Lisa Kleypas

Stokehurstovi 02. Síla osudu

1.

LONDÝN 1877

„Čekáte na někoho?” Konejšivé ticho rozkvetlé zahrady narušil mužský hlas s ruským přízvukem. Měkký, hrdelní. Příjemně zavrněl Emmě do ucha. Otočila se a kysele se zazubila na knížete Nikolaje Angelovského, jenž vystoupil ze stínů.

Zapadající slunce mu na obličej i vlasy nakreslilo zlatavé pruhy. Čišelo z něho tušené nebezpečí. Více než lidskou bytost připomínal tygra na číhané. Emma se nikdy dřív nesetkala s mužem, který dokázal upoutat svou krásou a zároveň působil tak hrozivě. Z osobní zkušenosti věděla, že se v jeho blízkosti vyplácí zůstávat ve střehu. Naštěstí divoká zvířata dobře zná a dovede s nimi zacházet. Neublíží vám, když neprojevíte strach.

Proto se uvolnila a pohodlně se uvelebila na kamenné lavičce ukryté v nejpůvabnějším koutě udržované zahrady, patřící k výstavnímu sídlu. „Na vás rozhodně ne,” odvětila pohotově. „Co tu děláte?”

Muž v úsměvu odhalil bílé zuby. „Vyšel jsem si na procházku.”

„Ocenila bych, kdybyste zamířil někam jinam. Ráda bych se zde s někým sešla v soukromí.”

„S kýmpak?” Vklouzl rukama do kapes a zamířil blíž k dívce.

„Odejděte, Nikolaji.”

„Tak mi to prozraďte.”

„Běžte pryč!”

„Nemůžete mě vykázat z vlastní rezidence, maličká.” Nikolaj zůstal stát pár kroků od ní. Byl velmi vysoký. Patřil k několika málo mužům v Londýně, které Emma nepřevyšovala. Měl velké ruce a chodidla, pyšnil se robustní postavou. Na obličej mu

dopadl stín a utlumil žár pronikavých očí. „Nejsem maličká. Jsem dospělá žena.”

„Ano, to jste,” přisvědčil tiše. Přelétl očima po své společnici a ocenil štíhlé pružné tělo oděné v jednoduchých bílých šatech. Tvář jako obvykle postrádala sebemenší stopy líčení. Bujné kadeře Emma stáhla do přísného drdolu, z něhož však tu a tam vyklouzly drobné ryšavé pramínky, metající bronzové odlesky.

„Dnes večer vám to velice sluší,” pochválil ji.

Dívka vyprskla smíchy. „Hlavně mi nelichoťte! Do krasavice mám daleko a dobře to vím. V mém případě nemá význam nastrkat si do vlasů desítky vlásenek a nechat si hrudník drtit šněrovačkou. Radši bych tu pobíhala v holínkách a kalhotách jako chlapi. Alespoň bych se cítila pohodlně. Nemá význam se trápit, když ze mě éterická křehotinka nikdy nebude.”

Nikolaj se s ní nepřel, přestože zastával jiný názor. Emmina jedinečnost ho od prvopočátku fascinovala. Je to silná, houževnatá žena s osobitou grácií. Má výrazné lícní kosti, smyslná ústa, na nose spršku zlatých pih. Je vysoká a štíhlá, i bez podpatků měří bezmála sto osmdesát centimetrů. Častokrát přemítal o tom, jak se oni dva k sobě náramně hodí. Představoval si, jak ho Emma objímá dlouhými údy.

Jako by byli stvořeni jeden pro druhého. Zvláštní, že to nikdo jiný neviděl. Avšak Nikolaj měl jasno od prvního setkání. Emma tehdy byla dospívající dívka samá ruka samá noha, divoška s hřívou nezkrotných rusých vlasů. Nyní je z ní dvacetiletá mladá dáma, jež šokuje svoje okolí nemilosrdnou přímostí, která ostře kontrastuje s Nikolajovou tajnůstkářskou povahou. Připomíná mu ženy, s nimiž se setkal v Rusku. Ženy s

ohněm v duši, tak nepodobné vlažným evropským stvořením, která poznal v uplynulých sedmi letech.

Emma vycítila jeho upřený pohled a ušklíbla se.

„Nevadí mi být obyčejná,” prohlásila. „Pokud já vím, krása způsobuje jenom potíže. Ale teď už doopravdy musíte jít, Nikolaji. Když se tu budete potloukat, žádný muž se ke mně neodváží přiblížit.”

