradlem.

Charles měl ustaranou tvář. „Stokehurste,“ řekl ohromeně,

„mysleli jsme, že jsi…“

„Zůstal venku?“ dořekl Luke mile. „Změnil jsem plány. Řekni, co tě přivádí na návštěvu?“

„Spatné zprávy z ciziny, bohužel,“ Charles se pokoušel o bezstarostný tón. „Přemlouvali jsme slečnu Billingsovou, aby s námi odjela. Měsíc už je skoro pryč a já své sliby dodržuji.“

Když viděl, jak se Taša zmateně tváří, dodal: „Lord Stokehurst souhlasil, že si tě vezme přesně na měsíc, abych měl čas ti najít něco jiného.“

„Změnil jsem názor,“ řekl Luke a zíral na Tašu. Seděla tam potichu celá bledá s rukama v klíně. „Slečna Billingsová ze Southgate Hall neodjíždí.“ Šel k vestavěnému mahagonovému příborníku a vyndal broušenou karafu. Nalil do koňakové sklenky slušnou dávku brandy a podal ji Taše.

Ta si pomalu uvolnila prsty a sevřela sklenici do dlaní. Luke se sklonil, zvedl jí bradu a díval se jí do očí. Pevně se na něj podívala, ale z tváře jí nevyčetl nic.

„Řekněte mi, co se stalo,“ požádal ji jemně.

Odpověděl mu Charles. „Bude lepší, když to nebudeš vědět, Luku. Prostě nás nech bez zbytečných dotazů odjet…“

„Vy můžete odjet,“ ujistil ho Luke. „Ale slečna Billingsová zůstává.“

Charles si podrážděně povzdechl. „Už jsem ten tón slyšel mockrát, Luku, a vím, co znamená…“

„Na tom teď nezáleží,“ přerušila je Taša. Hodila do sebe brandy, a když v hrdle ucítila oheň, zavřela oči. Svýma šedýma, jasnýma očima se obrátila k Lukovi a roztřeseně se na něj usmála. „Sám nebudete chtít, abych tady zůstala, až se to všechno dozvíte.“

Luke se natáhl pro prázdnou skleničku. „Ještě jednu?“ zeptal se příkře a ona přikývla.

Šel jí nalít. Taša počkala, až se k ní otočil zády a promluvila napjatým hlasem. „Jsem lady Nataša Ivanovna Kaptěrevová. Loni v zimě mě v Petrohradě uznali vinnou z vraždy mého bratrance, knížete Michaila Angelovského.“ Když viděla, jak se Luke napjal, odmlčela se. „Utekla jsem z vězení, abych unikla popravě.“

Taša nechtěla svůj příběh prodlužovat, ale najednou zjistila, že popisuje svůj život v Petrohradě po otcově smrti. Nějak zapomněla, že mluví a ostatní ji poslouchají. Celá minulost se jí vybavila a ona měla pocit, že to všechno probíhá znovu.

Viděla svou matku, Marii Petrovnu, zahalenou do norkového kožichu, s pažemi a krkem ozdobenými drahokamy velikosti ptačího vejce. Muže, kteří kolem ní v hordách lačně kroužili na večírcích na královské jachtě, v divadle a v opeře, při dlouhých půlnočních večeřích.

Taša vzpomínala na svůj první ples v bílém, na kterém byly šlechtické dcery uváděny do společnosti. Měla na sobě bílou hedvábnou toaletu, ozdobenou páskem z rubínů a růžových perel. Muži ji pronásledovali a každý z nich už v duchu viděl ohromné bohatství, které Taša jednou zdědí. Ale ze všech nápadníků byl nejvýznamnější kníže Michail Angelovský.

„Michail byl zvíře,“ vyrazila najednou prudce. „Když byl střízlivý, choval se nechutně. Dal se snést jedině tehdy, když se omámil opiem. Málokdy byl bez své dýmky. Taky moc pil.“ Zaváhala a zrudla. „Michail vůbec neměl rád ženy. Všichni to o něm věděli, ale jeho rodina se tvářila, že nic nevidí. Když mi bylo sedmnáct, Angelovští se obrátili na matku a dohodli se s ní, že se za Michaila provdám. Všichni věděli, že to manželství nechci. Prosila jsem matku, svou rodinu, kněze a všechny, kteří mě vyslechli, aby mě nenutili si ho vzít. Ale oni říkali, že pro rodinu je výhodné spojit dva velké majetky. A Angelovští doufali, že Michaila manželství změní.“

„A co vaše matka? Co ta si o tom myslela?“

Když Taša uslyšela Lukův hlas, poprvé se na něj podívala. Seděl vedle ní na pohovce a z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Pevně v rukách tiskla koňakovou sklenku, až hrozilo, že to křehké sklo rozdrtí.

Stokehurst ji opatrně uvolnil z Tašiných sevřených prstů a odložil stranou.

„Moje matka si přála, abych se vdala,“ zírala Taša do jeho bystrých očí. „Nelíbilo se jí, že se muži, kteří ji navštěvují, začínají zajímat o mě. Vypadala jsem stejně jako ona, když byla mladá – necítila se proto dobře. Říkala mi, že je mojí povinností vdát se pro dobro rodiny a pak si můžu milovat, koho budu chtít. Říkala, že budu jako žena Angelovského šťastná, zvlášť když… dává přednost chlapcům.“

Stokehurst si posměšně odfrkl. „Proč?“

„Říkala, že mě Michail nebude obtěžovat svou pozorností a já si budu moct dělat, co budu chtít.“ Když viděla Stokehurstův jedovatý pohled, pokrčila bezmocně rameny. „Kdybyste znal mou matku, pochopil byste to.“

„Rozumím tomu dokonale,“ řekl zkřivenými rty. „Pokračujte.“

„Nakonec jsem se rozhodla, že Michaila tajně navštívím a poprosím ho o pomoc. Myslela jsem si, že se s ním budu moct dohodnout. Byla tady možnost, že mě vyslechne. Tak jsem…, šla jsem ho navštívit.“ Taša zmlkla. Slova se jí zastavila v krku a ona najednou nemohla promluvit. Ucítila na spánku studený pot a setřela si ho hřbetem ruky. To se jí stávalo pokaždé, když si pokoušela vzpomenout… Byla plná strachu, který ji pohlcoval.

„Co se stalo?“ zeptal se tiše Stokehurst.

Taša zavrtěla hlavou a nemohla popadnout dech.

„Tašo.“ Luke jí pevně stiskl ruku. „Dopovězte mi to.“

Nějak se jí podařilo promluvit skrze sevřené zuby. „Já nevím. Šla jsem k němu, asi…, ale nepamatuji se. Našli mě v paláci Angelovských s nožem v ruce… a Michailovo tělo… Sluhové křičeli a jeho krk…, krev…, ach bože, ta byla všude.“ Taša svírala Lukovu ruku a cítila se, jako by se pod ní otevírala propast a on byl jediný, kdo ji před pádem do ní může zachránit. Chtěla se mu vrhnout do náručí, ponořit se hluboko do jeho vůně – směsi koní, potu a brandy

– a cítit na sobě jeho paže. Místo toho zůstala sedět na místě a zoufale na něho zírala přes horké slzy, které jí řinuly z očí. Byl podivně klidný, pevný jako skála a pozoroval ji beze stopy šoku nebo hrůzy.

„Nebyli tam žádní přímí svědkové vraždy?“ ptal se.

„Ne, jenom sluhové, kteří mě pak našli.“

„Pak neexistuje důkaz. Nemůžete si být jistá, že jste to udělala.“ Luke se tázavě otočil k Charlesovi. „Musí v tom být něco víc. Nemohou ji přece odsoudit na základě nepřímých důkazů.“

Charles smutně zavrtěl hlavou. „Obávám se, že nemají takový soudní systém jako my. Ruské úřady mohou definovat zločin, jak se jim zachce, odebrat soudu jakýkoliv případ, uvěznit člověka jenom na základě pouhého podezření, že něco spáchal. Nepožadují důkaz, aby někoho odsoudili.“

„Musela jsem to udělat,“ vzlykala Taša. „Pořád se mi to objevuje ve snech. Probouzím se a nevím, jestli si vzpomínám, nebo sním. Někdy mám pocit, že přicházím o rozum. Nenáviděla jsem Michaila. Strávila jsem týdny ve vězeňské cele přemýšlením a věděla jsem, že si popravu zasloužím. Myšlenka je stejně špatná jako čin samotný, nezdá se vám? Modlila jsem se za smíření s osudem, za pokoru, dokud jsem neměla otlačená kolena, ale nepomohlo to…, pořád se mi chce žít… To nelze nechtít.“

„Co se stalo potom?“ zeptal se Luke a propletl své prsty s jejími.

„Vzala jsem si ve vězení uspávací lektvar, aby si všichni mysleli, že jsem mrtvá. Rakev byla naplněna pískem a pohřbena, zatímco mě odvezl strýc Kiril do Anglie. Ale povídalo se, že pořád žiju. Vládní úředníci rozhodli, že dají mé tělo exhumovat, aby se to vyřešilo. Když našli prázdnou rakev, došlo jim, že jsem utekla. Proto strýc Kiril poslal Ashbournovým vzkaz.“

„Kdo vás hledá?“

Taša ztichla a dívala se na její a Lukovy propletené ruce.

Charles se posadil pohodlněji. Z tváře mu zmizely vrásky, jako by se mu ulevilo, že je schopný udržet tajemství. Už jako školák nenáviděl tajemství. Nebyl v jejich udržování dobrý. Všechno měl napsané na tváři. „To je poněkud složité,“ řekl Lukovi. „Carská vláda má tolik tajných oddělení a zvláštních právních sekcí, že ve skutečnosti nikdo neví, kdo za co zodpovídá. Četl jsem Kirilův dopis tucetkrát a pokoušel jsem se všemu porozumět. Vypadá to, že Taša nespáchala jenom občanský trestný čin, ale že taky porušila zákon tím, že podryla důstojnost úřadů – politický čin, za který se odsuzuje k smrti. Císařskou vládu spravedlnost nezajímá. Stará se o nastolení vlastních pořádků. Pokud Tašu veřejně nepopraví, nepřátelé cara toho využijí

jako prostředku k zesměšňování koruny, četníků a ministerstva vnitra…“

„A ty si myslíš, že ji budou pronásledovat sem, aby ji odvezli do Ruska?“ přerušil ho Luke. „Jenom proto, aby dosáhli svého?“

„Ne, tak daleko nezajdou,“ řekla tiše Taša. „Pokud zůstanu v exilu, jsem před nimi v bezpečí. Mým problémem je Nikolaj.“ Luke si všiml, jak si utřela rukávem mokré líce. Bylo to dětské gesto, při kterém mu poskočilo srdce. Trpělivě čekal, až bude pokračovat, i když se uvnitř chvěl nedočkavostí. „Nikolaj je Michailův starší bratr,“ vysvětlovala sklesle. „Angelovští se chtějí pomstít za Michailovu smrt, a proto mě Nikolaj hledá. Najde mě, i kdyby mu to mělo trvat celý zbytek života.“

Místo soucitu se na Lukově tváři objevilo arogantní sebevědomí. Pokud všechno, co je znepokojovalo, byl Nikolaj Angelovský, dá se to snadno vyřešit. „I kdyby vás našel, pošlu ho rovnou zpět do Ruska.“

„Jenom tak?“ zamračila se Taša. Luke se mírně usmál, když si představil rozmazleného knížete v saténu. „Není třeba mít strach.“

„Kdybyste znal Nikolaje, pochopil byste, proč si musíme dělat starosti.“ Taša odtáhla ruku a odsedla si do rohu pohovky. „Musím odjet, než to zhoršíte. Nedokážete pochopit někoho, jako je kníže Angelovský, nebo jak daleko dokáže zajít. Teď, když Nikolaj ví, že jsem naživu, je pouze otázkou času, než mě najde. Nemá na výběr, i kdyby chtěl. Všechno ho vyzývá, aby mě donutil zaplatit za to, co jsem provedla jeho bratrovi. Je to mocný, nebezpečný muž.“ Luke se pokoušel promluvit, ale Taša ho mírným gestem umlčela a otočila se k Charlesovi a Alici. „Děkuji vám za všechno, co jste pro mě udělali, ale už se o mě nemusíte starat. Najdu si místo sama.“

„Tašo, nemůžeš zmizet a nedat nám vědět, kde budeš.“ Alice plakala. „Prosím, dovol nám, ať ti pomůžeme!“

Taša vstala a lítostivě se na ni usmála. „Byla jsi ke mně moc hodná, sestřenko. Pomohla jsi mi víc než kdokoliv jiný. Teď se o sebe musím postarat sama. Spasíbo.“ Vypadala trochu roztřeseně, když se podívala na Luka, ale on vycítil její únavu a potřebu útěchy… Viděl cenu, kterou už za přežití zaplatila. Zdálo se, že jí došla řeč, a ona se prudce odvrátila.

Když odcházela z místnosti, oba muži vstali. Luke chtěl jít za ní, ale hlas Alice Ashbournové ho zastavil.

„Nech ji.“

Luke se zamračil. Měl vztek a chuť se prát. „Že bych něco nepochopil?“ zeptal se sarkasticky. „Vždyť Angelovský je jenom člověk. Snad se s ním dá jednat. Není nutné, aby si strachem z něho zkazila život.“

„Ten snad ani člověkem není,“ řekla Alice. „Kníže Nikolaj je můj vzdálený bratránek. Vím toho o Angelovských celkem dost. Chtěl bys vědět, co to jsou za lidi?“

„Řekni mi všechno,“ zamumlal Luke a zíral na prázdné dveře.

„Angelovští jsou pravověrní slavjanofilové a nenávidí každého, kdo není Rus. Jejich rodina je sňatkem spojena s carským dvorem. Patří k nejbohatším vlastníkům půdy v Rusku s majetkem ve více než tuctu provincií. Řekla bych, že vlastní přibližně dva miliony akrů nebo i víc. Nikolajův otec, kníže Dmitrij Sergejevič, svou první ženu zavraždil, protože byla neplodná. Pak se oženil se selskou dívkou z Minská. Dala mu sedm dětí, pět dcer a dva syny. Děti byly překrásné, exotické… a primitivní. Žádné z nich se ani na minutu neobtěžovalo tak abstraktními věcmi, jako jsou zásady, etika nebo čest. Chovali se čistě pudově. Slyšela jsem, že Nikolaj je úplně stejný jako jeho otec, velmi krutý a úskočný. Když mu někdo něco špatného provede, vrátí mu to stokrát. Taša má pravdu – nad pomstou vůbec neváhá. V Rusku se říká: ‚Slzy toho druhého jsou jako voda.‘ Na Angelovské to sedí úplně přesně. Nemají v povaze ani kouska slitování.“ Alice se přivinula k Charlesovi a zoufale si povzdechla. „Knížete Nikolaje nezastaví nic.“

Luke Ashbournovy chladně pozoroval. „Já ho zastavím.“

„Nedlužíš nic ani Taše, ani nám,“ řekla tlumeným hlasem Alice.

„Už jsem ztratil víc než dost.“ A v očích se mu zvláštně zatřpytilo. „A teď, když mám konečně naději na trochu štěstí, ať se propadnu, jestli nějakému krvežíznivému ruskému bastardovi dovolím, aby mě o ně připravil.“

Charles se tvářil stejně udiveně jako jeho žena. „Štěstí?“ opakoval. „Co to říkáš? Že k té dívce něco cítíš? Před několika dny jsi ji pro pobavení svých hostů málem utrápil…“ Pod Lukovým nevrlým

pohledem zmlkl a pokračoval mnohem diplomatičtěji. „Nijak nás nepřekvapuje, že tě přitahuje. Je to překrásná dívka. Ale, prosím tě, v prvé řadě musíš myslet na ni. Je zranitelná a vystrašená k smrti.“

„A ty si myslíš, že pro ni bude nejlepší, když se bude bránit sama?“ zavrčel Luke. „Žádní přátelé, žádná rodina, nikdo, kdo by jí pomohl – proboha, copak jsem jediný, komu to jasně myslí?“

Alice se od svého manžela odtáhla. „Bude jí lépe samotné než s někým, kdo by ji jen využil.“

Charles se vyděšeně díval a zvedl ruce, jako by jí jimi chtěl zavřít ústa. „Drahoušku, víš přece, že Luke takový není. Jsem si jist, že má ty nejlepší úmysly.“

„Opravdu?“ Alice se na Luka vyzývavě podívala. „A jaké přesně jsou ty tvé úmysly?“

Luke jí odpověděl svým starým cynickým úsměvem. „To je mezi mnou a tvou sestřenicí. Chtěl bych si promyslet pár věcí, které jí budou vyhovovat. Pokud se spolu nedohodneme, odjede. Na tohle nemáš moc argumentů, že ne?“

„Už tě vůbec nepoznávám,“ odsekla Alice. „Myslela jsem si, že Taša u tebe bude v bezpečí, protože jsi muž, který by jen sotva mohl dělat potíže. Nikdy dřív ses nikomu do života nepletl. Kéž bys s tím nezačal právě teď! Co se to s tebou stalo?“

Luke mlčel a obrnil se svou chladnou pýchou. Udivilo ho, že to nechápou a nevidí. Když držel Tašu za ruku a poslouchal, jakou hrůzou musela projít, jeho city zaplnily celou místnost. Miloval ji. Bál se, že zmizí a opustí ho, jako opustila všechno ostatní ve svém životě. To nemohl dovolit ani kvůli ní, a určitě ne kvůli sobě. Chtěl něco udělat, ale ještě bylo co vysvětlovat a čemu porozumět. Kdyby jenom dokázal jasně myslet, aniž by se soužil touhou a láskou, které to všechno jenom ztěžovaly.

Ashbournovi na něj zírali. Alice s nelibostí a Charles s pochopením pro starého známého přítele. Charles nebyl žádný blázen. Vzal svou ženu pevně pod paží a podíval se na Luka napůl pobaveně, napůl chápavě. „To bude v pořádku,“ řekl klidně, i když nebylo jasné, komu to vlastně říká. „Každý udělá to, co musí, a všechno se spraví.“

„To říkáš vždycky,“ postěžovala si Alice.

Charles se samolibě usmál. „A taky mám vždycky pravdu, ne?

Pojď, drahá…, teď žádnému z nich nepomůžeme.“

Taša ze svého okna pozorovala, jak Ashbournovi odjíždějí ve svém kočáru. Pak si pověsila své šedé šaty, pořádně je vykartáčovala a začala balit. Poskládala své věci na úhledné hromádky. Místnost osvětlovala jediná svíčka a ani ve vesnici nesvítila světla. Dokonce i měsíc a hvězdy byly skryty za závojem z mlhy.

I když na sobě měla pouze tenkou košilku, byla zpocená. Závan chladného vzduchu z otevřeného okna ji na chvíli ochladil a ona si dlaněmi třela paže, aby se zbavila husí kůže. Pokoušela se nemyslet a nic necítit. Nechtěla, aby cokoliv proniklo ledovým krunýřem, který ji obklopoval.

Ten krátký vpád do života Lukase Stokehursta byl pryč a ona byla ráda, že to skončilo. Všechno se začínalo komplikovat. Už nikdy si nemohla dovolit spoléhat se na někoho jiného než na sebe. Přemýšlela o tom, jak by mohla odejít, rozloučit se s Emmou a nesetkat se znovu se Stokehurstem. Všechno by jen zhoršil bez ohledu na to, jestli bude laskavý, nebo krutý. Bolet to bude v každém případě.

Ke dveřím se blížily tiché, mužské kroky. Taša se otočila a oči jí až zčernaly, jak se jí rozšířily panenky. Ne…, jdi pryč, křičela v duchu, ale rty zůstávaly němé. Dveře se otevřely a zavřely. Slyšela klapnutí závory.

Stokehurst stál v místnosti a očima bloudil po jejích nahých nohou a rukou, po odhaleném krku. Bylo jasné, proč přišel. Župan měl na krku rozhalený, takže viděla jeho mužná ramena a svaly na hrudi. Kůže se mu třpytila jako čerstvě odlitý bronz. Jediným pohledem zjistila, že tentokrát nemá svůj hák a ve tváři se mu zračí výraz lásky a touhy. Neřekl ani slovo.

Chtěla něco vyslovit, ale nedokázala ze sebe vydat ani hlásku. Luke k ní přistoupil a svými širokými rameny zastínil světlo svíčky. Vzal ji do náručí a z jeho těla k ní začalo proudit teplo.

Taša na chvíli zaváhala, ale pak ho svýma rukama pevně objala. Znehybněla v jeho náručí, lapala po dechu a srdce jí silně tlouklo. Přitiskl se k ní svým vzrušeným tělem a políbil ji na třesoucí se ústa. Nebyl to polibek, jakým by měl muž líbat pannu. Nebyla v něm žád-ná něžnost, žádné ohledy na nevinnou dívku. Pevné sevřel v dlani tenkou látku košilky a vyhrnul ji Taše až do pasu.

Luke si přitáhl její oblé boky a dlaní jí hladil sametový bílý zadeček. Taša zalapala po dechu a objala ho kolem krku. Když jí zlíbal tvář, zahořela vášní. Vklouzla rukama pod jeho župan a hladila ho po pevných zádech. Na její dotek odpověděl vášnivým zasténáním a stáhl jí dolů košilku.

Dalším pohybem shodil župan a položil Tašu na úzkou postel. Sklonil k ní svou tmavou hlavu a začal ji mučit dráždivými polibky. Líbal ji a jemně kousal po celém těle, a když Taša lapala po dechu, uchopil do rtů jednu růžovou bradavku a dráždil ji svým jazykem.

Hluboko v žaludku Taša ucítila jemné chvění, které skoro připomínalo bolest a přesouvalo se níž a níž. A když jí své horké, jemné prsty položil na druhé ňadro a políbil je, instinktivně nadzvedla boky a vyšla mu vstříc. Ta bolest a touha uvnitř jejího těla byla k zbláznění. Chtěla na sobě cítit celé jeho tělo a chtěla, aby ji drtil svou vahou. Svými pažemi ho objala kolem krku a pokusila se ho přitáhnout blíž. Váhal a upřeně na ni zíral, zatímco se jeho ruka sunula po břichu dolů k chomáčku kudrnatých chloupků, kterých se ještě nikdo cizí nikdy nedotkl.

Když svou ruku přitiskl na její ženství, Taša tlumeně vykřikla. Konečky prstů vklouzl dovnitř a smyslně dráždil její vlhkou jeskyňku. Líbal ji na rty a mezi polibky šeptal její jméno a milostná slůvka. Taša se uvolnila a byla příliš pohlcena svými příjemnými pocity na to, aby jí cokoliv vadilo.

Cítila, jak jí jemně roztahuje nohy, aby si mezi jejími stehny uvolnil prostor. Celou svou vahou tlačil na nejcitlivější bod jejího ženství. Díval se jí do očí, až měla pocit, že se utopí v jejich hluboké modři. Ještě větší tlak, oheň…, ovládaná síla, která ji trhala a propichovala. Když ucítila náhlou bolest, prudce zasténala. Zatlačil ještě hlouběji, aby si ji vzal celou. A pak znehybněl.

Taša zvedla své štíhlé ruce a pohladila ho po tváři. Luke ji políbil do dlaně a jemně ji kousal. Svými boky tlačil na její a ona se instinktivně nadzvedla a odpovídala na jeho pohyby. Jejich těla se propletla a splynula v jedno. Když se pod ním Taša svíjela silným vzru-

šením, zapomněla na všechno nepříjemné. Když prožívala vyvrcholení, vykřikla jeho jméno a málem ztratila vědomí.

Krátce po ní dosáhl svého vrcholu i Luke. Ještě se mu chvěly paže, když ji držel v náručí a pozoroval, jak spí. Svíčka dohořela a zanechala po sobě slabý zápach kouře ve vzduchu a rozpuštěný vosk na talířku. Oči se přizpůsobily tmě, takže viděl obrysy jejího obličeje a lákavou bradavku jednoho prsu. Byla hebká a křehká, jak mu s bezmeznou důvěrou ležela v ohbí paže. Ebenově černé prameny jejích vlasů byly všude: na jejich tělech, na polštáři, na posteli. Opatrně jí shrnul hedvábné kučery kolem ramen.

Dotykem ruky patrně přerušil její sny, protože zívla, třaslavě se protáhla a připomněla mu tím kotě. Ospale zamrkala a byla vzhůru. Udiveně na něj zírala.

Luke se usmál, a když se od něj chtěla odkulit, pevně ji držel.

„Jsi v bezpečí,“ zamumlal.

Ztuhla a on uslyšel, jak ztěžka polkla. Konečně promluvila.

„Neměl by ses starat o své vlastní bezpečí? Mohla bych ti ublížit.“ Políbil ji na čelo. „Jenom tím, že bys odešla.“

Taša odvrátila obličej. „V mém životě je tolik ohavností… Nechci, aby se to dotklo tebe nebo Emmy. A to se určitě dotkne, když tady zůstanu. Bude tu nebezpečí a neštěstí…“ Otřásla se bezmocným smíchem. „Bože můj, dnes večer ses dozvěděl, že jsem někoho zabila

– něco takového přece nemůžeš opomenout! Na to se nezapomíná!“

„Ty si myslíš, že jsi to udělala?“ zeptal se tiše.

Taša se posadila, vytáhla si prostěradlo až na prsa a ve tmě na něj zírala. „Tisíckrát jsem se pokoušela přijít na to, co se tu noc stalo, ale prostě to nevím. Srdce mi prudce bije, je mi špatně, a… bojím se poznat pravdu.“

Luke se taky posadil. „Nevěřím, že jsi ho zabila. Nemyslím si, že jsi něčeho takového schopná. A chtít někoho zabít není totéž jako to doopravdy udělat, jinak by se většina lidstva provinila vraždou.“

„Co když ano? Co když jsem opravdu probodla krk toho muže, protože jsem ho nenáviděla? Znovu a znovu to vidím ve svých snech. Někdy se bojím i usnout.“

Luke natáhl ruku a pohladil ji po oblém rameni. „Pak budu hlídat tvůj spánek,“ šeptal. „A dám ti lepší námět na sny.“ Sklouzl rukou až k okraji naškrobeného prostěradla, které měla obtočené kolem prsou. Vklouzl dovnitř a palcem ji krouživě hladil po prsu, až její hedvábná bradavka ztuhla. Slyšel ji zatajit dech a ucítil, jak se otřásla. „Není mi líto, že je mrtvý,“ řekl chraplavě. „Nemrzí mě, že jsi tady se mnou. A nenechám tě odejít.“

„Jak se můžeš chovat tak, jako by na mé minulosti nezáleželo?“

„Protože nezáleží. Aspoň mně ne. Rád bych na sebe vzal tvé hříchy a pohřbil je v sobě, kdybych za to s tebou mohl zůstat.“ Taša spíš cítila, než viděla jeho úšklebek. „Co to říká o mém charakteru?“

„Že jsi starý blázen,“ odpověděla Taša nešťastně.

Luke měl tu drzost se zasmát. „A je to ještě horší.“ Objal ji, přitáhl si ji blíž a nedbal na to, když jí prostěradlo sklouzlo. Opřel se svým čelem o její a najednou se jeho smích změnil v tichou zuřivost.

„Přál bych si být pro tebe dokonalý. Ale nejsem. Hřešil jsem tisícerým způsobem. Jsem nerudný a sobecký a přátelé i nepřátelé mě ujistili, že jsem arogantní vševěd. Jsem pro tebe moc starý, a jestli sis toho ještě nevšimla, nemám ruku.“ Mírně se usmál. „Když to všechno uvážím, mohu klidně žít s tebou i s tvou zatracenou minulostí.“

„Nejde o tebe ani o tvé chyby,“ rozčílila se Taša a pokoušela se mu vykroutit. Sevřel ji pevněji, takže se najednou zhroutili na hromadu na kraj postele. „A tvoje zdůvodňování nemá smysl. Proto, že máme oba chyby, ještě neznamená, že k sobě patříme!“

„Znamená to, že si rozumíme. A že si vzájemně poskytujeme požitek.“

„Nenazvala bych… to… požitkem,“ reptala a pokoušela se ho ze sebe shodit. Jak byla celá zamotaná do prostěradel, lapala po dechu.

„To chce čas,“ zašeptal jí Luke do ucha a strhl z jejich těl bílé plátno. „Poprvé je to pro ženu vždycky nejhorší. Později se ti to bude líbit víc.“

Taše se to i tak moc líbilo, ale nenapadlo by ji mu tím lichotit.

„Nemohla bych tady zůstat, ani kdybych chtěla,“ řekla bez dechu.

„Kníže Nikolaj mě najde. Je to jenom otázka času…“

„Budu po tvém boku, až k tomu dojde. Budeme s ním jednat společně.“

„Nikolaj s nikým nevyjednává. Bude chtít, abys mu pomohl dostat mě do Ruska.“

„To ho nejdřív pošlu do pekla.“

„Ty opravdu jsi arogantní vševěd!“ zašeptala a kroutila se pod ním. „Nezůstanu. Nemůžu.“

„Lež klidně, nebo skončíme na zemi. Ta postel je příliš úzká.“ Sklonil se nad ní a vklínil se svými koleny mezi její nohy. Taša se ho bezmocně pokoušela shodit, dokud neucítila pevný, ale jemný tlak jeho mužství na svém břichu a hledající ústa na svých prsou. Ztišila se, zalapala po dechu a najednou měla tělo jako v ohni. Svou velkou rukou ji uchopil pod krkem jako stonek květiny a pak jí hladil křehké křivky jejího těla. „Ublížil jsem ti předtím?“ zašeptal a kroužil rukou po jejím těle a měkkém důlku jejího břicha.

„Trochu,“ řekla bez dechu. Neměla by to dovolit…, je to nemorální…, ale nějak jí na tom nezáleželo. Byly to jejich poslední společné hodiny a ona nechtěla nic jiného, než se mu ještě jednou ztratit v náručí.

Jemně ji kousal do ucha a jeho šepot byl jako teplý vánek. „Tentokrát tě to nebude bolet. Budu opatrný.“

A opravdu se ovládal a postupoval pomalu a jemně. Sténala, když cítila jeho ústa a jazyk po celém těle. Šeptal slova, která neslyšela, jenom je cítila na břiše jako jemný vánek. Sklonil svou tmavou hlavu a přitiskl ústa na vlhký chomáček kudrn, až sebou ustrašeně trhla. A když ucítila jemný pohyb jeho jazyka, začala se svíjet.

„Ne, ne…“

Luke okamžitě přestal, zvedl se, přitiskl si ji na prsa a konejšivě k ní mluvil. Objala ho svými třesoucími se pažemi a zaryla dlaně do jeho svalnatých zad.

„Promiň,“ šeptal Luke a těžce jí dýchal do vlasů. „Jsi tak sladká…, tak nádherná…, nechtěl jsem tě vystrašit.“ Ruka mu vklouzla mezi její stehna a prsty objížděl místo, kde se všechny její příjemné pocity setkávaly. Taša zavřela oči, spolkla zasténání a úplně se mu oddala. Dotýkal se jí, jako by ji vlastnil, a mistrovsky si hrál s jejími smysly.

Ale Taša brzy přišla na to, že i ona sama ho dokáže svými nezkušenými dotyky velice vzrušit. Oběma dlaněmi ho hladila po svalnatých zádech až dolů k nohám. Mohutná stavba jeho těla, pevná, drsná a svalnatá byla tak nádherně jiná než její vlastní tělo! Přitiskl se k jejím rukám a se zasténáním se nad ní uvelebil.

Roztáhla stehna, ale on postupoval pomalu a opatrně, aby ji to nebolelo. Taša se dychtivě nadzvedla, ale Luke se jen tiše zasmál, jako by byla dítě, jež čeká na pamlsek. Pomalu postupoval hlouběji a tlačil se dovnitř jejího vzrušeného ženství. Netrpělivě zasténala a pokoušela se k němu dostat blíž, chtěla víc a víc…

„Ještě ne, Tašo,“ mumlal. „Ještě dlouho ne.“ A bez ohledu na její žádost a otevřené naléhání ji nechal čekat, dokud se s ní netočil celý svět a necítila jenom jeho pravidelný, pomalý pohyb uvnitř svého těla. Každý nerv, každá buňka jejího těla se soustředila na to, aby dosáhla uspokojení, které on zdržoval. Když jí konečně dovolil dosáhnout vyvrcholení, neměla už sílu ani křičet. S tichým zasténáním se divoce zachvěla a zabořila tvář do jeho zpoceného ramene. I on byl ve svém vyvrcholení tichý, jenom sípavě dýchal a každý sval měl napjatý. Když se uvolnil, okamžitě usnul s rukou vpletenou do jejích vlasů. Taša se k němu přitiskla a zavřela oči. Byla příliš unavená na to, aby se bála své noční můry nebo vzpomínek, a byla mu vděčná za dočasný klid, který jí poskytl.

Probudila se později, než měla v úmyslu. Slunce už vycházelo a z místnosti pro služebnictvo slyšela cinkání talířů. K její úlevě Stokehurst odešel někdy v noci, zatímco spala. Teď by se mu nedokázala postavit tváří v tvář. Byli s Emmou na své ranní vyjížďce. Než se vrátí, bude ona už pryč. Spěšně se umyla a oblékla a posadila se ke stolu, aby mohla napsat dopis.

Moje drahá Emmo,

odpust, že odjíždím bez rozloučení. Přála bych si zůstat déle, abych viděla, jak nádherná mladá žena z tebe vyroste. Jsem na tebe tak pyšná! Jednou snad pochopíš, proč bylo pro všechny lepší, že jsem takto odjela. Líbám tě a doufám, že na mě budeš vzpomínat v dobrém.

Adieu…, slečna Billingsová

Taša opatrně složila papír a zapečetila ho několika kapkami vosku. Sfoukla plamen, položila svíčku, napsala na dopis Emmino jméno a nechala ho ve svém pokoji. Takhle to bylo pro všechny nejlepší. Ulevilo se jí, když si uvědomila, že se její odjezd obejde bez loučení. Ale v srdci měla zvláštní pocit. Proč Stokehurst beze slova zmizel? Proč ji nechává takto odejít? Myslela si, že se ji ještě jednou pokusí přemluvit, aby zůstala. Když něco chtěl, nevzdával se bez boje, a jestli říkal pravdu v tom, že ji chce…

Ale možná, že ji už nechtěl. Možná mu stačila jedna noc. Možná už uspokojil svou zvědavost.

Ta myšlenka Tašu zraňovala. Zabolelo ji u srdce. Samozřejmě o ni už nestál. Byla pro něj jenom malým nočním pobavením. Teď se může vrátit k lady Harcourtové, k ženě dost smyslné a zkušené, aby se k němu hodila.

Taše se chtělo plakat, ale místo toho zvedla hlavu a odnesla si dolů svá zavazadla. Ve vzduchu ucítila příjemně štiplavou vůni čaje. Na chodbách se čistily koberce. Nejdříve se na ně rozsypaly suché čajové lístky a pak je služky pečlivě vykartáčovaly. Paní Knaggsová na všechno pečlivě dohlížela a v naškrobené bílé zástěře chodila sem a tam. Taša ji našla v jedné z chodeb v druhém poschodí, jak nese nádobu s rozpuštěným včelím voskem.

„Madam…“

„Slečno Billingsová!“ Hospodyně byla rudá námahou. Když k ní Taša přišla, zastavila se. „Den nemá tolik hodin, kolik by bylo potřeba na udržení tak velkého domu v čistotě,“ poznamenala a ukázala na malou nádobu. „Koberce dají spoustu práce, ale ty dřevěné podlahy jsou ještě horší.“

„Madam, přišla jsem vám říct…“

„Já už vím. Pán mi dnes ráno říkal, že odjíždíte.“ Tašu to překvapilo. „Opravdu?“

„Ano, a nařídil, aby byl připraven jeden z kočárů a vzal vás, kamkoliv si budete přát.“

Zdá se, že se jí to Stokehurst snaží ulehčit. „To je od něho hezké,“ řekla sklesle Taša.

„Doufám, že budete mít příjemnou cestu,“ popřála jí paní Knaggsová, jako by Taša šla jenom někam na trh.

„Ani jste se nezeptala, proč tak najednou odjíždím.“

„Myslím, že je to vaše věc, slečno Billingsová.“

Taša si odkašlala a cítila se tak trochu trapně. „Co se týká mého měsíčního platu, doufala jsem…“

„Ach, ano.“ Paní Knaggsová najednou vypadala mírně rozpačitě. „Pán říkal, že když jste nezůstala celý měsíc, nemáte nárok na mzdu, kterou vám slíbil.“

Taša zrudla vzteky a překvapením. „Do konce měsíce přece zbývá jen několik dní! Chcete říct, že mi nedá ani šilink z toho, co mi dluží?“

Hospodyně odvrátila pohled. „Obávám se, že ne.“

Ten parchant! Ten lakomý, odporný, nafoukaný, bezohledný parchant. Chtěl ji potrestat za to, že odmítla udělat, co chtěl. Taša pokrčila rameny a nakonec unaveně řekla. „Tak dobrá. Nějak to vydržím. Sbohem, paní Knaggsová, a vyřidte, prosím, paní Plunkettové, Biddlovi a ostatním, že jim přeji všechno nejlepší…“

„Samozřejmě.“ Hospodyně ji přátelsky pohladila po rameni.

„My všichni jsme si vás oblíbili, má drahá. Sbohem. Musím si s tím voskem pospíšit – je třeba naleštit metry podlah…“

Taša se dívala za hospodyní. Překvapilo ji její stručné rozloučení, protože čekala něco trochu srdečnějšího. Možná se už povídá o tom, že u ní Stokehurst strávil noc. V Southgate Hall se neudrželo žádné tajemství. To musí být důvod zvláštního chování hospodyně – chtěla, aby Taša odjela rychle, ať už ji mají z krku.

Ponížená se odplížila k východu a nepřála si nic jiného než být ze Southgatu daleko. Seymour, majordomus, s ní jednal přátelsky a zdvořile jako vždycky, ale ona se mu nedokázala podívat do očí, když ho žádala, aby jí zavolal kočár. Zajímalo by ji, jestli taky ví, co v noci dělala se Stokehurstem. Možná to má napsáno ve tváři. Každý se jen podívá a musí vidět, že ztratila svou nevinnost. Je pošpiněná žena, a tak má na svém seznamu další hřích.

„Co mám říct kočímu, slečno, kam má jet?“ zeptal se Seymour rezervovaně.

„Do Amershamu, prosím.“ Byla to vesnice se spoustou starých zájezdních hostinců, kterou projíždí poštovní kočáry.

?

Naplánovala si, že tam přespí, prodá malý zlatý křížek od babičky za co možná nejvíc peněz a pak si najme někoho, kdo ji dopraví do západní Anglie. Věděla, že je tam hodně venkovských městeček a starobylých vesnic, kde se bude moct ukrýt a žít nenápadně jako děvečka nebo služka.

Lokaj uložil zavazadla do naleštěného kočáru a pomohl jí dovnitř. „Děkuji,“ zamumlala Taša a trhla sebou, když za ní zaklaply dveře. Vystrčila hlavu z okna, aby se ještě jednou podívala na Seymoura.

Majordomus se mírně usmál. „Sbohem, slečno Billingsová, a hodně štěstí.“ Na Seymoura to byl velmi řídký citový výbuch.

„Nápodobně,“ odpověděla Taša, a když se vzdalovali od Saouthgate Hall, stáhla se do kočáru a zadržovala slzy.

Uplynulo několik minut, než si Taša uvědomila, že jedou špatným směrem. Nejdřív měla jenom mírné podezření, které se snažila rozumově zdůvodnit. Koneckonců neznala krajinu Anglie tak dobře a jediné, co o Amershamu věděla, bylo to, že leží někde na západ od Southgatu. Ale potom kočár odbočil z hlavní silnice na úzký, hustě zalesněný chodník s trochou starého štěrku. Pokud si nekrátili cestu přes les, zcela určitě nejeli do Amershamu. Taša úzkostlivě bušila na střechu, aby upoutala vozkovu pozornost. Ale ten si jenom pískal a úplně ji ignoroval. Vjeli hlouběji do lesa a projeli kolem nepokosené louky a jezírka. Konečně zastavili u dvoupatrové budovy napůl porostlé břečťanem.

Taša ohromeně vystoupila z kočáru, zatímco jí vozka vyložil zavazadla. „Co tady děláme?“ zeptala se. Vozka se na ni jen nestoudně usmál a pokynul ke dveřím, ve kterých stála vysoká tmavá postava.

Luke se na ni usmál svýma modrýma očima, a jako by ji plísnil,

řekl: „Ty sis opravdu myslela, že bych tě nechal odjet?“

Taša pevně stiskla ústa, zatímco uvnitř vřela vztekem. Ať už přišla o cokoliv, pořád ještě se dokázala rozhodovat sama za sebe. O takovou schopnost ji nepřipraví nikdo. Copak si myslel, že ji může oklamat, manipulovat s ní a ona mu za to vděčně padne do náručí? To už bylo víc než drzé.

Kočár se otočil a odjel a nechal ji se Stokehurstem. Většina žen by to zřejmě považovala za štěstí. To ráno vypadal ve žlutohnědých kalhotách obzvlášť elegantně, měl volnou bílou košili a rozcuchané černé vlasy. Tiše tam stál a zíral na ni se zvláštním výrazem ve tváři. Bylo to okouzlení a ještě něco, čemu nerozuměla.

Konečně ji napadlo, co by mohla říct. Promluvila tak klidně a chladně, jak jenom to bylo možné. „Tak to bude vypadat, až mě najde Nikolaj Angelovský. Nedá mi šanci a ospravedlní si to, jak bude chtít. A ty jsi stejný jako on. Žádný z vás nedovolí, aby mu něco stálo v cestě, když něco chce.“

S uspokojením viděla, že se zamračil. Založil si ruce a díval se, jak se přiblížila ke dveřím.