„Ať už čekáte na kohokoliv, tahle známost nevydrží o nic déle než ty předešlé.”

Dívka se vzdorovitě zamračila.

„Pánové u vás nemají sebemenší šanci,” pokračoval lenivě. „Odháníte je od sebe přesně v tom pořadí, v jakém za vámi přijdou. Proč tomu asi tak je?”

Emminy zrudlé líce nepěkně kontrastovaly s rezavou hřívou. Pevně semkla rty. Nikolajův šíp trefil do černého. Tohle je její třetí společenská sezona. Jestliže se brzy neprovdá, začnou ji považovat na ztracený případ a s největší pravděpodobností ji stihne osud staré panny.

„Nechápu, proč si každý myslí, že potřebuji manžela,” brblala. „Nelíbí se mi představa, že mě bude někdo vlastnit. Zřejmě se teď domníváte, že jsem nepobrala moc ženskosti.”

„Podle mě jste dáma každým coulem.”

Ryšavé obočí prudce vystřelilo vzhůru. „Má to být kompliment, nebo výsměch? U vás člověk nikdy neví.”

„Nikdy si z vás neutahuji, Emmo. Z jiných lidí ano, ale z vás ne.”

Pochybovačně odfrkla.

Nikolaj přistoupil o krok blíž. Ocitl se tak v záři světla vrhaného lampou. „Nyní mě doprovodíte zpátky do sálu. Jakožto váš hostitel - a vzdálený bratranec - nemohu připustit, abyste zde zůstala bez gardedámy.”

„Přestaňte blábolit o příbuzenském poutu. Týká se pouze mé nevlastní matky. My dva nemáme vůbec nic společného.”

„Náš vztah vznikl na základě spojení dvou rodin, jejichž příslušníci spolu uzavřeli sňatek,” trval neochvějně na svém.

Emma se ironicky uchechtla. Kdyby skutečně byli bratranec a sestřenice, vládl by mezi nimi mnohem neformálnější poměr. Oslovovali by se křestním jménem a obešli se bez gardedámy. „Jak si přejete, milosti.”

„Třeba bych vám mohl ukázat svou uměleckou sbírku,” navrhl Nikolaj. „Mám celou jednu stěnu plnou starobylých ruských ikon, které by vás mohly zajímat. Některé z nich pocházejí z Novgorodu třináctého století.”

„Umění mě nezajímá a tím méně nějaké pochmurné obrázky.” Emma na něho skepticky pohlédla. „Proč je vůbec sbíráte? Jste posledním člověkem na světě, u kterého bych očekávala, že si libuje v náboženských dílech.”

„Ikony jsou okna do ruské duše.”

Emma posměšně našpulila plné rty. „Pochybuji, že nějakou duši vůbec máte.”

„Zřejmě jste se pořádně nepodívala.” Přikročil k ní natolik blízko, až se špičkami bot málem otíral o lem jejích bílých šatů.

„Co to děláte?” nechápala.

„Vstaňte.”

Ani se nepohnula. Takhle s ní Nikolaj nikdy dřív nemluvil. Vypadal uvolněně, s rukama svěšenýma podél boků. Avšak Emma tuhle vykalkulovanou ledabylost znala. Kočka, která se chystá zaútočit, se

chová stejně. Neochotně mu vyhověla. Vztyčila se v celé své výšce, až zírali jeden druhému do očí.

„Co po mně chcete, Nikolaji?”

„Rád bych se dozvěděl víc o tom vašem přítelíčkovi. Objímá vás? Šeptá vám do ouška láskyplná slůvka? Líbá vás?” Uchopil ji za paže. Žár jeho dlaní prosakoval tenkým hedvábím.

Emma úlekem nadskočila a slabě vykřikla. Srdce jí začalo splašeně tlouct. To snad ne! Nikolaj Angelovský se jí bez skrupulí dotýká a stojí přitom tak blízko, že se dívka hroty ňader mimoděk otírá o jeho hrud. Pokusila se odtáhnout, ale mužovo sevření zesílilo.

„Jestli jste se už dost pobavil, Nikolaji, pak ze mě laskavě sundejte své urozené pracky. Váš smysl pro humor nejsem schopna docenit.”

„Já nežertuji, vy malá zrzko.” Přitáhl si ji do náruče a pevně objal. Zmateně vykřikla.

„Já nejsem malá!” bránila se. Pokoušela se mu vymanit, avšak bez potíží ji přemohl. Ačkoliv byli skoro stejně vysocí, proti robustnímu svalnatému muži neměla sebemenší šanci.

Tiše k ní promlouval, její protesty nebral na vědomí. „Klidně byste se mohla vydávat za Slovanku, s těmi ryšavými vlasy a mléčnou pletí. Vaše oči mají barvu Baltského moře - temnější modř jsem nikdy neviděl.”

Emmu napadlo, že začne volat o pomoc. Proč to dělá? Co od ní chce? Vzpomněla si na všechno, co se o Nikolajovi říká. V jeho minulosti sehrály zásadní roli zrada, vražda a přetvářka. Za zločiny, kterých se dopustil vůči carské vládě, byl navždy vyhoštěn z Ruska. Má pověst nebezpečného člověka, což k němu mnohé ženy vábí. Avšak Emma mezi ně nepatří.

„Pusťte mě,” vydechla. „Vaše hrátky se mi nelíbí.”

„Měly by.”

Snadno ji přemohl, jako by byla hadrovou panenkou či bezbranným kotětem. Vycítila, že Nikolaj spoléhá na fyzickou převahu, kterou nad ní má. Zaklonila hlavu a zavřela oči. Zakrátko se na její ústa snesou jeho rty. Zadržela dech. Cekala, čekala…

Sevření jedné z jeho paží povolilo, začal ji laskat na hrdle. Palcem hladil místečko, pod nímž divoce pulzovala žilka. Jeho doteky byly nesmírně něžné. Emma se zachvěla. Nesměle zvedla víčka a pohlédla na Nikolaje. Skláněl se k ní. „Jednou vás políbím,” slíbil. „Ale ne dnes.”

Uraženě sebou trhla. Vyškubla se z mužova objetí a poodešla o několik kroků dál. Založila si paže na hrudi. „Proč se nevrátíte ke svým přátelům a nehrajete si na vzorného hostitele?” obořila se na něho. „Jsem si jistá, že mnohé z dam by omdlévaly blahem, kdybyste jim věnoval svou pozornost.”

Nikolaj zůstával se světle lampy. Vlasy se mu leskly, potutelně se uculoval. Navzdory rozčilení Emmě neušlo, jak je přitažlivý.

„Dobrá, sestřenko. Hezky se bavte v náruči svého… ctitele.”

„Budu.” Emma se nepohnula, dokud se nepřesvědčila, že je Nikolaj pryč. Potom se znovu usadila na lavičku a natáhla před sebe dlouhé nohy. Setkání s Angelovským jí otřáslo… a podivně ji zklamalo.

Jednou vás políbím… Samozřejmě si z ní jenom tropil šašky. Ona není ten typ, kvůli němuž muži ztrácejí hlavu. Dobře si pamatuje na dětské oslavy, kde si z ní uhrovatí kluci utahovali kvůli tomu, že je ze všech přítomných nejvyšší. I na svou společenskou premiéru, kde ji mládenci okatě ignorovali a dávali

přednost drobounkým dívenkám. Už v sedmnácti letech se stala přehlíženou čekankou, byť disponovala pomyslnou výhodou ohromného rodinného jmění.

Ted má konečně nápadníka. Chodí s lordem Adamem Milbankem. Měsíce se jí tajně dvoří, už od začátku sezony. Stačí si na něho vzpomenout a srdce jí divoce poskakuje v hrudi. Už by tady měl být. Proč mu to trvá tak dlouho?

Zahrada se skládala z několika oddělených částí vymezených živými ploty, květinovými záhony a stromy. Nikolaj kroužil kolem mýtiny, kde se Emma schovávala za řadou vzrostlých irských tisů. Konečně našel výhodný pozorovací bod, kde se zastavil. Vyčkával, až se objeví Emmin tajemný ctitel.

Dívka se domnívala, že je zase sama. Netrpělivě se vrtěla, uhlazovala si uvolněné pramínky, několikrát přehodila nohy ve snaze vymyslet pozici, v níž by se zdály kratší. Vzápětí očividně dospěla k závěru, že je to zbytečné, a rezignovala. Nikolaj se shovívavě usmál. Emma se postavila, urovnala si sukně a labužnicky se protáhla. Nastavila Nikolajovi svůj vznešený profil. Obdivoval její štíhlé pružné tělo i malá pevná ňadra. Dívka netrpělivě rázovala kolem lavičky, nepřítomně ulomila větvičku zimolezu.