Dům byl ozdoben terakotovým obložením a cihlami ve stejném motivu jestřába a růže, jaký viděla v Southgate Hall. Do vzoru byly pravidelně vetkány iniciály „WS“. Po dvou staletích různých povětrnostních vlivů vzor už poněkud vybledl, ale pořád ještě byl k rozeznání. Bylo vidět, že je o dům dobře postaráno. Staré trámy nahradilo nové dřevo a hliněná výplň byla čerstvě nabílena. Kdyby Taša nebyla tak zmatená a nazlobená, moc by se jí ten romantický pohádkový dům líbil.

„William Stokehurst,“ řekl Luke, když prstem pohladila nezřetelné iniciály u dveří. „Můj předek. Dům postavil v šestnáctém století pro svou milenku, aby to k ní měl ze Southgate Hall blízko.“

„Proč jsi mě sem přivezl?“ zeptala se ledově Taša. „Chceš si mě tu držet jako milenku?“

Zdálo se, že tu možnost zvažoval. Taša si uvědomila, že přemýšlí, jak by ji nejlíp zvládl, a to jenom zvýšilo její vztek. Nechtěla, aby ji někdo zvládal nebo uklidňoval. Chtěla, aby ji nechal na pokoji.

„Chci být nějakou dobu s tebou,“ odpověděl bez obalu. „Ve stínu všeho, co se poslední dobou stalo, jsme neměli čas si ani popovídat.“

„Ve skutečnosti jsme si nikdy nepovídali.“ Souhlasně přikývl. „Teď můžeme.“

Taša si vztekle odfrkla a odešla ode dveří, jako by to byla brána do pekel. Šla po straně domu ke stíněnému padoku, kde černý hřebec uždiboval z kupky sena. Napřímil uši, otočil hlavu a se zájmem ji

pozoroval. Když za sebou uslyšela Stokehurstovy kroky, se zaťatými pěstmi se k němu otočila. „Odvez mě do vesnice!“

„Ne,“ řekl tiše a díval se jí pevně do očí.

„Tak půjdu pěšky.“

„Tašo.“ Přistoupil k ní a vzal její pěst do své ruky. „Zůstaň tady se mnou aspoň den nebo dva.“ Když se pokoušela odtáhnout, stiskl ji pevněji. „Nebudu po tobě nic chtít. Ani se tě nedotknu, když nebudeš chtít. Jenom se mnou mluv. Nehrozí ti bezprostřední nebezpečí, že tě Angelovský najde, určitě ne tady. Tašo…, nemusíš utíkat po celý zbytek života. Najdeme jiný způsob, lepší, když mi budeš důvěřovat.“

„Proč?“ zeptala se a její vztek se trochu zmírnil. Měkký tón jeho hlasu na ni působil zvláštně. Nikdy dřív s ní nemluvil s tak tichým, klidným naléháním. „Proč bych ti měla věřit?“

Luke otevřel ústa, chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Zíral na ni a přitiskl si její pěst na hrud. Srdce mu silně tlouklo. Taša pomalu rozevřela pěst a přitiskla mu ji na místo, kde silný tlukot cítila.

Protože tě miluju, toužil Luke říct. Miluju tě víc než cokoliv ve svém životě kromě Emmy. Nemusíš mi nic dávat. Nemusíš mi ani oplácet lásku. Chci ti jenom pomoct. Nechci nic, než abys byla v bezpečí. Ale na taková slova Taša ještě nebyla připravená. Vystrašila by ji, nebo by jimi pohrdla a hodila by mu je zpět. Nedosáhl věku třiceti čtyř let, aniž si osvojil celkem dobrý smysl pro správné načasování. Proto své city schoval za posměšný úsměv.

„Protože jsem všechno, co máš,“ odpověděl, „kromě Ashbournových. Kdybych byl tebou, přijal bych pomoc tam, kde se nabízí. Žádné davy tu nevidím.“

Taša vytrhla svou ruku z jeho a zpražila Luka pohledem. Řekla něco rusky – určitě to nebylo nic hezkého – a šla do domu. Práskla za sebou dveřmi.

Luke si úlevou vydechl. Nebyla z toho nijak nadšená…, ale zůstane.

Během dne se Taša převlékla do své selské blůzky a sukně a vlasy spletené do copu nechala volně splývat po zádech. Stejně tam kromě Stokehursta nikdo jiný nebyl, tak proč by si neudělala pohodlí. Popravdě řečeno ten dům nebyl zase tak špatné místo pro zajatce. Chodila z místnosti do místnosti a v každém rohu objevovala poklady: vzácné knihy, rytiny a miniatury namyšlených černovlasých lidí, kteří nemohli být nikým jiným než Stokehurstovými předky.

Všechno v domě bylo opotřebované, ale pohodlné, na zdech visely vybledlé tapiserie a olejomalby, nábytek byl skvostný a starobylý. Tak útulné a intimní… Nedalo velkou práci představit si Williama Stokehursta, jak tady navštěvuje svou milenku a uzavírá se před celým světem, aby se v jejím náručí potěšil.

Když si prohlédla podzemní vinný sklep a špižírnu, vyšla ven a procházela se kolem jezírka, padoku a zeleninové zahrádky. Nevěděla, kde přesně je Stokehurst, ale cítila, že ví o každém jejím kroku. Naštěstí měl dost rozumu, aby ji nechal, než ji přejde zloba.

Odpoledne ho viděla cvičit hřebce a trénovat s ním obrátky na zadních. Při práci se zvířaty byl trpělivý. Hřebec jí svýma pružnýma nohama a elegantními pohyby připomínal tanečníka. Většinou poslouchal, ale byly chvíle, kdy se na malý okamžik vzbouřil a musel být na pár vteřin pevně zadržen.

„Nenávidí, když musí být v klidu,“ řekl Luke, když ji uviděl.

„Jako všichni dvouletí.“ Předvedli chůzi s perfektním púlobratem. Taša tiše obdivovala ostříleného jezdce na citlivém koni. Stokehurst ho ovládal zkušeným stiskem nohou a při celé otáčce zvládl rytmus chůze. Když dokončili manévr s kopyty ve správném pořadí, kůň byl odměněn velkorysou chválou.

Luke sesedl a vedl zvíře k dřevěné ohradě, u které Taša stála.

„Konstantine, seznam se s lady Kaptěrevovou.“

Taša natáhla ruku, aby se mohla dotknout sametových koňských nozder. Konstantin jemně prozkoumal její prázdnou dlaň. Najednou sklonil hlavu a strčil ji do ramene, až musela o krok nebo dva ustoupit. Překvapeně se zasmála. „Co chce?“

Luke se na koně zamračil, zamumlal pokárání a pak se mu v koutcích úst objevil smutný úsměv. „Emma ho rozmazlila kousky cukru on je teď vyžaduje. Ten zvyk se dá jenom těžko odstranit.“

„Chamtivce,“ zavrněla Taša a hladila koně po šíji. Konstantin otočil hlavu na bok a pozoroval ji jedním svým jasným okem.

Usmála se a zvedla hlavu ke Stokehurstovi. Po námaze rychle dýchal a tvář a krk se mu leskly potem. Bílou košili měl přilepenou na těle, takže byly vidět všechny křivky jeho svalů. Působil mužně a přirozeně na rozdíl ode všech mužů, které poznala na ruském carském dvoře. Ty škrtily knoflíky, dusily parfémy a pomády a všechnu vášeň ukrývali do lsti.

Najednou si Taša vzpomněla na carský bál, na kterém byla, a na všechny ty husary a šlechtice, kteří ji obskakovali. Zimní palác, budova, ve které bylo víc než tisíc místností a která zářila poklady nezměrné ceny, jejichž světlo pronikalo do mrazivé tmy venku. Galerie byly plné důstojníků ve slavnostních uniformách a ve vzduchu se vznášela vůně parfémů. Když zavřela oči, cítila tu sladkou exotickou vůni. Ženy a muži okázale vystavovali na odiv šperky, které se ve světle zlatých svícnů blýskaly. Její vlastní matka, Marie, která byla považována za jednu z nejkrásnějších přítomných žen, měla v hladce sčesaných tmavých vlasech vpletenu síť ze zlatých nití a diamantů. Hluboký výstřih večerní toalety napůl odkrýval sněhobílá ňadra a na krku se třpytily šňůry perel a smaragdů.

Taša tančila pod matčiným pozorným dohledem a pak uzobávala z mís plných zlatého a černého kaviáru, plněných křepelčích vajec a máslového pečiva. Ruská šlechta si žila v takovém přepychu jako nikdo jiný na světě. Na to by mohla Taša přísahat. Ale ta doba už byla pryč a ona teď měla na sobě selské šaty a stála v padoku. Úplně jiný svět! A přesto se cítila zvláštně šťastná.

„Myslíš na svůj starý život,“ překvapil ji Stokehurst svou vnímavostí. „Musí ti po něm být smutno.“

Taša zavrtěla hlavou. „Vlastně ani ne. Je zajímavé na ty dny vzpomínat, ale… teď vidím, že jsem tam nepatřila. Nevím, kam patřím, či budu-li mít vůbec možnost si vybrat.“

„Tašo…“

Zvedla hlavu, viděla, že na ni Luke upřeně zírá, a dech se jí zatajil. Ticho mezi nimi by se dalo krájet. Přinutila se promluvit. „Mám hlad. Ve špižírně jsem viděla nějaké jídlo…“ Odstoupila od ohrady.

„Paní Plunkettová sem poslala studenou večeři. Pečené kuře, chléb, ovoce…“

„Paní Plunkettová o tom ví?“

Najednou vypadal Luke nevinně. „A o čem by měla vědět?“

„Že tady budu s tebou!“ Taša ho podezřívavě pozorovala. „Ona to věděla! Máš to napsáno ve tváři. Každý v Southgate Hall musel vědět, že mě dnes unesou. A co Emma? Cos jí řekl?“

„Ví to,“ připustil rozpačitě.

Nebylo jí příjemné vědět, že je obětí spiknutí, jakkoliv dobře míněného. Pyšně se napřímila a bez jediného slova odešla.

Vybalovala jídlo, prostírala stůl v obývacím pokoji a ještě pořád soptila vzteky. Paní Plunkettová připravila hostinu z pečeného masa, salátů, ovoce, sýrů a malého koláče plněného krémem. Slunce zapadalo a svými růžovými a zlatými paprsky svítilo do pootevřených oken. Luke se umyl, převlékl a přinesl ze sklepa dvě láhve vína. Taša ho ignorovala a z plátěného ubrousku vybalila křupavý chléb.

Její mlčení Luka vůbec nevyvedlo z klidu. Posadil se na židli, přidržel si láhev vína mezi koleny a vytáhl korkovou zátku. „Takhle je to jistější,“ řekl, když si všiml, že se Taša zvědavě dívá. „Mohl bych ji držet i v ohbí lokte – ale podařilo se mi tak rozbít pár lahví dobrého vína.“ Mile se na Tašu usmál, takže pomalu začínala roztávat.

„Kdo se stará o dům a pečuje o zahradu?“ zeptala se.

„Šafář, který bydlí za kopcem.“

„Bydlí tady někdy někdo?“

Luke zavrtěl hlavou. „Udržovat dům, ve kterém nikdo nebydlí, nemá smysl, ale já jsem ho nikdy nedokázal zavřít. Líbí se mi, že se mám kam schovat.“

„Míval jsi tady jiné ženy?“

„Ne.“ ‚

„Vzals ji sem někdy?“ Taša se tiše zeptala na Mary. Luke byl chvíli zticha a pak krátce přikývl.

Taša si nebyla jistá, jak se má cítit…, polichoceně a možná trochu trapně. Začínala chápat, že pro něho něco znamená, něco důležitého, a to pomyšlení ji trápilo.

„Mrzí mě, že jsem tě oklamal.“ Luke se snažil mluvit lhostejně, ale moc se mu to nedařilo. „Nevěděl jsem, jak jinak bych tě sem dostal.“

V zásuvce starého příborníku našla Taša dlouhý voskový knot. Zapálila ho u nástěnného svícnu a pak chodila po místnosti a zapalovala svíčky, až místnost zářila zlatým světlem. „Mohl ses pokusit mě pozvat.“

„Přijala bys?“

„Já nevím. To záleží na tom, jak bys mě pozval.“ Našpulila rty, sfoukla jemně knot a pohlédla na Luka skrze závoj kouře.

Luke se pomalu postavil a přistoupil k ní. Očima ji sváděl a úsměvem ji lákal k hříchu. „Slečno Billingsová…, neodcházejte, prosím. Rád bych vás někam vzal. Hluboko v lese mám schovaný domek. Můžeme se tam ukrýt, jenom my dva, před celým světem na tak dlouho, jak dlouho budete chtít…, na den, na měsíc…, navždy.“

„A co tam budeme sami dva dělat?“

„Ve dne budeme spát a v noci se dívat na hvězdy. Pít víno…, svěřovat si tajemství…, tančit při měsíčku…“

„Bez hudby?“

Naklonil se k ní a spiklenecky jí šeptal do ucha. „Hudba je v lese, ale většina lidí ji nikdy neuslyší. Neumí jí naslouchat.“

Taša na chvíli zavřela oči. Luke dráždivě voněl směsí mýdla a vody, vlhkými vlasy a naškrobeným čistým prádlem. „Chceš mě učit?“ zeptala se mdle.

„Vlastně jsem doufal, že ty budeš učit mě.“

Odtáhla se a dívala se mu do očí. Najednou se současně zasmáli, aniž věděli proč. Prostě najednou pocítili radost.

„Rozmyslím si to,“ odpověděla a posadila se na židli, kterou jí ochotně nabídl.

„Víno?“

Taša mu podala svou prázdnou sklenici. Posadil se k ní, nalil jí a tiše si připili. Světle zlatý mok byl lahodný a mírně sladký. Taša na Lukův tázavý pohled přikývla a znovu se napila. Vždycky pila málo. Jenom občas několik doušků, a pokaždé pod dohledem své matky a jiných společnic. Teď se těšila z toho, že si může dělat, co chce.

Pomalu večeřeli, zatímco se venku setmělo a do rohů místnosti se vkradly stíny. Luke byl okouzlující. Pobaveně pozoroval, jak si neustále nechává doplňovat sklenici, a varoval ji, že ji ráno bude bolet hlava.

„Je mi to jedno,“ odpověděla Taša a obrátila do sebe další sklenku jemného nápoje. „Je to to nejlepší víno, jaké jsem kdy pila.“

Luke se zasmál. „A s každou další sklenkou je ještě lepší. Pij pomalu, drahá. Jsem kavalír, a tak tě nebudu moct svést, pokud budeš opilá.“

„Proč ne? Opilá nebo střízlivá, výsledek je stejný, ne?“ Zaklonila hlavu a nechala sladkou tekutinu sklouznout krkem dolů. „Kromě toho tak velký kavalír zase nejsi.“

Luke se na ni podíval přimhouřenýma očima a přes stůl se k ní prudce natáhl. Taša se zachichotala a uskočila. Místnost se s ní zatočila a ona se soustředila na udržení rovnováhy. Když se jí podařilo stát rovně, vzala si sklenici a bez cíle se procházela po místnosti. Věděla, že moc pila, ale měla krásný pocit lehkosti a nechtěla o něj přijít.

„Kdo je to?“ ukázala na portrét světlovlasé ženy, který visel na zdi. Pár kapek vína přitom přeteklo přes okraj sklenice. Zamračila se a rozhodla se dopít zbytek, než ho rozlije.

„Má matka.“ Luke se k Taše připojil a vzal jí víno z ruky. „Neobracej to tak do sebe, drahá, bude se ti točit hlava.“

Už se jí točila. Byl tak pevný a vyrovnaný… Opřela se o něj a zaostřila na obraz. Hezká žena, ta vévodkyně, ale ve tváři jí chyběla měkkost a úzké rty tiskla k sobě. A ty oči, tak ostré a studené! „Moc se jí nepodobáš,“ řekla Taša. „Kromě nosu.“

Luke se zasmál. „Matka má silnou vůli, která jí věkem ani trochu nepolevila. Taky jí to rychle myslí. Vždycky přísahala, že by nepřežila ztrátu rozumu. Zatím se drží.“

„Jaký je tvůj otec?“

„Starý mizera s neukojitelnou vášní pro ženy. Bůh ví, proč se oženil s někým, jako je má matka. Pro ni je jakýkoliv projev emocí – dokonce i smích – nedůstojný. Otec prohlašuje, že si ho nikdy nepustila do postele kromě těch málo chvil, kdy bylo načase zplodit potomky. Než se narodila má sestra a potom já, zemřely jim tři děti ještě jako nemluvňata. Časem se má matka utíkala víc a víc k církvi a nechala otce, aby se zcela podle své chuti honil za ženami.“

„Milovali se vůbec někdy?“ zeptala se roztržitě Taša. Luke si zamyšleně povzdechl. „To nevím. Pamatuji si jenom zdvořilé pochopení, které pro sebe měli.“

„To je smutné.“

Pokrčil rameny. „Sami se tak rozhodli. Ze svých vlastních důvodů žádný z nich neschvaluje sňatek z lásky – což je ironie, protože obě jejich děti tak udělaly.“

Taša se pohodlněji opřela o Lukovo pevné tělo. „Tvá sestra svého manžela miluje?“

„Ano, Kateřina si vzala tvrdohlavého Skota se silným temperamentem. Polovinu času tráví divokými hádkami a v druhé polovině se usmiřují v posteli.“

Poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Když si vzpomněla na uplynulou noc a hodiny, které s ním strávila v posteli, cítila, že jí hoří tváře. Slabě se nadechla, pak ještě jednou a poslepu hledala sklenku.

„Mám žízeň…,“ otočila se, a když vrazila do Luka, ztratila rovnováhu. Podepřel ji svou pevnou paží. Najednou Taša zalapala po dechu, protože ucítila, jak jí na rameno vyšplíchla tekutina. „Tys mě polil,“ vykřikla a nemotorně zápolila se svou blůzkou.

„Opravdu?“ zeptal se tiše. „Ukaž, podívám se.“ Sklonil hlavu a Taša na své kůži ucítila jeho teplý dech.

Zmateně si pomyslela, že se topí – podlaha byla nějak moc blízko –, a pak si uvědomila, že ji Luke pokládá na koberec. Než stačila přemýšlet dál, ucítila další šplouchnutí a tenký pramínek jí stékal po břiše. „Zase jsi to udělal!“

Luke s lítostivým mumláním odložil sklenici stranou a jemně zatáhl za šňůrku Tašiny blůzky. Vlhká látka jí sklouzla z ramen. V pase ucítila, že ji něco táhne, a sukně se posunula pod boky. Taša se na sebe rozpačitě dívala. „Bože,“ hlesla, úplně zmatená tím, jak z ní padají šaty. Zato Stokehurst se usmíval, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Sklonil se k její odhalené hrudi a olízl její ňadra, pak mělkou křivku pod nimi a jazykem sbíral sladké kapky vína. Taša se zachvěla vzrušením a uvědomila si, že by ho měla zastavit. Ale jeho ústa byla teplá, příjemně ji vzrušovala a vůbec to bylo krásné.

Hlava se jí točila, a tak ho objala kolem ramen. „Musím být opilá,“ zahuhňala. „Ještě nikdy jsem opilá nebyla, ale vždycky jsem si myslela, že to takhle vypadá. Tolik vína… Och, musím být opilá! Jsem?“

„Jenom trochu.“ Stáhl jí sukni. Taša ležela na podlaze, pomáhala mu nohama skopnout sukni a úlevou vydechla, když se jí to podařilo. S volnýma nohama se cítila tak lehce… a pak jí Luke postupně svlékl všechno, co měla na sobě.

„Využíváš toho,“ řekla pevně a s hihňáním se otočila na bok. Lehl si tváří k ní. Neodolala, dotkla se prsty jeho rtů a objížděla jejich smějící se okraje. „Svádíš mě?“

Přikývl a odhrnul jí z tváře vlasy.

„Nejsem si jistá, jestli to chci. Ach, mě se točí hlava.“ Taša zavřela oči a ucítila jeho teplé a naléhavé rty na svých. V žilách se jí začala vařit krev. Byl přímo nad ní, tak hezký a žádoucí, že neodolala a natáhla se po něm.

„Pomoz mi sundat košili,“ zamumlal.

Úžasný nápad… Chtěla cítit jeho svalnatý hrudník a košile jí v tom překážela. Ochotně se pokusila rozepnout drobné knoflíky, ale prsty ji neposlouchaly. Rukama popadla košili a škubla, až uslyšela, jak se trhá látka. Konečně měla cestu volnou. Spokojená sama se sebou zírala na jeho svalnaté nahé tělo a tvář ozářenou světlem svíček. Jeho oči měly barvu moře, čistě modrou bez nejmenšího odstínu šedé nebo zelené. „Jak můžeš mít tak modré oči?“ Opatrně se dotkla jeho tváře. „Nádherná modrá…, tak krásná.“

Sklopil oči. „Bůh mi pomoz, Tašo. Jestli odejdeš, vezmeš si s sebou mé srdce.“

Chtěla něco říct, ale políbil ji a jí se všechna slova vykouřila z hlavy. Mlhavě viděla, jak bere do ruky sklenici a naklání ji, aby ji polil vínem. Nevěděla, proč to dělá, ale řekl jí, aby se nehýbala, a tak ho poslechla. Jako ve snu viděla, jak se zlatá tekutina rozlévá po jejím těle a stéká na stehna. Byl to velmi zvláštní pocit a ona se zachvěla vzrušením, když ucítila jeho ústa, kterými jí víno slíbával. Hihňala se a chvěla, když jí jazykem vysával z pupíku každou kapičku a vzrušoval ji svými polibky a jemným kousáním.

Taša ztichla, úplně ochromená podivnou hrou, kterou s ní hrál, a bodavým vzrušením, jež cítila po celém těle. Rukou jí roztáhl stehna a ona se mu ochotně otevřela. Soustředila se na pohyb jeho úst a vzrušující tlak, který se posunoval dolů na kudrnaté chloupky nasáklé vínem. Jemně jí prsty pročísl hebké chmýří, aby jazyku pomohl najít cestu k jejímu vzrušenému ženství, které jí hladově políbil. Taša cítila, jak se její tělo v reakci na polibek vlní. Jazykem pronikl do nejcitlivějšího místa a otálel tak dlouho, až mu vyšla vstříc, nadzvedla se a horečnatě šeptala: „Ano, prosím, ano, přesně tam…,“ a za malou chvíli ucítila silné vlny vyvrcholení. Vykřikla a přitáhla si jeho tmavou hlavu těsněji ke svému tělu.

Když na ni nalehl, spokojeně se natáhla. Přitiskla se k jeho svalnatému tělu a svými prsty objala jeho pevné mužství. Zasténal rozkoší, jemně vklouzl do jejího vzrušeného těla a ona se kolem něj sevřela. Zavzlykala a pevně ho k sobě tiskla, jako by chtěla, aby ji svou vahou rozdrtil.

Vzepřel se a držel své tělo nad ní. „Nechci tě zalehnout,“ mumlal. „Jsi tak malá a křehká jako ptáčátko.“ Jemně ji prsty hladil po smyslném těle a líbal její bílá, sametově hebká ňadra. „Ale když cítím tvou vášeň…, když mě k sobě tiskneš…, přestávám se ovládat a mám strach, abych ti neublížil.“

„Neboj se,“ opakovala bez dechu a svými pohyby mu vycházela vstříc. „Nezlomím se.“

Ale nic nemohlo změnit jeho rozhodnutí, ani horečnatý stisk rukou na jeho zádech a hýždích a dokonce ani to, že ho kousala do ramen. Když oba dosáhli vyvrcholení, všechny rozumné myšlenky se jim z hlavy vykouřily a na tu chvíli splynuli v jedno tělo.

Později se přesunuli do velké dubové postele s masivními vyřezávanými sloupky a modrými závěsy a strávili v ní několik dalších hodin. Po takovém dovádění dostala Taša hlad, a když šla prohledat špižírnu, Luke se k ní velmi rád připojil.

Snědli ovoce, sýr a koláč a znovu se vrátili do postele. Taša se co nejvíc natáhla, a přece nedosáhla na druhou stranu postele. „Je moc velká,“ stěžovala si, překulila se na bílých prostěradlech a usmála se na Luka. „Ztratím se v ní.“

Zasmál se a sevřel ji v náručí. „Vždycky tě najdu.“

Objala ho kolem krku a posadila se mu na klín. „Líbí se mi být nemravná,“ řekla upřímně. „Nedivím se, že má tolik žen milence.“

„A ty si myslíš, že jsi nemravná?“ líbal ji na krk.

Znepokojeně se podívala do jeho tmavé tváře a začervenala se.

„Já jsem nepředpokládala, že zaujmu místo lady Harcourtové.“

„Mezi mnou a Iris už nic není. Proto jsem jel včera do Londýna.

Abych to mezi námi skončil.“ Taša svraštila obočí. „Proč?“

„Iris chtěla víc, než jsem jí mohl dát, a já jsem byl dost sobecký na to, abych s ní byl déle, než jsem chtěl. Teď je volná a může se provdat za jednoho z nápadníků, kteří se o ni už léta ucházejí. Nemyslím si, že jí to bude dlouho trvat.“

„A co ty?“ Taša se mu chtěla dostat z klína. „Budeš za ni chtít jinou milenku?“

Luke Tašu pevně sevřel kolem pasu, aby se zklidnila. „Nerad spím sám,“ připustil otevřeně. „Asi bych si mohl najít jinou Iris a smilnit dál.“

Tašu bodlo u srdce žárlivostí. Zamračila se a byla zticha, protože věděla, že proti tomu nemá právo protestovat.

Luke se zakřenil, jako by jí četl myšlenky. „Ale přitom,“ řekl tiše, „je tady problém. Co udělám s tebou.“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„Já vím. Ale budeš ochotná starat se i o někoho jiného? A dovolit, aby se oni na oplátku starali o tebe?“

Taša zavrtěla hlavou, ale srdce jí bušilo. „Nevím, co tím chceš

říct.“

„Je načase si promluvit.“ Upíral na ni své tmavě modré oči a zhluboka se nadechl. „Tašo…, chci, abys byla součástí mého a Emmina života. Chci, abys se mnou zůstala. Ale jestli se mnou zůstaneš, tak jedině jako moje žena.“

Taša se od Luka odtrhla a přikryla se prostěradlem. Sklonila hlavu, a když mluvil dál, nedokázala se na něj podívat.

„Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl být dobrým manželem někomu jinému než Mary. Nikdy jsem to ani nechtěl zkusit, dokud ses neobjevila ty.“ Luke ji klouby prstů hladil po strnulých zádech.

„Vím, že si svými city ke mně nejsi jistá. Kdyby byl čas, kdyby byla

jiná situace, trpělivě bych se ti dvořil a ucházel se o tebe. Místo toho tě žádám, abys do toho skočila naslepo a důvěřovala mi.“

Taša si na chvíli představila, jaké by to mohlo být. Sdílet s ním jeho domov, život, každé ráno se vedle něj probouzet…, ale představa zmizela a zanechala po sobě jenom hlubokou bolest. „Kdybych byla někým jiným, řekla bych ano,“ odpověděla zoufale.

„Kdybys byla někým jiným, nechtěl bych tě.“

„Vždyť se ani neznáme.“

„Řekl bych, že posledních čtyřiadvacet hodin bylo celkem dobrým začátkem.“

„Vysvětluji ti jednu a tutéž věc pořád dokola,“ řekla rezavým hlasem, „a ty mě vůbec neposloucháš. Udělala jsem něco, co mi ani Bůh nemůže odpustit. Někdy a nějak za to budu muset zaplatit. Odplata se blíží. A protože jsem příliš zbabělá na to, abych se tomu postavila čelem, budu utíkat tak dlouho, dokud si mě nenajde.“

„Takže Nikolaj Angelovský poslouží jako nástroj podivné spravedlnosti? To nechápu. Bůh má lepší prostředky, jak potrestat viníky, než je svěřit napůl bláznivému ruskému knížeti. A pokud si na něco nevzpomeneš nebo nepřijdeš s přesvědčivým důkazem, neuvěřím, že jsi někoho zabila. Myslel bych si to, i kdybych tě nemiloval. Proč chceš na sebe k čertu vzít vinu za nějaký zločin, který jsi možná ani nespáchala?“

„Ty mě miluješ?“ opakovala Taša, odhrnula si z tváře vlasy a udiveně na něho zírala.

Luke se zamračil a sotva vypadal jako milenec celý bez sebe láskou. „A co si myslíš, že se ti pokouším říct?“

Zasmála se jako omámená. „To je ale doba, než se vymáčkneš.“

Jeho hlas zněl rozmrzele. „Věř mi, nebyla jsi ta nejpříhodnější kandidátka. Celé roky o mě ženy usilovaly – a některé z nich byly zatraceně bohaté.“

„Mám v Rusku obrovské bohatství,“ informovala ho. „Půdu, majetek, paláce…“

„Takže Madam Zázrak nebyla daleko od pravdy.“

„To tedy nebyla.“

Luke zkřivil ústa. „Nevadilo by mi, ani kdybys byla dřevorubcova dcera. Vlastně bych byl raději.“

„To já taky,“ řekla po chvíli.

Nedívali se na sebe. Padlo mezi ně tísnivé ticho, okamžik, během něhož zvažovali svůj další krok. Někdy uprostřed jejich hašteření ji požádal o ruku a ona ho odmítla. Ale ještě nebyl konec.

Tase se chtělo plakat, ale neodvážila se. Ještě by ji chtěl utěšovat a nemělo smysl, aby na sobě lpěli, když se budou muset brzy rozloučit. Ještě těsněji se zabalila do prostěradla.

„Luku,“ řekla tiše. Poprvé ho oslovila jménem a on sebou mírně trhl. „Pokud jsi připraven znovu milovat a oženit se, najdeš si někoho mnohem vhodnějšího, než jsem já. Bude ti nejlíp s někým, kdo je podobný Mary.“

Myslela to jako dobře míněnou radu, ale on se na ni jen ostře podíval. „Proto odmítáš? Kdybych chtěl náhradu za Mary, mohl jsem si ji najít už před lety. Ale od svého druhého manželství nečekám, že bude kopií prvního. To bych vůbec nechtěl.“

Taša pokrčila rameny. „To říkáš teď, ale kdyby ses se mnou oženil, byl bys zklamaný. Možná ne hned, ale začas…“

„Zklamaný,“ nevěřícně opakoval Luke. „Proč k čertu… Ne, nic neříkej. A nech mě chvilku přemýšlet.“ Když se pokusila promluvit, zarazil ji pohybem ruky. Bylo důležité, aby mezi nimi v tomto ohledu nevzniklo žádné nedorozumění. Pokoušel se jí všechno srozumitelně vysvětlit, ale zdálo se to nemožné. Byla ještě moc mladá na to, aby pochopila, že život někdy člověku připraví překvapení, které všechno změní.

„Byl jsem ještě kluk, když jsem se oženil s Mary,“ opatrně volil slova. „Nevěděl jsem, jaký je život bez ní. Znali jsme se odmalička. Hráli jsme si jako děti, později jsme se přátelili, pak jsme spolu chodili a nakonec jsme se vzali. Nikdy jsme se nezamilovali, jen jsme… pohodlně vklouzli do manželství. Nebudu znevažovat její památku předstíráním, že ten svazek nebyl upřímný. Záleželo nám na tom druhém a zatraceně dobře jsme spolu žili…, dala mi dítě, které miluji. Ale když zemřela, změnil jsem se. Mám teď jiné potřeby. A ty…,“ uchopil Tašu pevně za ruku a upřeně se díval na její skloněnou hlavu.

„Tys mému životu dala takovou vášeň a kouzlo, jaké jsem nikdy nepoznal. Vím, že k sobě patříme. Kolik lidí na světě má to štěstí a najde spřízněnou duši? Celý život stráví hledáním a nikdy ji nena—

jdou. Ale nějak, nějakým božským zázrakem jsme tady spolu…,“ odmlčel se a drsným hlasem pokračoval: „Máme naději. Ty víš, co chci, ale já tě nemůžu přinutit zůstat. Je to na tobě.“

„Nemám jinou možnost,“ vykřikla Taša a v očích se jí leskly slzy. „Musím odejít právě proto, že mi na tobě a na Emmě záleží…“

„Nelži sama sobě. Raději si vymyslíš všechno možné, než bys riskovala, že ti někdo ublíží. Bojíš se někoho milovat.“

„A co když ten důvod nemá se mnou nic společného?“ odsekla.

„Co když jsi tím důvodem ty? Možná, že ty jsi tak arogantní, sobecký a prolhaný muž, že o tvou lásku nestojím.“

Luke vzteky zrudl. „To je ten důvod?“

Napůl prosebně, napůl vztekle se na něho Taša podívala. Nutil ji říkat věci, které je oba zraňovaly. Kéž by nebyl tak tvrdohlavý a smířil se s jejím rozhodnutím! „Neztěžuj to tak, prosím.“

„K čertu s tebou… Znemožním to.“ Přitáhl si ji pod sebe a její vyděšený výkřik udusil polibkem. Pak zvedl hlavu a podíval se na ni.

„Potřebuji tě,“ sotva dýchal. Nejistou rukou ji něžně pohladil po malém ňadru. „Tolik tě potřebuji, že tě nemůžu ztratit, Tašo.“

Než se zmohla na odpověď, líbal ji znovu, až se jí z hlavy vykouřily všechny myšlenky a začala se v ní vařit krev. Dychtivě se pod ním vlnila a třela své měkké kudrny o jeho vzrušené pohlaví, až se chvěl vášní.

Když do ní vstoupil, byla vlhká a připravená. Zalapala po dechu a všechny její svaly se kolem něho sevřely. Horečnatě dýchala a tiskla mu k hrudi tvář. Luke ji pevně svíral a zasténal, když ucítil, že dosáhla vyvrcholení. Ponořil se do ní ještě hlouběji, dokud nepřišel jeho vlastní nádherný vrchol.

Hned když začala Taša normálně dýchat, odkulila se a vstala z postele. Kolena se pod ní třásla. Zvedla z podlahy hedvábný župan. Byl to pánský župan a byl jí příliš velký. Celá se do něho zabalila a nevyzpytatelným pohledem se na Luka podívala.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se tiše.

Rozpačitě potřásla hlavou. „Ne, ale… potřebuji být chvíli sama.

Musím přemýšlet.“

„Tašo…!“

„Nechoď za mnou, prosím.“

nou.

Slyšela ho tiše zaklít. Nadzvedla si župan, aby ho nevláčela špí-

Byla půlnoc. Obloha byla sametově černá a celá posetá hvězda—

mi. Klidné jezírko se lesklo jako sklo a v jeho hladině se odrážela obloha, takže se zdálo, že je voda plná hvězd. Taša se přiblížila ke břehu. Rákosí se jen zavlnilo, jak odskákal pryč párek žab. Taša zadupala bosýma nohama, aby odstrašila další možná stvoření. Vyhrnula si župan, posadila se na vlhkou zem a namočila si palce nohou do chladné vody. Teprve potom začala přemýšlet.

Je to vášnivý muž, ten markýz Stokehurst…, a zmítaný svými vlastními emocemi víc, než se všeobecně tuší. Ve své touze byl tvrdý, ale neublížil jí. Taša si přitiskla kolena k hrudi a položila si na ně hlavu. Zoufale si přála mít někoho, kdo by jí poradil.

Prošla si celý jejich rozhovor, každičké slovo. Mluvil pravdu? Opravdu se tak bojí zklamání, že nebude nikdy schopná nikoho milovat? Vzpomínala na lidi, které kdysi milovala: matku a otce, strýce Kirila a Várku, svou chůvu. O všechny přišla. Ano, bojí se. Vždyť jí toho v srdci zůstalo málo, co by ještě mohla ztratit.

Vzpomínala na své dětství a na to, jak byla plná úzkosti a osamění, když jí umřel otec. Její matka ji samozřejmě měla ráda, ale přitom se vždycky nejvíc zajímala jen sama o sebe. A vždycky bude. Má v povaze něco dětského, co jí vždycky znemožní plně milovat někoho jiného. Jako malá holčička tomu Taša nerozuměla. Myslela si, že si lásku nezaslouží. Všechna její zloba byla obrácena dovnitř, proti ní samotné. A navíc tady bylo náboženství, které lidi učilo přijímat utrpení až k mučednictví…, to tedy na ni nemělo dobrý vliv. Být mučedníkem není moc příjemný pocit. A taky to nikomu moc neprospělo.

Zaslouží si vůbec naději na štěstí? Dluží si to? Nebyla si tím jistá. Ale co vlastně dluží Lukovi? Je to zkušený, inteligentní muž a určitě si plně uvědomuje svou nabídku a následky, které z ní vyplývají. Chce se s ní oženit, protože si myslí, že by jim spolu mohlo být dobře. A když on tomu tolik věří, ona by tomu určitě mohla věřit taky.

Řekl, že ji miluje, a ta myšlenka Tašu ohromila. Nemohla najít žádný důvod, proč tomu tak je, když mu za tolik vděčila a nemohla

mu to oplatit. Ale pokud k ní cítí jenom zlomek toho, co ona cítí k němu, možná by to mohlo stačit.

Sepjala ruce, pevně zavřela oči a modlila se. Milý Bože, toto si nezasloužím…, bojím se doufat…, ale nemůžu si pomoct. Chci tady zůstat.

„Chci zůstat,“ řekla nahlas a uvědomila si, že právě našla odpověď.

Luke spal na zádech s hlavou otočenou na bok. Z bezesné dřímoty ho vytáhlo pohlazení po nahém rameni a šeptání do ucha.

„Vstaňte, můj pane.“ Myslel si, že sní, a s bručením se otočil na druhou stranu. „Pojď se mnou,“ naléhala Taša a tahala za prostěradlo, kterým byl přikrytý.

Zíval a nazlobeně mumlal. „Kam?“

„Ven.“

„Copak to nemůžeme dělat uvnitř?“

Její smích ho zalechtal na krku, jak se ho pokoušela posadit.

„Mám na mysli něco, na co potřebuješ šaty.“

Víc spící než bdící si na sebe Luke natáhl jen to nejnutnější a ani se neobtěžoval s obouváním. Když se mu pokoušela zapnout knoflíky, tázavě se na ni zamračil. Nedívala se přímo na něj, ale byla v ní podivná dychtivost. Vzala ho za paži, strkala ho ze dveří a dlouhý župan přitom courala po zemi. Lukovu ospalost pomohl zahnat chladný vánek.

Vklouzla mu rukou do dlaně. „Pojď,“ naléhala a táhla ho dopředu.

Chtěl se jí zeptat, co to k čertu dělá, ale byla tak rozhodná, že

mlčel a šel za ní. Šli kolem jezírka k lesu po koberci ze spadaného listí a jehličí.

Luke sebou trhl, když stoupl na ostrý oblázek. „Už jsme tam?“ zeptal se.

„Skoro.“

Nezastavila se, dokud nebyli uprostřed stromů. Vzduch sladce voněl mechem, borovicemi a hlínou. Spletenými větvemi stromů mrkaly hvězdy a pronikaly černotou lesa. Luke byl překvapen –

vlastně spíš užasl –, když se k němu Taša obrátila a objala ho kolem pasu. Stála velmi tiše a opírala se o něho.

„Tašo, co…“

„Pst.“ Přitiskla mu ústa na hrud. „Poslouchej.“

Oba ztichli. Po chvíli začal Luke vnímat zvuky kolem nich: houkání sovy, tiché pípání a mávání křídel ptáků. Cvrkání cvrčků a praskání a sténání kmenů stromů. A nad tím vším vanul vítr a ševelil skrze listí stromů. Ty stály s větvemi propletenými jako lidé v kostele, když se při zpěvu náboženských písní drží za ruce. Lesní hudba stoupala k obloze a tam se ztrácela. Luke objal Tašu oběma pažemi a položil si bradu na její hlavu. Cítil její úsměv a najednou byl opilý láskou. Taša se od něho pokoušela trochu odtáhnout, ale on se bránil, protože jí potřeboval být nablízku.

„Chci ti něco dát,“ řekla a zakláněla se, až uvolnil své sevření. Sahala mu po ruce a on si uvědomil, že něco svírá v dlani. „Podívej.“ Skoro nedýchala. Otevřela dlaň a na ní se lesklo něco zlatého. Byl to široký pánský prsten s nějakým vyrytým nezřetelným ornamentem.

„Patřil mému otci a kromě vzpomínek je to všechno, co mi po něm zbylo.“ Luke stál bez hnutí a Taša se mu ho pokoušela navléct na malíček. Seděl mu jako ulitý. „Tak,“ řekla spokojeně. „Vždycky ho nosil na ukazováčku, ale nebyl ani zdaleka tak velký jako ty.“

Luke otočil ruku a obdivoval jemný, ale neobvyklý vzor. Pak se podíval na Tašinu zvednutou tvář a pokoušel se skrýt své obavy.

„Loučíš se se mnou?“ zeptal se chraplavě.

„Ne…“ Trochu se jí třásl hlas a oči se třpytily jako měsíční kámen. „Říkám ti, že jsem tvoje… až do konce svého života.“

Na malou chvíli stál Luke jako přibitý. Najednou ji prudce políbil a přitiskl ji k sobě tak silně, až si myslela, že jí rozdrtí kosti. Ale nestěžovala si, jenom se šťastně smála, dokud jí nedošel dech.

„Budeš mou ženou,“ řekl s divokou radostí, když od ní odtrhl svá ústa.

„Nebude to lehké,“ varovala ho se smíchem. „Možná se se mnou budeš chtít rozvést.“

„Vždycky čekáš jen to nejhorší,“ obvinil ji Luke a pevně ji dr-

žel.

„To bych ani nebyla Ruska, kdybych nečekala.“ Rukama ho hladila po zádech, jako by je nemohla udržet v klidu.

Luke se smál. „Patří mi to. Zena, která je ještě větší pesimista než já sám.“

„Ne, ty si zasloužíš lepší, než jsem já…, o moc lepší.“

Umlčel ji divokým polibkem. „To už nikdy neříkej,“ varoval ji, když se od sebe jejich ústa odtrhla. „Moc tě miluji a takové nesmysly nebudu poslouchat.“

„Ano, pane,“ řekla pokorně.