Vtom se ozvalo zašustění listí a mužský hlas:

„Miláčku!”

Emma se prudce otočila, upustila snítku. Zamilovaně se usmála. „Máš zpoždění,” vyčetla příchozímu a vrhla se mu vstříc. Objala ho kolem krku a nechala se zasypat polibky.

„Musel jsem se vytratit, aniž bych vzbudil podezření,” omlouval se mladý muž. „Však víš, že když jde o tebe, nic mě nezastaví.”

„Kdykoliv tě vidím na opačné straně místnosti, jsem v pokušení se k tobě rozběhnout.” „Brzy budeme spolu.” „Jak brzy?” vyhrkla zvědavě.

„Hodně. Ale teď sebou přestaň vrtět, ať tě mohu pořádně políbit.” Popadl Emminu kučeravou hlavu do dlaní a přisál se k jejím rtům.

Nikolaj sledoval milence přimhouřenýma očima. Byl ve střehu. Muž se k němu otočil zády. Proto musel mladou dvojici opatrně obejít, aby zjistil, co je zač. Odsunul stranou nízko visící větévku a zaostřil.

Muž zvedl hlavu, dopadlo na něho světlo lampy.

Adam Milbank.

Nikolaj si oddechl. „Výborně,” hlesl tiše a myslel to vážně.

Už chápal, proč Emma dělala s totožností svého ctitele takové cavyky. Milbank je zchudlý šlechtic. Lovec věna. Emmin otec nikdy nedovolí, aby se jeho jediná dcera provdala za takového hochštaplera. Jistě jim zakázal se spolu stýkat. Nikolaj se otočil a zamířil zpátky do tanečního sálu. Málem vrněl spokojeností. Milbanka se hravě zbaví. A nic už mu nebude stát v cestě, aby Emmu získal.

Ta zatím vášnivě objímala svého milovaného Adama. Opájela se mladíkovou vůní, zatínala nehty do látky jeho kabátce. Nedokázala se nabažit mužovy blízkosti. Byl to vysoký, čtyřiadvacetiletý dobře vypadající mládenec, obdařený chlapeckým kouzlem.

„Každý den tě víc a víc zbožňuji,” rozplývala se dívka, zatímco se pohledem vpíjela do Adamových sametově hnědých očí. „Ustavičně na tebe myslím.”

Mladík ji něžně pohladil po skráni. „Úplně jsi mě očarovala, Emmo Stokehurstová.” Dlouze ji líbal. Ústa měl vlahá, dlouhými pažemi objímal její úzká záda. Když konečně zvedl hlavu, oba se malinko

zadýchávali. „Za chvíli se musíme vrátit,” prohlásil.

„Každý zvlášť, samozřejmě. Nikdo nás nesmí podezírat. A nemrač se tak! Však víš, že to jinak nejde.”

„Připadá mi, jako bychom se skrývali věčně, Adame. Deset minut tady a tam… Mně to nestačí. Ted když jsme si oba jisti svými city, měli bychom společně předstoupit před otce. A jestli našemu sňatku nepožehná, utečeme a necháme se potají oddat.”

„Ale no tak, miláčku,” domlouval jí Adam. Náhle vypadal unaveně. „O žádném útěku nechci nic slyšet. Vím, jak je ti rodina drahá. Proto se nechci postavit mezi tebe a otce a rozdělit vás.”

„Jenže táta nikdy nebude souhlasit.”

„Časem povolí.” Něžně políbil dívčino zakaboněné čelo. „Umím být velice trpělivý, Emm.”

„Já ne.” Nevesele se zachichotala. „Trpělivost zřejmě patří mezi tvé ctnosti, já jí bohužel neoplývám.”

„Zkus promluvit se svou nevlastní matkou,” radil.

„Když se nám podaří dostat Tašu na svoji stranu, třeba se jí potom povede obměkčit tvého otce.”

„Snad,” přisvědčila zamyšleně Emma. Taša se k ní od prvopočátku chovala spíše jako starší sestra. Měla pochopení pro všechny její starosti. „Jestli někdo dokáže s tátou pohnout, tak jedině ona. Ale co když to nevyjde?”

„Musí to vyjít, Emm. Souhlas tvého otce je pro nás nadmíru důležitý. Bez něj se nemůžeme nikdy vzít.”

Udiveně od Adama odstoupila. „Nikdy? Proč ne?”

„Neměli bychom z čeho žít.”

„Peníze nejsou důležité. Hlavně že budeme spolu.”

„Což je sice velice hezká fráze, zlatíčko, ale zapomínáš, že jsi vyrostla v přepychu. Nemáš ponětí,

jaké to je, protloukat se životem bez pětníku v kapse. A nezapomínej, že bez věna by ses musela vzdát svého zvěřince. Nezbývalo by, než prodat tvoje miláčky do zoo nebo soukromým majitelům.”

„Ne!” zhrozila se Emma. „Moje zvířata vyžadují zvláštní péči. Nemůžu se jich zříct.” Dlouhé roky si na panství svého otce vydržuje početnou menažérii. Stará se o opuštěná a zraněná zvířata všeho druhu. Chová koně, medvědy, vlky, psy, opice a dokonce i asijského tygra. „Jsou na mně závislí. Mnohá z nich by jinde nepřežila.”

„Potom jistě chápeš, proč je pro nás souhlas tvé rodiny navýsost důležitý.”

„Ano,” připustila neochotně. Ráda by Adama ponoukla k činu. Přála si, aby jejího otce konfrontoval. Kéž by se mu Adam postavil a domáhal se požehnání! Jenže to se nikdy nestane, protože vikomt Milbank nesnáší hádky. Stejně jako mnozí jiní má z jejího táty posvátnou hrůzu.

Což je pochopitelné. Lord Stokehurst dokáže lidi lehko zastrašit. V jeho očích není pro Emmu nikdo dost dobrý. Před několika měsíci Adamovi kategoricky zakázal, aby se jeho dceři dvořil. Adam byl natolik vyděšený, že se nevzmohl na jediné slůvko odporu. Poraženecky se stáhl. Tím pádem se ocitli v neudržitelné situaci.

Emma bojovně vysunula bradu. „Promluvím s nevlastní matkou,” prohlásila. „Nějak ji přiměji, aby pochopila, že patříme k sobě. Taša následně přemluví otce, aby nám požehnal.”

„Hodná holčička,” usmál se na ni Adam a políbil ji.

„Vrať se na ples jako první, Emm. Já tu několik minut počkám.”

Zaváhala. Zamyšleně se na mladíka dívala.

„Miluješ mě, Adame?”

Přivinul ji k sobě blíž a objal tak pevně, až zalapala po dechu. „Zbožňuji tě. Nic na světě mi není dražší než ty. Neboj se - nic nás nerozdělí.”

V tanečním sále, prostorné kruhové místnosti zdobené zlatem a zrcadly, Emma vyhledala nevlastní matku. Taša usrkávala víno a shovívavě se usmívala repetění svých kamarádek. Víc než ctihodnou matronu připomínala dospívající děvče. Působila stejně tajuplně jako její bratranec Nikolaj Angelovský. I ona lidi fascinuje. Oba jsou čistokrevní Rusové, jež rozmary osudu donutily usadit se v Anglii.

Emma k ní přistoupila a odvedla ji stranou. „Belle-měre,” spustila naléhavě, „musím s tebou mluvit o něčem důležitém.”

Nikterak ji svou žádostí neudivila. Taše uniklo jen máloco. Kromě toho se občas zdálo, že umí druhým číst myšlenky. „Týká se to lorda Milbanka, že?”

„Kdo ti to řekl?”

„Nikdo. Váš vztah trvá již několik měsíců. Kdykoliv na plese nebo večírku někam zmizíš, vypaří se i on. Scházíte se v ústraní.” Taša zpražila Emmu ledovým pohledem. „Dobře víš, že neschvaluji, když cokoliv činíš za otcovými zády.”

„Sám mě k tomu donutil,” pípla provinile Emma.

„Protože nechce dovolit, abych se s Adamem stýkala.”

„Tvůj táta odmítá připustit, aby si na tebe někdo dovoloval. Obzvlášť lovec věna.”

„Adam k nim nepatrň”

„Ale všichni si to o něm myslí. Když si vzpomenu, co loni provedl lady Clarisse Enderlyové…!”