„To už je lepší.“ Prohlížel si prsten, který mu dala. „Je tam něco napsáno. Co je to?“

Taša pokrčila rameny. „Je to jenom rčení, které se otci líbilo…“

„Pověz mi je.“

Zaváhala. „Říká: ‚Láska je jako zlatá žíla, která se ohne, ale nikdy nezlomí.“

Luke stál velmi tiše. Pak ji znovu, tentokrát něžně políbil. „Bude nám spolu dobře,“ zašeptal. „Slibuji ti to.“

Neměli chuť se hned vrátit do Southgate Hall, a tak se rozhodli, že si ukradnou ještě jeden den. Taša byla za odklad vděčná. Pořád měla pocit něčeho nového a nezvyklého, co mezi nimi stálo.

Nikdy předtím nemluvila s mužem tak volně a bez zábran. Vždycky musela dávat pozor na to, co říká. Luke znal její minulost a tajemství. Místo aby ji odsoudil, ji naopak bránil před jejími vlastními pochybami a sebeobviňováním. Chtěl její tělo i duši a na oplátku jí dával sebe. Pro Tašu bylo těžké přivyknout takové intimitě. Těžké, ale nikoliv nepříjemné, pomyslela si ospale, když se probudila v jeho náručí do odpoledního slunce. Otevřela oči a viděla, že ji pozoruje. Jak dlouho asi hlídal její sny?

„Nemůžu uvěřit, že jsem s tebou v posteli,“ mumlala. „Sním?

Opravdu jsem tak daleko od domova?“

„Ne, nesníš. Ale teď jsi doma.“ Luke jí shrnul prostěradlo do pasu a položil jí ruku na prsa. Zlatý prsten, zahřátý jeho kůží, ji jemně tlačil na mělkou křivku prsu.

„Strýci Kirilovi se nebudeš líbit. Nemá Angličany rád.“

„Tvůj strýc se se mnou nežení. Kromě toho se mu určitě budu líbit, až uvidí, jak dobře se o tebe starám.“ Pomalu jí prstem objížděl ňadro tam, kde se perleťově bílá pleť měnila v něžnou růžovou.

„Nemám žádný palác, má paní, ale nebudeš hladovět a budeš v bezpečí. A zaměstnám tě tak, že si ani nevšimneš svého skromného obydlí.“

„Southgate Hall rozhodně nikdo nepovažuje za skromné obydlí,“ odvětila suše. „Ale pokud budeš se mnou, klidně budu bydlet v tomto domku.“

„Chtěla bys ještě něco?“

„Víš…,“ podívala se na něho provokativně přivřenýma očima.

„Chtěla bych nějaké hezké šaty,“ připustila a on se jen zasmál.

„Kolik chceš. Pokoje plné šatů. Spoustu klenotů.“ Odhrnul prostěradlo a obdivoval její štíhlé bílé nohy. „Boty z pštrosí kůže, hedvábné punčochy, šňůry perel až k pasu a vějíř z pavích per.“

„A to je všechno?“ smála se té nevkusné nabídce.

„Ještě bílé orchideje do vlasů,“ odpověděl po chvilce přemýšlení.

„To bych byla všem pro smích.“

„Ale mně se líbíš nejvíc takto – když na sobě nemáš vůbec nic.“

„I mně se to tak líbí.“ Taša se na něj překulila a svou troufalostí

oba překvapila. „S tebou v posteli je mi moc hezky,“ opřela si lokty o jeho hrud. Odmlčela se a pak sebevědomě dodala: „Nečekala jsem, že se mi to bude tolik líbit.“

Lukova ruka ji hladila po hladké křivce zad. „Co jsi čekala?“ zeptal se pobaveně.

„Myslela jsem si, že je to mnohem příjemnější pro muže než pro ženu. A určitě jsem neočekávala, že se mě budeš takovým způsobem dotýkat, a…,“ sklopila oči na jeho hrud a začervenala se. „Nemyslela jsem si, že se budeme tolik… pohybovat.“

„Pohybovat,“ opakoval tiše Luke. „Myslíš, když jsem v tobě?“ Taša mírně přikývla a Luke měl co dělat, aby potlačil smích. „Copak ti nikdo nic nevysvětlil?“

„Ale ano, po mém zasnoubení mi matka řekla, že se muž a žena

‚spojí‘, ale nikdy se nezmínila o tom, co následuje pak…, víš, všechny ty pohyby a…“

„Vyvrcholení?“ dopověděl, když zahanbeně mlčela. Taša přikývla a zrudla jako pivoňka.

„Mohli bychom to zkusit bez těch pohybů,“ uvažoval.

„Ne!“

Zvedl jí bradu a podíval se jí do očí. „Takže jsi spokojená s tím, jak jsme to zatím dělali?“

„O ano,“ odpověděla upřímně celá červená, zatímco se Luke polichoceně smál.

Pak se překulil, uvěznil ji svýma rukama a celou vahou se na ni položil. „Já taky.“ Pomalu ji políbil. „Víc, než jsem kdy byl.“

Objala ho kolem krku a cítila, jak se jí zrychluje pulz. „Nikdy nechci být v posteli s někým jiným,“ řekla, když zvedl hlavu. „Když jsem byla zasnoubená s Michailem, nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že se mě bude dotýkat.“

Luke se na ni pozorně a něžně díval. „Bála ses?“

Se známým strachem se na něho podívala. „Pořád jsem měla žaludek stažený strachy. Většinou byl ke mně Michail lhostejný stejně jako k ostatním ženám. Ale někdy…, zíral na mě svýma divnýma žlutýma očima a dával mi otázky, na které jsem nedokázala odpovědět. Říkal, že mu připomínám skleníkovou kytičku a že o mužském světě nic nevím. Říkal, že se mnou bude rád experimentovat. Dokázala jsem si docela dobře představit, co má na mysli, a to mě vystrašilo.“ Odmlčela se, když viděla na Lukově tváři vztek. „Neměla bych o tom přestat mluvit?“

„Ne,“ uklidnil ji polibkem na čelo. „Chci znát tvé vzpomínky, i ty špatné.“

Taša ho pohladila po tváři. „Někdy mě překvapuješ. Dokážeš být tak laskavý a plný pochopení…, ale pak si vzpomenu, jaký jsi byl k Nan Pitfieldové.“

„Té těhotné služce?“ Luke se smutně usmál. „Někdy dokážu být pěkný osel, jak dobře víš. Ale zdá se, že se mi to nebojíš říct. Většina lidí se mi neodváží postavit. Když jsi přišla do knihovny a nadávala mi kvůli Nan, chtěl jsem tě zaškrtit.“

Taša se usmála, když si vzpomněla na jeho vztek. „Myslela jsem si, že to uděláš.“

Políbil ji na dlaň. „Ale když jsem viděl, jak se rozčiluješ, a cítil, jak ti tluče srdce, chtěl jsem tě tak moc, že jsem to skoro nevydržel.“

„Ty žes mě chtěl?“ Překvapeně se zasmála. „To mě nenapadlo.“

„A později jsem přemýšlel o tom, co jsi říkala. I když se mi to nelíbilo, musel jsem uznat, že máš pravdu.“ Luke ironicky zkřivil ústa. „Není lehké hlídat si své vlastní chyby. Občas potřebuji někoho, kdo mě na ně upozorní, když se chovám jako blázen.“

„To můžu dělat,“ řekla ochotně Taša.

„Dobrá.“ Posunul se a přitáhl si ji blíž. „Budou i jiné hádky. Budu arogantní a paličatý a budeš mi za to muset vyčinit. Možná na sebe budeme pořádně řvát. Ale nikdy nepochybuj o tom, že tě miluji.“

Brzy na to jejich idyla skončila a museli se vrátit do Southgate Hall. „Nemohli bychom tady zůstat ještě jeden den?“ zeptala se toužebně Taša, když se loudali chladnou zelenou loukou.

Luke potřásl hlavou. „Rád bych. Ale už jsme dlouho pryč. Mám povinnosti – včetně toho, že musím zařídit svatbu. Co se mě týká, před Bohem jsme svoji, ale ještě musíme být svoji i před lidmi.“

Taša se zamračila. „Budu se vdávat a moje rodina o tom neví. Teď už ví, že žiju, ale nemá ponětí o tom, kde jsem. Kéž bych ji mohla ujistit, že jsem šťastná a v bezpečí.“

„To nemůžeš. To by tě mohl Nikolaj Angelovský snadno najít.“

„Nežádala jsem tvé svolení,“ odpověděla Taša, rozladěná jeho odmítnutím. „Řekla jsem to bezděčně.“

„V každém případě na to zapomeň,“ řekl ostře. „Nemám v úmyslu strávit zbytek života čekáním na to, až se nám Angelovský objeví u dveří – a dokud nepřijdu na něco lepšího, nesmíš na sebe upozorňovat a stýkat se s rodinou.“

Taša mu vytrhla svou ruku. „Nemusíš se mnou mluvit, jako bych byla tvá služka. Nebo tak v Anglii mluví manželé se svými manželkami?“

„Mně jenom záleží na tvém bezpečí,“ řekl Luke mírně a jeho arogance se okamžitě rozplynula. Teď se díval nevinně jako jehňátko

– ale Tašu neoklamal. Nyní možná skrýval své pánovité sklony, ale

až se vezmou, bude mu legálně patřit. Stejně jako mu patří třeba jeho kůň. Nebude lehké ho zvládnout. Ale ona se na to těší.

Hned když se vrátili do Southgate Hall, našli Emmu a řekli jí, že se budou brát. Když uviděla, že Luke drží Tašu kolem pasu, okamžitě všechno pochopila.

Taša doufala, že Emmu ta novina potěší – ve skutečnosti si byla celkem jistá, že Emma bude šťastná –, ale na takový výbuch nadšení nebyla připravená. Dívka skákala po velké hale, výskala nadšením a objímala každého, kdo jí přišel do cesty. Samson z toho byl celý pryč, běhal za ní a štěkal. „Věděla jsem, že se vrátíte,“ křičela Emma a skoro Tašu shodila na podlahu. „Věděla jsem, že tatínkovi řeknete ano! Mluvila jsem s ním to ráno, než jste oba odjeli, a on mi říkal, že se za něj provdáte, i když to ještě nevíte.“

„To že říkal?“ Taša se na Luka zamračila.

Luke předstíral, že nic neví, a soustředil se na Samsona. Pes se nadšeně válel po podlaze a nechával chlupy na vzácném koberci.

„Proč vždycky, když se odněkud vrátím, najdu to zatracené zvíře v domě?“

„Samson není zvíře, je to člen rodiny,“ bránila ho Emma a škodolibě dodala. „Stejně jako slečna Billingsová! Budeme teď muset hledat novou vychovatelku? Žádná jiná se mi nebude ani z poloviny tak líbit.“

„Ano, budeme muset najít jinou. Slečna Billingsová nemůže být lady Stokehurstovou a vychovatelkou současně.“ Pohlédl na Tašu, jako by zjišťoval, kolik toho zvládne. „Za týden by padla vyčerpáním.“

I když v tom nebyl žádný erotický podtext, Taša se začervenala, když si vzpomněla, jak ji unavily dvě noci jejich milování. Luke se zazubil, jako by věděl, na co myslí. „A protože už nejste můj zaměstnanec, slečno Billingsová, měla byste požádat paní Knaggsovou, aby vám dala jeden z pokojů pro hosty.“

„Můj starý pokoj je docela dobrý,“ zamumlala Taša.

„Ne pro mou nevěstu.“

„Ale já nechci…“

„Emmo,“ nedbal na její námitky Luke, „vyber pro slečnu Billingsovou pokoj a řekni Seymourovi, kam má dát přinést její věci. A taky řekni hospodyni, že má prostřít ještě jedno místo. Ode dneška bude slečna Billingsová jíst s námi.“

„Ano, tati!“ Emma odskákala se Samsonem v patách.

Když zůstali sami, Taša se na něho zamračila. „Doufám, že nemáš v úmyslu mě dnes v noci navštívit,“ ostře zašeptala, protože věděla, že přesně to chce udělat.

Uličnicky se na ni usmál svýma modrýma očima. „Říkal jsem ti, že nerad spím sám.“

„Nikdy jsem o něčem tak neslušném neslyšela!“ Bránila se, když ji objal kolem pasu a přitahoval si ji k sobě. „Můj pane! Nějaký sluha by nás mohl.

„I když zůstaneme ve svých postelích, budou si myslet, že jsme spolu. Takže se spolu klidně můžeme těšit. Pokud budeme diskrétní, nikdo si o nás nepomyslí nic špatného.“

„já ano.“ Taša ztuhla nelíčeným pobouřením. „Nebudu s tebou smilnit, dokud budeme pod jednou střechou s tvou nevinnou dcerou! Musela bych být ten největší pokrytec, kdybych jí někdy později dávala morální ponaučení.“

„Kůň už je venku, Tašo. Je pozdě zavírat dveře od stáje.“

„Dveře od ložnice každopádně zavřené budou,“ odpověděla pevně. „Dokud se nevezmeme.“

Lukův výraz ztvrdl, když si uvědomil, že Taša neustoupí. Vyzývavě se na sebe dívali, když se najednou Luke otočil, pyšně se napřímil a odcházel pryč.

„Kam jdeš?“ zeptala se Taša a skoro se bála, že si všechno rozmyslel.

„Zařídit svatbu,“ zavrčel. „A zatraceně rychle.“

V příštích dnech Taša Luka moc neviděla. Skoro každou minutu trávil v kapli, kde se měl konat malý obřad, a večer se vracíval do Southgate Hall a informoval ji o tom, jak postupují přípravy. Nikdy si nebyla jistá, v jaké náladě se objeví, protože jednou se k ní choval něžně, jindy agresivně. Někdy ji držel v náručí, jako by byla z křehkého porcelánu, a mámil ji tichými zamilovanými slovy. Ale někdy měla pocit, že by ji nejraději přirazil na nejbližší zed a choval se jako

námořník, který se po měsících na moři octne na souši a narazí na první ochotnou šlapku.

„Dnes v noci za tebou přijdu,“ prohlásil po jedné takové obzvlášť divoké epizodě, když ji zatáhl do tmavého rohu a vášnivě ji tam asi pět minut líbal.

„Zamknu dveře.“

„Vyrazím je.“ A přes vrstvy spodniček jí tlačil koleno mezi stehna. Přitiskl své rty na její a vrážel jazyk hluboko dovnitř, až se chvěla touhou. Na tváři cítila jeho horký dech. „Tašo,“ sténal, zatímco jí ústy zabloudil k citlivému místečku pod uchem. „Chci tě. Chci tě tolik, až to bolí.“ Popadl ji za ruku a stáhl ji na své vzrušené pohlaví. Taša úplně zapomněla na čas, vracela mu polibky a cítila, jak pod její dlaní ještě více tvrdne a mohutní.

„Musíme přestat,“ zalapala po dechu. „To se nedělá. Není to správné.“

„Dnes v noci,“ naléhal a divoce tahal za knoflíky jejích šatů, zapnutých vysoko ke krku.

Taša se od něho odtrhla a mírně se zapotácela, protože měla kolena jako z tvarohu. „Ty za mnou do pokoje nepřijdeš, nebo ti to nikdy neodpustím.“

Luke vzteky vybuchl. „Kruci, je přece jedno, jestli spolu budeme už dnes nebo za dva dny!“

„Za dva dny budeme mít po svatbě.“

„Vždyť už jsi se mnou v posteli byla a nevadilo ti to.“

„To bylo něco jiného. Myslela jsem si, že tě už neuvidím. Teď tady budu mít určité postavení a ztratila bych veškerý respekt u služebnictva i u tvé dcery, kdybych se chovala jako courá.“ Tichým, ale pevným hlasem dala najevo, že nic nemůže změnit její rozhodnutí.

Luke se o to přesto pokusil. Po krátkém tichu na ni znovu promluvil, tentokrát už ne zlostně, ale svádivě. „Srdíčko, každý tě tady obdivuje a respektuje. A já obzvlášť. Potřebuji tě. A nemůžu se dočkat, až budeš moje. Chci tě udělat šťastnou, potěšit tě…“

Taša s podezřením sledovala, jak se k ní přibližuje. Najednou po ní prudce chňapl, ale jí se podařilo uskočit.

„Krucinál!“ Jeho kletba se nesla celou chodbou, po které se Taša vzdalovala z jeho dosahu.

„Neopovažuj se jít za mnou,“ řekla prudce a zařekla se, že nejenže zamkne dveře na klíč, ale ještě kliku zapře i židlí.

Druhý den ráno se s ní Luke setkal v jídelně. Taša odvrátila svůj zrak od okna, nejisté se na něj usmála a zůstala sedět u kulatého dubového stolu. Luke poslal služku, která odklízela nádobí, ven.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji a díval se na Tašinu zvednutou tvář. Tentokrát to byl vyrovnaný aristokrat, který ovládal svou vášeň.

„Mohu?“ Než stačila odpovědět, přitáhl si židli a sedl si k ní. „Za chvíli musím odjet do Londýna, ale nejdřív se tě musím zeptat na dvě věci.“

Odpověděla mu stejně úředním tónem. „Ano, pane.“

„Rád bych požádal Ashbournovy, aby nám šli za svědky, souhlasíš?“

Taša přikývla. „To bych moc ráda.“

„Dobrá. Ta další věc, kterou musím vědět, je…“ Luke zaváhal, natáhl ruku a pohrával si se záhyby na její sukni. Podíval se jí do očí.

„No?“ pobízela ho tiše.

„Týká se to snubního prstenu. Říkal jsem si…, jestli by se ti líbilo něco takového.“ A otevřel dlaň.

Taša vykulila oči, když uviděla těžký zlatý kroužek. Opatrně ho vzala do ruky a prohlížela si vzor z růží a listů vyrytý do lesklého povrchu. Ještě byl teplý od jeho dlaně.

„Je to rodinný klenot,“ řekl. „Už celé generace ho nikdo nenosil.“ Pozoroval, jak ho otáčí mezi prsty a jejich konečky hladí vyryté růže. „Pro Angličany je růže symbolem tajemství. Kdysi dávno hostitelé věšeli růži nad stůl, aby každého hosta ujistili, že nebude vyzrazeno nic z toho, co se u stolu řekne.“

Najednou se Taše v mysli vynořil obrázek muže a ženy v posteli. Žena měla své dlouhé štíhlé prsty natažené a na jeden jí právě vklouzl prsten. Muž byl tmavovlasý, vousatý… a modrooký. Představa zmizela a Taša okamžitě věděla, kdo ti milenci byli. Ironicky se na Luka usmála. „Tvůj předek William ho dal své milence, že?“

Úsměv mu změkčil poněkud přísný výraz. „Povídá se, že ji miloval od chvíle, kdy ji spatřil, až do své smrti.“ Pohladil Tašu pohledem. „Pochopím, jestli budeš chtít něco jiného, třeba nějaký prsten se vzácnými kameny. Tento prsten je přece jenom staromódní…“

„Ne, chci tento,“ přerušila ho Taša a sevřela prsten v dlani. „Je dokonalý.“

„Doufal jsem, že to řekneš.“ Luke se naklonil a položil paži na opěradlo její židle. „Odpusť mi ten včerejší večer. Není to pro mě snadné, když jsi tak blízko a nemůžu si tě vzít do postele.“

Taša sklopila oči. „Ani pro mě to není jednoduché.“ Posunula se k němu blíž a vstřícně pootevřela rty. V noci vůbec nespala a v temnotě své ložnice vzpomínala na jeho dlouhé, horké polibky.

Luke se usmál a odtáhl hlavu těsně předtím, než se ho mohla dotknout svými rty. „Ne, ty malá pokušitelko. Jenom bys začala něco, co bych nemohl dokončit.“ Postavil se, vzal jí z ruky prsten a výhružně jím zamával. „Ale až ti navléknu tento prsten, budu tě mít, kdykoliv si zamanu – a bude mi jedno, kde to bude.“

Pokoj, který Emma pro Tašu vybrala, patřil k nejkrásnějším v Southgate Hall, s velkou postelí, hedvábnými brokátovými závěsy v broskvové barvě a se zlatými třásněmi. Emma se uvelebila na koberci s tácem pečiva, který sebrala v kuchyni, a krmila střídavě Samsona a sebe. Pes si hověl vedle ní a po každém soustu se olizoval.

Taša seděla na židli s košíkem plným věcí, které potřebovaly opravit, a zašívala roztrhanou manžetu pánské košile. Musela se smát, když se podívala na Emminu pocukrovanou pusu a Samsonovu tlamu zbarvenou stejnou dobrotou. „Myslíš, že bys mu měla dávat tolik sladkostí?“ zeptala se. „Jsem si jistá, že to pro něho není zdravé

– ostatně pro tebe taky ne.“

„Nemůžu za to, že mám pořád hlad. Čím jsem větší, tím víc musím jíst.“ Emma si zkřížila své dlouhé, hubené nohy a povzdechla si.

„Nikdy nepřestanu růst. Jenom doufám, že ten cizinec, kterého si mám vzít, bude vysoký. To by bylo hrozné, dívat se na manžela pořád shora.“

„Ať bude jakkoli velký, pro tebe bude určitě akorát.“

Emma obracela stránky nějakého ženského časopisu a soustředěně si prohlížela nejmódnější modely podzimních šatů. „Bronzová bude letošní barvou,“ řekla a ukazovala Taše časopis. „Slečno Billingsová, musíte mít přesně takové vycházkové šaty s olemovanými

okraji a mašlemi na zápěstí. A malé bronzové kotníčkové boty, které by se k nim hodily.“

„Nevím, jestli by mi ta barva slušela.“

„Určitě ano,“ řekla vážně Emma. „Kromě toho po tom, co jste nosila jenom černou a šedou, vám bude slušet každá barva.“

Taša se smála. „Já mám moc ráda růžovou,“ řekla zasněně. „Tak světlý odstín, že je skoro až bílá. Není nic krásnějšího než růžové perly.“

Následovalo rychlé listování stranami. „Před chvílí jsem něco zahlédla…, večerní toaletu, pro kterou by se ta barva perfektně hodila…“ Najednou se Emma zastavila a dívala se na ni široce rozevřenýma očima.

„Co je?“ zeptala se Taša.

„Najednou mě napadlo…, jak vám teď budu říkat? Už nebudete slečna Billingsová. A říkat vám ‚macecho‘ by bylo hrozné. Ale na mou matku jste moc mladá a taky si myslím, že by nebylo správné vám tak říkat…, že ne?“

Taša odložila spravování stranou, protože dívku dobře chápala.

„Ne,“ řekla jemně. „Mary je pořád tvou matkou a vždycky bude, i když je teď v nebi. Tvůj otec na ni nikdy nezapomene a ty taky ne. Budu novou ženou tvého otce, ale nebudu ji nahrazovat. Ona má své vlastní místo a já budu mít taky své.“

Emma přikývla. Přisedla si k její židli a skrčila si nohy pod bradu. Svýma zářícíma modrýma očima, kterými tolik připomínala svého otce, se podívala na Tašu. „Někdy, když jsem sama, mívám pocit, že se na mě dívá. Myslíte si, že je možné, aby se na nás lidé z nebe dívali?“

„Ano, myslím si to,“ odpověděla Taša vážně. „Jestliže je nebe místem úplného klidu, pak určitě ano. Myslím si, že tvá matka by musela být velmi nešťastná, kdyby sama neviděla, že jsi v pořádku.“

„Myslím si, že ví, že jste s tatínkem a se mnou. A myslím si, že je ráda, slečno Billingsová. Možná že vám dokonce pomohla nás najít. Nechtěla by, aby byl tatínek pořád osamělý.“ Emma zaváhala, když Taša odvrátila tvář. „Slečno Billingsová? Nazlobila jsem vás?“

Taša se na ni roztřeseně usmála. „Ne, dojala jsi mě až k slzám,“ a utírala si tvář do rukávu. Naklonila se a políbila Emminu rudou hlavu. „Musím ti něco říct, Emmo. Nejmenuji se slečna Billingsová.“

Emma se na ni zamyšleně dívala. „Já vím. Jmenujete se Taša.“

„Jak to víš?“ Tašu to udivilo.

„Nedávno po večeři, když jsem odcházela z jídelny, jsem slyšela, že vás tak tatínek oslovil. A nepřekvapilo mě to, protože jsem si vždycky myslela, že jste víc než vychovatelka. Můžete mi teď říct pravdu – kdo ve skutečnosti jste?“

Taša se na dívku smutně usmála. Emminy oči přímo zářily zvědavostí. „Moje pravé jméno je Nataša Kaptěrevová,“ přiznala se.

„Narodila jsem se v Rusku. Dostala jsem se do potíží, musela jsem utéct a přijela jsem do Anglie.“

„Udělala jste něco špatného?“ zeptala se nedůvěřivě Emma.

„To nevím,“ zněla Tašina tichá odpověď. „Vím, že to zní divně, ale moc si toho nepamatuji. Raději bych ti ale neříkala žádné podrobnosti. Můžu ti jenom říct, že to bylo nejhorší období mého života… Ale tvůj otec mě přesvědčil, že bych se měla pokusit na to zapomenout a dívat se jenom dopředu.“

Emma ji pohladila po ruce. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Už jsi mi pomohla.“ Taša jí srdečně stiskla ruku. „Ty a tvůj otec jste mě přijali do rodiny. To je to nejkrásnější, co pro mě kdo mohl udělat.“

Emma se na ni usmála. „Pořád ještě nevím, jak bych vám měla

říkat.“

„A co takhle belleměre?“ navrhla Taša. „Tak říkají macechám Francouzi.“

„Belle znamená krásná, že?“ zeptala se potěšeně Emma. „Ano, to je příhodné pojmenování.“

„Kdyby jenom bylo dost času nechat ti ušít pořádné svatební šaty,“ lamentovala Alice a pomáhala Taše s posledními úpravami.

„Měla bys mít své vlastní nové svatební šaty a ne moje staré.“ Přesily slonovinově bílé letní šaty z Alicina šatníku, ale neseděly tak dobře, jak by měly. „Aspoň se budeš vdávat v bílém.“

„V mém případě je bílá na pováženou,“ odpověděla jí Taša.

„Spíš bych měla mít šaty červené. Šarlatově rudé.“

„Tuhle poznámku jsem se rozhodla ignorovat.“ Alice chvatně připevnila na Tašin silný uzel ze spletených vlasů, který měla na šíji, bílé růže. „Nemusíš se cítit provinile, drahá, pokud ses, ehm, s Lukem zapomněla. To by udělala většina žen, pokud by s ním zůstala o samotě déle než pět minut. Je neodolatelný…, pokud nejsi zrovna provdaná za Charlese, samozřejmě.“ Alice předstírala, že si nevšimla, jak Taša zrudla, a pokračovala: „Je to zvláštní, ale když jsem se s Lukem seznámila, neměla jsem ho ráda.“

„Opravdu?“ Tašu to překvapilo.

„Myslím, že jsem žárlila na to, jak ho Charles zbožňoval. Každý z jejich přátel jen opakoval, co chytrého Stokehurst řekl, a mluvil o jeho posledních kouscích. Všichni se ho ptali na jeho názor, než něco udělali, dokonce i na to, kterým dívkám se mají dvořit! Když jsem ho poprvé uviděla, napadlo mě: Jaký rozmazlený a sobecký mladík. Co na něm proboha všichni vidí?‘“

Taša se zasmála. „Co tě přimělo změnit názor?“

„Uvědomila jsem si, jak dobrým manželem byl pro Mary. Je to zvláštní, ale je to tak. Luke k ní byl pozorný, něžný – všechny ty věci, které se muži obvykle bojí projevit, aby si snad nikdo nemyslel, že jsou slabí. A nikdy se ani nepodíval na jinou ženu, i když se mu vrhaly k nohám. Začala jsem za jeho arogancí vidět sílu charakteru. A pak ta nehoda…“ Alice smutně zavrtěla hlavou. „Ztratit Mary a být zmrzačen…, měl všechny důvody zatrpknout a litovat se. Když si vzpomenu, jak se ho Charles bál poprvé navštívit! ‚Stokehurst už nebude tím, kým byl,‘ řekl mi těsně předtím, než ho šel po úrazu navštívit. ‚Nevím, jestli dokážu snést pomyšlení na to, co z něho zůstalo.‘ Ale z Luka se stal větší chlap, než kdy byl. Řekl Charlesovi, že nemá v úmyslu ztrácet čas sebelítostí a že nepotřebuje ničí soucit. Rozhodl se uctít památku Mary tím, že Emmě vytvoří šťastný život a že ji naučí, že na vnějšku nezáleží, protože důležitější je to, co má člověk v srdci. Charles tehdy přišel domů se slzami v očích a řekl, že Luka Stokehursta obdivuje víc než kteréhokoliv jiného muže.“

„Proč mi to všechno povídáš?“ zeptala se Taša drsným hlasem.

„Myslím, že se ti pokouším říct, že schvaluji, co děláš, Tašo.

Nevěřím, že budeš někdy litovat, že sis Luka vzala.“

Taša se znepokojeně otočila, aby viděla v zrcadle své vlasy. Schválně se nedívala na oči, které se leskly slzami. „Až donedávna jsem si dovolila přemýšlet jenom o Angelovských a o tom, co strašného jsem možná udělala. Nevím, co cítím k lordu Stokehurstovi. Ještě to nedokážu vyjádřit slovy. Ale vím, že jsem k němu začala cítit to, co k nikomu jinému.“

„To je, myslím, slibný začátek.“ Alice poodstoupila a prohlédla si Tašu. „Nádherné,“ prohlásila.

Taša si sáhla dozadu na květiny ve vlasech. „Kolik jich tam je?“

„Čtyři.“

„Mohla bys tam, prosím tě, jednu přidat?“

„Myslím, že už se tam nevejde.“

„Pak musíš jednu ubrat. Musí tam být tři nebo pět.“

„Ale proč…? Ano, jak jsem jen mohla zapomenout?“ Alice se usmála, když si vzpomněla na ruskou tradici. „Lichý počet květin pro život, sudý pro smrt.“ Pohlédla na velkou kytici v Tašiných rukou.

„Musím taky spočítat všechny květiny v tvé kytici?“

Taša se usmála, zvedla tu spoustu kytek a zamyšleně je pozorovala. „Na to už není čas. Budeme muset doufat, že je to správné číslo.“

„Díky bohu,“ ulevilo se Alici.

Bez ohledu na vážnost události se Taše chtělo smát, když uviděla Samsona, který trpělivě čekal u vrat do kaple. Byl uvázán k jedné ze zadních lavic, aby ho snad nenapadlo narušit svatební obřad. Když viděl skupinu lidí před kaplí, mával ušima. Choval se neobyčejně důstojně, jenom občas se ohnal tlapou, jako by na něho měla vliv slavnostní atmosféra, a jen si odfrkl na věnec bílých květin, které mu Emma připevnila k obojku.

Ze zdí shlížely pyšné tváře svatých. Kaple byla malá a mírně zatuchlá a žluté světlo svíček oteplovalo hladký kámen a tmavé dřevo. Taša měla zvláštní pocit neskutečnosti, když stála vedle Luka s Emmou po své pravici a Ashbournovými po jeho levici a pronášela podivně cizím hlasem své sliby.

Jak jednoduché a úžasně soukromé to všechno bylo v porovnání s velkolepým dvouhodinovým obřadem, který by musela podstoupit v Petrohradě. Kdyby si brala Michaila Angelovského, bylo by tam přinejmenším tisíc hostů a oddával by je biskup pravoslavné církve. Ona sama by byla zahalena do bílého brokátu a stříbrného kožichu a na hlavě by měla stříbrnou korunu, která by doplňovala Michailovu zlatou. Šli by v průvodu kolem oltáře a Angelovští by trvali na tom, aby měl Michail starobylý symbol manželovy moci, stříbrný bič. A ona by si musela kleknout a políbit lem jeho svatebního roucha na znamení poslušnosti. To všechno nechala za sebou spolu se stopami krve a klamu. A teď byla v cizí zemi a vdávala se za cizince.

Luke ji pevně držel za ruku a pronášel slova, která ji k němu vázala až do smrti. Dívala se mu do jasných modrých očí a pocit neskutečnosti ji opouštěl. Poslední pouto, které ji vázalo k minulosti, prasklo, když jí na prst navlékl svůj prsten a ona přijala jeho jméno. Chvíli předtím, než se sklonil, aby ji políbil, Taša věděla, co bude následovat. Polibek nebyl jemný, ale krátký a tvrdý.

Teď jsi moje, říkal jím Luke beze slov. Teď a navždy… a nic nás nerozdělí.

Místnost pro služebnictvo byla plná veselí, když se lady a lord Stokehurstovi objevili ve dveřích. Luke dal služebnictvu další den volno a dost vína a jídla, aby mohli slavit celou noc. Přišli lidé z vesnice i se svými hudebními nástroji, aby se taky podíleli na oslavách. Dav se shromáždil kolem novomanželů a blahopřál jim. Tašu to všechno dojalo.

„Požehnej vám Bůh, naše paní!“ volaly služky. „Vám i pánovi.“

„Nikdy jsem neviděla krásnější nevěstu,“ prohlásila paní Plunkettová se slzami v očích.

„Nejšťastnější den v Southgate Hall,“ souhlasila s ní paní Knaggsová.

Pan Orrie Shipton, starosta města, pronesl přípitek. Kulaté tváře mu zrudly, když namyšleně pozvedl vysoko do vzduchu číši vína.

„Na markýzu Stokehurstovou – ať její laskavost zdobí tento dům po mnoho let – a ať naplní Southgate Hall mnoha dětmi!“

K radosti všech přítomných se Luke zasmál a sklonil se, aby svou zrudlou nevěstu políbil. Nikdo nemohl slyšet, co jí přitom zašeptal do ucha, ale ta slova způsobila, že jí líce zrudly ještě víc.

Po chvíli Taša spolu s paní Knaggsovou a lady Ashbournovou odešly, zatímco Luke se ještě chvíli zdržel a ze všech stran přijímal srdečná blahopřání. Charles stál vedle něj a dmul se pýchou, jako by to všechno byla jeho zásluha.

„Věděl jsem, že uděláš správnou věc,“ řekl tiše Charles a nadšeně Lukovi potřásal rukou. „Věděl jsem, že nejsi nadržený mizera, za kterého tě měla Alice. Ve všem jsem se tě zastával. Když Alice prohlašovala, že jsi chlípný mizera, kterému jde jenom o smilstvo, řekl jsem jí, že silně přehání. A když říkala, že jsi arogantní a krutý, odpověděl jsem jí, že to prostě není pravda. A když začala vykřikovat něco o tvé namyšlené hlavě a sobectví…“

„Děkuji, Charlesi,“ přerušil ho suše Luke. „Je hezké, když vím, že mě někdo tak dobře brání.“

„Bože, to je ale šťastný den, Stokehurste!“ zvolal Charles a ukázal na veselý dav. „Kdo by na něco takového pomyslel, když jsem ti Tašu představoval? Koho by napadlo, že si ji Emma tak oblíbí a že ty se do ní zamiluješ? Musím si pogratulovat, že…“

„Nikdy jsem ti neříkal, že ji miluji,“ řekl Luke a zmateně na něho zíral.

„Obávám se, že je to jasné, starý brachu. Znám tvoje názory na manželství a jsem si jist, že bys ji nepožádal o ruku, kdybys ji nemiloval. A tak šťastného jsem tě neviděl od chvíle, co jsme spolu studovali v Etonu.“ Charles se zasmál do své sklenky s vínem. „Ale rozhodně ti nebudu závidět, Stokehurste, až ji poprvé vezmeš v Londýně do společnosti. Nevím, s kým budeš mít víc problémů, jestli s mladými jeleny, nebo se starými kozly. Taša má v sobě jakousi ženskou tajemnost, kterou většina Angličanek postrádá, a ta kombince černých vlasů a bílé pleti…“

„Já vím,“ řekl krátce Luke a rozladěně se zamračil. Charles má pravdu. Tašino mládí, krása a slabý přízvuk cizinky z ní v mnoha mužských očích udělá vysněnou bytost. Luke nebyl zvyklý žárlit a ta představa se mu nelíbila. Na chvíli si vzpomněl, jaké to bylo s Mary,

jak bylo všechno jednoduché a pohodlné. Žádná bolest u srdce, žádná žárlivost, jenom srdečnost dobrých přátel.

Charles se na něho bystře podíval. „Není to stejné, vid?“ poznamenal s úmyslnou lhostejností, kterou vždycky maskoval důležitá slova. „Přiznám se, že já bych nevěděl, jak znovu začít, zvlášť s mladou ženou. O tom, co ty jsi už vyzkoušel, nemá Taša ani ponětí. Udělá spoustu chyb, musí se hodně učit…, a přece, dívat se na svět jejíma očima je jako vidět to všechno znovu poprvé. Asi ti to závidím.“ Charles se usmál na Luka, který tam stál jako zařezaný. „Jak je to přísloví? ,I když nám mládí dalo lásku a růže, ve stáří nás utěší přátelé a víno…‘“ Pozvedl sklenici a pronesl přípitek. „Radím ti, aby sis podruhé vychutnal mládí, Stokehurste. A víno nech mně.“

Když Luke vstoupil do ložnice, lampy tlumeně svítily. Taša byla sama a čekala na něj s rukama složenýma v klíně. Na sobě měla lněnou noční košili lemovanou krajkou a vlasy jí spadaly po zádech jako kučeravý vodopád. Byla tak krásná, tak svěží a nevinná! Luke zachytil záblesk zlatého kroužku a uvědomil si, co symbolizuje. Ten pocit byl ohromující. Nikdy se nechtěl na nějakou ženu tak poutat. Vlastně se toho bál, ale teď byl rád. Nikdy necítil tolik štěstí a pokory zároveň.

„Lady Stokehurstová,“ šeptal a přitahoval si ji k sobě. „Vypadáš jako anděl.“

„To mi dala Alice,“ Taša vzala do prstů rukáv košile a svýma zářícíma očima se dívala na manžela.

„Nádhera,“ mumlal.

Taša se mírně zamračila. „Můj pane, chci si s tebou o něčem důležitém promluvit.“

„Ano?“ Luke si hrál s jejími kučerami a čekal, co bude dál.

Prosebně mu položila ruku na prsa. „Očekávala jsem, že dnes v noci budeme spolu v jednom pokoji. Ale myslela jsem si, že bys měl vědět, jaké pokyny jsem dala paní Knaggsové. Od zítřka budeme mít oddělené ložnice.“

Jediná Lukova viditelná reakce se projevila lehkým nakrčením obočí. O tom spolu nikdy nehovořili. Myslel si, že spolu samozřejmě

budou spát v jedné posteli. „Neoženil jsem se s tebou proto, abych spal jinde,“ odpověděl.

„Přirozeně budeš mít právo mě navštěvovat, kdykoliv se ti zachce, můj pane.“ Taša se stydlivě usmála. „Moji rodiče tak žili taky stejně jako Ashbournovi. Tak je to správné. Alice říkala, že v Anglii se to tak dělá.“

Luke ji tiše pozoroval. V různých manželských příručkách a ženských časopisech doporučovali oddělené ložnice jako znak úctyhodného domova. Ale jeho nezajímal systém někoho jiného. Ať se propadne, jestli stráví jedinou minutu spaním bez Taši jenom proto, aby uspokojil něčí představu správného manželství.

Objal ji. „Tašo, budu tě chtít každou noc – a myšlenka na návštěvy mé ženy se mi moc nelíbí. Nemyslíš si, že bude pohodlnější, když budeme spát v tomto pokoji?“

„To není otázka pohodlí,“ odpověděla vážně. „Když budeme mít společnou ložnici, lidé si budou myslet, že spolu každou noc spíme.“

„Bože, to snad ne,“ řekl vyděšeně. Uchopil ji do náručí, přinesl k široké posteli a položil na bílé hedvábí.

Taša se zamračila, když pochopila sarkasmus jeho poznámky.

„Můj pane, pokouším se vysvětlit, že by bylo vhodné…“

„Poslouchám.“

Ale ve skutečnosti vůbec neposlouchal. Rukama si hrál s jejím tělem a hladil jí boky a prsa, dokud nepřestala mluvit. Sklonil se k jejím ňadrům, přes košili je líbal a cítil, jak jí ztuhly bradavky. Našel ztvrdlý vrcholek a jemně ho kousal, až Taša lapala po dechu.

„Pokračuj,“ mumlal a odhrnoval jí z ňader košili. Na kůži cítila jeho horký dech. „Teď mi povídej o tom, co je vhodné.“

Ale Taša jenom zasténala a přitáhla si jeho hlavu blíž. Usmíval se, když ji líbal na sametový vrchol a jemně ho vtahoval svými zuby do úst. Myšlenka na oddělené ložnice byla zapomenuta, když jí Luke názorně předvedl, proč budou mít společný pokoj a postel.

Taša od manželství s Lukem očekávala klid. Uplynulý rok byl tak bouřlivý, že toužila po klidném a obyčejném životě. Ale brzy zjistila, že Luke má poněkud jiné plány. Začal tím, že ji vzal do Londýna, i když ona namítala, že opouštějí Emmu. „Moji rodiče ji přijedou pohlídat,“ odpověděl Luke. Povaloval se na posteli a díval se, jak si češe své dlouhé vlasy. „Ona chápe, že novomanželé potřebují být nějakou dobu sami, aby si na sebe zvykli. Kromě toho, Emma mou matku moc ráda škádlí.“

„Bude si vymýšlet samé nezbednosti,“ varovala ho Taša a zamračila se, když si pomyslela, jak Emma zase zdivočí, když se o ni bude starat jenom služebnictvo a postarší babička s dědečkem.