„Vysvětlil mi to.” Nemilá připomínka se Emmy nepříjemně dotkla. Ušklíbla se. Než se jí začal Adam

dvořit, přistihli ho, jak se chystá uprchnout s naivní dědičkou, aby s ní potají uzavřel manželství. Dotčená rodina Enderlyových vyhrožovala Adamovi fyzickou likvidací a svou troufalou dceru nakvap provdala za starého barona. „Byla to chyba. Nedorozumění.”

„Emmo, já i tvůj otec bychom tě rádi viděli po boku muže, který si tě zaslouží a bude tě hoden…”

„A navrch dostatečně bohatý,” dodala pohotově dívka. „O tom to všechno je. Tobě i tátovi vadí, že za Adamem nestojí velký rodinný majetek.”

„Co kdybys nedostala žádné věno?” opáčila tiše Taša. „Stále by o tebe Adam usiloval? Připouštím, že peníze nejsou jediným důvodem, proč o tebe stojí, ale nemůžeš popřít, že hrají zásadní roli.”

Emma se zamračila. „Proč nikdo z vás nevěří, že mě může nějaký muž doopravdy milovat? Adamovi na mém jmění nezáleží. Alespoň ne tak, jak si myslíš. Pouze si přeje, abych byla šťastná!”

Tašiny oči soucitně zjihly. „Vím, že ho miluješ, Emmo, a jsi upřímně přesvědčená, že on k tobě cítí totéž. Milbank by u tvého otce stoupl v ceně, kdyby za ním dokázal přijít a narovinu mu oznámil: ,Lorde Stokehurste, dovoluji si vás požádat, abyste znovu zvážil svoje rozhodnutí týkající se mě a Emmy. Rád bych se vaší dceři dvořil, abych vám dokázal, jak velice si jí vážím a miluji ji.’ Ale ne. Adam tě přemluvil, aby ses s ním scházela potají, což je krajně podezřelé.”

„Copak můžeš Adamovi zazlívat, že se bojí mého táty?” naježila se Emma. „]á ho chápu! Znám spoustu lidí, kteří mého otce považují za netvora!”

Taša se zachichotala. Světlýma modrošedýma očima vyhledala manželovu urostlou postavu se

širokými rameny. „Také jsem k nim kdysi patřila. Ale změnila jsem názor.”

Jako by vycítil manželčin pohled, Lucas Stokehurst se otočil a pohlédl na ni. Byl spíše nápadný než pohledný. Jeho obličeji dominovaly ostře řezané rysy a živé modré oči. Některé lidi vyváděl z míry stříbrný hák, který nahrazoval jeho levou ruku. Před mnoha lety o ni přišel při požáru, když se pokoušel Emmu a její matku zachránit z hořícího domu. Dcera katastrofu přežila, manželka nikoliv. Emma občas přemítala o tom, jak by se její život odvíjel, kdyby vyrůstala po maminčině boku. Měla však jenom otce - milujícího, dominantního a příliš ostražitého.

Sotva spatřil mladou choť a dceru, Luke se omluvil svému společníkovi a zamířil k nim.

„Zasloužíš si muže, jako je tvůj otec,” zamumlala Taša. „Pro lidi, které miluje, by udělal vše. Dokonce za ně položil svůj život.”

„Jenže takoví jako on už nejsou,” povzdechla si lítostivě dívka. „Bůh ví, že kdybych své ctitele porovnávala s tátou, zůstala bych na ocet.”

„Určitě potkáš někoho, kdo je tě hoden. Jenom to chvíli potrvá.”

„Potrvá to věčně. Pokud sis toho náhodou nevšimla, nedá se říct, že by mě pronásledovaly davy dychtivých pánů na ženění.”

„Kdyby ses jim předvedla v temže světle, jako tě známe my, musela bys je od sebe odhánět. Jsi něžná okouzlující bytost, ale jakmile se k tobě přiblíží nějaký muž, tváříš se nepřístupně jako socha.”

„Nedokážu si pomoct.” Dlouze si povzdechla. „Ale s Adamem taková nejsem, belle-měre. Připadám si úplně jiná. Krásná. Snaž se to pochopit, prosím. Musíš

si kvůli mně promluvit s otcem a přimět ho, aby Adama pozval k nám.”

Zneklidněná Taša poplácala Emmu po paži a přikývla. „Uvidíme, co se dá dělat. Ale nic moc si od toho neslibuj. Lukovi se tenhle nápad vůbec nebude líbit.”