Luke se na ni do zrcadla usmál. „To my taky.“

Tašu okouzlil Stokehurstúv dům v Londýně postavený ve stylu italské vily na břehu Temže. Dům měl tři kulaté věže s kuželovitými střechami a ze tří stran byl obklopen malebnými, stinnými lodžiemi. Uvnitř bylo několik fontán, ozdobených starobylými dlaždicemi nebo mramorovými sochami. Předcházející vlastník musel mít natolik rád zurčení vodotrysku, že ho chtěl slyšet ze všech místností.

„Nevypadá zabydleně,“ poznamenala Taša, když procházeli místnostmi. Bez ohledu na eleganci vily tu chyběly různé tretky a osobní drobnosti, které patří k zabydlenému domu. „Nikdo by neuhádl, komu ten dům patří.“

„Koupil jsem to, když mi shořel dům,“ řekl Luke. „Nějakou dobu jsme tady s Emmou žili. Asi bych měl někoho najmout, aby to tady upravil.“

„Proč jste nežili v Southgate Hall?“

Pokrčil rameny. „Příliš mnoho vzpomínek. V noci jsem se budil a čekal…“

„Že vedle tebe bude Mary?“ zeptala se Taša tiše, když se odmlčel. Luke se zastavil uprostřed kulaté mramorové haly a otočil se k ní čelem. „Bude ti vadit, když se o ní zmíním?“

Taša si svými štíhlými prsty odhrnula z čela vlasy a jemně se usmála. „Vůbec ne. Mary byla důležitou součástí tvé minulosti. Považuji se za šťastnou, že jsem to teď já, kdo vedle tebe v noci spí.“

Luke na ni zíral svýma temně modrýma očima. Jemně ji pohladil po bradě a palcem a ukazováčkem jí zvedl tvář. „Udělám tě moc šťastnou,“ šeptal.

„Já jsem…,“ začala Taša, ale on ji utišil svými prsty.

„Ještě ne. Ani zdaleka ne.“

První dva týdny jí ukazoval Londýn od památek na římskou okupaci k oblastem Mayfairu, Westminsteru a St. Jamese. Jezdili po Hyde Parku na čistokrevných koních a navštívili Covent Garden, kde se procházeli pod skleněnou střechou tržiště a zastavili se, aby se podívali na loutkové představení pouličních umělců. Taša se mírně usmála šprýmům dvou loutek, které do sebe narážely, ale nechápala řehot davu kolem sebe. Angličané mají zvláštní smysl pro humor a nacházejí velké pobavení v nesmyslném násilí, což je v rozporu s jejich civilizovanou povahou. To ji nudilo, a tak zatahala Luka za rukáv a vedla ho blíž ke stánkům s květinami a ovocem a k dalším s hračkami.

„Je to jako v Gostinném dvoře!“ zvolala a smála se jeho zmatenému výrazu. „To je tržiště v Petrohradě, kde je všechno zboží v řadách. Tady je to podobné – jenom tady nejsou žádné stánky s ikonami.“

Luke se usmál, když nad tím zavrtěla hlavou. Jako by tržiště bez ikon ani nestálo za návštěvu. „Potřebuješ víc než jednu?“ zeptal se.

„Ach, těch nikdy nemáš dost. Ikony jsou na modlení a taky přinášejí požehnání a štěstí. Někteří lidé je nosí pořád v kapse.“ Mírně se zamračila. „Přála bych si, abys taky jednu měl. Trocha štěstí navíc nikdy neuškodí.“

„Na to mám tebe,“ zamumlal a stiskl jí ruku.

Navštívili několik obchodů v Regent Street a krejčího v Bond Street. Návrhář, pan Maitland Hodding, byl malý, upravený Angličan. Taše se jeho návrhy líbily. Věděla, že jednoduchost jí sluší mnohem víc než spousta volánu a mašlí. Nedokázala skrýt svou spokojenost, když ji usadili v pozlacené židli ke stolu s horami módních časopisů a vzorky látek.

„Vždycky jsem nosila francouzské šaty,“ řekla Taša. Byla to nevinná poznámka, která ale vyvolala energickou odpověď.

„Francouzská móda,“ řekl pohrdavě pan Hodding, když se prohraboval nákresy, aby jí je ukázal. „Zvednou spodní okraj a sníží dekolt, přidají pár volánu a to všechno obarví do křiklavého fuchsiového odstínu…, a kvůli tomu všechny Angličanky vzdychají a sní o toaletě z Paříže! Ale vy, lady Stokehurstová, budete ztělesněním elegance v tom, co vám vytvoříme my. Už nikdy nezatoužíte po módě z

Paříže.“ Zářivě se na ni usmál a ztišil hlas, jako by byli dva spiklenci.

„Budete tak oslňující, že si lord Stokehurst ceny ani nevšimne.“

Taša pohlédla na manžela, který seděl v sametové židli. Věnovaly se mu dvě asistentky. Jedna mu přinesla čaj a druhá míchala cukr, dokud se nerozpustil. Zamračila se, protože se jí nelíbilo, jak se dívky kolem něj točí, ale on jen bezmocně pokrčil rameny.

Taša si dobře všimla, jak jiné ženy vzrušuje tmavá krása jejího manžela. Na malém večírku, který uspořádali Ashbournovi, viděla, jak ženy bez ohledu na věk v jeho přítomnosti znervózněly, chichotaly se a bez mrknutí oka na něj zíraly. Nejdřív to Tašu pobavilo, ale pak začala vřít jako hrnec na sporáku. Nezáleželo na tom, že je Luke vůbec nepovzbuzoval. Nesnesla pohled na dychtivé ženy, které se točily kolem jejího manžela, a měla chuť k němu běžet a všechny je odhodit stranou.

Objevila se u ní Alice a sestersky ji objala. „Zíráš na mé hosty, jako bys je chtěla probodnout, Tašo. Pozvala jsem tě, aby ses s nimi spřátelila. Tohle není zrovna nejlepší způsob, jak to udělat.“

„Chtějí mi ho odloudit,“ řekla temně Taša a pozorovala je.

„Možná. Ale všechny měly po celé roky šanci a on si jich ani nevšiml.“ Alice se usmála. „Nemysli si, že Luke nepostřehl, co to s tebou dělá. Možná chce, abys žárlila.“

„Žárlila?“ Taša rozhořčeně a překvapeně opakovala. „Já ne…,“ ale zmlkla, protože jí došlo, že přesně to dělá. To bylo poprvé, kdy cítila, že k ní Luke patří. Do konce večírku se na Luka majetnicky tlačila a chladně pozdravila každou ženu, která se odvážila byť i jen pohlédnout jejich směrem.

Když si Taša na tuto epizodu vzpomněla, rozhodla se, že je nejvyšší čas pořídit si několik nových šatů tak omračujících, že Luke nebude schopen od ní odtrhnout oči. Přerušila pana Hoddinga, který jí předváděl své návrhy, a řekla: „Všechny jsou krásné. Vy prostě máte talent.“

Maitland Hodding se začervenal radostí a jako omámený zíral do jejích kočičích očí. „Bude pro mě velkou ctí pro vás něco vytvořit, lady Stokehurstová.“

„Nechci nikoho kopírovat, pane Hoddingu. Chtěla bych si s vaší pomocí vytvořit svůj vlastní styl. Něco exotičtějšího, než jsem zatím viděla.“

Pana Hoddinga to nadchlo a poslal asistentku pro své nejnovější návrhy. Dlouho spolu diskutovali a vypili nesčetné šálky čaje. Luka brzy unavila jemně provoněná atmosféra salonu a nudné detaily návrhů a vzorů látek. Vzal Tašu stranou, aby si s ní beze svědků promluvil. „Budeš v pořádku, když na chvíli odejdu?“ zeptal se tiše.

„Ano, budu,“ odpověděla. „Máme ještě spoustu práce.“

„Nebudeš mít strach?“

Tašu dojalo, že se zajímá o její bezpečí. Luke chápal, jak moc se bojí, že ji Nikolaj najde. Dohlédl na to, aby na veřejnosti nebyla nikdy sama. Jejich domov byl dobře chráněn ploty a zámky a sluhové měli přesné instrukce, jak se mají chovat ke každému cizinci, který by se objevil u vrat. Když chtěla jít Taša někoho navštívit, doprovázeli ji dva lokajové a ozbrojený kočí. Navíc všude vystupovala jako Karen Billingsová. Každý kromě Emmy a Ashbournových věřil, že je to bývalá vychovatelka, která udělala štěstí, protože si ji Stokehurst vzal. Taša věděla, že po všech těch opatřeních by bylo nerozumné se bát Nikolaje Angelovského…, a přesto někde vzadu v mysli ten potlačovaný strach pořád existoval.

Usmála se na manžela. „Budu tady v úplném bezpečí. Běž a neboj se o mě.“

Luke ji políbil na čelo. „Vrátím se brzy.“

Když se Taša a pan Hodding shodli na několika návrzích, ponořili se do hromady hedvábí, sametu, vlny a popelínu. Pan Hodding na chvíli přestal a obdivně Tašu pozoroval. „Lady Stokehurstová, vůbec nepochybuji o tom, že až si oblečete tyto šaty, každá žena v Londýně vás bude chtít napodobit.“

Taša se usmála, když jí pomáhal vstát. Už to bylo dlouho, co nosila krásné šaty. S radostí spálí ty černé, které teď měla na sobě. „Pane Hoddingu,“ zeptala se, „nemáte náhodou něco, co bych si mohla na sebe vzít teď odpoledne?“

Zamyšleně se na ni podíval. „Myslím, že by se tady něco našlo.

Možná nějaká jednoduchá blůzka a sukně.“

„To budu moc vděčná,“ zaradovala se Taša.

Jedna z žen, malá blondýnka, která se jmenovala Gaby, ji zavedla do zadní místnosti se zarámovanými zrcadly na všech stěnách. Pomohla jí obléct vínově červenou sukni a bílou blůzu s vysokým límcem a vodopádem sněhobílých krajek na předním díle. Ještě našly slonovinově bílý kabátek, jehož delší spodní okraj vypadal jako úzká vrchní sukně. Taša byla nadšená a prstem objížděla jemně vyšívané růžové květiny a zelené listy na rukávu kabátku. „To je nádherné,“ zvolala. „Připište mi to, prosím, na účet.“

Gaby na ni obdivně zírala. „Není mnoho žen, které by na to měly postavu. Jenom někdo tak štíhlý jako vy si to může obléct. Ale sukně je vám moc volná v pase. Jestli chviličku počkáte, madam, přinesu si jehlu a spravím vám to.“ Odešla a zavřela za sebou dveře.

Taša se zatočila kolem dokola, zašustila sukněmi a obdivovala splývavou červenou látku. V té spoustě zrcadel kolem se viděla ze všech stran. Celek byl slušivý a elegantní, mnohem hezčí než dívčí šaty, které si oblékala v Rusku. Těšila se, co na to řekne Luke, až ji uvidí. Zastavila se uprostřed místnosti, natřásla si krajky na blůzce a typicky ženským pohybem si s úsměvem uhladila hedvábný bílý kabátek.

Ale úsměv jí z tváře zmizel a obešla ji zima, když za sebou najednou uviděla nějaký stín. Stála tam, obklopená odrazy v zrcadlech, červenými a slonovinově bílými vlajkami a tucty doširoka rozevřených očí. Jejích vlastních očí. Něco tmavého se pohybovalo z jednoho obrazu do druhého a blížilo se k ní. To nemůže být pravda…, ale najednou se k smrti vyděsila a v uších jí pískalo. Strnule stála uprostřed kaleidoskopu, zatímco její plíce strádaly nedostatkem vzduchu.

Na lokti ucítila dotek a nějaký muž ji otočil tváří k sobě. Zírala do šklebící se mrtvé tváře Michaila Angelovského a nemohla se odtrhnout od jeho žlutých očí. Z krku a rtů mu vytryskl proud krve, když se pokusil vyslovit její jméno. „Tašo…“

Pronikavě vykřikla a pokoušela se vymanit z jeho sevření. V některé z přilehlých místností byl kdosi další. Tvořili spolu děsivý trojúhelník smrti, oni tři, chycení do pasti v rudém a zlatém pokoji. Ta scéna se opakovala znovu a znovu… Taša si rukama zakryla tvář.

„Ne,“ vzlykala. „Jdi pryč, jdi pryč…“

„Podívej se na mě, Tašo.“

Byl to hlas jejího manžela, který teď slyšela. Trhla sebou, jako by ji zasáhl elektrický proud. Ještě se chvěla, když k němu vzhlédla, ale hluk v uších mizel.

Byl tam Luke a držel ji. Pod bronzovým opálením byl bledý a oči mu zářily pronikavou modří. Upřeně se na něho dívala a bála se, že jestli odtrhne zrak, zmizí a místo něho se vrátí Michail. Asi začíná bláznit. Spletla si svého manžela s duchem. Najednou jí ta myšlenka připadala směšná a ona se začala bezmocně smát. Lukovi to ovšem směšné nepřipadalo. Díval se na ni velmi vážně a ona si uvědomila, jak nevyrovnaně musí působit. Nějak se dokázala přestat smát a utřela si slzy do rukávu.

„Vzpomněla jsem si na Michaila,“ řekla chraplavým hlasem.

„Všechno se to událo znovu a já jsem to viděla. V krku měl nůž a krev tryskala a on nikam neodcházel, držel se mě…“

Luke tiše mumlal a pokoušel se ji přitáhnout blíž, ale ona se bránila. „V pokoji byl ještě jeden muž,“ řekla. „Byl tam ještě někdo další. Vzpomněla jsem si na to až teď.“

Luke ji napjatě pozoroval. „Kdo? Sluha? Michailův přítel?“

Taša zoufale zakroutila hlavou. „Já nevím. Ale byl tam během toho všeho. Byl součástí toho, jsem si jistá…“ Když se otevřely dveře, zmlkla.

Stála v nich Gaby se zmateným výrazem v očích. „Nestalo se vám nic, madam?“ ptala se dívka. „Zdálo se mi, že jsem slyšela výkřik.“

„Asi jsem svou ženu vyděsil,“ odpověděl jí Luke. „Nechte nás chvíli o samotě.“

„Jistě, pane.“ Gaby se rozpačitě omluvila a odešla.

Luke se znovu podíval na Tašu. „Pamatuješ si, jak ten druhý muž vypadal?“

„Nejsem si jistá.“ Taša se kousala do spodního rtu a pokoušela se ovládnout. „Nechci na něho myslet…“

„Byl starý, nebo mladý? Tmavovlasý, nebo světlovlasý? Zkus si vzpomenout.“

Zavřela oči, trhaně se nadechla a pokoušela se vyjasnit zamlžený obraz, který měla v mysli. „Starý… a vysoký. Nic dalšího nevím.“ Byla jí zima a zle až do morku kostí. „Nedokážu to,“ šeptala.

„Dobře.“ Luke si ji přivinul na hrud a sklonil k ní hlavu. „Neboj se,“ šeptal. „Nic se nestane, když se zjistí pravda, ať je, jaká chce.“

„Ale jestli jsem vinna…“

„Nezáleží mi na tom, co jsi udělala.“

„Ale mně ano.“ Její hlas ztlumil Lukův kabát. „Nikdy se toho nezbavím. Nikdy se nesmířím sama se sebou, když budu vědět, že…“

„Pšš.“ Luke ji k sobě přitiskl tak silně, že sotva dýchala. „Cokoliv se v tom pokoji Angelovskému stalo…, jednoho dne si na to všechno vzpomeneš, na každý detail, a potom to necháš být. Pomůžu ti s tím.“

„Ale nebudeš moct zastavit Nikolaje…“

„Poradím si s ním. Všechno bude v pořádku.“

Taša se Lukovi pokoušela říct, že to nedokáže, protože to není možné, ale on ji prudce políbil. Nebránila se mu. Ležela mu v náručí a objímala ho kolem krku. Lukův polibek zněžněl, a než odtrhl svá ústa, Taša zrudla vzrušením. Svými rty se dotkl ušního lalúčku a zlíbal něžnou křivku šíje nad límcem z bílých krajek. Pootevřela oči a viděla v zrcadle jejich siluety. Svou červenou a krémovou a jeho tmavou a cukla sebou.

„Chtěla bych odtud odejít,“ pronesla nejistým hlasem. „Všechna tato zrcadla…“

„Ty nemáš ráda zrcadla?“ zeptal se.

„Ne, když je jich tolik.“

Luke se rozhlédl a ušklíbl se. „Mně se docela líbí vidět tě dvacetkrát.“ Ale když jí pohlédl do tváře a všiml si, jak je napjatá, rozhodl se. „Půjdeme okamžitě domů.“

Ano, potřebovala najít nějaký tmavý pokoj, skočit do postele, schovat se pod peřinu a nemyslet. Ale to nešlo. Nebude se oddávat vině, strachu – či šílenství – nebo co to vlastně bylo, co vyvolalo děsivou představu Michaila. „Chtěla bych dál nakupovat,“ řekla.

„Myslím, že na jeden den jsi už prožila dost vzrušení.“

„Slíbil jsi, že odpoledne půjdeme do Harroďs.“ Taša našpulila spodní ret, protože věděla, že tak odvede jeho pozornost. Jak předpokládala, Luke byl okouzlen.

„Cokoliv chceš,“ políbil ji na tvář. „Cokoliv, co ti udělá radost.“

Když se šli podívat na obrovskou spoustu různého zboží do Harroďs, nejznámějšího obchodního domu v ulici Brompton Road, dobrá nálada se Taše vrátila. Každou chvíli se zastavovala a něco obdivovala – hodiny, podnos, malý klobouček s peřím rajky, malovanou dózu plnou bonbonů, která by se líbila Emmě –, Luke pokaždé pokynul prodavačce a nechal zboží zabalit a poslat do kočáru.

Taša odmítla, když ji Luke pobízel, aby si koupila další věc, která se jí líbila. „Už jsme toho nakoupili příliš.“

Luka to pobavilo. „Nemyslel jsem si, že se dědička tak velkého bohatství bude tolik bát utrácení.“

„Bez matčina svolení jsem si nemohla koupit nic. A ona nerada chodila po ulicích – říkala, že ji z toho bolí nohy. Nechávala si kupce a klenotníky posílat do paláce i s jejich zbožím. Takto jsem nikdy nenakupovala.“

Luke se smál a hrál si s krajkami na jejím krku. Poblíž stojící prodavačka si odkašlala a podívala se jinam. „Utrať, kolik chceš, miláčku,“ mumlal Luke. „Ještě si toho musíš moc koupit, než se přiblížíš sumě, na kterou přijde milenka.“

Taša jen doufala, že je nikdo neslyšel. „Pane,“ zašeptala káravě, ale on se jenom zazubil.

„Ty nemáš ani ponětí, za kolik stojíš v posteli. Radím ti, abys toho využila.“

Váhala mezi nutkáním ukončit nevhodný rozhovor a touhou v něm pokračovat. Dívala se Lukovi do smějících se očí a nebyla si jistá, jak má na jeho škádlení reagovat. „Proč jsi mě chtěl za manželku, a ne za milenku?“ zeptala se.

Změnil úsměv a ztišil hlas. „Mám tě vzít domů a ukázat ti to?“ Taša ztichla, jako by ji svým upřeným pohledem přimrazil. Neuvědomila si, že se ho pevně drží, dokud jí ruka nesklouzla ke koženému okraji pod košilovým rukávem. Najednou nedokázala myslet na nic jiného než na milování, na jeho rty na svém těle a na to, jaké pocity v ní dokáže tak lehce vyvolat.

Odpověď měla napsánu v očích, protože se Luke otočil k prodavačce, která čekala opodál. „Myslím, že protentokrát s nakupováním končíme,“ řekl zdvořile. „Lady Stokehurstová je unavená.“

I bez zkušeností s jinými muži Taša věděla, že je Luke vynikající milenec. Byly noci, kdy hodiny milování přecházely do pomalého snu a vzrušení se jí rozlévalo po celém těle jako nekonečný proud. Mazlil se s ní, líbal ji a hladil, dokud nepředla blahem jako kotě. Ale taky si rád v posteli hrál, divoce a drsně, až byla bez dechu smíchem. Ohromilo ji, jak ji dokázal vyprovokovat. Už jako dítě byla klidná a dobře vychovaná. Luke z ní strhl všechny její předsudky a povzbuzoval ji – ne, požadoval –, aby reagovala tak, až všechny její dávné představy o tom, co se sluší, vzaly za své.

Taša si přála, aby Luka potřebovala jenom trochu. Pokoušela se ovládat své city, ale ty se chovaly naprosto nezvladatelně. Pozornost, kterou jí věnoval, rozhovory, které s ní vedl, úsměvy, to všechno bylo jako návyková droga. Na oplátku žádal velmi málo. Provinile ji napadlo, že by mu měla říct, jak ho miluje, ale slovům se jaksi nechtělo ven. Jako by v té nevyslovené větě ležel klíč k její zkáze. Dokázala se mu skoro úplně odevzdat a pak se se strachem stáhla zpět a ani nevěděla proč.

„Nikdy jsem nebyla tak rozmazlená,“ řekla mu jednou odpoledne, když odpočívali v zahradě vily, chráněné vysokou zdí. „Jsem si jistá, že bych ti to neměla dovolit.“

Bylo horko jako v létě. Natáhli se do stínu pod košatý dub. Všude voněl zimolez a popínavé růže. Taša si jednu utrhla a hrála si s ní. Květem hladila Lukovu tvář.

Luke ležel na trávě s hlavou v Tašině klíně a houpal nohama.

„Nevšiml jsem si, že by ti trocha rozmazlování ublížila.“ Podíval se na ni a pohladil ji po sametové tváři. „Jsi krásnější než dřív.“

Taša se usmála a sklonila hlavu, takže se dotkli nosy. „To je tvoje zásluha.“

„Opravdu?“ Objal ji kolem krku a přitáhl si ji blíž. Dlouze a vášnivě se políbili, než odpověděla.

„Rusové mají na příchod jara zvláštní slovo: otěpel. Používají ho, když chtějí vyjádřit, že se příroda probouzí. A přesně tak se cítím já.“

ná.“

„Opravdu?“ Oči mu zářily zájmem. „Ukaž mi, jak jsi probuze-

„Ne,“ zapištěla a upustila růži, se kterou si žádostivě pohrával.

„Chci přesně vidět, která část tvého těla to je,“ naléhal a táhl ji dolů do trávy, dokud pod ním neležela celá. Pomalu ji podebral rukou a nic nedbal na její hihňavé protesty, že by je někdo mohl vidět.

Během tří týdnů, které strávili v Londýně, si Luke Tašu vtiskl do paměti tisíckrát, ale nikdy ho neokouzlila tolik jako teď, kdy s ním zápasila a pokoušela se na něho vylézt. Lukovi se mnohem víc líbilo živé dovádění jeho ženy než původní bezbarvý šarm. Už nebyla tak hubená, protože se zakulatila. Měla plné tváře, krk a nohy i ruce. Pořád ještě měla malá prsa, ale byla plnější a hebká. Když si mu obkročmo sedla na boky a rukama se ho držela za ramena, aby nespadla, sukně se jí vyhrnuly až ke kolenům. Vítězně se nad ním napřímila. Luke mírně pohnul rameny, aby si uvědomila, jak pevnou sílu schovává pod svýma rukama a že je nahoře jenom proto, že to on dovolil.

„Chtěla bych tě o něco požádat,“ řekla. „O co?“ ‚

„Slib mi, že než odmítneš, necháš mě říct všechno, co chci. A že se pokusíš pozorně poslouchat.“

„Povídej,“ zavrčel s předstíranou netrpělivostí.

Taša se zhluboka nadechla. „Chci napsat matce,“ řekla otevřeně.

„Kvůli sobě i kvůli ní ji musím ujistit, že jsem v bezpečí a šťastná. Vím, že se o mě strachuje, a to jejímu zdraví neprospívá. Každý den na ni myslím. Nenapíšu jí nic, čím bych mohla prozradit, kde jsem – žádná jména ani místa. Ale já to prostě musím udělat. Musíš pochopit, jak moc to pro mě znamená.“

Luke byl chvíli zticha. „Já to chápu,“ řekl bezvýrazně. Radostí se jí zatřpytily oči. „Takže mi to dovolíš?“

„Ne.“

Než jí to mohl objasnit, seskočila z něj a nevlídně a rozhodně se na něj podívala. „Nežádala jsem o tvé svolení, jenom jsem se pokoušela být zdvořilá. Rozhodnutí není na tobě. Je to moje matka a jde o mou bezpečnost.“

„A ty jsi moje žena.“

„Vždycky jsem se rozhodovala sama. Teď mi upíráš něco, co rozhodně musím udělat!“

„Víš, co jsem ti řekl o spojení s tvou rodinou. A taky znáš důvody.“

„Matce můžeme důvěřovat, že to nikomu neřekne.“

„Opravdu?“ zeptal se vyrovnaně. „Tak proč jsi jí sama nedůvěřovala a neřekla jí, že smrt jenom předstíráš? A proč Kiril trval na tom, aby se před ní všechno utajilo?“

Taša na něj tiše a nasupeně zírala. O tom se s ním nemohla hádat. Ale omezení její nezávislosti bylo k vzteku. Potřebovala si vytvořit nějaké slabé spojení s minulostí. Občas si připadala, jako by ani neexistovala. Byla odstřižená od všeho, čím kdy byla, co znala a udělala. Jako by její bývalé já opravdu zemřelo. Nikdo nemohl doopravdy pochopit její zmatek, pocity štěstí a ztráty, které v ní existovaly společně. Její manžel s ní soucítil, ale byl neústupný. A jeho rozhodnutí bylo konečné.

„Nemůžeš mi v tom zabránit,“ odpověděla mu vzpurně. „Ledaže bys mě každičkou minutu hlídal.“

V očích se mu objevilo varování. „Na strážce si hrát nebudu,“ souhlasil tiše. „Ani na tyrana. Jsem tvůj manžel a mám právo – a povinnost – tě chránit.“

Taša věděla, že její výbuch vzteku není správný, ale musela Luka provokovat dál. „Mohla bych dát naše manželství anulovat!“ Najednou ucítila na zápěstí pevný stisk ruky, která ji prudce přitáhla ke svalnatému mužnému tělu. To se teď chvělo vzteky.

„Přísahala jsi před Bohem, že budeš má žena,“ procedil stisknutými zuby. „To pro tebe znamená víc než jakékoliv psané zákony. Nemůžeš porušit církevní slib, stejně jako nedokážeš chladnokrevně zabít muže.“

„Jestli tomu věříš, pak o mně nic nevíš,“ vzplanula. Škubla zápěstím a pořádně zatáhla, dokud ji nepustil. Rychle zmizela ze zahrady a uchýlila se do bezpečí vily.

U večeře spolu nepromluvili ani slovo. Seděli sami v jídelně, obložené žlutým italským mramorem s jemné vyřezávaným benátským nábytkem a stropem ze šestnáctého století, na kterém byly namalovány mytologické postavy. I když jídlo bylo jako obvykle chutné, Taša sotva dokázala polknout sousto. To ticho jí lezlo na nervy.

Obvykle to byl její nejoblíbenější čas. Luke ji bavíval historkami o lidech a místech, která navštívil. Povzbuzoval ji, aby mu povídala o svém životě v Rusku. Někdy mluvili jeden přes druhého, jindy

jen flirtovali a libovali si v nesmyslech. Jednou večer mu Taša po většinu večeře seděla na klíně, krmila ho malými kousky a učila ho pojmenovávat je rusky.

„Jábloko,“ řekla, když mu ovoce opatrně vkládala do úst. „To je jablko. Gríby jsou houby. A toto je ryba, ryba.“ Smála se jeho výslovnosti a kroutila hlavou. „Vy Angličané vždycky tvoříte ‚r‘ tak daleko v krku – jako byste vrčeli. Řekni to mezi zuby… ryba.“

„Ríba,“ opakoval poslušně, ale vysloužil si tím jenom další smích.

„Napij se, možná ti víno trochu uvolní jazyk.“ Zvedla k jeho rtům sklenici s bílým vínem.

„Toto je vino ‚bjelyje‘. Tvoř slova proti zubům. Abys dokázal dobře mluvit rusky, musíš trošku plivat. A ústa mít zaokrouhlená…“ A jak mluvila, pokoušela se zformovat jeho rty svými prsty, až oba vyprskli smíchy a ona mu skoro spadla z klína.

„Jak se řekne rusky ‚polib mě‘,“ zeptal se a přivinul si ji k hrudi.

„Pacjeluj měňja.“ Objala ho kolem krku a políbila na rty.

Už uplynulo několik hodin od hádky, kterou vyvolala, a Taša si teď jeden z těchto veselých večerů přála. Věděla, že to od ní nebylo správné. Dokonce si ani nebyla jistá, co vlastně vyvolalo její zlostný výbuch. Už měla na rtech omluvu, ale pýcha jí zabránila ji vyslovit. A zatím její milující manžel zmizel a jeho místo zabral lhostejný, chladný cizinec, kterému nevadilo, že spolu nemluví.

Taša se každou minutou trápila víc a víc. Vypila třetí sklenici vína, aby otupila svůj neklid. Nakonec se omluvila a sama odešla do ložnice. Propustila komornou, stáhla si šaty, nechala je ležet na podlaze a pak si nahá vlezla do postele. Vypité víno udělalo své. Okamžitě upadla do hlubokého spánku, a když uprostřed noci ucítila, jak se pod Lukem prohnula matrace, jen se trochu zavrtěla.

Trápily ji sny, ve kterých převažovala sytě rudá a černá barva. Byla v kostele, obklopená hořícími svícemi, a nos měla plný kouře z kadidel. Nemohla dýchat. Klesla k zemi, držela se za hrdlo a zvedla zrak k řadám pozlacených ikon. Prosím, prosím, pomozte mi… Soucitné tváře svatých byly rozmazané a ona cítila, jak ji někdo zvedá a dává do úzké truhly. Držela se jejích okrajů a pokoušela se vylézt ven. Nad ní se skláněla zlatá tvář Nikolaje Angelovského. Pozoroval

ji krutýma, žlutýma, vlčíma očima a zle na ni cenil zuby. „Nikdy se nedostaneš ven,“ zavrčel a přirazil víko rakve. Slyšela ho zatloukat hřebíky, aby ji tam pevně uvěznil. Taša vzlykala, tloukla do víka a hrůzou ječela.

„Luku! Luku…“

Třásl jí, aby se probudila, a skláněl se k jejímu zmítajícímu se tělu. „Jsem tady,“ opakoval, zatímco se ho Taša křečovitě držela, vzlykala a lapala po dechu. „Tady jsem, Tašo.“

„Pomoz mi…“

„Jsi v pořádku. Jsi v bezpečí.“

Noční můra pomalu mizela. Taša se divoce třásla a bořila mu svou zpocenou tvář pod paži. Nikdy se necítila tak hloupě a zbaběle.

„Nikolaj,“ dokázala konečně říct. „Zavřel mě do rakve. Nemohla jsem se dostat ven.“

Luke se posadil, vzal ji do náručí a choval jako malé dítě. Ve tmě ho nemohla vidět, ale cítila, že ji objímá rukama, a slyšela jeho tichý hlas. „Byl to jenom sen,“ mumlal. „Nikolaj je daleko a ty jsi u mě v bezpečí.“

„Najde mě a odveze zpět.“

Luke ji pomalu kolébal. „Moje sladká holčičko,“ šeptal. „Nikdo mi tě nevezme.“

Taša se pokoušela potlačit slzy. „Ten dnešek mě mrzí. Nevím, proč jsem to všechno řekla…“

„Pšš. Už je to pryč.“

Najednou začala vzlykat a přitom se smála. „Zblázním se, jestli se mi ten sen vrátí. Nedokážu tomu zabránit. Bojím se spát.“

Přitiskl si ji blíž a šeptal jí do ucha něžnosti a sladká slova, aby se utišila. Na vlhké tváři cítila jeho napjaté svaly. Přerývaně si povzdechla a vdechla vůni jeho kůže. Palcem jedné ruky jí něžně hladil ňadro. „Nechoď pryč,“ šeptala a obracela se k němu celým tělem, celou svou duší a toužila po něm tolik, až ji to děsilo.

„Nepůjdu.“ Políbil ji, jazykem jí laskal ústa a jednou rukou jí jemně tiskl bradavku. Nedovolil jí vyřknout ani slovo, ani jí nenechal chvíli na přemýšlení. Probouzel ji z noční můry, aby upadla do snu plného vášně. Prsty si hrál s jejími ňadry a lehce ji laskal bradavku, až ztuhla. Přikryl tu jemnou kůži svými rty a vlhkým jazykem ji lehce dráždil. Při první vlně vzrušení Taša zaklonila hlavu a koupala se v teplých vlnách touhy.

Položil ji zády na postel. Chvěla se a poddajně čekala na jeho doteky a na to, až ji přikryje svým teplým tělem. Otevřela oči a pokoušela se ho ve tmě najít. „Prosím…“ Slepě po něm šátrala rukama, ale sáhla do prázdna.

Najednou ucítila jeho rty na svém břiše. Líbal ji a pomalu jazykem přejížděl od jednoho boku ke druhému. Napjala svaly a zasténala jeho jméno. Nevšímal si její naléhavosti, odstrčil její žádostivé ruce a vychutnával si její tělo, jako si labužník vychutnává exotické jídlo. Krouživými pohyby jí hladil ňadra, dráždivě ji kousal po celém těle a sázel šňůru polibků na vnitřní stranu stehen. To všechno přivádělo Tašu k šílenství, k nestydaté necudnosti, o které si myslela, že jí není schopna. Kroutila se pod ním a doširoka rozevřela nohy. Tiše se zasmál a prsty vklouzl do jejího vzrušeného ženství. Skoro zapomněla dýchat, když ucítila, jak dráždivými doteky podněcuje její touhu.

Svým dechem ji pálil v hedvábném důlku slabin. Ústy a nosem třel chomáč jemných chloupků a jazykem vklouzl hluboko do sladké hlubinky. Prsty a ústy ji dráždil až na pokraj vyvrcholení.

Taša pronikavě zasténala a vyklenula se do oblouku, když vtom se na ni Luke vyhoupl a prudkým pohybem do ní vstoupil. Najednou se divoce otřásla a vykřikla slastí. Luke pokračoval v pravidelném rytmu a celý se leskl potem, jak se snažil co nejdéle ovládat. Obtočila mu své paže kolem krku a neuvědomovala si nic než smyslné rytmické pohyby, které ji celou pohlcovaly. Znovu jí otřásla vlna rozkoše a v očích se jí zaleskly slzy štěstí. „Miluji tě,“ zavzlykala do jeho napjatého krku.

Lukovy pohyby byly stále rychlejší, až se Taša zachvěla bouřlivou extází, když svým mužstvím pronikal hluboko do jejího nitra. Dál se už nedokázal ovládat. Prudce se otřásl v křečích a poté vyvrcholil. Jejich těla zůstala nadále spojená v jedno, jako by odmítali ukončit tu krásnou chvíli.

„Miluji tě,“ řekla znovu, hned jak našla sílu promluvit. Schovala mu hlavu na hrud. „Bála jsem se to říct dřív.“

Něžným pohybem jí hladil vlasy. „Proč právě teď?“

„Nemůžu tak dál žít. Bát se toho, co mám v srdci. A nechci, aby mezi námi byla tajemství.“

Luke ji políbil na čelo a ona cítila, že se usmívá. „Žádná tajemství,“ šeptal. „Žádné lži, žádný strach…, žádná minulost.“

„Kdyby zítra všechno skončilo, máme aspoň tohle,“ řekla, opojená dokonalým uspokojením. „To je víc, než má většina lidí. Mělo by to stačit.“

„Celý život to nebude stačit.“ Luke ji držel u sebe, nohy a ruce měli propletené a její vlasy byly rozestřené na polštáři jako černá hedvábná řeka. Uvnitř jejího těla cítil křehkost smíšenou s pružností a poddajností. I když si na modlení zrovna nepotrpěl, zazněla mu v hlavě tichá modlitba. Děkuji ti, Bože, děkuji za to, že jsi její kroky vedl ke mně… Raději nezkoumal, jak přišel na to, že její přítomnost mu bude k dobru. Je lepší nepokoušet osud.

Během měsíce, co se neviděli, se zdálo, že Emma vyrostla. S vlajícími rudými kučerami se vřítila do londýnské vily a se smíchem skočila Taši do náručí. „Belleměre! Tolik se mi po tobě a po tatínkovi stýskalo!“

„I mně bylo po tobě smutno,“ Taša ji pevně objala. „Jak se má Samson?“

„Museli jsme ho nechat na venkově.“ Emma se odtáhla a zašklebila se. „Příšerně štěkal. Dva sluhové ho museli držet, aby neutíkal za kočárem. Takhle vyl…“ A předvedla smutné psí vytí, což Tašu rozesmálo. „Ale řekla jsem mu, že se dlouho nezdržíme.“

„Učila ses?“

„Ne. Babička mě nikdy nenutí do učení kromě chvil, kdy mi řekne, abych ‚šla a přečetla si tlustou knihu‘. A dědeček zase pořád jezdí navštěvovat přátele nebo číhá v koutech na služky, aby je mohl štípnout do zadku.“

„Ach, bože!“ Taša se ještě smála, když šla s Emmou do vstupní haly. Tam stála vévodkyně, která si chtěla v soukromí pohovořit s Lukem, svým synem.

Její milost, vévodkyně z Kingstonu, byla impozantní žena, vysoká a štíhlá, s lesklými stříbrnými vlasy a tmavýma jestřábíma očima. Měla na sobě perlově šedé a švestkově modré hedvábné šaty a

úžasný slaměný klobouk, ozdobený spoustou květin. Na širokém lemu byli posazeni dva mrtví vycpaní ptáci.

„Sama je zastřelila,“ řekla Emma ponurým tónem a zazubila se, když viděla Tašiny široce otevřené oči.

Luke pozorně poslouchal, když mu matka podrobně popisovala Emmino chování během uplynulého měsíce. „Lip by se jí žilo v lese s divokou zvěří než pod civilizovanou střechou,“ prohlásila vévodkyně. „Naštěstí mám na Emmu uklidňující vliv. Vždycky jí prospěje, když je se mnou. Uvidíš, že se v poslední době velmi zlepšila.“

„To je milé,“ odpověděl Luke a mrkl na svou dceru. „Kde je otec?“

Vévodkyně se zamračila. „Pryč za nějakým romantickým hříškem. Loví ty hloupé mladé holky jako starý kocour ptáčky. Měl bys být rád, že tu není. Jinak by tvou mladou ženu honil po celém domě.“

Luke se zazubil a políbil matku na vrásčitou tvář. „Nevyřeší se to, dokud ho pevně nepřivážeš na židli.“

„To jsi měl navrhnout už dávno,“ odpověděla vévodkyně hořce a vypadala, že si to chce do budoucna zapamatovat. Zvýšila hlas a otočila se k Taše a Emmě, které taktně čekaly opodál. „Přišla jsem se podívat, jaká žena dokázala přitáhnout mého syna k oltáři. Nenapadlo by mě, že se to někomu po tolika letech podaří.“

Luke s pýchou pozoroval, jak Taša pozdravila vévodkyni. „Vaše milosti,“ řekla tiše a udělala dokonalé pukrle. Vévodkyně se podívala na Luka a ani se nenamáhala skrýt překvapení. Určitě nečekala mladou ženu s královským vystupováním.

Taša ten den vypadala obzvášť krásně. Tmavé vlasy měla vyčesány do bohatého uzlu, upevněného diamantovými sponkami, bělostné hrdlo jí zářilo přes průsvitný modrý šál a přiléhavá toaleta obepínala její štíhlý pas a boky. Sukně byly shrnuty dozadu do malého skládaného honzíku a v malé vlečce padaly na podlahu. Neměla jiné šperky kromě sponek, zlatého snubního prstenu a kolem krku křížek na zlatém řetízku.

Luke se na ni pokusil dívat matčinýma očima. Z Taši vyzařovala vyrovnanost, kterou mívají klášterní chovanky. A v očích se jí zračila zvláštní sladká vážnost, vzhled dítěte na večerních modlitbách. Jak si dokázala udržet ten nevinný vzhled i přes jeho zhoubný vliv, mu by-lo záhadou. Ale jeho matce se bezpochyby líbila, i když si stále myslela, že je Taša pouhá vychovatelka.

„Vítej do rodiny,“ řekla vévodkyně. „I když musím říct, že jsi k nám přišla za zvláštních okolností.“

„Vaše milosti?“ Taša předstírala, že nechápe.

Vévodkyně se netrpělivě zamračila. „Po celé Anglii se klevetí o tom, jak záhadně ses tady octla, a o vaší ukvapené svatbě. Tak ukvapené, že ani my dva s vévodou jsme nebyli pozváni.“

Luke ji rychle přerušil. „Rozhodli jsme se to držet v tajnosti, matko.“

„Vypadá to tak,“ přišla mrazivá odpověď.

Taša sebou trhla a připomněla si krátký rozhovor s Lukem na toto téma, který skončil jeho konstatováním, že by se rodiče jenom vměšovali a kladli při svatbě nevhodné otázky. Tím mírným pohybem se Taše na krku rozhoupal zlatý kříž a vévodkyně si toho všimla.

„To je velmi neobvyklý kousek,“ poznamenala. „Smím se podívat?“ Když Taša souhlasně přikývla, vzala šperk do svých zkroucených prstů. Filigránský kříž byl vyroben ve stylu kyjevské Rusi a byl složen z mnoha vrstev tenkého zlatého vlákna s drobnými zlatými kapkami, které všechno držely pohromadě. Střed tvořila skupina krvavě rudých rubínů a malý, dokonalý diamant. „Nikdy jsem takovou práci neviděla,“ řekla vévodkyně a opatrně šperk pustila.

„Patřil mé babičce,“ odpověděla jí Taša. „Nosila ho od křtu až do smrti. Byl to její nejoblíbenější šperk.“ Podlehla náhlému impulzu a sundala si ho z krku. Vzala silně žilnatou ruku staré ženy do své měkké a vtiskla jí kříž do ruky. „Chtěla bych, abyste si ho vzala, madam.“

Vévodkyni to poplašilo. „Nemám v úmyslu tě připravit o tvé památky, dítě.“

„Prosím,“ naléhala vážně Taša. „Dala jste mi ten nejvzácnější dárek na světě…, vašeho syna. Chtěla bych vám za to dát něco na památku.“

Vévodkyně se střídavě dívala na zlatý křížek a na Luka, jako by zvažovala jejich hodnotu. „Může přijít den, kdy zjistíš, že to byl špatný obchod,“ řekla suše. „Nicméně tvůj dárek přijímám. Můžeš

mi ho pověsit kolem krku, dítě.“ Ušklíbla se. „Schvaluji výběr svého syna,“ řekla. „Připomínáš mi mě samotnou, když jsem byla mladou manželkou. Později Luka poučím, jak má vypadat zdvořilý a příjemný manžel.“

„Chová se ke mně velmi dobře,“ ujistila ji Taša a rozpustile se na svého manžela podívala. Luke vypadal, jako by z matčina komentáře oněměl. Taše se jen s největším úsilím podařilo potlačit úsměv.

„Vaše milosti, dovolíte mi, abych vás doprovodila do levandulového apartmá? Dovolila jsem si ho pro vás připravit.“

„Ano, jistě. Mám pro tyto pokoje slabost. Levandulová mi jde k pleti.“

A zatímco obě ženy odcházely ruku v ruce, Emma s Lukem za nimi zírali s otevřenými ústy. Nejdřív promluvila Emma. „Ona dokázala, že se babičce líbí. A babičce se přece nelíbí nikdo.“

„Já vím.“ Luke se najednou zasmál. „Možná že je přece jenom

čarodějnice, Emmo. Ale neříkej jí, že jsem to řekl.“

Příštích několik dnů uběhlo příjemně, i když Tašu rozladilo, jak dlouho byl Luke pryč. Když se každou noc pozdě vracel, šaty mu páchly kouřem, dech portským a povídal něco o záhadných obchodních schůzkách, na kterých musel být. „A to tam bývají pouze ženy?“ zeptala se podezřívavě Taša, když seděl na posteli a ona mu pomáhala zout vysoké boty.

„Staří šedovlasí muži s velkými břichy a žlutými zuby.“

Taša si pozorně prohlížela jeho límec. „To jsem si oddechla. Nelíbilo by se mi, kdybych musela začít hledat na tvých šatech stopy po parfému a rtěnce.“

Mírně opilý a šťastný, že je s ní sám, ji Luke vytáhl na sebe.

„Klidně si prohledej úplně všechno,“ nabízel a nořil jí nos a ústa do sladce vonících vlasů. „Nemám co schovávat.

Podívej se sem… a taky sem…“ A zamilovaně se převaloval a plazil po své hihňající se ženě.

Přes den se Taša obvykle věnovala vévodkyni a Emmě. Chodily spolu nakupovat zařízení do domu a navštěvovaly známé. Vévodkyně si dala za úkol představit snachu všem svým oblíbeným přátelům, starým společenským lvicím a ty všechny byly okouzleny Tašiným

dokonalým chováním. „Taková skromná, tak dobře vychovaná dívka,“ vykřikovaly nadšeně. „Tak jiná, než jsou dnešní frivolní moderní slečny, které neumějí vzít jehlu do ruky a často se ani neobtěžují si vzít rukavice nebo se uklonit.“ Tašiny dobré způsoby nekonečně potěšily hlavně staré dámy, které prohlašovaly, že opět začínají věřit v budoucnost civilizované společnosti.

Odpoledne vévodkyně odpočívala ve svém pokoji, zatímco Taša dohlížela na Emmino vyučování. K její radosti začala Emma psát hru. „Budu herečkou,“ informovala ji. „Představ si, jak vstupuji na prkna Královského divadla… Budu nejlepší lady Macbeth!“ A předvedla svůj dramatický talent na náměsíčné scéně z Macbetha s takovým nadšením, že vévodkyně musela použít svou čichací sůl.

Nad pozváním na večírek, který pořádala lady Walfordová k narozeninám své dcery, Emma jenom ohrnula nos a vášnivě prohlásila, že ji tam nedonutí jít ani za nic. „Budu tam ze všech nejvyšší! Budu vyšší než většina kluků! A někdo se zmíní o barvě mých vlasů, já mu budu muset dát do nosu a bude z toho příšerný skandál. Já nepůjdu.“

Lukova otcovská domluva na ni neudělala žádný dojem. Luke vypadal zmateně a skoro až vyčerpaně, když se ho Taša vyptávala, jak dopadl. „Nechce tam jít,“ odpověděl stručně. „Když ji tam přinutíme jít, bude ještě nešťastnější.“

Taša si povzdechla. „Myslím, že to nechápeš…“

„Máš pravdu,“ řekl ponuře. „Bez ohledu na své nejlepší úmysly jsem jí přestal rozumět, když jí bylo sedm. Ty ji zvládáš.“

„Ano, Luku,“ odpověděla a potlačila ironický úsměv. Luke byl oddaným otcem, ale když se Emminy problémy nepodařilo vyřešit dárky a polibky, nevěděl, co dělat.

Taša odkráčela k Emminu pokoji a jemně zaklepala na zavřené dveře. Když nedostala žádnou odpověď, otevřela a podívala se dovnitř. Emma seděla na podlaze, probírala se svými panenkami a na tváři měla vzpurný výraz.

„Předpokládám, že jsi mi přišla říct, abych šla na ten večírek,“ reptala.

„Ano.“ Taša si k ní sedla a sukně se kolem ní vznesly jako třpytivé zelené jezírko. „Je to krásná příležitost najít si nějaké stejně staré přítelkyně.“

„Žádné nepotřebuji. Mám tebe, tatínka a všechny v Southgate Hall a Samsona…“

„A my všichni tě milujeme,“ skočila jí Taša s úsměvem do řeči.

„Ale to nestačí, Emmo, vím to z vlastní zkušenosti. Vyrostla jsem stejně ochraňovaná jako ty – ještě víc – a nikdy jsem neměla kamarádky ve svém věku. Nechci, abys byla taky tak osamělá.“

Emma se zamračila. „Nevím, jak s nimi mám mluvit.“

„Potřebuješ se v tom jenom trochu pocvičit.“

„Tatínek řekl, že na mě nebude naléhat, když nebudu chtít jít.“

„Já na tom trvám,“ řekla tiše Taša. Viděla, že to dívku překvapilo, a pokračovala, než dívka mohla cokoliv říct. „Necháme ti ušít nové šaty. V salonu pana Hoddinga jsem viděla hedvábí v nádherné barvě zralých broskví. Perfektně to půjde k tvým vlasům.“

Emma zatřásla hlavou. „Belleměre, nemohu…“

„Jenom to zkus,“ přemlouvala ji Taša. „Co hrozného se ti může stát?“

„Bude to hrozné.“

„Myslím, že jeden hrozný večer přežiješ. Kromě toho…, třeba se nakonec budeš i bavit.“

Emma teatrálně zasténala a dál se věnovala panenkám. Taša se usmála, protože věděla, že ticho znamená souhlas.

Když za sebou Luke zavřel dveře ložnice, vydechl úlevou. Celý další den strávil schůzkami s bankéři, právníky a obchodniky. Nekonečné handrkování ho unavilo a otrávilo. Nejenže byl členem správní rady železniční společnosti a pivovaru, ale zdráhavě přijal i místo ve správní radě pojišťovny.

Svět financí se mu znelíbil, dával přednost roli šlechtice a majitele pozemků, která patřila jeho rodině už po generace. Akcie a podíly ho nenadchly. Měl radost z obdělaných polí, rostoucího obilí a dobré úrody. Ale z pouhého pronájmu zemědělské půdy se už žít nedalo. V zájmu svých nájemců a své rodiny investoval Luke do městských nemovitostí, továren a železničních akcií, což mu přinášelo dost peněz a díky čemuž mohl držet nízké nájemné a zušlechťovat majetek Stokehurstů.

Stará šlechta se Lukovi vysmívala, že podléhá vulgárnímu kupeckému hromadění majetku, ale on viděl, jak se jejich majetek zmenšuje, příjmy prudce klesají a nájemci bankrotují. Společnost se rychle měnila a aristokratický způsob života se rozpadal současně s tím, jak rostla důležitost průmyslníků. Mnoho šlechtických rodin, které dřív vlastnily obrovské bohatství, bylo najednou bez haléře, protože nereagovaly na změny kolem sebe. Luke by nedovolil, aby se to přihodilo lidem, kteří na něho byli odkázáni. Jeho půda se nikdy nezmění v přerostlý plevel. A jeho dcera se nikdy nebude muset vdát pro peníze. Na to všechno myslel, když se z něho stával obchodník.

Luke se usmál, když viděl svou ženu v jednoduché bílé noční košili s bílou krajkou u krku. Její překrásné vlasy byly rozpuštěné a zářily ve světle lamp. Seděla na posteli s knihou v klíně. „Chyběl jsi nám u večeře,“ řekla.

Něco v jejím hlase bylo jiné, nesl známky napětí. Zajímalo by ho, jestli se zlobí, že ho poslední dobou vidí tak málo. „Přál bych si tu být,“ odpověděl. „Místo toho jsem trávil čas s tlupou mužů, kteří se celý večer hádali kvůli ceně pšenice a kvalitě svých makléřů.“

„A na čem jste se všichni dohodli?“

„Že staré pořádky mizí stejně jako způsob hospodaření pro zisk.“ Luke se zamyšleně zamračil a sundal si kabát. „Nebudu vést stejný život jako můj otec a dědeček. Určitě nebudu mít tolik volna. Můj otec strávil svůj život běháním za ženami, lovem a střílením a příležitostně se pletl do politiky. Myslí si, že když se zabývám obchodem a průmyslem, špiním rodinnou čest.“

Taša vstala z postele a pomáhala Lukovi se svlékáním. Když mluvil, rozepnula mu košili. „Ale děláš to přece pro dobro rodiny, ne?“

A políbila ho na svalnatý hrudník.

„Ano.“ Luke se usmál, zabořil Taše prsty do vlasů a zaklonil jí hlavu. „A nenávidím každou minutu, kterou musím trávit bez tebe.“

Taša ho objala kolem štíhlého pasu. „Já taky.“

„A to ti dělá starosti?“ zeptal se. „Že jsem poslední dobou tolik pryč?“

„Nic mi nedělá starosti. Všechno je úplně v pořádku.“

„Nelži,“ připomněl jí tiše a ona se začervenala.

„Něco by tady bylo…,“ pokoušela se najít správná slova. „Mám zpoždění,“ řekla nakonec celá rudá.

Luke potřásl zmateně hlavou. „Jaké zpoždění?“

„Moje… krvácení,“ odpověděla rozpačitě. „Mělo přijít už před týdnem. Vždycky jsem ho měla… nepravidelně, ale přesto… nikdy tak dlouho. Nic to neznamená, jsem si jistá. Opravdu si nemyslím, že je to…, že to znamená…“

„Dítě?“ pomohl jí tiše.

„Na to je ještě brzy. Necítím se jiná a jsem si jistá, že bych něco cítila, kdyby to bylo tohle.“

Luke ji potichu hladil po vlasech a hrál si s jejím uchem.

„Vadilo by ti to?“ zeptala se Taša ustrašeně.

Luke na ni zíral tak upřeně, až se jí z jeho modrých očí dělalo mdlo. „Bylo by to největší štěstí mého života.“ Opřel si hlavu o její čelo. „Ať se stane cokoli, budeme na to dva. Souhlasíš?“

Taša přikývla. „Takže ty chceš dítě?“

Svraštil obočí a pokoušel se najít vhodnou odpověď. „Moc jsem o tom nepřemýšlel,“ připustil. „Nikdy jsem neočekával, že budu mít kromě Emmy nějaké děti. Myšlenka na další…“

Odmlčel se a nezbedně se usmál. „Půl mě, půl tebe…, ano, to chci. Ale raději bych byl s tebou delší dobu sám, než budeme mít dítě. Vždyť ty sama jsi skoro dítě. Chtěl bych, abys byla mladá a bezstarostná – taková, jaká jsi dosud být nemohla. Chtěl bych ti vynahradit peklo, kterým jsi prošla. Chtěl bych tě udělat šťastnou.“

Taša se k němu přitulila. „Vezmi si mě do postele,“ navrhla mu tlumeným hlasem. „To mě udělá velmi šťastnou.“

Překvapeně svraštil obočí. „Tedy, lady Stokehurstová…, to je první návrh, který jste mi kdy učinila. Jsem zcela zničen.“

Chvatně mu rozepínala kalhoty. „Doufám, že ne příliš.“

Smál se. „Jen si potom nestěžuj, až budeš celou noc vzhůru.“

„To by mě ani nenapadlo,“ zašeptala, když ji políbil.

„Jaká škoda, že tatínek nekouří,“ poznamenala Emma, když si prohlížela předměty vystavené v zasklené polici. „Mají tady nejkrásnější pouzdro na cigarety, jaké jsem kdy viděla.“

„Jsem ráda, že nekouří,“ odpověděla Taša. „Vždycky jsem tabák považovala za nepříjemnou věc.“

Alice, která s nimi byla v Harroďs na odpolední nákupní expedici, k nim přistoupila. „Přála bych si, aby si na to Charles nikdy nezvykl. Ale stejně, to opravdu je elegantní pouzdro…“

Stříbrné tepané cigaretové pouzdro bylo vykládáno zlatem a topasovými kameny. Když na ně tři ženy se zájmem zíraly, přispěchal k nim prodavač a navoskované konce kníru si nedočkavě kroutil nahoru.

„Chtěly by se dámy podívat zblízka?“ zeptal se ostýchavě.

Taša zakroutila hlavou. „Chtěla bych pro manžela koupit dárek k narozeninám…, ale takový ne.“

„Možná by se mu líbily zlaté nůžky na knír a hřeben v koženém pouzdře.“

„Bohužel nemá knír.“

„A co deštník? S rukojetí ze stříbra a slonoviny?“ Taša potřásla hlavou. „Příliš praktické.“

„Krabici italských kapesníků?“

„Moc neosobní.“

„Láhev francouzské kolínské?“

„Ta moc páchne,“ přerušila je Emma.

Taša se smála, když viděla, jak to prodavače vyvedlo z míry.

„Asi se tu ještě porozhlédneme,“ řekla. „Určitě dřív nebo později najdeme něco vhodného.“

„Ano, madam.“ A prodavač zklamaně odešel hledat jiné zákazníky.

Alice směřovala ke stolku s korálkovými kabelkami. Byly na něm i košíky, které přetékaly vzdušnými vyšívanými šály, a obdélníkové krabice s rukavicemi. Taša bloumala po druhé straně a prohlížela si malovaného houpacího koně. Stál na podlaze vedle řady krásných vyřezávaných kolébek. Opatrně ho rozhoupala špičkou nohy a mírně se usmála. Každým dnem si byla jistější, že čeká dítě. Představovala si, jak asi její děti budou vypadat. Vysoké, černovlasé a s modrýma očima…

„Bellemére?“ Vyrušila ji ze snění Emma, která za ní přišla k hračkám. „Můžeš mít dítě, když teď spíš s tatínkem v posteli?“

„Myslím, že ano, někdy.“ Objala ji kolem ramen. „Chtěla bys sourozence?“

„Ano,“ okamžitě odpověděla dívka. „Zvlášť bratra. Pokud mu budu moct vybrat jméno.“

Taša se usmála. „A jaké by se ti líbilo?“

„Nějaké zvláštní. Možná Leopold. Nebo Quinton. Líbily by se

ti?“

„Jsou úžasné,“ odpověděla Taša a vzala do ruky malé dětské

chrastítko a zachrastila jím.

„A co Gideon…,“ pokračovala Emma a obcházela stolek. „Nebo Montgomery…, ano, Montgomery Stokehurst…“

Zatímco Emma vybírala jména, Taše pomalu mizel úsměv z tváře. Bylo jí divně, jako by se jí dělalo špatně, až se musela přidržet stolku. Byla dezorientovaná. Vystrašilo ji to. Co je to, co se to jenom děje?

Prudce zvedla hlavu. Na druhém konci místnosti uviděla svou noční múru. Obraz, na který nikdy nedokázala zapomenout. Michail…, ale to přece nebyl Michail. Muž, kterého zabila, byl bledý a tmavovlasý a tento měl žlutohnědé vlasy, byl opálený a vraždil pohledem…, tytéž oči…, žluté oči vlka. Taša hypnotizované pozorovala zlatou postavu, která stála u vchodu. Krásná a nesmiřitelná jako anděl smrti. Nebyl to ani duch, ani sen.

Přišel si pro ni kníže Angelovský.

Jak zvláštní, potkat ho v obchodním domě, zatímco všude kolem nich jsou úředníci, prodavací a hordy žen. Měl na sobě tmavé šaty, které měly zamaskovat, že je cizinec, ale jež měly opačný účinek. Jenom tuto skutečnost podtrhly. Byl nejkrásnější krutou bytostí, kterou kdy viděla. Se zlatou pletí, od slunce vybělenými prameny v hnědých vlasech a ostře řezanou tváří vypadal jako tygr, kouzlem proměněný v člověka.

Dětské chrastítko se v Tašiných chvějících se rukou zatřáslo a ona ho jemně položila na plstěný stolek. Namáhavě se usmála a tiše řekla. „Emmo, mám dojem, že potřebuješ rukavice.“

„Ano, Samson mi je ukradl a rozžvýkal. Nikdy nedokáže odolat novým bílým rukavicím.“

„Tak požádej lady Ashbournovou, ať ti je pomůže vybrat.“

„Dobře.“

Když Emma odešla, Taša znovu zvedla hlavu, ale Nikolaj zmizel. Rychle pohledem přejela celou místnost, ale nikde ho neviděla. Srdce jí tlouklo jako zběsilé. Rychlými kroky odešla do rohu místnosti. Šla oddělením potravin kolem pultů s rybami, obloženými ledem, visícími kusy masa a haldami různých pochutin, pyramid ze sklenic, krabic s cukrovím a cizích lahůdek. Lidé se za ní otáčeli a Taša si uvědomila, že nahlas vzlyká. Zavřela ústa a s bledou tváří utíkala pryč.

Emma je s Alicí v bezpečí, ujistila se. Musím Nikolaje oklamat, někam utéct a poslat pro Luka… Z potravin spěchala přes oddělení s bytovým textilem k bočnímu východu. Jakmile bude venku, vmísí se do davu. Ani Nikolaj se svým loveckým instinktem ji v té spoustě lidí nenajde.

Taša vyklouzla do páchnoucího vzduchu londýnského léta. Ale než mohla vstoupit na chodník, někdo ji prudce chytil v pase a pevně stiskl. Současně jí ruka v rukavici přikryla ústa. Dva muži ji tiše a rychle vedli postranní ulicí k čekajícímu kočáru. U něj klidně stál Nikolaj a vypadal jako spokojený tygr. Byl to mladý muž, jemuž ještě nebylo ani dvacet pět let. Přesto z něj vyprchaly všechny stopy mladosti a laskavosti, pokud vůbec někdy nějaké měl. Kulaté oči mu zářily jako zlaté penízky…, prázdné…, bez citu.

„Zdrávstvuj, sestřenko,“ zamumlal. „Vypadáš dobře.“ Natáhl ruku, setřel slzu, která se Taše chvěla na řasách a držel ji na špičce prstu, jako by to byl vzácný elixír. „Mohla jsi mi to ztížit, kdyby ses schovala někde na venkově jako venkovská dívka. Trvalo by mi roky, než bych tě našel. Místo toho ses stala předmětem klepů celého Londýna – záhadná cizí vychovatelka, která si vzala bohatého markýze. Když jsem pár těch historek slyšel, okamžitě jsem věděl, že jsi to ty.“ Nikolaj si ji opovržlivě prohlédl, jak tam stála oděná v hedvábí. „Jak je vidět, tvoje záliba v přepychu je silnější než zdravý rozum.“ Jemně zvedl její bílou zaťatou pěst a prohlížel si široký zlatý snubní prsten. „Kdo je tvůj manžel? Patrně nějaký bohatý stařík se slabostí na mladé maso. Někdo by mu měl říct, jak nebezpečné dítě jsi.“

Nikolaj pokynul kozákům, aby ji strčili do kočáru, ale předtím si ještě všiml, že se jí cosi mihlo v očích. Prudce se otočil a těsně kolem uší mu zasvištěla rukojeť deštníku. Minula hlavu a slušnou silou dopadla na rameno. Reagoval rychle. Prudce sebou trhl, shodil tu nečekanou zbraň a pevně zachytil vytáhlou mladou dívku, která ji použila. Ta široce otevřela ústa a chtěla křičet.

„Zakřič a nechám jí okamžitě zlomit vaz,“ zahrozil a ukázal na Tašu.

Dívka ztichla a zírala na něj ohnivě modrýma očima. Rděla se vztekem. Kontrast mezi její jedovatou růžovou tváří a ohnivými vlasy – barvy vzácného červeného jantaru – byl okouzlující.

„Další nebezpečné dítě,“ zasmál se tiše Nikolaj a tiskl k sobě její hubené tělo s plochým hrudníkem.

Jeden z kozáků ho rusky oslovil. „Vaše Výsosti…“

„To je v pořádku,“ odpověděl stroze Nikolaj a stejným tónem pokračoval: „Běžte s tou ženskou do kočáru.“

Dítě, které držel, promluvilo drsným hlasem. „Nech mou macechu na pokoji, ty parchantě!“

„Obávám se, že to nepůjde, ty okouzlující nevychovanče. Kde ses naučila tak sprostá slova?“

Dívka se mu pokoušela vykroutit. „Kam ji vezeš?“

„Do Ruska, kde bude pykat za své zločiny.“ Nikolaj se zašklebil, pustil ji a díval se, jak zavrávorala. „Sbohem, děvčátko. A děkuji ti – už dlouho mě nikdo tak nepobavil.“

Dívka se otočila a rychle běžela zpět do obchodu. Nikolaj ji chvíli pozoroval, pak skočil do kočáru a dal kočímu pokyn k odjezdu.

Charles Ashbourne seděl v knihovně na pohovce a jeho žena mu štkala na rameni. Emma zabrala kožené křeslo a skrčila nohy pod bradu. Byla tichá a bledá žalem. Luke stál u okna a upíral zrak na řeku. Odvolali ho ze schůze správní rady Severní Britonské železniční společnosti kvůli naléhavému vzkazu. Když dorazil domů, našel tam Ashbournovy s Emmou. Jeho dcera neměla daleko k hysterickému záchvatu a Tašu nikde neviděl.

Pobízena Charlesem mu Alice řekla všechno, co věděla. „Jenom na chvilku jsem odešla podívat se na hedvábné šály,“ zajíkala se, „a najednou byla pryč i s Emmou. A potom přiběhla Emma a křičela, že ji nějaký Rus se žlutýma očima vzal do kočáru – nedokážu si vysvětlit, jak ji našel, než že mě musel sledovat – dobré nebe, už ji nikdy neuvidíme!“ Zhroutila se a plakala, zatímco ji Charles hladil po zádech a pokoušel se ji utišit.

Nebylo slyšet nic než její pláč. Luke se otočil k Ashbournovým. Chvěl se bezmocným vztekem a všichni v místnosti se obávali jeho výbuchu. Ale on tam stál beze slova a celý bledý. Bezmyšlenkovitě přejížděl prsty po zahnutém stříbrném háku, jako by to byla zbraň, kterou se chystá použít.

Charles už nebyl schopen dál snášet to ticho a promluvil: „Co teď, Stokehurste? Předpokládám, že bychom se mohli pokusit o nějaké vyjednávání přes státní orgány – koneckonců máme v Petrohradě velvyslance – a možná bychom mohli poslat nějakého zástupce, aby se obrátil…“

„Nepotřebuji žádného zatraceného zástupce,“ řekl Luke a dlouhými kroky směřoval k otevřeným dveřím. „Biddle!“ Jeho hlas se nesl celým domem jako burácení hromu.

Komorník se okamžitě objevil. „Ano, pane?“

„Na dnešní odpoledne potřebuji sjednat schůzku s ministrem zahraničí. Řekněte mu, že je to nutné.“

„Můj pane, a co když odmítne…“

„Řekněte mu, že si ho najdu, ať je, kde je, i když bude mít schůzku.“

„Ještě něco, pane?“

„Ano. Zamluvte dvě jízdenky do Petrohradu. Pokud tam během příštích dvaceti čtyř hodin žádná loď nejede, najměte nějakou.“

„Pane, mohu se zeptat, kdo vás bude doprovázet?“

„Vy.“

„Ale pane,“ drmolil komorník, „nemohl bych třeba…“

„Jděte. Až to všechno zařídíte, můžete začít balit.“

Biddle poslechl, ale něco si brblal pod vousy a třásl hlavou. Charles přistoupil k Lukovi. „Jak ti mohu pomoct?“

„Postarej se zatím o Emmu.“

„Samozřejmě.“

Luke se podíval na svou dceru a tvář mu změkla, když uviděl její pláčem naběhlé oči. Sedl si k ní, a když začala znovu vzlykat, přitiskl ji k sobě.

„Ach, tatínku,“ řekla žalostně, „nevěděla jsem, co mám dělat – šla jsem jenom za bellemére, a když jsem viděla, co se děje, raději jsem měla běžet pro pomoc, ale nepřemýšlela jsem…“

„To je v pořádku.“ Luke ji pevně stiskl. „Tomu bys stejně nemohla zabránit. Je to moje chyba, jenom moje a nikoho jiného. Měl jsem vás lépe chránit.“

„Proč ji ten muž vzal? Kdo to byl? Provedla něco? Vůbec ničemu nerozumím…“

„Vím, že ne,“ mumlal. „Nic špatného neudělala. Byla jenom nespravedlivě obviněna ze smrti jednoho muže a někteří lidé v Rusku ji za to chtějí potrestat. Ten muž, kterého jsi dnes viděla, ji tam veze.“

„Přivezeš ji zase domů?“

„Ano,“ mumlal. „Ani na chvíli o tom nepochybuj, Emmo.“ Lukův hlas byl tichý, ale ve tváři měl studený a tvrdý výraz. „Kníže Angelovský si vůbec neuvědomuje, co udělal. Nenechám si vzít nic, co je moje.“

Východní světlo byla malá, pevná obchodní loď, naložená anglickou pšenicí, jemným porcelánem a látkami. Bylo bezvětří. Všechno vypadalo na klidnou plavbu, možná ne delší než týden. Jako kapitán plavidla trávil Nikolaj nejraději všechen čas na palubě a dohlížel na to, aby posádka plnila své povinnosti přesně podle jeho přání. Nikolajovo rozhodnutí velet lodi nebylo výstřelkem boháče. Byl vynikajícím navigátorem a měl brutální povahu rozeného vůdce. Plul známou cestou v Severním moři a směřoval na východ k Baltiku a ústí Něvy do Petrohradu.

Na konci prvního dne na moři šel Nikolaj do kajuty, kde byla zamčená Taša. Ani stevard s ní nesměl mluvit, i kdyby volala.

Když vstoupil, Taša, která ležela na úzkém lehátku, se prudce posadila. Měla na sobě stejné šaty, ve kterých ji unesl, z jantarového hedvábí, lemovaného černou sametovou stuhou. Od chvíle, kdy ji v Londýně zajal, nepromluvila ani slovo a neuronila ani slzu. Ona sa-ma se domnívala, že je v šoku z toho, že se nakonec stalo to, čeho se tolik bála. Bylo pro ni těžké pochopit, že ji minulost tak chladnokrevně a snadno dostihla. Tiše a ostražitě Nikolaje pozorovala, a když za sebou zavíral dveře, sledovala každý jeho pohyb.

Tvář měl strnulou kromě nepatrně zvednutých koutků úst. „Ur-

čitě se divíš, co od tebe chci, sestřenko. Hned to zjistíš.“

Pomalu kráčel k velké truhle u zdi pobité mosazí. Když zvedl víko, dobře naolejované panty ani nezaskřípaly. Taša si odsedla dozadu a opřela se o táflovanou zed. Byla napjatá a hedvábí pod jejíma rukama vlhlo potem. Zmateně pozorovala, že z truhly vytáhl kus jakési látky.

Šel k ní a látku svíral v pěsti. „Poznáváš to?“

Taša zavrtěla hlavou. Nikolaj látku rozložil a zvedl vzhůru. Taše z hrdla unikl výkřik. Nehybně seděla u zdi a upírala oči na bílou tuniku, kterou měl na sobě Michail v den, kdy zemřel. Byla ušitá v tradičním stylu ruských bojarů s vysokým, zlatem vyšívaným límcem a širokými rukávy. Na předním díle byly ošklivé hnědé a černé skvrny…, zbytky Michailovy krve.

„Schoval jsem si ji pro tuto příležitost,“ řekl Nikolaj tiše. „Chci, abys mi řekla, co přesně se stalo tu noc, kdy zemřel můj bratr…, jeho poslední slova, výraz ve tváři…, všechno. Dlužíš mi to.“

„Nic si nepamatuji,“ řekla Taša zlomeným hlasem. „Tak se podívej zblízka. Možná ti to osvěží paměť.“

„Nikolaji, prosím…“

„Podívej se na to.“

Taša zírala na látku pocákanou krví a obracel se jí žaludek. Pokoušela se nevolnost zadržet, ale měla pocit, že jí odporně sladký pach krve stoupá do nosu. Vzduch byl teplý a vířil kolem ní…, začala se s ní točit celá místnost. „Bude mi špatně,“ řekla zastřeně a v ústech měla kyselou pachuť. „Dej to pryč.“

„Řekni mi, co se stalo Míšovi.“ Nikolaj držel tuniku tak blízko, až neviděla nic jiného než hnědé skvrny. Sténala a držela si rukou ústa. Najednou jí Nikolaj vrazil pod skloněnou hlavu umyvadlo a ona se prudce vyzvracela. Z očí jí vytryskly slzy. Poslepu si vzala lněný ručník, který jí podal, a otřela si tvář.

Znovu vzhlédla a s hrůzou viděla, že si Nikolaj tuniku obléká. Látka se mu na ramenou napínala a vzor smrti směřoval po předním díle dolů. Když ji měl Míša na sobě a nůž mu trčel z hrdla, byl to jasně rudý vodopád. Když se potácel dozadu a sahal po Taše, oči mu bolestí a strachem lezly z důlků.

Křičela „Neeeee“, a když Nikolaj přistoupil blíž, divoce mávala rukama kolem sebe. Jako by ožila její noční můra – běžpryčběžpryč – její křik naplnil místnost. Hlavu měla plnou zářivého světla, které explodovalo, a najednou všechno zahalila milosrdná tma. Jako ničící vlna se jí vzpomínky vrátily. „Míso,“ vzlykala a pomalu upadla do nekonečné černoty, ve které nebyla žádná slova, žádný vzdech ani zvuk. Nic než klid její těžce zkoušené duše.

Nikolaj čekal u postele, až se Taša probere. Ušpiněnou tuniku si svlékl a bez ohledu na chladný vzduch se potil. Možná ze vzteku nebo z očekávání. Černá košile se lepila k jeho zlaté kůži. Tak zoufale to chce vědět, pomyslela si Taša s nečekanou lítostí. Bylo to smutkem po bratrovi, nebo snad touhou po spravedlnosti?

Taša na něj omámeně zírala a olízla si suché rty. „Řeknu ti, co se tu noc stalo,“ pronesla ochraptěle. „Každý detail. Ale nejdřív potřebuji trochu vody.“

Nikolaj jí beze slova podal plnou sklenici. Seděl na posteli a pozoroval, jak se zvedla a žíznivě se napila.

Taša nevěděla, jak má začít. Vzpomínky na ni udeřily plnou silou a spolu s nimi i to, co tu noc cítila. Ale konečně znala pravdu, a to pro ni byla velká úleva.

„Nechtěla jsem se s Mísou zasnoubit,“ řekla. „Podle toho, co jsem o něm věděla a slyšela, to byl divný muž, trapič, který si hrál s lidmi, jako si dítě hraje s panenkami. Nemohu říct, že jsem ho nenáviděla, spíš jsem z něho měla strach. Ze zasnoubení měli všichni radost a říkali mi, že budu mít na Michaila dobrý vliv.“ Taša se hořce zasmála. „Myslím, že se snažili přesvědčit sami sebe, že bych ho nějak mohla přesvědčit, aby si oblíbil ženy. Omezení, hloupí lidé! I já ve své nevinnosti jsem věděla, že muž, který touží po chlapcích, mě nikdy nebude chtít ve své posteli. Přinejlepším jsem mohla Michailovi posloužit jako zástěrka, aby vypadal jako řádně ženatý muž. Ale jinak bych byla předmětem jeho zvrácené zábavy, někým, koho

by mohl urážet a ponižovat. Byl by mě dával jiným mužům a nechal mě dělat ohavnosti, které by lidé dělat neměli…“

„To nemůžeš s jistotou vědět.“

„Ale ano,“ tiše odpověděla. „Však ty to taky víš.“ Když Nikolaj neodpověděl, dopila vodu a pokračovala: „Byla jsem v pasti. Moje vlastní matka na tom manželství trvala. Bylo to zvláštní, ale jediný, na koho jsem se mohla obrátit o pomoc, byl samotný Míša. Několik dní jsem o tom přemýšlela a nakonec jsem se rozhodla, že nemám co ztratit, když se s ním pokusím promluvit. Bylo možné, že mě vyslechne. V Míšovi bylo něco z dítěte – občas vypadal jako malý chlapec, který žadoní o pozornost. Na druhé straně býval nevypočitatelný. Říkala jsem si, že bych ho mohla přesvědčit, aby to zasnoubení sám zrušil. Několik jeho slov by snadno změnilo můj osud…, a tak jsem k němu beze svědků jednou v noci šla a chtěla jsem ho úpěnlivě prosit.“

Taša odložila sklenici stranou a pevně si propletla prsty. Oči upírala na vlněnou deku, která byla složená do obdélníku a přehozená přes druhý konec postele. Zírala na ni a mluvila jako ze sna.

„Palác byl skoro prázdný. Bylo tam jenom pár sloužících, kteří na Míšu čekali. Přehodila jsem si přes vlasy šálu a stáhla ji přes obličej, aby mě nepoznali. Přední dveře nebyly zamčeny, a tak jsem mohla vstoupit dovnitř, aniž bych zvonila. Několik sluhů mě vidělo, jak procházím palácem, ale nepokoušeli se mě zastavit. Byla jsem hodně nervózní. Pamatuji si, jak jsem doufala, že Míša nevykouřil příliš moc opia, aby byl nerozumný. Nejdřív jsem ho nemohla najít. Šla jsem nahoru a procházela jednu místnost za druhou. Byl tam velký nepořádek. Vzduch divně páchl jako kouř, smíchaný se špatným vínem a shnilým jídlem. Na podlaze ležely hromady kožešin a hedvábných polštářů, nedojedená jídla a podivné předměty, které musel Míša používat k…, no, vlastně nevím, k čemu byly. Ani mě to nezajímalo.“

Taša si uvolnila prsty a mávla rukama, jako by si chtěla něco vytáhnout z vlasů. „V domě bylo hrozné teplo. Sundala jsem si šálu…“ Přitiskla si prsty na krk, na místo, kde jí prudce tepala krev. „Jednou nebo dvakrát jsem ho zavolala… ‚Míšo, kde jsi?‘…, ale nikdo mi neodpověděl. Napadlo mě, že třeba sedí v knihovně i se svou dýmkou. Šla jsem na druhý konec chodby. Hlasy…, dva hlasy se tam hlasitě a vášnivě hádaly a nějaký muž plakal…“

Taše se všechno přesně vybavilo a ona si ani neuvědomovala, že mluví dál.

„Míso, já tě miluju tisíckrát víc, než tě kdy bude milovat ona.

Nikdy ti nebude moct dát to, co potřebuješ.“

„Ty žárlivý, vrásčitý starý blázne,“ odpověděl Michail. „Vůbec nevíš, co já potřebuju.“

„Nikdy se o tebe nebudu s nikým dělit a už vůbec ne s rozmazlenou holkou.“

Michail promluvil hedvábným, pobaveným a posměšným hlasem. „Rozčiluje tě, když si ji představíš v mé posteli? To čerstvé mladé tělo, které čeká jen na to, až se zbaví nevinnosti…“

„Míso, netrap mě tak!“

„Už tě nechci, jdi pryč a nikdy se nevracej. Unavuješ mě. Vlastně se mi z tebe dělá špatně.“

„Ne, ty jsi můj život, moje všechno…“

„Je mi nanic z toho fňukání a kňučení a tvých patetických pokusů o milování. Radši bych to dělal se psem. A teď vypadni.“

Druhý muž zavyl jako v agónii, ječel a vzlykal. Pak byl slyšet překvapený výkřik, rvačka, zuřivý křik…

„Měla jsem velký strach,“ pokoušela se Taša zklidnit svůj hlas a po tvářích jí stékaly slzy. „Ale nedokázala jsem do té místnosti nejít. Nepřemýšlela jsem. Vůbec mě nenapadlo, co se tam stalo. Ten druhý muž tam stál jako socha. Michail odvrávoral směrem od něj. Pak mě uviděl a snažil se jít ke mně. Bylo tam strašně moc krve a z hrdla mu trčel nůž. Natáhl ke mně ruku a zíral na mě…, jako by mě prosil o pomoc. Stála jsem jako přikovaná. Nedokázala jsem se ani pohnout a potom… Míša na mě spadl… a všechno zčernalo. Když jsem se probrala, měla jsem v rukách nůž na dopisy, celý lepkavý od krve. Ten druhý muž to narafičil tak, aby to vypadalo, že jsem ho zabila já, ale já jsem to neudělala.“ Nevěřícně a se slzami v očích se zasmála. „Celé ty dlouhé měsíce jsem si myslela, že jsem ho zavraždila. Trpěla jsem mučivými pocity viny, a ani nekonečné modlitby, hladovění či pokání je nedokázaly odstranit…, ale já jsem to neudělala.“

„Kdo je tím mužem, který zabil Míšu?“ zeptal se tiše Nikolaj.

„Samuel Ignaťjevič, hrabě Šurikovský. Vím to zcela jistě. Jednou jsem se s ním setkala v Zimním paláci.“

Nikolaj nehnul ani brvou. Stál, prohlížel si ji svýma unavenýma očima a pak se otočil a pomalu odcházel.

Když dorazil ke dveřím, Taša promluvila. „Ty mi nevěříš?“

„Ne.“

Chvíli o tom přemýšlela. „Na tom nezáleží. Teď znám pravdu.“ Otočil se a opovržlivě se usmál. „Hrabě Šurikovský je úctyhodný muž a oddaný manžel, který je náhodou nejoblíbenějším carovým společníkem. Celé roky je jeho nejbližším důvěrníkem a rádcem a největší podporou jeho reforem. Před devíti lety by bez Šurikovského vlivu nevolníci v celém Rusku nedostali svobodu. A navíc byl právě jmenován guvernérem Petrohradu. Je docela roztomilé, že sis za milence a vraha mého bratra vybrala právě jeho. Proč ne samotného cara?“

„Pravda je pravda,“ odpověděla prostě.

„Jak každý Rus ví, pravda má mnoho tváří,“ zavrčel Nikolaj a vyšel z kajuty.

To, že Biddle má rád lodě, dávalo smysl. Na lodi se všechno lesklo čistotou, vládl tam pořádek a všechno bylo přivázáno. Luke si pobaveně uvědomil, že komorníkova vášeň pro udržování úzkostného řádu věcí byla na lodi dokonale vhodná – ve skutečnosti to bylo nutné –, zatímco všude jinde to bylo otravné. Co se týkalo Luka, nijak zvlášť oceán nemiloval a tato plavba byla nejmizernější ze všech, které kdy podnikl.

Nervózně přecházel mezi svou kajutou a palubou škuneru a zřídkakdy se dlouho zdržel na jedné nebo druhé straně. Nedokázal odpočívat, ani sedět nebo tiše stát. Jedl s nechutí a mluvil, jenom když vydával rozkazy. Střídavě byl zasmušilý a rozzuřený a bavil se tím, že v duchu přemýšlel, co udělá Nikolaji Angelovskému, až ho najde. Byl strachy bez sebe, kdykoliv jen pomyslel na Tašino bezpečí, a sám sebe nenáviděl. Byla to jeho vina. On ji měl chránit. Neuvěřitelně snadno ji unesli jenom proto, že nebyl dost prozíravý.

Nedovolil si ani pomyslet na to, že by o Tašu mohl přijít, kromě noci, kdy ho zrazovaly sny. Když zemřela Mary, dokázal žít dál, ale

skutečný život to připomínalo jen vzdáleně. Teď by to nezvládl. Kdyby Tašu ztratil, navždy by ho to zlomilo. Nezůstala by v něm žádná láska, žádná radost, nic, co by mohl někomu nabídnout. Dokonce ani své dceři ne.

Jedné noci stál Luke dlouho na zádi a zíral na širokou, zpěněnou brázdu, která zůstávala za lodí. Bylo už pozdě a na pošmourné obloze nebyly žádné hvězdy, jenom tmavé mraky. Šplouchání vody bylo rytmické a uklidňující. Vzpomněl si na jinou noc, kdy s Tašou v náručí naslouchal hudbě lesa. Na jednu z těch chvil, které rozumí jenom milenci…, a najednou měl intenzivní pocit, že je na lodi s ním. Skoro čekal, že až se otočí, uvidí ji. Podíval se dolů na zlatý prsten, který patříval jejímu otci, a v uších slyšel její sladký hlas… „Říká:

‚Láska je jako zlatá žíla, která se ohne, ale nikdy se nezlomí.‘“

A svou odpověď… „Bude nám spolu dobře.“

Ruka se mu sevřela v pěst. „Jedu si pro tebe,“ řekl nahlas a jeho drsný hlas odnášel vítr. „A brzy tě najdu, Tašo.“

Když loď spustila kotvy a námořníci ji pevně uvázali, Luke s Biddlem vystoupili. Nedaleko petrohradského ministerstva námořnictví a loděnic bylo tržiště. Luke šel přímo k hlavnímu východu a Biddle ho se zavazadly následoval. Vešli rovnou do středu nejpodivnějšího místa, na kterém se Luke kdy ocitl. Domy, zdi a dveře byly natřeny živými barvami, takže to tam vypadalo jako v cirkuse. Kupci měli na sobě dlouhé červené a modré tuniky, zatímco ženy měly na hlavách uvázány květované šátky. Lukovi se zdálo, že každý zpívá. Stánkaři zpěvávě vychvalovali přednosti svého zboží, zatímco chodci se bezcílně toulali po ulici a broukali si, nebo si rovnou zpívali. Luke měl nepříjemný pocit, že se nechtěně ocitl na jevišti během operního představení.

Ze všech stran cítil ryby. Kromě silného zápachu, který vanul od moře a z rybářských lodí na Něvě, byly na trhu k vidění všechny možné druhy ryb. Losos, štika, úhoř, okoun a obrovský jeseter leželi na rozpouštějícím se ledě na bednách. Kaviár se prodával ve velkých sudech a byl k mání v půltuctu barev. Drobné průhledné ryby se kupovaly po lopatách a odnášely v pytlích nebo kbelících. V horku byl jejich zápach tak silný, že každá řádná anglická kočka by nad nimi

ohrnula nos. „Znitky,“ vysvětlil jeden z kupců a zazubil se, když viděl, jak znechuceně se Luke tváří.

Vitalita a zmatek byly v Petrohradě stejné jako v kterémkoliv jiném velkém městě – ale tady byl ještě větší chaos než kdekoliv jinde. Ulice byly plné lidí, zvířat a povozů. Řeka a kanály byly přecpané čluny všech velikostí. Byly tady kostely všech možných církví a jejich zvony zvonily v ohlušující kakofonii. Po deseti minutách se Luke vzdal veškerého úsilí něčemu porozumět. Neměl v úmyslu zůstat v Petrohradě tak dlouho, aby všechno poznal. Chtěl jenom zachránit svou ženu a už nikdy Rusko nevidět.

Ale Biddle se tak snadno zastrašit nedal. Rozhodl se město prozkoumat s deštníkem v jedné ruce a Britským cestovním průvodcem Ruskem v ruce druhé. Loudali se tržištěm podél řady stánků s hojností exotických květin. Přišel k nim povídávý prodavač čaje s přenosnou koženou truhličkou, ve které měl sklenice, džbán s hnědou tekutinou, které říkal kvas, a tlusté porce perníku. Ukázalo se, že kvas je slabé žitné pivo, ochucené medem. Zvláštní, ale ne špatné, pomyslel si Luke, když je dopíjel.

Zajímaly ho tváře Rusů. Většina byla světlé pleti s elegantními rysy a modrýma očima, ale hodně z nich mělo exotický východní vzhled. Široké tváře a krásné zešikmené oči. Taša byla kombinací obou, jemně a harmonicky smíšenou. Při pomyšlení na jeho ženu se Lukovi stáhlo hrdlo a narůstal v něm bezmezný vztek, který v něm dřímal od chvíle, kdy ji unesli.

„Pane?“ Biddle znervózněl, když viděl, jak se Luke zatvářil.

„Nechutnalo vám to?“

„Kurkovský palác,“ zamumlal Luke. Tam bydlel anglický velvyslanec. To bylo všechno, na co teď dokázal myslet.

„Tudy, můj pane.“ Biddle šel ochotně k postranní ulici a gestikuloval deštníkem. „Pokusím se najmout nějaký povoz. V průvodci píší, že se jim tady říká drožky a člověka nemá překvapit, když bude vozka s koněm mluvit. Prý tady se svými koňmi mluví.“

Najali si otevřený kočár a nařídili vozkovi, aby je dovezl k anglickému velvyslanectví. Jak Biddle předpověděl, vozka se svým koněm, který se jmenoval Osip, mluvil. Vozidlo jelo ďábelsky rychle stejně jako všechna ostatní na ulici. Vozka často zařval, aby varoval

chodce, kteří se mu dostali do cesty. Dvakrát málem přejeli lidi, kteří přecházeli ulici. Ať to byl rozhrkaný vozík nebo pěkný lakovaný kočár, Rusové jezdili neobyčejně rychle.

Petrohrad bylo město kamene, vody a mostů. I Luke se svým sklonem nenávidět v tomto městě úplně všechno musel uznat, že je nádherné. Podle Biddlovy citace Britského cestovního průvodce byl Petrohrad založen před více než stopadesáti lety na přání Petra Velikého, který chtěl do Ruska přivábit západní kulturu. Povedlo se mu to úžasně. Některé části města vypadaly evropštěji než Evropa sama. Kočár projížděl kolem řady přepychových paláců, postavených podél žulového nábřeží řeky. Všude stály sochy lvů z kamene, bronzu a kovu, které svými kamennými tvářemi střežily mosty a domy.

Anglický velvyslanec, lord Sydney Bramwell, bydlel v krásném Kurkovském paláci na východním Něvském prospektu, hlavní ulici města. Kočár zastavil u předního vchodu do budovy, klasické stavby s římsami a vysokými bílými sloupy. Luke vyskočil, namířil si to k širokému mramorovému schodišti a nechal Biddla, aby si poradil se zavazadly a zaplatil vozkovi. Dveře do paláce strážili dva obrovití kozáci v šarlatových tunikách a vysokých černých botách.

„Jdu za lordem Bramwellem,“ řekl rychle Luke.

Kozáci se spolu poradili a pak jeden řekl špatnou angličtinou:

„To nejde,“ a výhružně se díval.

„Proč?“

„Lord Bramwell pořádá recepci na počest městského guvernéra.

Přijďte později. Zítra. Nebo možná příští týden.“

Luke se na Biddla znechuceně podíval. „Slyšel jsi? Přišli jsme pozdě…“ A jak mluvil, otočil se a vrazil kozákovi pěst do žaludku, až se přelomil v pase. Další rána dozadu na krk ho poslala na zem. Druhý kozák mu šel na pomoc, ale zůstal stát a jen zalapal po dechu, když se Luke ohnal levou rukou. Luke se jen výhružně usmál, protože si byl plně vědom šokující hrozby stříbrného háku. „Tak pojď,“ tiše ho vyzýval.

Kozák zíral na hák a rychle zavrtěl hlavou. Ustoupil a sešel ze schodů.

„Pane, ještě nikdy jsem vás takhle neviděl,“ mumlal Biddle a se zájmem se na Luka díval. „Už jsi mě viděl se bít.“

„Ano, ale nikdy jste nevypadal, že by se vám to tolik líbilo…“

„Zrovna jsem s tím začal,“ mumlal si Luke pro sebe a rozrazil přední dveře.

Palác byl plný zeleného břečťanu, magnólií a orchidejí. Kilometry naleštěných dřevěných podlah s intarziemi v kontrastních barvách vypadaly jako perské koberce. Na každém rohu stáli jako nehybné sochy sluhové v livrejích. Ani pár očí se k němu nezvedl. „Kde je lord Bramwell?“ zeptal se jednoho z nich. Když nedostal odpověď, netrpělivě opakoval: „Bramwell.“

Sluha nesměle ukázal na jednu ze zářících místností. „Bramwell.“

„Pane,“ uslyšel za sebou Biddlúv znepokojený hlas. „Neměl bych i se zavazadly počkat v hale?“

„Ano, počkej tady,“ odpověděl Luke a vydal se hledat recepci lorda Bramwella.

Biddlovi se očividně ulevilo. „Děkuji, můj pane!“

Podél chodby stály sloupy obložené zlatem a polodrahokamy. Z otevřených dvoukřídlých dveří, ozdobených mozaikou ze zlata a modrého lapisu, se linula konverzace ve francouzštině, jazyku diplomatů. Taky bylo slyšet jemnou hudbu smyčcového nástroje, citery nebo něčeho podobného. Luke vešel do hodovní místnosti, kde u dlouhého bronzového stolu sedělo nejméně dvě stě vysoce postavených úředníků, diplomatů a členů vlády.

Sluhové ve zlatě a sametu přestali nalévat chlazené šampaňské. Stůl byl plný různých druhů masa, chleba, studených salátů, koláčů a knedlíků, smetany a kaviáru. V pravidelných rozestupech stály obrovské stříbrné mísy plné nakládaných hub a okurek a nespočetné talířky se solí a hořčicí. Stolu vévodil pečený páv s ocasem upraveným do nádherného vějíře.

Když Luke nečekaně vstoupil, všichni hosté ztichli a hudba přestala hrát.

Luke rozeznal vyslanecké insignie Dánska, Polska, Rakouska, Francie, Německa a Švédska. Rychle se podíval na hosta, sedícího na čestném místě. Guvernér byl hubený šedovlasý muž s aristokratickou stavbou těla a tmavýma, šikmýma tatarskýma očima. Hrud měl plnou zlatých medailí a knoflíky z drahokamů.

Všiml si, že velvyslanec sedí po guvernérově pravici, a energicky si to k němu namířil.

„Lorde Bramwelle,“ řekl, zatímco se k němu otočily všechny

oči.

Velvyslanec byl obtloustlý a růžolící, s prasečími rysy a očima

jako trnky, které na něho zíraly zpod řídkého obočí. „Já jsem Bramwell,“ řekl povýšeně. „A toto vyrušení je absolutně proti pravidlům…“

„Musím s vámi mluvit.“

Vojáci, kteří měli hlídku, postoupili dopředu, aby Luka zadrželi.

Otočil se a hrozivě se na ně podíval.

„Ne, to je v pořádku,“ řekl velitelsky Bramwell a zvedl své tlusté ruce. „Tento člověk si dal očividně velkou práci, aby se se mnou mohl setkat. Tak ať řekne, co chce. I když zapomněl na dobré způsoby, vypadá jako gentleman.“

Luke se představil. „Jsem lord Stokehurst, markýz ze Stokehurstu.“

Bramwell si ho zamyšleně prohlížel. „Stokehurst…, Stokehurst…, pokud se nemýlím, vy jste ten nešťastný manžel Nataši Ivanovny Kaptěrevové.“

Kolem stolu zazněl vzrušený šepot.

„Ano, jsem její manžel,“ odpověděl hrozivě Luke. „Přišel jsem si s vámi o své ženě promluvit. Pokud byste dal přednost soukromí…“

„Ne, ne…, to nebude nutné.“ Bramwell se na Luka blahosklonně usmál a podíval se na hosty, jako by jim chtěl říct, že má co do činění s bláznem. „S politováním musím říct, lorde Stokehurste, že nemohu nic dělat. Dozvěděl jsem se, že už bylo oznámeno datum, kdy vaši ženu pověsí.“

Luke čekal, že soud bude jednat rychle, ale slova jako „pověsí vaši ženu“ působila jako kopanec do žaludku. Bylo těžké zůstat klidný a neskočit velvyslanci po krku. Ale nakonec dokázal udržet svůj hlas chladný a pevný. „Mám seznam oficiálních kroků, které podniknete ve prospěch mé ženy. Máte moc popravu odložit.“

„Ne, lorde Stokehurste, to nemohu. Za prvé, nemám chuť riskovat své jméno a postavení kvůli ženě s pochybnou pověstí. A co víc,

není v mých silách jednat, dokud nedostanu pokyny od svých nadřízených z ministerstva zahraničí v Londýně. A teď laskavě opusťte tuto společnost.“ Bramwell se samolibě usmál, vrátil se ke svému talíři a těšil se ze své moci.

Luke jemně zvedl talíř s vybraně naaranžovaným jídlem a pozorně ho očichal. A pak jím mrštil na podlahu. Drahocenný sévreský talíř se rozbil a střepy nádobí a kusy jídla se rozletěly po místnosti.

V místnosti bylo ticho. Nikdo se neodvážil ani pohnout, ani promluvit. Luke sáhl do vnitřní kapsy kabátu. „Hmmm… Zdá se mi…, aha, ano… Tady je to.“ Hodil Bramwellovi tenký svazek úředních listin a několik hostů sebou trhlo. „Dokumenty od ministra zahraničí s podrobnými pokyny, týkajícími se diplomatických kroků, které v této záležitosti musíte podniknout. A jestli nepřesvědčíte své ruské partnery o tom, že by se to mohlo vyvinout v pěkně špinavou mezinárodní aféru…“ Třpytivý stříbrný hák dopadl Bramwellovi na rameno, „… mohl bych ztratit trpělivost,“ tiše dokončil. „A to bychom si nepřáli, že ne?“

Velvyslanec souhlasil. „Udělám všechno, co bude v mých silách,“ chvatně souhlasil.

„Výborně.“ Luke se na něj usmál. „A teď si pojďme promluvit mezi čtyřma očima.“

„Jistě, pane.“ Bramwell se odsunul od stolu a pokoušel se vypadat jako dokonalý hostitel. „Prosím všechny – Vaše Excelence – pokračujte beze mne.“

Guvernér Šurikovský zvysoka přikývl. Neozval se ani hlásek, dokud nervózní velvyslanec s velkým zachmuřeným Angličanem neopustili místnost. Potom v celém shromáždění vypukl vzrušený hovor.

Luke šel za Bramwellem do malého soukromého obývacího pokoje a zavřel za nimi prosklené dveře. „Předpokládám, že máte spoustu otázek,“ řekl velvyslanec a pozoroval Luka s nechutí a strachem.

„Zatím jenom jednu. Kde je sakra má žena?“

„Musíte to pochopit. Je kolem ní spousta pozdvižení a ze všech stran přicházejí výhrůžky. Držet ji ve státním vězení by bylo velmi

riskantní. A navíc je tady samozřejmě ještě ten její předchozí únik…“

„Kde je?“ zavrčel Luke.

„Významný petrohradský občan se laskavě nabídl, že ji ukryje ve své soukromé rezidenci, dokud stát neudělá všechna potřebná bezpečnostní opatření.“

„Významný občan?“ Luke na něho vztekle zíral. „Angelovský,“ řekl drsným hlasem. Když Bramwell beze slov přikývl, už se neovládl a vzteky vybuchl. „Prokletí zkorumpovaní imperialističtí parchanti

– oni ji dali Angelovskému? A co bude dál? Přijmou jeho laskavou nabídku, aby ji sám popravil a ušetřil je starostí? Je toto civilizovaná země, nebo temný středověk? Proboha, já snad někoho co nevidět zabiju…“

„Můj pane, uklidněte se, prosím!“ vykřikl velvyslanec a couval od něj pryč. „Já za to nemohu!“

Modré oči na něho upřeně zíraly. „Pokud neuděláte všechno, co bude ve vašich silách – a ještě víc –, abyste mou ženu dostal z tohoto skandálního nepořádku, rozdupu vás na prach.“

„Lorde Stokehurste, já vás ujišfuji…,“ začal Bramwell, ale Luke už odcházel.

Odcházel dlouhým, pevným krokem a skoro vrazil do dvou mužů, kteří procházeli halou. Poznal vysokého šedovlasého muže, který seděl v čele stolu. Jeho mladý společník byl očividně pobočníkem a byl oblečený do bezvadné císařské uniformy.

„Guvernére Surikovský,“ řekl úzkostlivě Bramwell, „doufám, že vás neurazilo to vyrušení u večeře.“

Surikovský soustředil své šikmé oči na Luka. „Chtěl jsem se na toho Angličana podívat.“

Luke mlčel, i když se mu napjaly všechny svaly. Bůh ví, proč se na něj chtěl guvernér podívat. Cítil instinktivní nechuť k muži, jehož oči byly tvrdé a tmavé jako kámen.

Zatímco na sebe ti dva muži zírali, pobočník drze promluvil.

„Jaký je to podivný příběh! Kníže Michail Angelovský je zavražděn, mladá žena, která je za smrt zodpovědná, ‚umírá‘ ve vězení, za několik měsíců ji velice živou přivezou zpět do Ruska a teď je tady anglický manžel, který ji chce zase odvézt pryč.“

„To se vám nepodaří,“ řekl Surikovský Lukovi tenkým hlasem.

„Mluvím za vládu, když říkám, že někdo za Angelovského smrt zaplatí.“

„Ale ne má žena,“ odporoval tiše Luke. „A ne v tomto životě.“

Než mohl někdo něco říct, byl Luke pryč a jako bouřlivý mrak mířil k Angelovského paláci.

Angelovského rezidence byla ještě krásnější než Kurkovský palác. Dveře byly ozdobeny zlatem a v okenních rámech byly vsazeny pruhy vykládané stříbrem. Obrazy takových malířů jako Gainsborough a Van Dyck byly zarámovány do zlata a vzácných kamenů. Křišťálové a smaltované lustry visely ze stropu jako třpytivé girlandy z květin. Luke byl zcela ohromen bohatstvím, které kolem sebe viděl. Ani anglická královna nežila v takové nádheře. Nebo s takovou ochranou. Uniformovaní rytíři, kozáci a čerkeští důstojníci byli všude. Stáli ve vstupní hale, na mramorovém schodišti a u každých dveří.

K Lukovu překvapení byl požadavek, aby ho odvezli do Angelovského paláce, okamžitě a bez řečí splněn. Biddle víc než ochotně čekal ve vstupní hale a Luka odvedli dolů do pánského pokoje, plného tabákového kouře. Na zdech visely sbírky starožitných mečů se širokou čepelí, rapírů a slovanských seker s nepříjemně zahnutým ostřím. Ve středu místnosti stál kulatý stůl s karafami likérů. Skupina důstojníků a šlechticů se potloukala po místnosti, posedávala, postávala, pokuřovala a povídala si. Všichni se upřeně dívali na nově příchozího.

Jeden z nich se ze skupiny odpoutal a pokročil dopředu. Řekl něco rusky, a když viděl, že mu Luke nerozumí, přešel do angličtiny.

„Co si přejete?“

Musel to být Angelovský. Byl mladší, než Luke čekal, něco málo přes dvacet. Měl nepříjemné zlatožluté oči, pohledný mužný obličej a pohyby exotického divokého zvířete. Přesně tak mu ho Alice Ashbournová popsala. Luke ještě nikdy neměl chuť někoho zavraždit tolik jako tohoto muže. Vařila se v něm krev, ale dokázal se ovládnout.

„Chci vidět svou ženu,“ podařilo se mu říct.

Angelovského to na chvíli překvapilo. Potom se na Luka zblízka podíval. „Stokehurst? Proč jsem si myslel, že jsi starý?“ A koutky úst se mu pobaveně zkřivily. „Vítej v Rusku, bratrance.“

Luke byl zticha a pod chvějící se čelistí zatínal zuby.

Nikolaj ten mírný pohyb zahlédl, spletl si ho se strachem a usmál se do Lukovy bezvýrazné tváře. „Plýtváš svým časem. Vězeňkyni nejsou dovoleny návštěvy. Dám ti radu – vrať se domů a najdi si novou ženu.“

A velmi ho překvapilo, když ho Luke oslepující rychlostí hodil ke zdi a vrčel na něho jako vzteklý pes. Ostrým koncem háku ho píchl do hrudi, až mu vytryskla kapka krve.

Lukův hlas zněl jako škrábavý šepot. „Okamžitě mě k ní nech zavést…, jinak ti vyrvu srdce.“

Nikolaj na něj chvíli zíral a pak se s uznáním pochmurně zasmál. „Ty máš ale nervy, vyhrožovat mi v mém vlastním domě, v místnosti plné zbraní a vojáků! Dobrá, můžeš Natašu navštívit. Nikomu to neublíží. Až odejdeš, stejně bude moje. A teď, když dovolíš…“ Podíval se na šířící se krvavou skvrnu na své košili. Luke uvolnil hák a spustil paži.

Nikolaj vzal lněný ubrousek a přitlačil si ho na bolestivé místo na své hrudi. Stále se usmíval, když říkal vojákovi: „Moťko Jurijeviči, zaved mého nového bratrance do pokojů naší vězeňkyně. A nechoď moc blízko – mohl by tě pokousat.“

Tašino apartmá zahrnovalo předpokoj a ložnici a obě místnosti byly luxusně zařízeny. Odpočívala na pohovce, orámované krajkovou ruskou dřevořezbou. I když neměla dovoleny návštěvy, dostala několik slzami zmáčených a milujících vzkazů od své matky Marie. Nikolaj taky Marii dovolil, aby Taše poslala z Kaptěrevova paláce pár starých šatů. Jedny z nich, z fialkového hedvábí, teď měla na sobě. Byly dívčího střihu se širokou sukní, nabíranými rukávy a olemované bílou krajkou. Taša se bezmyšlenkovitě probírala hromádkou francouzských románů, ale nějak se do nich zatím nemohla začíst. Přistihla se, že čte jednu a tutéž stranu aspoň tucetkrát.

Uslyšela, jak se v zámku otáčí klíč. Dveře se otevřely a zase zavřely. Věděla, že je to jeden ze sluhů, který jí přinesl podnos s jídlem. Taša si ho nevšímala a dál hleděla do knížky. „Polož to na stolek u okna,“ řekla rusky.

Na její rozkaz nikdo nereagoval. Zamračila se, chladně vzhlédla… a zírala do usměvavých modrých očí. Její manžel na ni promluvil drsným hlasem. „Říkal jsem ti, že nemám v úmyslu spát odděleně.“

čí.

Taša údivem vykřikla, přeletěla místnost a vrhla se mu do náru—

Luke se smál, chytil ji ve vzduchu a jednou rukou ji pevně držel

v pase. Postavil ji na podlahu a zabořil jí tvář do šíje. „Že mi ale po tobě bylo smutno,“ bručel, zatímco se mu vrtěla v náručí a pokoušela se k němu co nejblíže přitisknout.

„Luku, Luku… Tys pro mě přišel! Jsi to opravdu ty? Ne, to musí být sen!“ Přitáhla si rukama jeho hlavu a zoufale a vášnivě ho líbala. Vychutnávala jeho známou vůni, chuť a pevnou sílu jeho těla.

Pokusil se odtáhnout rty. „Musíme si promluvit,“ mumlal.

„Ano…, ano…“ Taša ho objala kolem krku a znovu se plně ponořeni jeden do druhého hladově líbali. Přitlačil ji ke zdi, rty jí drtil smyslným polibkem a jazykem prozkoumával ústa. Vzal do dlaně její ňadra a jemně je hnětl. Taša posévala svými polibky jeho krk a jazykem ochutnávala slanost jeho kůže. Luke tiše zasténal a svým vzrušeným mužstvím se k ní divoce přitiskl.

„Jsi v pořádku?“ podařilo se mu procedit mezi zuby po jednom zvlášť tvrdém polibku.

Přikývla a nejisté se usmála. „Jak se daří Emmě? Tolik jsem se bála…“

„Chce, abys byla co nejdříve zase doma.“

„Kéž bych…,“ začala Taša toužebně, ale najednou vzrušeně vykřikla a sevřela v pěsti jeho límec. „Luku, na lodi jsem si na všechno vzpomněla! Vím, co se Michailovi stalo! Neprovedla jsem vůbec nic. Přišla jsem tam v nejhorší možné chvíli a viděla jsem skutečného vraha. Ale já jsem to nebyla!“

Přimhouřil oči. „Kdo to udělal?“

„Hrabě Samuel Surikovský. On a Michail byli milenci.“

„Surikovský,“ opakoval ohromeně Luke. „Guvernér? Právě jsem ho viděl.“

„Ale jak…“

„Na tom nezáleží, jen mi všechno řekni.“

Taša vyprávěla, co všechno tu noc viděla a slyšela, a Luke pozorně poslouchal. Vklouzl rukou mezi její záda a zed a tiskl ji k sobě.

„Ale Nikolaj mi nevěří,“ skončila. „On chce, abych byla vinna, a nebude věnovat žádnou pozornost důkazům proti Šurikovskému. Hrabě Surikovský je velmi důležitý muž – nejoblíbenější carův společník. Jsem si jistá, že ho služebnictvo muselo tu noc v paláci vidět, ale bojí se cokoliv říct. Možná jim vyhrožoval, nebo je uplatil, aby byli zticha.“

Luke byl potichu a nechával si svůj názor pro sebe. Taša nemohla uvěřit, že je Luke opravdu v Petrohradě. Vědomí, že za ní přijel, v ní vyvolalo další výbuch lásky. S blaženým vzdycháním se k němu tulila a on ji stále pevněji objímal.

„Jedla jsi?“ zeptal se a líbal ji na spánek, kolem kterého povívaly hedvábné pramínky, jež se jí uvolnily z copu.

„Ale ano, mám velkou chuť na jídlo. Posílají mi sem všechna moje oblíbená jídla: zelnou polévku, lívance s kaviárem a nejlepší houby se smetanou. A velké misky kaše.“

„Raději se nebudu ptát, co je to kaše,“ řekl ironicky Luke. Prohlédl si Tašinu tvář a jemně se dotkl temných kruhů pod očima, jako by pak mohly zmizet. „Moc sis neodpočinula.“

Taša zavrtěla hlavou. „Nikdy mi nedovolí odejít,“ řekla tiše.

„Nemyslím si, že bys mohl něco udělat, Luku.“

„Mohu toho udělat mnoho,“ opravil ji chraplavým hlasem. „Na chvíli teď odejdu. Zkus spát, než se vrátím.“

„Ne,“ pověsila se na něj. „Nechoď ještě…, nebo si budu myslet, že jsem si tě jen vysnila. Drž mě.“

Luke ji pevně objal. „Má lásko,“ řekl jí tiše do ucha. „Moje sladká, drahá ženo. Copak nevíš, že bych se pro tebe bil s celým světem?“

Roztřeseně se zasmála. „Možná budeš muset.“

„O našem svatebním dni jsem počítal, kolik nocí s tebou strávím. Nejmíň deset tisíc. Už mi týden ukradli. A na ten zbytek nás už nic nerozdělí.“

„Ne…,“ přitiskla mu prsty na ústa. „Pokoušíš osud.“

„Řeknu, co je tvým osudem.“ Luke se odtáhl a díval se jí přímo do očí. „Devět tisíc devět set devadesát tři nocí v mém náručí. A o to se postarám, lady Stokehurstová, ať to stojí, co chce.“

Nikolaj seděl na koberci s jednou nohou pokrčenou a díval se, jak Luke přichází. „Teď ses tedy přesvědčil, že se s ní dobře zachází. Má jídlo, knihy, nábytek…“

„Stejně je to vězení,“ odpověděl Luke chladně.

„Říkala ti Taša o Samuelu Ignaťjeviči?“ Nikolaj se usmál, když se na něj Luke nechápavě podíval a dodal: „Hraběti Šurikovském.“

Luke se prudce zarazil na schodišti a pohlédl na něho dolů. „Taky mi říkala, že ses rozhodl jí nevěřit.“

„Mezi Šurikovským a Mísou žádný vztah nebyl.“

„Zeptal ses na to Šurikovského?“ pokračoval Luke.

„Tím bych se nanejvýš zdiskreditoval. To je zoufalá lež, kterou si Taša vymyslela, aby si z nás všech udělala blázny.“

„Tak proč s tím nepřišla už dřív během soudního jednání? Tehdy nelhala a nelže ani teď. Ale ty raději pošleš nevinnou ženu na smrt, než bys čelil nepříjemné pravdě.“

„Ty se odvažuješ mluvit o ‚pravdě‘?“ Nikolajův hlas najednou ochraptěl. Postavil se a zpříma se na Luka díval. Byli stejně vysocí, ale postavu měl každý jinou. Luke měl svalnaté tělo se širokými rameny, zatímco Nikolaj byl štíhlý, pružný a ohebný jako kočka. „Nejraději bych ti ji nacpal do krku,“ pronesl. „Jdi za Šurikovským a ptej se ho. Máš mé požehnání. Chci vidět, jak se budeš tvářit, až si uvědomíš, co tvá žena provedla.“

Luke se otočil k odchodu.

„Počkej,“ zamumlal Nikolaj. „Nepokoušej se s ním teď mluvit. Jdi za ním večer. Po západu slunce. Tímto způsobem si Rusové vyřizují soukromé záležitosti, chápeš?“

„Chápu. Rusové všechno rádi dělají tajně.“

„My tomu říkáme ‚diskrétnosť,“ odpověděl mírně Nikolaj. „To je vlastnost, kterou patrně postrádáš, bratrance. Půjdu tam s tebou. Šurikovský neumí ani slovo anglicky.“

Luke se drsně zasmál. „Ty jsi poslední člověk, kterého bych si s sebou vzal.“

„Jsi blázen, jestli si myslíš, že jsem tvou ženu pronásledoval z osobních důvodů. Kdyby se dokázalo, že nemám pravdu – kdybych našel důkaz, že byla nespravedlivě obviněna –, políbil bych jí lem šatů a prosil bych o odpuštění. Chci jenom, aby byla potrestaná vražda mého bratra.“

„Nic takového nechceš,“ odpověděl jízlivě Luke. „Je ti jedno, kdo je to, hlavně že někdo prolije krev oplátkou za Michálkovu.“

Nikolaj znehybněl, ale jinak nereagoval. „Půjdu dnes večer s tebou, Stokehurste, abych odhalil Tašiny lži a odstranil všechny pochybnosti o tom, že Michaila zabila.“

Luke strávil celé odpoledne tím, že trápil lorda Bramwella a jeho sekretáře, dokud nenapsali oficiální stížnost na špatné zacházení a ilegální uvěznění manželky anglického občana. Po západu slunce se vrátil do Angelovského paláce. Nikolaj ho pozdravil, zatímco beze spěchu žvýkal jablko. Bylo to neobvyklé ovoce s čistě bílou dužninou a průhlednou smaragdovou slupkou. Usmál se, když viděl Lukův zájem. „Ruské skleněné jablko,“ vysvětloval a vytáhl z kapsy další.

„Mám je docela rád. Chceš ochutnat?“

Ačkoliv Luke celý den nejedl, zavrtěl odmítavě hlavou.

Nikolaj se zasmál. „Ti Angličané jsou tak pyšní,“ vysmíval se.

„Máš hlad, ale jídlo si ode mě nevezmeš. Je to jenom jablko, bratrance.“ A hodil ho Lukovi.

Ten jablko snadno chytil. „Nejsem tvůj bratranec.“ Ukousl si křupavého, jako cukr sladkého ovoce.

„Ale jsi. Taša je vnučkou bratrance mého otce. A vy jste teď spojeni sňatkem. Rusové si na rodinné svazky potrpí, i když jsou vzdálené.“

„Potrpí, ale nejsou k nim loajální,“ zavrčel Luke.

„Vražda má tendenci rodinné vztahy poněkud tlumit.“

Oba muži si vyměnili nenávistný pohled a šli k naleštěnému černému kočáru, který čekal venku. Jízda k Surikovskému byla nesnesitelná a plná skryté nenávisti. Ulice byly tiché a teplé světlo zářilo okny domů a paláců, kolem kterých projížděli.

„Šurikovský bude dnes večer pravděpodobně u cara,“ přerušil ticho Nikolaj. Když Luke nereagoval, pokračoval nenuceně dál.

„Jsou si velmi blízcí, skoro jako bratři. Když car odjíždí do svého venkovského sídla, Carského dvorce, vždycky trvá na tom, že Šurikovský bude v jeho královském doprovodu. Guvernér je velmi mocný a úskočný muž.“

„Vážíš si ho?“

„Ne, vůbec ne. Šurikovský by byl schopen klečet na zemi a štěkat jako pes, kdyby to cara potěšilo.“

„Co víš o jeho vztazích?“

„Žádný mimomanželský nemá. Některé muže lákají jiné ženy, ale Surikovský mezi ně nepatří. Opájí se politickou mocí.“

„Nemůžeš být tak naivní,“ reagoval na to Luke.

„Kruh kolem carského dvora je velmi úzký a je nemožné udržet v něm jakékoliv tajemství. Kdyby si Surikovský potrpěl na hochy, vědělo by se to. O tom nepadlo ani slovo. Ani se o tom nešeptalo. A můj bratr se svými trofejemi vždycky chvástal bez ohledu na to, že se ho rodina snažila umlčet. Míša se nikdy nikomu ani náznakem nezmínil o tom, že by Surikovského znal. Nic spolu neměli.“

„Takže Michail byl hanbou rodiny,“ dumal Luke. „Jak moc ho Angelovští chtěli umlčet?“

Poprvé se Nikolajovi ve zlatých očích mihl cit. „Neříkej to,“ řekl tiše Nikolaj. „Ani to nenaznačuj, nebo tě…“

„Zabiješ mě?“ pomáhal mu Luke a svraštil obočí. „Myslím, že bys byl schopen vraždy – bez ohledu na rodinný svazek.“

Nikolaj pevně sevřel ústa a zlobně na Luka zíral. Nenávist se chvěla ve vzduchu. Konečně dojeli k Surikovského obydlí, dvoupatrovému dřevěnému panskému sídlu na břehu Něvy. U pozlacených vyřezávaných dveří stáli na stráži dva muži. „Dveřníci,“ řekl Nikolaj a vyhoupl se z kočáru. „Neškodní hlídači. Promluvím s nimi, než je začneš porcovat jako pečené tetřevy.“ Luke šel za Nikolajem a pozoroval, jak si s nimi vyměnil několik slov a podstrčil jim hrst peněz. Pak byli rychle a diskrétně uvedeni dovnitř.

Tam řekl Nikolaj něco sluhovi a pokynul Lukovi, aby ho následoval chodbou, vytapetovanou zlatým brokátem. „Nikdo z rodiny

není doma. Hraběnka Surikovská je na venkově a guvernér se vrátí pozdě večer.“

„A do té doby?“

„Budeme čekat. A pít. Piješ, Stokehurste?“

„Nijak zvlášť.“

„Rusové mají přísloví, ‚Kdo nepije, ten nežije‘.“ Šli do knihovny vybudované v evropském stylu s vysokými regály, mahagonovým nábytkem a koženými židlemi. Sluha jim přinesl sklenice a podnos s chlazenými, ojíněnými lahvemi. „Vodka má různé příchutě,“ řekl Nikolaj a nalil do sklenice trochu jantarové tekutiny. Ukázal na řadu lahví. „Březové poupě, dřevěný popel, pepř, citron…“

„Vezmu si březovou,“ řekl Luke.

Na Nikolajovu žádost se sluha vrátil s jiným podnosem, na kterém byla spousta sardinek, chleba s máslem a kaviár. Nikolaj se spokojeně usadil na židli, v jedné ruce držel sklenici s vodkou a ve druhé krajíc tmavého chleba s hromádkou černého kaviáru. Rychle to všechno do sebe hodil a znovu si nalil. Žlutýma očima Luka soustředěně pozoroval. Najednou pokynul ke stříbrnému háku na jeho levé paži. „Jak se ti to stalo?“ zeptal se a z druhé sklenice usrkával mnohem pomaleji.

„Zranil jsem se při požáru.“

„Aha.“ Slabiky nevyjadřovaly ani soucit, ani překvapení. Nikolaj na něho dál zíral hodnotícím pohledem. „Proč ses s Tašou oženil? Doufal jsi, že budeš mít nárok na její bohatství?“

„Nepotřebuji její peníze,“ odvětil chladně Luke. „Tak proč? Z vděčnosti ke tvým přátelům, Ashbournovým?“

„Ne.“ Luke zaklonil hlavu a dopil zbytek vodky. Ze začátku byl alkohol jemný a studený, ale pak přišla prudká vlna horka a spálila mu nos a hrdlo.

„Tedy z lásky,“ odpověděl si Nikolaj sám. Kupodivu v jeho hlase nebyl žádný výsměch. „Samozřejmě. Nikdy jsi nepoznal někoho, jako je Nataša Ivanovna, že ne?“

„Ne,“ stroze připustil Luke.

„To proto, že ji vychovali podle staré ruské tradice. Drželi ji na venkově stranou ode všech mužů kromě jejího otce a několika blízkých příbuzných. Velmi ji ochraňovali a hlídali. Jako ptáčka ve zlaté

kleci. Dělávalo se to před několika generacemi, ale teď už se to moc nevidí. Po jejím uvedení do společnosti na bílém plese po ní toužil každý muž v Petrohradě. Zvláštní, tichá a překrásná dívka. Povídalo se o ní, že je čarodějnice. Sám jsem tomu skoro věřil, když jsem se jí podíval do očí. Všichni muži se jí báli a současně po ní toužili. Kromě mě.“ Nikolaj se odmlčel a znovu Lukovi nalil. „Chtěl jsem ji pro bratra.“

„Proč?“

„Míša potřeboval někoho, kdo by se o něho staral a porozuměl démonům, které v sobě nosil. Potřeboval manželku, která by byla dobře vychovaná, schopná všechno vytušit, inteligentní, velmi trpělivá a statečná, a navíc ženu, jejíž smysl pro povinost by jí velel zůstat s ním bez ohledu na jeho týrání. A všechny ty vlastnosti jsem viděl v Taše.“

Luke na něho vztekle hleděl. „Nenapadlo tě, že místo aby ona pomohla Michailovi, mohl by on zničit ji?“

„Samozřejmě že napadlo. Ale na tom nezáleželo, pokud tady byla naděje, že to Michailovi pomůže.“

„Dostal, co si zasloužil,“ zašklebil se Luke a hodil do sebe vodku.

„A teď to dostane Taša.“

Luke zíral na Rusa a zahlcovala ho nenávist. Jestli se Taše cokoliv stane, Angelovský za to zaplatí. O to se on už postará. Oba muži ztichli a otupovali se vodkou. Jenom to zabránilo Lukovi, aby ruskému knížeti neskočil po krku.

Do knihovny přišel potichu sluha a něco Nikolajovi pošeptal. Chvilku k němu mluvil a pak ho Nikolaj poslal pryč. „Říká, že se Surikovský vrátil, ale je mu špatně.“ Pokrčil rameny. „Moc pil. Ještě pořád chceš s guvernérem dnes v noci mluvit?“

Luke vstal. „Kde je?“

„Ve své ložnici, chystá se jít spát.“

Nikolaj si jen povzdechl, když uviděl, jak rozhodně se Luke tváří. „No tak dobrá, půjdeme k němu. Když budeme mít štěstí, bude tak opilý, že si zítra nebude nic pamatovat. Ale jenom pět minut, rozumíš? Pak odcházíme.“

Šli nahoru do přepychových pokojů. Surikovský seděl netečně na kraji postele, zatímco ho sluha svlékal. Guvernér vypadal úplně jinak než ten uhlazený, sebevědomý muž, který seděl v čele stolu na své vlastní recepci. Šedivé vlasy mu trčely na všechny strany. Pronikavé oči byly teď zakalené a zarudlé.

Skrze rozepnutou košili byly vidět ochablé svaly hrudníku. Ve vzduchu visel silný zápach tabáku a vína, který se linul z jeho skleslého těla.

„Nevím, proč to všechno dělám,“ šeptal Nikolaj ostře, když vcházel dovnitř. Zvýšil hlas. „Guvernére Surikovský…, Vaše Excelence…“ Odmlčel se a příkře nařídil vystrašenému sluhovi. „Vypadni.“

Sluha další pobídnutí nepotřeboval a rychle se vzdálil. Beze slova prošel kolem Luka. Ten stál ve stínu u dveří. Instinktivně nešel dopředu. Cítil, že v této chvíli bude lépe, když si ho nikdo nevšimne. Před ním se odehrávala zajímavá scéna. Tak zajímavá, že se bez ohledu na jazykovou bariéru pokoušel rozumět.

„Vaše Excelence, omlouvám se za to, že vás vyrušuji,“ začal Nikolaj rusky a šel ke zhroucené postavě, která seděla na okraji postele. „Budu stručný a pak odejdu, abyste si mohl odpočinout. Na něco bych se vás rád zeptal, pane. Týká se to smrti mého bratra, Michaila Dmitrijeviče. Vaše Excelence, pamatujete se na to, že byste znal…“

„Míso,“ pronesl těžkopádně šedovlasý muž a zíral na muže se zlatýma očima. Zázračně ožíval. Ramena se mu napřímila a tvář zářila, jako by před sebou viděl cosi nádherného. Tmavé oči se třpytily slzami. „Ty můj nádherný chlapče, můj milovaný tygříku, co ty ses mě natrápil! Věděl jsem, že se mi vrátíš, drahý Míšo.“

Nikolaj stál jako přibitý a tvářil se zaraženě. „Cože?“ zašeptal. Surikovský ho svým tenkým prstem nedočkavě tahal za lem kabátu. Nikolaj pomalu poslechl ten tichý příkaz a klesl před sedícím mužem na kolena. Nedokázal od Surikovského tváře odpoutat své žluté oči. Byl úplně nehybný, když mu guvernér svýma třesoucíma se rukama hladil zlatohnědé vlasy. Jeho hubená tvář se zkřivila utrpením lásky. „Můj krásný Míšo, nechtěl jsem ti ublížit. Tys mě tak

rozčílil svými řečmi o tom, že odcházíš. Ale teď jsi tady, ljubeznyj, a na ničem jiném nezáleží.“

Luke až ode dveří viděl, jak se Nikolaj Angelovský celý zachvěl. Zaraženě se zamračil.

„Co jste udělal?“ zašeptal Nikolaj a díval se Šurikovskému přímo do očí.

Guvernér se bláznivě usmál, byl bez sebe radostí. „Drahý chlapče…, nikdy mě neopustíš, že ne? Máš ve svých rukách celé sladké nebe. A ty mě taky potřebuješ…, proto ses ke svému Samuelovi vrátil!“ Něžně pohladil Nikolajovy líce. „Zničilo mě pomyšlení, že tě ztratím. Nikdo to nechápe… Nikdo se tolik nemiloval jako my dva. Když ses mi posmíval, zbláznil jsem se a vzal jsem ze stolu nůž na dopisy… Myslel jsem jenom na to, abych zastavil tvá krutá slova, tvůj příšerný smích.“ Začal tiše naříkat. „Zkažený, krásný chlapče…, teď je vše odpuštěno. Přidáme to k našim ostatním tajemstvím…, moje nejdražší lásko…“ Dychtivě se sklonil.

Když ho políbil na rty, Nikolaj sebou prudce trhl, vyskočil, celý se chvěl a skrze sevřené zuby těžce dýchal. Zbledl a zaraženě potřásl hlavou. Najednou jako vystrašená kočka vyběhl z místnosti. Guvernér se zhroutil na postel a neovladatelně se rozvzlykal.

Když Nikolaj střemhlav prchal z domu, Luke mu byl v patách.

„Angelovský,“ vrčel. „K čertu s tebou…, řekni mi, co se stalo!“ Nikolaj se zastavil hned, když se dostal na čerstvý vzduch. Klopýtl pár kroků stranou, stál tam s odvrácenou tváří a lapal po dechu.

„Co říkal?“ dožadoval se Luke odpovědi. „Proboha…“

„Přiznal se,“ podařilo se Nikolajovi vyslovit. „Opilecké blábolení starého muže,“ řekl Luke s bušícím srdcem.

Nikolaj zavrtěl hlavou a stále skrýval svou tvář. „Ne. Zabil Míšu. O tom není pochyb.“

Lukovi spadl kámen ze srdce a zavřel oči. „Díky bohu,“ zašeptal.

Vozka je uviděl a rychle přistavil kočár. Nikolaj na nic nedbal a

byl zcela pohlcen svým vnitřním zmatkem. „Nemůžu tomu uvěřit. Bylo jednodušší si myslet, že to udělala Taša…, mnohem jednodušší.“

„Teď pojedeme na policii,“ prohlásil Luke.

Nikolaj se jen hořce zasmál. „Vůbec nechápeš, jak to v Rusku chodí. Možná je to v Anglii jiné, ale tady nikdo z vlády není ničím vinen. Zvlášť muž, který je tak blízký carovi. Příliš mnoho věcí – reformy, politika – závisí na vlivu Šurikovského. Když padne on, spolu s ním padnou i ostatní, kteří jsou s ním nějak spojeni. Řekni o něm jen jedno slovo a budeš plavat v Něvě s proříznutým hrdlem. Tady neexistuje spravedlnost. Vsadil bych svůj život na to, že ještě někdo jiný ví o guvernérových stycích s Mísou. Přinejmenším ministr vnitra to musí vědět – udělal kariéru tak, že využil špinavých malých tajemství jiných lidí ku svému prospěchu. Ale pro každého, kdo se do toho namočil, bylo jednodušší špatně vést vyšetřování a soud a obětovat Tašu pro ‚dobro většiny‘.“

Luke zuřil. „Jestli si myslíš, že nechám svou ženu popravit kvůli klidu vašich smradlavých ministrů…“

„V této chvíli nedokážu vůbec přemýšlet.“ Nikolaj se na něho zlověstně podíval. Do tváří se mu vracela barva a vypadal, že už se mu lépe dýchá.

„Odvezu Tašu z této mizerné země co nejdřív.“ Nikolaj prudce přikývl. „V tom s tebou souhlasím.“

Luke se na něho cynicky usmál. „Promiň, jestli mě ten náhlý obrat nedojímá. Před pár minutami bys ji popravil sám.“

„Od začátku jsem chtěl jenom pravdu.“

„Mohl jsi ji lépe hledat.“

„Po bitvě je každý generálem,“ zavrčel Nikolaj. „Vy Angličané se nikdy nemýlíte, že? Ta vaše chladná pravidla, zákony a listiny… Myslíte si, že jenom vy jste civilizovaní a všichni ostatní jsou barbaři.“

„Tato zkušenost mě samozřejmě přesvědčuje o opaku,“ poznamenal Luke sarkasticky.

Nikolaj si povzdechl, poškrábal se na hlavě a rozcuchal si své sluncem vyrezlé kadeře. „Tašin život tady skončil a já to nemůžu změnit. Ale pomůžu ti ji bezpečně odvézt do Anglie. Je to moje chyba, že je teď v nebezpečí.“

„A Surikovský?“ zamumlal Luke.

Nikolaj mrkl na blízkého vozku a ztišil hlas. „Postarám se o něho. Mám svou vlastní spravedlnost.“

Luke zíral na pomsty chtivého mladíka a zavrtěl hlavou. „Nemůžeš ho chladnokrevně zavraždit.“

„Dá se to udělat jenom jedním způsobem. A udělám to já.“

„Guvernéra očividně trápí svědomí a pocit viny. Brzy si něco udělá sám. Proč nenecháš čas, ať se o to postará?“

„Mohl bys stát stranou a nic neudělat, kdyby ti zabili bratra?“

„Nemám bratra.“

„Tak tvou malou rudovlasou dceru. Nehledal bys odplatu, kdybys viděl, že není jiná cesta, jak potrestat její vraždu?“ Luke ztuhl a mlčel.

„Možná si myslíš, že takový rozmazlený parazit jako Míša nestojí za námahu,“ řekl tiše Nikolaj. „Myslíš si, že to pro nikoho není velká ztráta. Možná máš pravdu. Ale já nikdy nezapomenu, že i on byl kdysi nevinným dítětem. Chci, abys něco pochopil – Míša nemůže za to, jaký byl. Naše matka byla hloupá vesnická holka, která neuměla nic jiného než rodit děti. Náš otec byl netvor. On…,“ Nikolaj slyšitelně polkl a pokračoval dál, tentokrát už bez emocí. „Někdy jsem nacházel svého bratra v tmavém rohu nebo ve skříni, jak pláče a krvácí. Každý věděl, že je předmětem otcova chtíče. Nevím, proč tak trápil Míšu, a ne mě. Nikdo se mu v tom neodvážil zabránit. Jednou jsem se otci postavil a on mě ztloukl do bezvědomí. Není moc příjemné být vydán na milost a nemilost muži, který nezná slitování. Konečně jsem byl dost starý na to, abych… přesvědčil otce, aby nechal Míšu na pokoji. Ale to už bylo pozdě. Můj bratr byl zničený dřív, než dostal šanci vést řádný život.“ Nikolaj se mírně usmál. „A já taky.“

Luke zíral na velkou, smutnou ulici, na cizí siluetu kostela s cibulovitými věžemi, na mohutné budovy, které stály podél řeky. Ještě nikdy se necítil tak nepříjemně, tak nepatřičně…, tak anglicky. Tato krásná, složitá země nemilosrdně ohýbá muže zcela podle své chuti, ať je pyšný nebo skromný, bohatý či chudý. „Michailova minulost – a jeho smrt – není má věc,“ řekl lhostejně. „Nezajímá mě, co s tím uděláš. Já chci jenom dostat svou ženu zpět do Anglie.“

Taša klidně spala ve svém pokoji. Udělala to, co po ní Luke chtěl, a lehla si hned, jak odešel. Poprvé za posledních pár dnů byla

schopná si odpočinout. Teď už šlo všechno mimo ni. Luke ji našel, byl někde ve městě a dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby jí pomohl. Bez ohledu na to, co se teď stane, je její svědomí čisté. Všechny pochybnosti o sobě samé a všechno obviňování bylo pryč. Ležela na zádech, vlasy měla rozhozené na polštáři a snila klidné sny.

Najednou ji ze spánku vyrušila velká ruka, která jí přikryla ústa, aby nemohla překvapením vykřiknout. Mužský hlas jí šeptal do ucha.

„Ještě jsme spolu neskončili.“

Taša prudce otevřela oči a zamžourala na tvář nad sebou. Když jí došlo, že je to její manžel, uvolnila se pod ním, i když jí srdce prudce bušilo. Zvedl ruku.

„Luku…“

„Sšš…,“ polibkem jí přikryl rty.

„Jak ses dostal dovnitř?“ lapala po dechu a snažila se uvolnit svá ústa. „Plukovník Radkov mi řekl, že byly zesíleny stráže a že už nebudu moct přijímat žádné návštěvníky…“

„Nikolaj jeho rozkazy zrušil. Dnes v noci jsme tady spolu zamčeni.“

„Ale proč by Nikolaj…“

„Později. Teď tě musím mít.“

Položil se na ni, drtil ji svou vahou a všechny otázky se rozpustily v návalu vzrušení. Zdálo se jí, že spolu nebyli už měsíce. Byl to krásný pocit, když ji vášnivě tiskl k posteli a plenil jí ústa svými horkými rty. Taša zasténala a snažila se uvolnit z prostěradel, do kterých se zamotala. Její tělo poséval smyslnými polibky a dráždil jazykem. I přes vrstvy šatů a prostěradel cítila jeho tvrdé přirození, tiskla se na něho a naléhala, aby si ji vzal.

Luke se nadzvedl, odhrnul přikrývku a odhalil její štíhlé tělo oblečené do tenké košilky. Pootevřenými ústy jí přejížděl po kůži až k okraji batistové košile, kterou si chvějícími se prsty stahovala. Smyslně líbal její nahá ňadra, měkké bradavky jemně sál ústy, až se vzrušením zahrotily.

Horečnatě se svlékali, hladili a tiskli se k sobě. Luke se nestačil ani svléct, košili měl rozepnutou a jednu nohu ještě v kalhotách, když do ní prudce vstoupil. Taša tiše zasténala, ale její tělo se tvrdé mužské síle nevzpíralo. Luke ji konejšivě líbal na krk a tváře a čekal, až

se její tělo přizpůsobí jeho vzrušenému mužství. Pak se nadzvedl a pronikl hluboko do jejího nitra, až rozkoší zasténala. Rukama ho něžně hladila po zádech a svírala jeho svalnatá ramena.

S rukou na jejích zádech se otočil. Taša si obkročmo nasedla na jeho ztopořený úd a pevně se opřela o jeho svalnaté tělo. Celou svou vahou se dychtivě tiskla na místo, kde byli spojeni. Instinktivně se nadzvedávala a klesala dolů a celým tělem jí projížděly vlny vzrušení. Luke se ochotně přizpůsobil jejímu rytmu a oči mu žhnuly touhou a žádostivostí jako safíry.

Taša se divoce zmítala a její pohyby byly stále rychlejší. Všechnu jeho sílu a moc pevně uvěznila mezi svými stehny. Pak na chvíli zpomalila, aby tím sebe i jeho mučila až k nesnesení. Každým pohybem se blížila ke konečnému vyvrcholení, které ji najednou zachvátilo v prudké extázi. Její tělo se v křečích vypjalo a z úst se jí dral výkřik. Bolestivě se kousla do rtů, aby ho zadržela. Luke si její tvář přivinul k sobě a svými rty ztlumil výkřik. Hned nato se bouřlivě zachvělo i Lukovo tělo a své vlastní vyvrcholení pohřbil v jejích ústech. Vyčerpaný a uspokojený se natáhl a uvolnil, zatímco Taša celou svou vahou ležela na jeho hrudi.

Za chvíli si spokojeně vzdychla a odhodila košilku a zbytek Lukových šatů. Ležel tam jako spokojený sultán v péči své oblíbené konkubíny.

„Nemáš ponětí, jak moc mi to chybělo,“ řekla Taša a hodila Lukovu košili na podlahu. Znovu si mu lehla na hrud a svými bradavkami jemně hladila jeho pevné svaly.

Luke se zazubil a hrál si s jejími vlasy. „Možná mám.“ Jemnými konečky Tašiných vlasů si přejížděl po hrudi a krku a pak ji polechtal na obnažené rameno. „Začínáš v tom být moc dobrá. Raději bych tě měl s sebou vzít do Anglie. Takovým talentem by se nemělo plýtvat.“

„Souhlasím,“ odpověděla Taša toužebně a přitiskla rty na Lukovu teplou kůži. „Pojedme hned.“

„Zítra v noci,“ zvážněl Luke. Než se zmohla na otázku, vyprávěl jí o všem, co se stalo, a o tom, co vymyslel Nikolaj na zpáteční cestě do paláce.

Taša poslouchala a pokoušela se utřídit své zmatené city. Ulevilo se jí a doufala, že snad bude moct dál žít s Lukem v Anglii. Ale ze všeho nejvíc jí vadila nespravedlnost, které se na ní dopustili. „Budu ráda, až budu z Ruska pryč,“ řekla hořce. „Poprvé jsem toho litovala, ale teď už ne. Je to moje rodná zem, můj domov…, ale to všechno je jenom krásná fasáda. Nikdy jsem si neuvědomila, jak prohnilá je pod povrchem. Kolik lidí se muselo obětovat ‚pro dobro většiny‘? Tady není budoucnost. Říkají, že my všichni jsme carovy děti. Nazývají ho Báťuška, otec všech Rusů, dobrotivý táta, který nás miluje a chrání jako Bůh. Ale to všechno je lež, kterou si vymysleli, aby těch několik nenasytných chamtivců mohlo využívat ostatní. Car se svými ministry a všechny ty rodiny, jako je moje a Angelovští…, nezáleží jim na Rusku. Jenom se chtějí ujistit, že nikdo neohrozí jejich pohodlný život. Jestli se mi podaří odsud dostat, nikdy se nevrátím zpět, i kdybych mohla.“

Když Luke uslyšel v jejím hlase bolest a zlost, pokusil se ji utěšit. „Nejbolestnější v lidském životě je, když ti vezme iluze,“ mumlal. „Nemysli si, že jenom tady někteří lidé využívají jiných. To se stává všude. I nejčestnější muži jsou schopni krutosti a zrady. Je to v lidské povaze…, všichni v sobě máme temné a světlé stránky.“

„Díky bohu, že mám tebe,“ odpověděla Taša unaveně a položila hlavu na jeho hrud. „Ty mě nikdy nezradíš.“

„Nikdy,“ souhlasil a políbil jí kadeř vlasů.

„Ty jsi ten nejlepší muž, jakého znám.“

„Tolik jsi jich zase nepoznala,“ zasmál se krátce Luke, celý rozpačitý z její chvály, a vzal si její tvář do dlaní. „Ale miluji tě víc než svůj život. A na to se můžeš, Tašo, spolehnout…, vždycky.“

Druhý den ráno odemkl Nikolaj dveře a z důvodu, který nevysvětlil, chtěl s Tašou chvíli mluvit o samotě. Luke okamžitě odmítl a poukázal na to, že všechno, co jí chce Nikolaj říct, může říct i před ním. Začali se hádat, až musela Taša zasáhnout. Stoupla si na špičky a šeptala manželovi do ucha. „Luku, prosím tě, dej nám jenom pár minut.“

Luke se na Nikolaje s nelibostí podíval a s velkou nechutí odešel z místnosti. Taša se sotva znatelně usmála nad manželovou nevolí odejít a otočila se k Nikolajovi. „Co se děje, Nikolaji?“

Nikolaj se na ni chvíli díval a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Napadlo ji, jak chladná je jeho krása. Najednou se v ní zastavil dech, když přistoupil blíž a pružným pohybem před ní poklekl. Sklonil hlavu a políbil lem jejích šatů, jako by jí tím starobylým gestem vzdával čest. Teprve pak se postavil. „Odpusť mi,“ řekl upjatě.

„Velmi jsem ti ublížil. Má vina se mnou půjde až do dalších generací.“

Taša se pokusila sebrat veškerý svůj rozum. Nikdy ji nenapadlo, že by se jí Nikolaj někdy za své činy omluvil, a už vůbec ne tímto způsobem. „Žádám tě jenom o to, abys ochránil mou matku,“ odpověděla. „Bojím se, že by ji mohli potrestat za to, že mi dnes pomůže.“

„Marii za to nikdo trestat nebude. Mám přátele na ministerstvu vnitra i na policii. Samozřejmě budou vzteky bez sebe, když zmizíš, ale Marii vyslechnou jen formálně. Uplatím pár vysoce postavených úředníků, abych si byl jist, že ji nezavřou nebo nezničí při výslechu, a aby řekli, že je to bláznivá ženská, kterou její chytrá dcera oklamala. O všechno se postarám. Můžeš mi věřit.“

„Ano, věřím ti.“

„Dobrá.“ Nikolaj se otočil k odchodu. „Niki,“ řekla tiše. Zastavil se a překvapeně se na ni podíval. Nikdo mu tak ještě neřekl. „Víš, že někdy mívám… tušení.“

„Ano.“ Mírně se usmál. „Ty a tvá neblaze proslulá kouzla čarodějnice. Jestli máš ‚tušem“ o mně, nechci to vědět.“

„Čeká tě pohroma,“ naléhala Taša. „Musíš odejít z Ruska. Když ne okamžitě, pak velmi brzy.“

„Dokážu se o sebe postarat, sestřenko.“

„Stanou se strašné věci, pokud nebudeš žít někde jinde. Musíš mi věřit, Nikolaji!“

„Všechno, co chci, všechno, co mám, je přímo tady. Pro mě svět mimo Rusko neexistuje. Raději tady hned zítra zemřu, než bych prožil svůj život někde jinde.“ Nuceně se usmál. „Odjed se svým anglickým manželem a porod mu tucet synů. Starej se o ty, kdo to potřebují. Dasvidanija, sestřenko.“

„Sbohem, Nikolaji,“ odpověděla a lítostivě se za ním dívala.

Madam Marie Petrovna Kaptěrevová vstoupila do Angelovského paláce oblečená do zeleného saténového pláště s kapuci, který ji kryl od hlavy až k patám. Stráže ve vstupní hale na ni s uctivým zájmem zírali.

Plukovník Radkov, který velel carským strážím, umístěným v paláci, jí přišel naproti. „Vězeňkyně nemá dovoleny návštěvy,“ řekl přísně.

Než se Marie zmohla na odpověď, vložil se do toho Nikolaj Angelovský. „Madam Kaptěrevová má dovoleno strávit deset minut se svou odsouzenou dcerou. Na mou zodpovědnost.“

„Je proti mým příkazům dovolit…“

„Samozřejmě pochopím, když si budete stěžovat ministru spravedlnosti. Mám pověst muže, který dokáže odpustit.“ Bez ohledu na svá slova se na něj Nikolaj podíval takovým pohledem, že plukovníkovi tuhla krev v žilách. Zbledl, zavrtěl hlavou a něco nesrozumitelného si mumlal. Všichni znali Angelovského pověst a dlužno říct, že si ji zasloužil. Žádný duševně zdravý muž by si z knížete nepřítele dobrovolně neudělal. Marie tiše položila svou bílou ruku ozdobenou šperky na Nikolajovo rámě a spolu šli po schodech nahoru.

Luke čekal v předpokoji, až se odemknou a otevřou dveře. Vyměnili si s Nikolajem rychlý pohled – zatím šlo všechno dobře – a Nikolaj s varovným mumláním odešel. „Deset minut,“ řekl a znovu za sebou zamkl.

Luke zíral na ženu, která stála před ním, a všiml si podoby mezi ní a svou ženou. Obě byly malé a černovlasé a měly stejnou porcelánovou pleť. „Madam Kaptěrevová,“ zamumlal a políbil jí ruku.

Marie Petrovna vypadala spíš na třicet než na čtyřicet. Byla to velká krasavice s mnohem dokonalejšími klasickými rysy, než měla její dcera. Oči měla kulaté místo kočičích, obočí jemné jako motýlí tykadla namísto silných čar. Rty měly tvar dokonalého srdce a byly úplně jiné než Tašiny vášnivé. Ale byl v ní jakýsi chlad a vypočíta-vost, která s věkem jen poroste. Lukovi se mnohem víc líbila Tašina zářící a neobvyklá krása, která ho nikdy nepřestane fascinovat.

Marie si ho zkušeným pohledem prohlédla od hlavy k patě a koketně se na něj usmála. „Lorde Stokehurste,“ řekla francouzsky, „jaké příjemné překvapení. Čekala jsem malého, bledého Angličana a místo toho jsem našla velkého, tmavého a pohledného. Obdivuji vysoké muže. Žena si pak připadá v bezpečí a chráněná.“ Půvabně si rozepnula kabát a dovolila Lukovi, aby jí ho vzal. Ve žluté toaletě vynikla její dokonalá postava, kterou navíc zdůrazňovaly šperky zavěšené kolem pasu, krku, paží a v uších.

„Mamá,“ ozval se Tašin rozechvělý hlas. Marie se zářivě usmála, vztáhla ke své dceři ruce a ta jí vběhla do náruče. Se smíchem a slzami v očích se objaly.

„Nedovolili mi za tebou přijít, až teď, Tašo.“

„Ano, já vím…“

„Vypadáš tak nádherně!“

„Ty taky, mamá, jako vždycky.“

Odešly spolu do přilehlé místnosti, aby si spolu mohly nerušeně pohovořit. Sedly si na postel a pevně se držely za ruce.

„Tolik ti toho chci říct,“ řekla Taša a objala svou matku.

Marie nebyla na projevy citů zvyklá a rozpačitě svou dceru poplácala po zádech. „Jak se ti žije v Anglii?“ zeptala se rusky.

Taša se usmála a tvář ji najednou zazářila. „Jako v nebi,“ vydechla.

Marie se podívala k pokoji, ve kterém čekal Luke. „Je to dobrý manžel?“

„Dobrý, velkorysý a laskavý. Moc ho miluji.“

„Má půdu a majetek?“

„Je velmi bohatý,“ ujistila ji Taša.

„Kolik má služebnictva?“

„Nejmíň stovku, možná víc.“

Marie se zamračila, protože pro ruskou šlechtu to byl skromný počet. Kdysi měli Kaptěrevovi téměř pět set sluhů. Nikolaj Angelovský jich měl tisíce, aby se postarali o jeho dvacet sedm panství. „Kolik má panství?“ podezřívavě se zeptala.

„Tři, mamá.“

„Jenom tři?“ Marie si zklamaně povzdechla. „No dobrá…, pokud je na tebe hodný,“ řekla a pokoušela se nevypadat mrzutě.

„Aspoň je hezký. To snad taky něco znamená.“

Taša se ironicky usmála. Chytila Marii za ruku a lehce ji stiskla.

„Čekám dítě, mamá,“ svěřila se jí. „Jsem si tím skoro jistá.“

„Opravdu?“ Na tváři Marie se objevila zvláštní směs radosti a úžasu. „Ale Tašo…, na babičku jsem ještě příliš mladá!“

Taša se zasmála a pozorně poslouchala, když jí Marie radila, co má jíst a dělat, aby si po porodu zachovala štíhlou postavu. Matka jí slíbila, že jí pošle bílou krajkovou křticí soupravu, která se u Kaptěrevových používala po čtyři generace. Příliš brzy uteklo povolených deset minut a už bylo slyšet klepání na dveře sousední místnosti. Taša sebou trhla a rozšířenýma očima se podívala na svého manžela, který se objevil ve dveřích.

„Je čas,“ řekl tiše Luke.

Taša se otočila k matce. „Mamá, ještě jsi mi neřekla, jak se má Várka.“

„Má se dobře. Chtěla jsem ji vzít s sebou, ale Nikolaj to zaká-

zal.“

„Řekneš jí, že ji mám ráda a že jsem šťastná?“

„Ano, samozřejmě.“ Marie si chvatně začala odepínat náhrdelník a náramky. „Tu máš, vezmi si to. Chci, aby byly tvoje.“

Taša udiveně zavrtěla hlavou. „Ne, vím, jak své šperky miluješ…“

„Vezmi si je,“ naléhala Marie. „Dnes večer jsem si vzala jenom ty malé. Věř mi, už mě ty cetky unavují.“

Cetky, jak jim říkala, byla souprava drahokamů nesmírné ceny. Byla to dvojitá šňůra perel a diamantů a zlatý náramek s obrovskými safíry. Kameny byly leštěné, ale nevybroušené a leskly se jako modrá vejce v tlusté zlaté síti. Nevšímala si Tašiných námitek, připjala ho Taše na zápěstí a na prst jí navlékla prsten. Byl na něm trs rubínů, červených jako krev – „Vždycky nos rubíny, pomáhají čistit krev“ –, a desetikarátový diamant. Výtvor ze smaragdů, safírů a rubínů byl uspořádán do tvaru ptačího hnízda. „Dal mi ho tvůj otec, když ses narodila,“ a nakonec jí na živůtek připíchla kytici z klenotů.

„Děkuji, mamá.“ Taša si stoupla a nechala Luka, aby jí přehodil přes ramena zelený plášť. Až si přehodí kapuci, bude dokonale ukrytá. S obavou se podívala na Marii. „Až zjistí, že jsi tady místo mě…“

„Vůbec nic se mi nestane,“ ujistila ji Marie. „Nikolaj to slíbil.“ Do ložnice přišel Nikolaj a netrpělivě svíral rty. „Dost toho ženského tlachání. Pojď, Tašo.“

Luke jí stiskl rameno a jemně ji postrčil k Angelovskému. „Přijdu později,“ zamumlal.

„Cože?“ Taša se k němu prudce otočila a z tváří jí zmizela všechna krev. „Jdeš se mnou, že?“

Luke zavrtěl hlavou. „Bylo by podezřelé, kdybych teď odešel. Ať si raději Radkov a jeho důstojníci myslí, že tě utěšuji. Pozorně nás sledují. Odejdu brzy a setkám se s tebou a Biddlem na Vasiljevském ostrově.“ Ostrov stál na východní straně města a měl mořský přístav, otevřený do Finského zálivu.

Taša zpanikařila a pevně se přitiskla ke svému manželovi. „Bez tebe nepůjdu. Nemůžu od tebe teď odejít.“

Luke se konejšivě usmál a před Marií i Nikolajem ji políbil na rty. „Všechno bude v pořádku,“ mumlal. „Přijdu hned za tebou. Běž a nehádej se, prosím.“

Nikolaj se neovládl a přerušil je. „‚Prosím, nehádej se‘?“ opakoval kysele. „Teď už chápu, co se tím myslí, když se o Angličanech říká, že jim vládnou ženy. Prosit ji, aby poslechla tvůj příkaz, namísto abys ji přivedl k poslušnosti koženým páskem. Den, kdy nějaký řádný muž bude takto mluvit se svou neposlušnou manželkou…,“ zmlkl a znechuceně je pozoroval.

Taša se na něho zamračila. „Díky bohu, že jsem si nevzala žádného ‚řádného Rusa‘. Vy nepotřebujete manželky, ale otrokyně! Bůh pomoz ruské ženě, která je inteligentní, má ducha a vlastní názor.“

Nikolaj se přes její hlavu podíval na Luka a zlaté oči mu najednou pobaveně zářily. „Zkazil jsi ji,“ řekl. „V Anglii jí bude líp.“

Taša poslechla manželovo pobídnutí a šla k Nikolajovi. Začala si přes hlavu přetahovat kapuci, ale když uslyšela z druhé místnosti kroky, ztlumené kobercem, zarazila se.

Ostatní je uslyšeli také. První reagoval Luke a tichými, rychlými kroky kráčel k pokoji. Popadl vetřelce, strážce, který poslouchal u

dveří, a zakryl mu ústa. Ten se bránil tak, že oba narazili do zdi. Luke ho pevně držel a snažil se ho umlčet. Jeden výkřik v domě plném stráží a veškeré naděje na osvobození Taši by byly pryč.

Luke si nevšiml, kdy se objevil Nikolaj. Jeden záblesk oceli, jeden hbitý pohyb a muž v jeho rukách se přestal hýbat a padal k zemi. Luke zalapal po dechu, když si uvědomil, že Nikolaj strážce probodl a přes ránu na hrudi přehodil jakýsi kus látky – ručník nebo kabát –, aby na zem netekla krev. Voják sebou ve smrtelné křeči naposled škubl.

„Aby jeho krev nestříkala na koberec,“ mumlal Nikolaj a odtáhl tělo pryč.

Lukovi se udělalo špatně. Všiml si tváří obou žen: Mariina byla napjatá a bledá, Tašina zaražená. Energicky potlačil nával nevolnosti a pomohl Nikolajovi vynést mrtvého strážce ven. O několik dveří dál byla místnost plná obrazů a nepoužívaného nábytku. Rychle dali tělo do rohu a ukryli je za stolem a hromadou zarámovaných pláten.

„Další kostra do rodinné sbírky,“ zavtipkoval Nikolaj a kriticky si prohlédl jejich dílo. Tvář měl jako ze žuly a žluté oči děsivě prázdné. Lukovou první reakcí bylo pohrdat Angelovským za jeho otrlost, ale potom si všiml, že Nikolaj tak pevně svírá ruce v pěst, až mu zbělely klouby a mezi krvavými skvrnami na kůži vypadaly jako bílé vrcholky. „Jsi blázen, když si myslíš, že mě rozčiluje pohled na smrt,“ mumlal Nikolaj. „Dřív mi to vadilo, ale teď mi spíš vadí, že nic necítím.“

Luke ho skepticky pozoroval. „Když to říkáš.“

„Pojďme,“ spěchal Nikolaj. „Všechno to šoupání nábytkem – za chvíli zjistí, že chybí voják, a budeme tady mít celý regiment.“

Taša byla zticha, když s rukou na Nikolajově paži scházela ze schodů. Hlavu měla skloněnou, jako by byla zarmoucená matka a kapuce jí zakrývala tvář. Smrt vojáka ji šokovala do stavu absolutní lhostejnosti. Brala si sílu z Nikolajovy chladné rozhodnosti. Odcházela z paláce, kde zemřel Míša a kde začala její podivná cesta. Ale tentokrát tady byl Luke a domov, kam se zoufale chtěla vrátit. Pod kabátem si položila ruku na břicho, kde se uvelebilo její dosud nenarozené dítě. Bože, dej mi šanci se vrátit, ať jsme všichni v bezpečí…

A jak šla s Nikolajem halou plnou vojáků a cítila na sobě jejich pohledy, beze slov se modlila.

Někdo jim zastoupil cestu. Taša zabořila prsty do Nikolajovy paže. Nehnul ani brvou, i když se mu do ní zarývala nehty. „Plukovníku Radkové?“ řekl chladně Nikolaj. „Přejete si něco?“

„Ano, Výsosti. Madam Kaptěrevová je proslulá svou krásou.

Byl bych poctěn, kdybych se na ni směl jedinkrát podívat.“

Nikolajova odpověď přetékala opovržením. „Takovou žádost by mohl vznést leda hloupý venkovan. Copak nemáte žádnou úctu k matčině žalu, že byste ji chtěl takovým způsobem urazit?“

Následovalo dlouhé, provokativní ticho. Nikolajova paže byla pod Tašinou rukou napjatá.

Konečně Radkov odstoupil. „Odpusťte, madam Kaptěrevová,“ mumlal. „Nechtěl jsem vás urazit.“

Taša pod zeleným kabátem přikývla, a když důstojník odstoupil, šli s Nikolajem dál. Opatrně přestoupili práh, vyšli ven a Taša na tváři ucítila chladný vzduch. Nohama se dotkla chodníku, vydlážděného barevnými cihlami. Šli ke kočáru, který čekal ve stínu, kam nezasáhlo světlo z pouliční lampy.

„Rychle,“ řekl Nikolaj a tlačil ji po schůdcích do kočáru.

Taša se otočila a popadla ho za ruku. Oči jí zářily, když na něho zírala zpod kapuce. Najednou vycítila hrozící záhubu, ne svoji, ale jeho. Viděla ho křičet v agónii s tváří zbrocenou krví. Zachvěla se strachem. „Nikolaji,“ řekla naléhavě, „musíš z Ruska co nejdřív odejít. Přijeď k nám do Anglie.“

„Ani kdyby na tom závisel můj život,“ zasmál se krátce.

„Závisí,“ naléhavě šeptala. „Opravdu.“

Nikolaj na ni zíral a úsměv mu mizel z tváře. Naklonil se do ko-

čáru, jako by jí chtěl říct něco důležitého a důvěrného. Znehybněla.

„Lidé jako ty a já vždycky přežijí,“ mumlal. „Bereme svůj osud do vlastních rukou a přizpůsobujeme si ho podle své chuti. Kolik žen by se dostalo z té odporné vězeňské cely a provdalo se za anglického aristokrata? Využila jsi své krásy, chytrosti a všeho možného, abys dostala, co jsi chtěla. A já neudělám nic menšího. Neboj se o mě. Hodně štěstí.“ Ucítila na rtech jeho chladný polibek a zachvěla se, jako by se jí dotkla smrt.

Dveře kočáru se zavřely a Taša se opřela o polštáře. Vozka pobídl koně a ona jen překvapeně zalapala po dechu, když si uvědomila, že je ve voze ještě někdo jiný. „Ach…“

„Lady Stokehurstová,“ uslyšela Biddlův klidný hlas. „Těší mě, že jste v pořádku.“

Taša se bez dechu zasmála. „Pan Biddle! Konečně začínám vě-

řit, že jedu domů.“

„Ano, má paní. Hned jak v loděnici naložíme lorda Stokehursta.“

Najednou Taša zavzlykala a ve tváři se jí objevilo napětí. „Už

aby to bylo.“

Marie s Lukem se dívali za odjíždějícím kočárem. Marie si úlevou oddechla. „Díky bohu je v bezpečí.“ Otočila se k němu a chytila ho za ruku. „Děkuji vám, že jste Natašu zachránil. Uklidňuje mě, když vím, že má tak loajálního manžela. Musím připustit, že mě nejdříve trochu rozladilo, že nejste bohatý, ale teď vidím, že jsou důležitější věci, třeba důvěra a oddanost.“

Luke nebyl schopen slova. Jako dědic vévodství, který přidal průmyslové bohatství ke svým značným příjmům z půdy, panství a lesů v sedmi hrabstvích – nehledě na většinový podíl v rostoucí železniční společnosti –, nečekal, že by mohl být svou tchýní obviněn z

„nedostatku bohatství“. „Děkuji,“ bylo všechno, na co se zmohl.

Marie měla najednou zamlžené oči. „Vidím, že jste dobrý člověk. Laskavý a zodpovědný. Tašin otec Ivan byl úplně stejný. Jeho největším štěstím byla jeho dcera. ‚Můj poklad, můj ptáček Ohniváček/ říkával. Jeho poslední slova se týkala Taši. Musela jsem ho ujistit, že ji provdám za muže, který se o ni dobře postará.“ Marie začala vzlykat. „Myslela jsem si, že bude s Angelovským dobře zaopatřená. Že nebude trpět nedostatkem. Přesvědčila jsem sama sebe, že je to pro její dobro. Vůbec jsem neposlouchala, když mě prosila, abych ji do manželství s Michailem nenutila. Pro mě byla pouhým dítětem, které žvatlá o lásce a snech…“ Marie sklonila hlavu a utřela si slzy kapesníkem, který jí Luke podal. „Co se stalo Taše, je moje vina.“

„Nemá smysl se obviňovat,“ zamumlal Luke. „Pro všechny je to těžké. Taša teď bude v pořádku.“

„Ano.“ Marie se k Lukovi naklonila a políbila ho na obě líce, jak bylo v Rusku zvykem. „Musíte jet okamžitě za ní.“

„Taky si myslím,“ odpověděl a pohladil ji po zádech. „Nebojte se o svou dceru, madam Kaptěrevová. V Anglii bude v bezpečí – a mnohem šťastnější, než kdy doufala.“

Taša s Biddlem čekali sami na rohu obchodního domu, který teď sloužil jako skladiště. Kolem nich bylo rušno: námořníci, kteří měli volno, odcházeli ze svých lodí, přístavní dělníci pobíhali sem a tam a kupci lamentovali nad poškozeným nákladem. Taša se ukryla do stínu a dychtivě vyhlížela svého manžela.

Biddle její vzrůstající obavy vycítil. „Ještě je moc brzy na to, aby sem dorazil, lady Stokehurstová,“ řekl jí tiše.

Taša se zhluboka nadechla a pokoušela se uklidnit. „Co když zjistili, že jsem pryč? Mohli by ho odvléct k výslechu na státní policii

– mohli by ho obvinit z politických zločinů proti carské vládě a pak…“

„Brzy tady bude,“ ujistil ji Biddle, i když v jeho hlase byl stín obav.

Taša strnula, když si všimla vysokého muže, který měl namířeno k nim. Měl na sobě černočervenozlatou uniformu Černíka, zvláštního oddílu policie, který spadal přímo pod carského kancléře, a tvářil se velmi podezřívavě. Určitě bude chtít vědět, kdo jsou a co tady dělají.

„Ach, bože,“ Taša horečnatě přemýšlela. Otočila se, objala šokovaného komorníka a políbila ho. Objímala ho, dokud k nim Černík nepřišel.

„Co je?“ dožadoval se odpovědi. „Co se to děje?“

Taša od Biddla odskočila, předstírala hrůzu a zalapala po dechu.

„Ach, pane,“ vyrazila ze sebe, „prosím, neříkejte nikomu, že jste nás tady viděl! Přišla jsem za svým anglickým milencem… Můj otec ho neschvaluje…“

Černík se káravě zamračil. „Kdyby tvůj otec věděl, co děláš, ur-

čitě by tě zmrskal březovou metlou.“

Taša se na něho prosebně dívala a oči se jí přesvědčivě plnily slzami. „Pane, dnes je náš poslední společný večer…“ Přitiskla se k Biddlovi blíž a držela se ho za paži.

Černík se skepticky podíval na Biddlovu malou, drobnou postavu a zcela určitě se divil, jak mohl v někom vyvolat takovou vášeň. Trvalo věčnost, než nakonec promluvil: „Rozluč se a řekni mu, aby šel,“ stroze Taši nařídil. „A věř, že tvůj otec ví nejlíp, co je pro tebe dobré. Poslušné děti jsou pro rodiče radostí. Hezká dívka jako ty – však ti najdou mnohem lepšího muže, než je tento vychrtlý Angličan!“

Taša pokorně přikývla. „Ano, pane.“

„Budu dělat, že jsem tě neviděl, a půjdu svou cestou kolem přístavu.“ Zahrozil jí prstem. „Ale ať tě tady nevidím, až se budu vracet.“

„Děkuji vám,“ odpověděla, strhla si jeden prsten a podala mu ho. Dárek zajistí, že pochůzka bude tentokrát velmi pomalá a oni se budou moct zdržet o pár minut déle. Četník dárek s krátkým přikývnutím přijal. Přísně se na Biddla podíval a šel svou cestou.

Taša vydechla a omluvně se na Biddla usmála. „Řekla jsem mu, že jsme milenci. Nic jiného mě v té chvíli nenapadlo.“

Biddle na ni omráčeně zíral a nebyl schopen slova.

„Jste v pořádku?“ Tašu zmátlo Biddlovo mlčení. „Ach, pane Biddle…, tolik jsem vás šokovala?“

Přikývl, těžce polkl a uvolnil si límec košile. „Já…, já nevím, jestli se kdy budu moct podívat do očí Jeho lordstvu.“

„Jsem si jistá, že pochopí…,“ začala Taša zkroušeně a lekla se, když si všimla, že k nim kráčí další muž.

Biddle stál jako přibitý a připravoval se na další útok, ale Taša místo toho s tichým výkřikem běžela k cizinci.

„Strýčku Kirile!“

Kirilova vousatá tvář se rozzářila úsměvem. „Neteřinko,“ mumlal a pevně ji objímal svýma svalnatýma rukama. „Tak já tě propašuji z Ruska pryč a ty už jsi zase zpět. To se mi nelíbí. Tentokrát tam musíš zůstat navždy, dal“

Taša se na něho usmála. „Ano, strýčku.“

„Nikolaj mi poslal vzkaz a všechno mi vysvětlil. Psal, že sis vzala Angličana.“ Kiril poodstoupil, aby se na ni mohl líp podívat.

„Kveteš jako růže,“ spokojeně řekl. „Ten malý Angličan musí být dobrým manželem.“

„Ale ne,“ odpověděla Taša rychle, „to je jeho komorník, strýčku Kirile. Můj manžel za námi brzy přijde…, pokud všechno dobře půjde.“ A zoufale se zamračila, když si pomyslela, že by Luke mohl být v nebezpečí.

„Aha,“ přikývl Kiril. „Půjdu se po něm podívat. Ale nejdřív tě zavedu na loď…“

„Ne, bez něj nikam nepůjdu.“

Zdálo se, že se s ní chce Kiril dohadovat, ale pak zamyšleně přikývl. „Je tvůj manžel vysoký?“

„Ano.“

„Tmavovlasý?“

„Ano…“

„S hákem místo jedné ruky?“

Taša na strýce ohromeně zírala. Najednou se prudce otočila, uviděla Luka a v té chvíli jí spadl kámen ze srdce. Běžela k němu a objala ho kolem pasu. „Luku,“ šeptala a zavřela oči na znamení díků.

„Jsi v pořádku?“

Sklonil se k ní a políbil ji. „Ne, nebudu v pořádku, dokud nebudeme v bezpečí v Anglii.“

„Souhlasím, můj pane.“ Chytla ho za ruku a táhla dopředu, aby ho představila strýci. Kiril pronesl lámanou angličtinou několik slov, usmáli se na sebe a rozhodli se jít bez meškání k čekající lodi. Najednou si Luke všiml komorníka, který stál poblíž a nervózně svíral ruce. „Biddle, proč jsi ve tváři fialový? Vypadáš, jako by se o tebe pokoušela mrtvice.“ Zamračeně pozoroval, jak komorník něco nezřetelně zamumlal a spěchal k lodi. „Co je mu?“

Taša jen pokrčila rameny. „Možná je jen trochu nervózní ze všech těch událostí.“

Luke skepticky zíral na její dokonale nevinnou tvář. „Nevadí.

Můžeš mi to říct později. Ale teď už konečně vypadněme.“

„Ano,“ odpověděla. „Pojeďme domů.“

Během tří měsíců od jejich návratu do Anglie Taša nádherně rozkvetla. Bydleli dál v Londýně, protože to bylo pro Luka a jeho obchodní zájmy výhodnější. Poprvé v životě byla Taša nadmíru šťastná. To štěstí vycházelo z ní samotné a celou ji prozářilo. Byl to

zázrak probouzet se každé ráno vedle Luka a vědět, že jí patří. Byl pro ni vším. Někdy otcem, jindy rošťákem a někdy zase mladým chlapcem, který je něžný ke své první lásce. Škádlil ji a pohrával si s ní a vášnivě se jí dvořil. Když Tašino těhotenství pokročilo, Luka fascinovaly změny v jejím těle. Někdy ji svlékl i v poledne jenom proto, aby se na ni díval, a nevšímal si jejího smíchu ani zpola mrzutých protestů. Hladil nahé křivky břicha, jako by to bylo nádherné umělecké dílo.

„Nikdy jsem neviděl něco tak krásného,“ mumlal jednou odpoledne, když obdivoval její zakulacené bříško. „Bude to chlapec,“ řekla.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl a líbal ji na jemnou kůži. „Kluk, nebo holka…, vždycky budou částí tebe.“

„Nás,“ usmála se a zamyšleně si hrála s jeho černými vlasy. Protože dokázala svůj stav schovat pod šaty se zvýšeným pa—

sem, mohla ještě chodit na večírky, do divadel a na jiné společenské události. Později, když už nebude možné břicho schovat ani pod volné šaty nebo hedvábné šály, bude muset zůstat doma. „Jste tak drobná, že nevěřím, že to na vás bude brzy vidět,“ prorokovala paní Knaggsová. Taša doufala, že má pravdu. Celý život ji jen ukrývali a chránili, a tak se teď těšila ze své svobody.

Mezitím se přátelila s ostatními mladými ženami, věnovala se dobročinnosti a plnila své povinnosti jako Lukova manželka. Taky se jí podařilo přimět Emmu, aby se spřátelila s jinými dívkami jejího věku. Emma pomalu ztrácela svou plachost a dětské večírky se jí dokonce začínaly líbit. Když dostala svou první menstruaci, řekla o tom Taše se směsicí studu a pýchy. „Znamená to, že už si nemůžu hrát s panenkami?“ zeptala se Taši a ulevilo se jí, když ji ujistila, že samozřejmě může.

Přišel podzim, svěží, chladný a s hojností barev, a z Ruska dorazil náklad beden a lodních kufrů. Alice Ashbournová jí přišla na pomoc s vybalováním. „Další dárky od mamá,“ přemítala Taša nahlas. Seděla na pohovce a četla dopis od matky, zatímco Emma z důkladně nacpané bedny vytahovala předměty. Taša byla ráda, že se má matka dobře a že se jí nic nestalo. Nikolajovo zkušené podplácení zajistilo, že ji po Tašině útěku z Kurkovského paláce jenom formálně

vyslechli a pak ji pustili. Od té doby Marie posílala do londýnské vily dopisy a sbírky rodinného dědictví. Zatím ženy objevily velké množství porcelánu a broušeného skla, stohy ikon, krajkovou křticí soupravu a skříňku se stříbrnými stojánky na čaj, ozdobenými drahými kameny.

Když vybalily obrovský stříbrný samovar, následovaly výkřiky úžasu. „Z Tuly, předpokládám,“ poznamenala Alice, když si prohlédla umělecké rytiny. „Ty nejlepší se vždycky dělaly v Tule.“

„Kdybychom tady aspoň dostali dobrý čaj,“ lamentovala Taša.

Emma se na ni překvapeně podívala. „Copak není anglický čaj nejlepší, belleměre?“

„To tedy není. Rusové připravují nejlepší čínský čaj.“ Taša si toužebně povzdechla. „Je voňavější a lahodnější než kterýkoliv jiný druh. Hodně lidí ho rádo pije přes kostku cukru, kterou drží předními zuby.“

„To je zvláštní!“ vykřikla Emma a prohlížela si samovar s ještě větším zájmem.

Alice vytáhla kus třpytivé zlaté ruské krajky a podržela ji na světle. „Co ještě Marie píše v dopise, Tašo?“

Taša otočila stránku a četla dál. „Ale ne,“ řekla najednou a prsty se jí trochu zachvěly.

Alici zarazil zvláštní tón jejího hlasu. „Co se stalo?“ zeptala se. Taša zírala na tenký dopisní papír a pomalu odpovídala. „Guvernéra Surikovského nedávno našli v jeho paláci mrtvého. ‚Otrávil se,‘ píše mamá…, ‚a všeobecně se tvrdí, že spáchal sebevraždu.‘“ Zbledla a vyměnila si s Alicí pochmurný pohled. Nehledě na to, co se říká, se Nikolaj bezpochyby pomstil. Taša se vrátila k dopisu.

„‚Car je pološílený,‘“ pokračovala, „‚a na jeho zdraví a rozum má ztráta oblíbeného poradce zhoubný vliv. Stáhl se z veřejného života do té míry, že se všichni jeho ministři a vysocí úředníci hádají o moc.“‚

„Je tam něco o knížeti Angelovském?“ vyhrkla Alice.

Taša přikývla a svraštila čelo. „Je podezřelý z vlastizrady,‘“ četla, „‚uvěznili ho a několik týdnů ho vyslýchají. Říká se, že dostane milost a pošlou ho do vyhnanství. Pokud to přežije.‘“

V pokoji nastalo těžké ticho. „Určitě to bylo víc než jen výslech,“ řekla tiše Alice. „Chudák Nikolaj. Takový osud bych nepřála ani nejhoršímu nepříteli.“

„Proč? Co mu udělali?“ vyzvídala Emma.

Taša byla potichu a myslela na tajné mučírny, o kterých se šeptalo v Petrohradě. Používali je k trestání, nebo když chtěli vyhnat nepřátele carské vlády. Mučitelé nejčastěji používali knutu, speciální bič, kterým se rozseklo maso až na kost. Pak je pálili horkými pohrabáči a vůbec používali všechny možné bolestivé a nelidské metody. Dokázali tak člověka snadno připravit o rozum. Chtěla by vědět, co Nikolajovi udělali a jak moc ho zranili.

Najednou ji přešla všechna radost z matčiných dárků a chtělo se jí lítostí plakat. „Ráda bych věděla, jestli by se mu nedalo nějak pomoct.“

„Proč bys mu měla pomáhat?“ zeptala se Emma. „Je to zlý muž a zaslouží si všechno, co mu udělali.“

,“Nesud a nebudeš souzen/“ citovala Taša. „‚Odpusť a bude ti odpuštěno.‘“

Emma se zamračila a obrátila svou pozornost zpět ke krabicím s poklady. „Stejně je zlý,“ mumlala.

K Tašinu znechucení měl Luke stejný názor jako jeho dcera. Když mu večer ukázala obsah Mariina dopisu, k jejímu zklamání neměl pro Nikolaje ani jedno soucitné slovo. „Angelovský věděl, v jakém nebezpečí se ocitl,“ řekl klidně. „Rozhodl se zabít Surikovského, i kdyby ho to mělo stát život. Rád hrál nebezpečné hry, Tašo. Pokud jeho političtí nepřátelé našli způsob, jak ho zničit, není to nic nečekaného. Nikolaj měl mít otevřené oči.“

„Musím ho litovat,“ odpověděla Taša. „Určitě ho nechali hrozně trpět.“

Luke pokrčil rameny. „Nemůžeme pro něho nic udělat.“

„Nemohl bys někoho požádat, aby se na něho neoficiálně zeptal? Někoho z tvých známých na ministerstvu zahraničí?“

Luke se na ni ostře podíval modrýma očima. „Proč se staráš o to, co se děje Nikolaji Angelovskému? Bůh ví, že on se ani trochu nezajímal o tebe nebo kohokoliv jiného.“

„Částečně proto, že patří do rodiny…“

já.“

„Vzdáleně.“

„…a částečně proto, že je obětí stejné zkorumpované vlády jako

„V jeho případě měli dobrý důvod,“ řekl cynicky Luke. „Pokud

ovšem nevěříš, že Surikovský opravdu spáchal sebevraždu.“

Jeho blahosklonný tón Tašu rozčílil. „Pokud ses rozhodl být soudcem a soudit Nikolaje, pak nejsi o moc lepší než car se svými prohnilými ministry!“

Zírali jeden na druhého. V Lukovi se vztek jenom vařil. „Takže ty ho teď bráníš.“

„Mám na to právo. Vím, co to je, když všichni stojí proti tobě, všichni tě jen obviňují a urážejí a nemáš se na koho obrátit…“

„Příště budeš chtít, abych ho vzal pod svou střechu.“

„Tvou střechu? Myslela jsem si, že je to naše střecha! Ale ne, něco takového mě nenapadlo – ale obtěžovalo by tě moc poskytnout přístřeší někomu z mé rodiny?“

„Ano, pokud to bude Nikolaj Angelovský. Sakra, Tašo, víš dobře, čeho je schopen. Nestojí za tuto řeč. Ne po tom, co nám provedl.“

„Já jsem mu to odpustila, a jestli ty nemůžeš, aspoň ho zkus pochopit…“

„Spíš ho rád uvidím v pekle, než bych mu odpustil, jak se nám pletl do života…“

„Protože urazil tvou pýchu,“ vrátila mu Taša. „Proto tě tak rozpálí, když jenom vzpomenu jeho jméno.“

Okamžitě viděla, že to byl přímý zásah. Poznala to z toho, jak Luke svraštil obočí a zatínal zuby, jako by chtěl zadržet nevhodnou poznámku. Ale nakonec se ovládl a promluvil, i když mírně nejistým hlasem. „Ty si myslíš, že si své pýchy cením víc než tvého bezpečí?“

Taša mlčela. Částečně měla vztek a částečně se cítila provinile.

„Proč se vlastně hádáme?“ zeptal se Luke a oči měl chladné jako led. „Co chceš, abych udělal?“

„Chci jenom, aby ses zeptal, jestli Nikolaj žije, nebo je mrtvý.“

„A co potom?“

„Já…,“ Taša se podívala stranou a vyhýbavě pokrčila rameny.

„Já nevím.“

Jízlivě se pousmál. „Jsi mizerná lhářka, Tašo.“

A odešel, aniž jí cokoliv slíbil. Taša věděla, že by od ní bylo nerozumné, kdyby se k tématu vrátila. Několik příštích dnů se spolu bavili jako vždy, ale jejich rozhovor byl napjatý a ticho naplněné nezodpovězenými otázkami. Taša si nedokázala vysvětlit, proč ji Nikolajova situace tolik rozčiluje, ale stále víc chtěla vědět, co se s ním stalo.

Jednou po večeři, když Emma odešla spát, si Luke nalil skleničku brandy a zamyšleně Tašu pozoroval. Znepokojeně se zavrtěla, ale neuhnula pohledem, protože vycítila, že jí chce něco důležitého říct.

„Knížete Nikolaje poslali do exilu,“ řekl stroze. „Slyšel jsem od ministra zahraničí, že si najal v Londýně dům.“

Taša se vzrušeně vyptávala. „V Londýně? On je teď tady? Proč přijel do Anglie? Jak se má? Co jeho zdraví…“

„To je všechno, co vím. A zakazuji ti, aby ses s ním stýkala.“

„Zakazuješ?“

Luke si pohrával se skleničkou a jemně ji obracel mezi prsty.

„Nic pro něho nemůžeš udělat. Má všechno, co potřebuje. Zřejmě mu dovolili odjet s desetinou jeho bohatství, což je víc, než potřebuje k životu.“

„To ano,“ Taša si uvědomila, že desetina Angelovského majetku znamená přinejmenším třicet milionů liber. „Ale přijít o domov, o dědictví…“

„Bude mu dobře i bez toho.“

Tašu udivila Lukova natvrdlost. „Víš, co dělají mužům, podezřelým z vlastizrady? Jejich nejoblíbenějším mučením je rozřezat jim záda až na kost a pak je nad ohněm opékat jako vepře na rožni. Žádné peníze mu nemohou nahradit to, co mu udělali. V Anglii nemá žádnou rodinu kromě mě a Alice Ashbournové…“

„Charles Alici v žádném případě nedovolí Angelovského navštívit.“

„Aha. Takže vy oba své ženy pilně hlídáte?“ Taša vyskočila ze židle, protože už nedokázala klidně sedět. Vztek se v ní jen vařil.

„Když jsem si tě brala, věřila jsem, že ke mně bude mít anglický manžel úctu. Že mi dovolí říkat, co si myslím, a dá mi svobodu rozhodovat se sama za sebe. Z toho, co jsi mi říkal, jsem pochopila, že

jsi totéž dal své první ženě. Nemůžeš říct, že by mi od Nikolaje hrozilo nebezpečí, nebo že bych někomu uškodila tím, že ho navštívím! Nemůžeš mi něco zakázat bez vysvětlení.“

Lukovi vzteky ztmavla tvář. „V tomto mě poslechneš,“ řekl hrdelním hlasem, „a ať se propadnu, jestli ti něco budu vysvětlovat. V některých záležitostech mám poslední slovo.“

„Jenom proto, že jsi můj manžel?“

„Ano. Mary to uznávala a ty to taky uznáš.“

„Neuznám!“ Taša se chvěla jako napjatý luk a sevřela ruce v pěst. „Nejsem dítě, kterému bys směl poroučet! Nejsem majetek ani zvíře, které uvážeš a vedeš, kam se ti zachce, nebo otrok, který plní tvé příkazy. Můj rozum a mé tělo patří jenom mně – a dokud nezměníš své rozhodnutí a nedovolíš mně Nikolaje navštívit, ani se mě nedotkneš!“

Luke se pohnul tak svižně, že neměla čas zareagovat. Najednou ji chytil, vpletl jí ruku do vlasů a drtil její ústa. Líbal ji tvrdě a rozdíral jí rty svými zuby, až ucítila krev. Zaskučela, tlačila na něho a lapala vztekle po dechu, když ji pustil. Pomalu zvedla chvějící se prsty ke svým poraněným rtům. „Budu se tě dotýkat, kdykoliv se mi zachce a jak budu chtít,“ řekl ostře Luke. „Netlač na mě moc, Tašo…, nebo budeš litovat.“

Ačkoliv Alice Ashbournová netoužila Nikolaje vidět, byla na něho jen zvědavá. „Říká se, že potřeboval dvacet vagónů, aby přivezl svůj majetek do domu, který si najal,“ povídala Taše u čaje. „Už měl všechny možné návštěvníky, ale nechce nikoho vidět. Všichni o něm mluví – o záhadném exulantovi, knížeti Nikolaji Angelovském.“

„Půjdeš ho navštívit?“ zeptala se tiše Taša.

„Má drahá, neviděla jsem Nikolaje od dětství a nemám chuť či povinnost ho navštívit ani teď. Kromě toho, Charles by se vztekal, kdybych položila jen jednu nohu na jeho práh.“

„Neumím si Charlese představit vzteklého,“ odpověděla Taša.

„Je to ten nejmírnější muž, co znám.“

„Stává se to,“ ujistila ji Alice. „Asi tak jednou za dva roky. Nechtěla bys mu být nablízku, když vyletí.“

Taša se mírně usmála a pak si zhluboka povzdechla. „Luke se na mě zlobí,“ přiznala se. „Moc se zlobí. Možná je v právu. Neumím vysvětlit, proč musím Nikolaje vidět… Vím jenom, že je sám, že trpí a že mu musím nějak pomoct.“

„Proč bys měla, když ti způsobil jenom potíže?“

„Taky mi pomohl z Ruska uprchnout,“ zdůraznila Taša. „Víš, kde bydlí? Řekni mi to, Alice.“

„Určitě si nedovolíš neposlechnout manžela!“

Taša svraštila obočí. Během posledních několika měsíců se změnila. Kdysi nebylo nutné se takto ptát. Byla vychovaná, aby považovala manželovo slovo za zákon a bez otázek přijímala jeho rozhodnutí. Pamatovala si hořkou ironii Karoliny Pavlovové, ruské spisovatelky: „Uč se, když jsi manželka trpět jako manželka…, ta nesmí hledat cestu pro své sny, pro své vlastní touhy…, celá její duše je v manželově moci…, dokonce i myšlenky jsou spoutané.“

Ale to už jejím osudem nebylo. Zašla moc daleko, příliš se změnila na to, aby dovolila někomu vlastnit svou duši. Musela to dokázat sobě i Lukovi. Bude jednat v souladu se svým svědomím, milovat svého manžela jako rovnocenného partnera, ne ho uctívat jako pána.

„Řekni mi, kde bydlí Nikolaj,“ rozhodla se.

„Upper Brook Street, číslo 43,“ trhla sebou Alice. „Velký bílý mramorový dům. A nikomu neříkej, že to víš ode mě – budu to zapírat do posledního dechu.“

Taša počkala do dalšího dne, kdy byl Luke pryč a Emma se zabrala do francouzské filozofie. Nechala si připravit kočár a předstírala, že jede na návštěvu k Ashbournovým. Upper Brook Street nebyla daleko od sídla Stokehurstů. Tašu zajímalo, proč si tam Nikolaj najal dům a kdo s ním z Ruska přijel. Když kočár zastavil před velkým mramorovým domem, její pocit, že si musí pospíšit, byl stále větší, stejně jako rostla její nervozita. Než mohla sama zaklepat na dveře, předešel ji lokaj. Přivítala je hospodyně, stará Ruska, celá v černém a s pevně uvázaným šedým šátkem na hlavě. Nikolaj zřejmě nebyl natolik v pořádku, aby si najal majordoma. Hospodyně zamumlala lámanou angličtinou několik slov a pozvala Tašu dál.

Taša energicky promluvila. „Jsem lady Nataša Ivanovna Stokehurstová a přišla jsem navštívit svého bratrance.“

Zenu její dokonalá ruština překvapila. Vlídně odpověděla a byla ráda, že má krajanku, které se může svěřit. „Kníže je moc nemocný, madam.“

„Jak nemocný?“

„Umírá, madam. Velmi pomalu umírá.“ Hospodyně se pokřižovala. „Rodinu Angelovských musel někdo proklít. Vypadá tak od chvíle, kdy ho v Petrohradě vyslýchal zvláštní výbor.“

„Vyslýchal zvláštní výbor,“ opakovala tiše Taša a věděla, že je to velmi civilizovaný popis toho, co se opravdu stalo. „Má horečku? Nebo infekci v ranách?“

„Už ne, madam. Většina povrchových ran se zacelila. Onemocněla jeho duše. Kníže je příliš slabý na to, aby vstal z postele. Nařídil, aby měl v pokoji tmu. Nechce žádné jídlo ani pití, jenom občas skleničku vodky. Nechce se hýbat ani koupat. Když se ho někdo dotkne, chvěje se, nebo vykřikne, jako by ho pálil kus rozžhaveného uhlí.“

Taša se navenek tvářila klidně, ale uvnitř ji sužovala lítost. „Je u něho někdo?“

„To on nedovolí, madam.“

„Zaveďte mě do jeho pokoje.“

Když spolu kráčely stinným domem, Tašu ohromilo, že jsou místnosti plné nesmírného bohatství, pocházejícího z Angelovského paláce v Petrohradě. Přivezli dokonce i nádhernou stěnu z ikon a do nejmenšího detailu ji sestavili. Přiblížili se k Nikolajově ložnici a pach kadidla byl stále silnější. Vzduch byl plný orientálních vůní, které se používaly u úmrtního lože. Taša si vzpomněla, že tutéž vůni cítila u smrtelné postele Nikolajova otce. Otevřela dveře do pokoje a požádala hospodyni, aby je nechala o samotě.

V místnosti byla tma. Šla k hustým záclonám, poodhrnula je a otevřela okna. Čerstvý vzduch začal z místnosti vytěsňovat kouř kadidla. Pomalu šla k posteli, na které ležel Nikolaj Angelovský a spal.

Jeho vzhled ji šokoval. Byl zakryt až ke krku, ale viděla jednu dlouhou paži a všimla si, jak ve snu pohybuje prsty. Kolem zápěstí a na vnitřní straně paže se až k lokti táhly čerstvé jizvy. Taše se až obrátil žaludek, když je viděla. Zvedla zrak k obličeji a s lítostí viděla, že jeho bývalá krása je pryč. Na tváři a krku měl hluboké dolíky. Zdravá bronzová barva zmizela a vystřídala ji šedožlutá maska smrti. Lesklé vlasy se zlatými prameny byly teď našedlé a matné.

Na nočním stolku stála nedotčená a chladná miska s bylinkovou polévkou. Taky tam stály vyřezávané figurky zvířat jako ochrana před zlými duchy a hrnec s hořícím kadidlem. Taša udusila malý plamínek a přikryla hrnec, aby z něho nemohl unikat páchnoucí kouř. Čerstvý vzduch a její pohyby Nikolaje vyrušily a on se vylekaně probudil.

„Kdo je to?“ zeptal se vyčerpaně. „Zavřete okna. Je tu příliš mnoho vzduchu…, příliš mnoho světla…“

„Jeden by si myslel, že nestojíš o to, aby ti bylo dobře,“ podotkla Taša tiše a přiblížila se k posteli. Nikolaj zamrkal a svýma podivnýma vlčíma očima na ni zíral. Vypadaly ještě prázdnější, než si je pamatovala, pokud to vůbec bylo možné. Připomínal jí apatické trpící zvíře, kterému bylo jedno, jestli žije, nebo umírá.

„Nataša,“ zašeptal.

„Ano, Nikolaji, jsem to já.“ Opatrně si sedla na okraj postele a dívala se na něho.

I když se ho ani nepokusila dotknout, Nikolaj se od ní odtáhl.

„Jdi pryč,“ řekl chraplavým hlasem. „Nemůžu se na tebe ani podívat…, ani na žádnou jinou lidskou bytost.“

„Proč jsi přijel do Londýna?“ zeptala se jemně. „Máš příbuzné na spoustě jiných míst. Ve Francii, Finsku, dokonce i v Číně…, ale tady nemáš nikoho. Nikoho mimo mě. Myslím, že jsi chtěl, abych za tebou přišla, Nikolaji.“

„Až tě budu chtít vidět, pošlu ti pozvánku. Teď… běž.“

Taša mu chtěla odpovědět, když vycítila, že někdo stojí ve dveřích. Podívala se přes rameno a zhrozila se, když tam uviděla Emmu. Její štíhlá postava se ztrácela ve stínu, ale rudé vlasy zářily jako plamen.

Taša k ní spěchala a znepokojeně se mračila. „Emmo Stokehurstová, co tady děláš?“ šeptala přísně.

„Vzala jsem si koně a jela za tebou,“ zněla odpověď. „Slyšela jsem tě mluvit s tatínkem o knížeti Nikolaji Angelovském a věděla jsem, že ho navštívíš.“

„Tohle je soukromá věc a ty nemáš právo se do toho míchat! Víš, co si myslím o tvém poslouchání za dveřmi i o tvém zvyku strkat nos do věcí, po kterých ti nic není.“

Emma se pokoušela vypadat kajícně. „Musela jsem přijít, abych se ujistila, že ti znovu neublíží.“

„Pokoj nemocného gentlemana není vhodné místo pro mladou dívku. Chci, abys okamžitě odešla, Emmo. Vezmi si kočár a pošli ho zpět pro mě.“

„Ne,“ zaznělo tiše z postele.

Obě ženy se ke knížeti otočily. Emminy modré oči zahořely zvědavostí. „To je ten muž, kterého jsem už viděla?“ zeptala se potichu. „Vůbec tak nevypadá.“

„Pojď sem,“ poručil Nikolaj a hubenou rukou jí pokynul. Pohyb ho vyčerpal a ruka mu klesla na postel. Upíral oči na Emminu pihovatou tvář, obklopenou lesklými kučerami. „Znovu se vidíme,“ poznamenal a bez mrknutí oka ji pozoroval.

„Páchne to tady,“ podotkla Emma a založila si ruce na své ploché hrudi. Nevšímala si Tašina nesouhlasu, šla k posteli a pohrdavě zavrtěla hlavou. „Podívej se na ty prázdné láhve. Vždyť z toho musíš být úplně mimo.“

Na Nikolajových suchých rtech se objevil nepatrný úsměv. „Co to znamená ‚být mimo‘?“

„To znamená smrdět chlastem,“ odpověděla drze Emma.

Nikolaj ji překvapil rychlým pohybem a dvěma tenkými prsty sevřel její lesklou kadeř. „Tak,“ tiše řekl. „Znám ruskou lidovou pohádku o dívce, která zachrání umírajícího careviče… tím, že mu přinese kouzelné pírko… z ocasu ptáka Ohniváka. Ptačí peří má zvláštní barvu, něco mezi rudou a zlatou…, jako tvé vlasy. Kytice z plamenů.“

Emma se z jeho chabého sevření vytrhla a mrzutě se na něho zamračila. „Spíš chomáč mrkve.“ Pohlédla na Tašu. „Jdu domů, bellemére. Vidím, že od něho ti nebezpečí nehrozí.“ Ještě jednou se na Nikolaje s nechutí podívala a odešla.

Nikolaj na polštáři s obtížemi otočil hlavu a díval se za Emmou. Tašu udivilo, jak se najednou změnil. Z očí mu zmizela prázdnota a do tváře se mu pomalu vracela barva. „Ďábelské dítě,“ řekl. „Jak se jmenuje?“

Taša otázku ignorovala a začala si vyhrnovat rukávy. „Řeknu sluhům, aby ohřáli víc polévky,“ oznámila, „a ty ji sníš.“

„A slíbíš mi, že potom odejdeš?“

„To tedy ne. Vykoupu tě a dám ti na boláky hojivou mast. Určitě jich máš hodně.“

„Nařídím sluhům, aby tě vyhodili.“

„Počkej, až zesílíš a budeš to moct udělat sám,“ navrhla mu. Přivřel víčka, která vypadala, jako by na nich byly modřiny.

Rozhovor ho vyčerpával. „Nevím, jestli zesílím. Ještě jsem se nerozhodl, jestli se mi chce žít.“

„Lidé jako ty a já vždycky přežijí,“ zopakovala mu slova, která jí kdysi sám řekl. „Mám dojem, že nemáš na výběr, Niki.“

„Jsi tady proti manželově vůli,“ konstatoval Nikolaj. „Nedovolí ti, abys mě navštěvovala.“

„Neznáš ho,“ řekla klidně.

„Zbije tě,“ pokračoval Nikolaj s mrzutým zadostiučiněním.

„Dokonce ani Angličan to nesnese.“

„Nezbije mě,“ odporovala mu Taša, i když o tom měla své pochyby.

„Jsi tady kvůli mně, nebo proto, aby ses mu postavila na odpor?“

Taša chvíli tiše přemýšlela. „Kvůli vám oběma,“ řekla konečně. Chtěla, aby jí Luke úplně důvěřoval. Chtěla svobodu, aby mohla dělat to, co považovala za nejlepší. V ruské společnosti šlechtična vždycky očekávala, že jí bude vládnout muž. Tady měla Taša naději být manželovou rovnoprávnou partnerkou, a ne otrokyní. Rozhodně bude muset Lukovi objasnit, čemu dává přednost…, bez ohledu na následky.

Bylo už pozdě večer, když se vrátila domů. Nikolaj byl opravdu obtížný pacient. Zatímco ho s hospodyní na posteli omývaly, Nikolaj je střídavě častoval sprostými urážkami a tichou, zoufalou nehybnos—

tí, jako by byl znovu mučen. Nakrmit ho byl další zážitek, ale nakonec se jim ho podařilo přemluvit, aby spolkl několik lžic polévky a snědl jedno dvě sousta chleba. Taša ho nakonec zanechala v mnohem lepším stavu, než byl, i když byl vzteklý, že mu odmítly dát vodku.

Taša se rozhodla za ním chodit každý den, dokud se úplně neuzdraví. Byla unavená a sklíčená pohledem na jeho polámané tělo. Byl to srdcervoucí důkaz krutosti jednoho člověka ke druhému. Toužila se schoulit Lukovi do náručí a nechat se utěšovat. Místo toho ji čekal boj. Luke věděl, co udělala a proč přišla tak pozdě. Bude její čin považovat za urážku jeho mužské osobnosti. Možná se už rozhodl, že ji za neposlušnost potrestá. Nebo, a to by bylo ještě horší, bude chladně opovržlivý a bude ji ignorovat.

V domě byla skoro tma. Služebnictvo mělo tu noc volno, a dům proto vypadal opuštěně. Taša unaveně stoupala do schodů a do pokojů, ve kterých s Lukem bydlela, a volala jeho jméno. Neozýval se. Rozsvítila v ložnici lampu a začala se svlékat. Jenom v košilce se posadila k toaletnímu stolku, aby si vykartáčovala své dlouhé vlasy.

Slyšela někoho vstoupit a rukou pevně sevřela kartáč.

„Můj pane?“ nejisté řekla a vzhlédla. V tmavém županu tam stál Luke a tvářil se ponuře. Výraz v očích ji přiměl upustit kartáč a vyskočit od stolku. Instinkt ji varoval, aby utekla, ale nohy ji nechtěly poslouchat. Dokázala jenom o pár kroků couvnout.

Šel k ní, přitlačil ji ke zdi a dlaní ji držel za bradu. Nebylo slyšet ani slovo, jenom jejich dech: on dýchal zhluboka a těžce a ona mnohem rychleji. Taša si uvědomovala jeho sílu a věděla, že jí může rozdrtit kosti jako skořápku.

„Potrestáš mě?“ zeptala se nejisté.

Vtlačil jí koleno mezi stehna, a uvěznil ji tak mezi zdí a svým vzrušeným tělem. Jeho pohled ji pálil v očích. „Měl bych?“

Taša se slabě zachvěla. „Musela jsem jít,“ zašeptala. „Luku…, já…, nechtěla jsem být neposlušná. Mrzí mě to…“

„Nemrzí. Nemělo by.“

Nevěděla, co na to má říct. Nikdy ho takového neviděla. „Luku,“ znovu zašeptala, „Ne…“

Umlčel její slova agresivním polibkem. Klouzal rukou po jejím krku, našel tenkou šňůrku košilky a divoce za ni zatáhl, až ji přetrhl.

Horkou dlaní jí přikryl ňadro, lehce je zmáčkl a krouživými pohyby je laskal, dokud bradavka neztvrdla. Taša nejdřív na jeho výzvy nereagovala, byla příliš vyčerpaná. Luke se ale nevzdával; svými smyslnými polibky a doteky v ní podněcoval touhu. Netrvalo dlouho a Taša se poddala vášnivým dotekům. Krev jí v těle divoce tepala, vzrušením šeptala nesrozumitelná slova, která zanikala mezi vzdechy. Luke ji svými pažemi silně objímal a přitom ústy a jazykem hladově ochutnával její krk. Taša zaklonila hlavu a zcela se oddala bouřlivé vášni.

Vyhrnul jí jemnou košilku až do pasu a dychtivě jí rozevřel stehna. Prsty odhrnul chomáček kudrnatých chloupků a začal promyšleně dráždit vlhký pupen rozkoše. Pak vyhledal její ústa a hlubokým vpádem svého jazyka umlčel její vzdechy. Taša se vzrušením chvěla, tvář jí vlhla potem a přerývaně dýchala. Když už se slabostí nedokázala udržet na nohou, jemně ji položil na postel.

Taša ležela vyčerpaně na boku a nedokázala ani mluvit, ani myslet, jenom zavřela oči a čekala. Luke se k ní tiskl svým vzrušeným mužstvím a hrudí se jemně dotýkal Tašiných zad. Pak žádostivě nadzvedl její nohu a zkušeným pohybem vstoupil do její svatyně. Rukou jemně laskal její ňadra a smyslně ji hladil po něžných křivkách. Taša se k němu zády přivinula, instinktivně mu vycházela v ústrety a plně se oddala sladkému mučení. „Prosím,“ sténala.

„Ještě ne,“ odpovídal a zuby jí stiskl jemnou kůži na šíji. Její tělo se kolem něj sevřelo v první vlně extáze. „Ach…“

„Počkej,“ zašeptal a zpomalil, až zklamaně vydechla. Nekonečné minuty ji držel na pokraji vyvrcholení. Znal ji dobře a věděl, jak ovládat její vzrůstající rozkoš; patřila mu tělem i duší… Tvrdým výpadem vnikl hluboko do jejího nitra a Tašu zaplavila divoká vlna orgasmu, která rozechvěla celé její tělo, až téměř ztratila vědomí.

Když se uklidnila, otočila se k němu a zabořila mu svou horkou tvář do hrudi. Nikdy se necítila být tak blízko. Na několik oslepujících momentů prožili dokonalé souznění těl i duší, dokonalou blaženost. Cítila, že ten pocit je mezi nimi stále, a dřív, než Luke otevřel ústa, věděla, co jí chce říct.

„Máš silnou vůli, Tašo…, a já jsem si dnes uvědomil, že přesně to chci. Jsem rád, že se mě nebojíš. Toužíš si získat svou vlastní půdu

pod nohama a já to nechci měnit. Neměl jsem důvod ti zakazovat návštěvy u Angelovského. Pravda je, že jsem žárlil.“ Luke ji pohladil po vlasech. „Někdy tě chci schovat před celým světem a mít tě jen pro sebe. Chci mít veškerou tvou pozornost, tvůj čas, tvou lásku…“

„Ale vždyť to všechno máš,“ odpověděla tiše. „Dávám ti to ochotně a bez omezení. Ne proto, že ti patřím, ale proto, že jsem se sama rozhodla.“

„Já vím.“ Luke si zhluboka povzdechl. „Byl jsem nerozumný a sobecký a nejsem na to pyšný…“

„Ale pokusíš se být lepší,“ napověděla mu.

„Zkouším to,“ ironicky odpověděl.

Taša se smála a objala ho kolem krku. „Náš život nebude nikdy klidný, že ne?“

„Jak je vidět, tak ne.“ Pohladil ji po zakulaceném bříšku. „Ale mně se líbí každá vteřina.“

„Mně taky,“ řekla. „Nikdy mě nenapadlo, že budu tak šťastná.“

„A ještě větší štěstí na nás čeká,“ zašeptal jí do ucha. „Jen po-

čkej a uvidíš.“

Studený listopadový vítr profoukl Lukův oděv až na kost, když přejížděl ten kousek mezi kancelářemi železniční společnosti a svou vilou na Temži. Litoval, že nejel kočárem, neboť ochladilo se víc, než se dalo čekat. Seskočil z koně, předal opratě čekajícímu lokaji a vyběhl po schodech. Majordomus otevřel a vzal si jeho plášť a klobouk.

Luke se zachvěl, když ucítil příjemné teplo. „Nevíte, kde je lady Stokehurstová?“

„Lady Stokehurstová a Emma jsou v saloně s knížetem Nikolajem, pane.“

Luke překvapením zamrkal. Kníže Nikolaj je ještě nikdy nenavštívil. Jedna věc je tolerovat Tašiny návštěvy u vyhoštěného bratrance, ale přijímat ho ve svém vlastním domě jako hosta je věc druhá. Luke zatnul zuby a šel do salonu.

Jeho kroky musela slyšet Emma, protože se před ním objevila a překypovala nadšením. „Tati, stalo se něco úžasného! Nikolaj přišel na návštěvu a přinesl mi dárek!“

„Jaký dárek?“ zeptal se Luke podezřívavě a šel za ní do pokoje.

„Nemocné kotě. Má ve své malé pacičce infekci. Muž, kterému patřilo, se mu pokoušel ostříhat drápky a teď je kotě tak oslabené horečkou, že si nejsem jistá, jestli to přežije. Pokoušíme se ho přemluvit, aby se napilo trochu mléka. Jestli to přežije, můžu si ho, tati, nechat? Prosím?“

„Nemyslím si, že by kotě mohlo být nějakým problémem…,“ Luke zmlkl, když se podíval do pokoje.

Taša se krčila na podlaze vedle pruhovaného chomáče černé a bílé barvy velikosti malého psa. Před Lukovýma nevěřícíma očima

„kotě“ strkalo zabandážovanou packou do misky s mlékem a začalo opatrně chlemtat. Dvě služky na druhé straně pokoje zvíře s obavou pozorovaly. „Žerou lidi, že?“ zeptala se jedna z nich se strachem.

Luke si uvědomil, že je to tygří mládě. Možná jedno z těch sibiřských, co dorůstají velikosti koně. Rozpačitě se díval z Emminy doufající tváře na Tašinu omluvnou… a konečně na Nikolaje Angelovského, který seděl na pohovce.

Viděl ho poprvé od chvíle, kdy byl v Rusku. Vypadal stejně, jenom byl mnohem hubenější a tváře a nos měl ostré jako břitva. Zlatá barva pleti vybledla do nezdravého bledého odstínu. Pichlavé žluté oči byly stejně znepokojivé jako vždycky a v koutcích ůst mu seděl posměšný úsměv. „Zdrávstvujtě,“ pozdravil tiše.

Luke se neovládl a znechuceně se zamračil. „Angelovský,“ zamumlal. „Ocením, když přestaneš naši rodinu zahrnovat podobnými

‚dárky‘. Už jsi pro nás udělal dost.“

Nikolaj se nepřestal usmívat. „Neměl jsem na výběr, musel jsem to kotě přinést své sestřence Emmě, ochránkyni zraněných zvířat.“

Luke se ohlédl na svou dceru, která se jako starostlivá matka skláněla nad vratkým pruhovaným uzlíčkem. Angelovský vybral dobře. Nic jiného by Emmino srdce tak spolehlivě neobměkčilo.

„Podívej se na něho, tati,“ řekla, zatímco si tygřík spokojeně vrněl a mezi jednotlivými hlty odfukoval. „Je maličký… Nepotřebuje moc místa!“

„Vyroste,“ opakoval umíněně Luke. „Pravděpodobně bude vážit 150 kilogramů a možná i víc.“

„Opravdu?“ Emma se na mládě pochybovačně podívala. „Tolik?“

„Toho tygra si v žádném případě nenecháme!“ Luke se díval z Nikolaje na Tašu a zpět. „Někdo by měl vymyslet, kam s ním, nebo to udělám já.“

Taša se rozhodla pro jemnou diplomacii, přišustila k němu ve svých hedvábných sukních a lehce ho vzala za ruku. „Luku,“

mumlala, „potřebovala bych si s tebou promluvit mezi čtyřma očima.“ Podívala se na Nikolaje a dodala: „Určitě si musíš odpočinout, Nikolaji. Neměl by ses tolik namáhat.“

„Asi už půjdu,“ souhlasil Nikolaj a zvedl se z pohovky.

„Vyprovodím tě,“ řekla Emma a přehodila si tygra přes rameno, kde zůstal spokojeně ležet.

Když odcházeli, Taša si stoupla na špičky a šeptala Lukovi do ucha. „Prosím…, bude tak šťastná, když si ho bude moct nechat.“

„Mluvíme o tygrovi, proboha.“ Luke odtáhl hlavu a zamračil se na ni. „Nelíbí se mi přijít odpoledne domů a najít v salonu někoho, kdo je podobný Angelovskému.“

„Bylo to opravdu překvapení,“ odpověděla kajícně Taša. „Přece jsem ho nemohla vyhodit ode dveří.“

„Nechci, aby se nám takhle pletl do života.“

„Neboj se,“ kráčela s ním chodbou. „Tato návštěva byla jenom Nikolajovým pokusem o smíření. Nevěřím, že by nám chtěl škodit.“

„Já nemám tvou odpouštějící povahu,“ brblal si Luke pod vousy.

„Co se mě týká, není tady vítaný.“

Taša se s ním chtěla hádat, když tu se podívala do vstupní haly. Emma stála s Nikolajem, dívala se na něho a mazlila se s tygrem, který ležel na jejím rameni. Nikolaj natáhl ruku, aby pohladil tygříkovu kulatou hlavičku. Současně však svými prsty jemně pohladil loknu Emminých zářících rudých vlasů. Bylo to krátké, skoro neznatelné gesto, ale Tašu zamrazilo v zádech. Najednou měla předtuchu, viděla Nikolaje se starší Emmou…, jak se na ni svůdně usmívá a krok za krokem ji vede do neproniknutelného stínu…, až oba zmizeli.

Znamená to, že by pro Emmu mohl být Nikolaj nebezpečný? Svraštila obočí a říkala si, jestli by o své vidině neměla říct Lukovi. Ne, nebude ho zbytečně znepokojovat. Postarají se o Emmu a společně ji budou chránit. Teď, když jsou rodina, je nic neohrozí.

„Možná máš pravdu,“ řekla Lukovi a stiskla mu ruku. „Zařídím to tak, aby Nikolaj pochopil, že sem nemůže často chodit.“

„Dobrá,“ spokojeně odpověděl Luke. „A teď k tomu tygrovi…“

„Pojď se mnou,“ přemlouvala ho a směrovala ho do slabě osvětleného místa pod velkým schodištěm. Společně se přitiskli do rohu.

Luke začal znovu. „Ten tygr…“

„Pojď blíž.“ Přitáhla mu ruku na svá ňadra. Lukovy prsty automaticky vklouzly do teplého výstřihu a Taša zavzdychala blahem. Tiskla se k němu celým svým kulatým bříškem, poznamenaným těhotenstvím. „Ráno jsi odešel pryč, když jsem ještě spala,“ mumlala.

„Chyběl jsi mi.“

„Tašo…“

Přitáhla si jeho hlavu a zuby mu jemně okusovala krk. Luke se slepě otočil a políbil ji. Jejich polibek se prohloubil a on ucítil, jak jeho tělem prochází vlna rozkoše. Jako vždycky ho vzrušila Tašina blízkost a krev se v něm jen vařila, když vdechoval její vůni a smyslně ji ochutnával. Tašina malá ruka tiskla tu jeho do živůtku pod sametové šaty, až v dlani ucítil její zahrocenou bradavku. Ještě jednou ji políbil a Taša mu žádostivě vycházela vstříc a vinula se k němu.

„Voníš zimou,“ šeptala.

Luke se zachvěl, když ucítil, že ho líbá na šíji. „Venku je zima.“

„Odnes mě nahoru a já tě zahřeju.“

„Ale ten tygr…“

„Později,“ řekla a uvolňovala mu kravatu. „Teď si mě vezmi do postele.“

Luke zvedl hlavu a cynicky se na ni usmál. „Poznám, když se mnou někdo manipuluje.“

„Nikdo s tebou nemanipuluje,“ ujistila ho. Vytáhla kravatu a pustila ji na podlahu. „Svádím tě, tak se přestaň bránit.“

Představa, že s ní bude v posteli a bude ji držet v náručí, byla pro Luka příliš. Za celý svůj život nezažil větší touhu, rozkoš a silnější vášeň než s Tašou. Opatrně ji vzal do náručí. „Kdo se brání?“ mumlal si pod vousy, když si ji odnášel do postele.