Jmenovaný k nim v té chvíli přistoupil. Ač obě dámy obdařil úsměvem, očima spočinul na manželce. Na okamžik jako by se tratili ve vlastním světě. Hluboce se milovali. Luke nepředpokládal, že se po tragické smrti své první choti ještě někdy ožení. Avšak sotva mu Taša vstoupila do života, připadal si jako očarovaný. Z jejich vztahu se narodili dva tmavovlasí klučinové, William a Zachariáš. Ačkoliv se rodiče ze všech sil snažili, bohužel se občas stávalo, že se Emma cítila odstrčená.

„Bavíte se dobře?” zeptal se Luke své ženy. Vpíjel se pohledem do jejích kouřových očí.

„Ano,” odvětila tiše. Uhladila širokou klopu manželova černého žaketu. „Ale dosud jsi nepozval svou dceru na parket.”

Emma se pohotově bránila. „Radši budu celý večer dřepět v koutě, než bych trdlovala pouze s tatínkem,” vyhrkla. „A nepřeji si, abys mi nadháněl partnery, otče. Vynucené tanečky nemá nikdo v lásce.”

„Hodlám ti představit mladého lorda Lyndona,” prohlásil Luke. „Je to inteligentní muž bystrého úsudku…”

„Už jsem se s ním setkala,” ucedila suše Emma.

„Nesnáší psy.” „Proto ho nemusíš hned zavrhnout.”

„Vezmu-li v úvahu, že mě ustavičně pokrývají zvířecí chlupy a páchnu po psech a koních, nedovedu si představit, jak bychom spolu vycházeli. Přestaň si hrát na dohazovače, tati! Začínáš mě děsit.”

Luke se zazubil a čtverácky ji zatahal za jednu z ryšavých kudrlinek. „Dobrá.” Nato se otočil k manželce. „Prokážete mi tu čest, madam?” Odebrali se na parket. Luke uchopil útlou Tašu do náruče. V rytmu valčíku dostali příležitost vyměnit si v soukromí pár slov.

„Proč se Emma s nikým nedruží?” nechápal Luke.

„Dnes večer mi připadá úplně rozhozená.”

„Zajímá ji jediný muž.”

Luke se zamračil. „Pořád ten Adam Milbank?” otázal se chmurně. „Domníval jsem se, že tento problém je již vyřešen.”

Taša se usmála. „Drahý, nepřestanou po sobě toužit jenom proto, žes jim to zakázal.”

„S radostí ji dám komukoliv jinému, jen ne tomu bezpáteřnímu lovci věna. Každý jiný je lepší než on.”

„Neříkej nahlas takové věci,” varovala ho Taša a svraštila elegantní obočí. „Velice rád pokoušíš osud.”

Luke se zakřenil. „Ty a ta tvoje pověrčivost! Myslím to naprosto vážně. Kdo může být horším zetěm než Milbank?”

Emma se odploužila stranou a opřela se o stěnu. Mrzutě si povzdechla. Kéž by odsud mohla zmizet a prohlédnout si sídlo plné vzácných uměleckých předmětů, které si Nikolaj přivezl z Ruska!

Jeho domov připomínal velkolepé muzeum. Vstupní halu lemovalo dvanáct zlatých sloupů. Do druhého a třetího podlaží vedlo překrásné modrozlaté schodiště. Stěny v odstínu holubicí šedi zvýrazňovaly skleněné vitráže, vypínající se od tmavé mramorové podlahy.

K rezidenci patřilo padesát akrů obdělávaných pozemků, které se rozkládaly západně od Londýna po obou stranách Temže.

Nikolaj panství koupil před třemi roky a přizpůsobil je svému vkusu. Vytvořil z domu sídlo hodné ruského šlechtice, přestože v Rusku jistě obýval paláce mnohem větší. Do exilu si směl vzít pouhou desetinu svého majetku. I tak bylo jeho jmění odhado-váno na třicet milionu liber. Nikolaj patřil k nejbohatším mužům v Evropě. Jeden by řekl, že takhle zámožný člověk bude přetékat štěstím. Ovšem Emma by přísahala, že nezná zasmušilejší bytost. Copak Nikolaj touží po něčem, co nikdy nebude mít? Anebo chová v srdci tajné přání, které se zatím nevyplnilo?

Ze zamyšlení ji vytrhl uštěpačný hlas. „Podívej, Regino, naše kamarádka Emma už zase trčí v koutě jako obvykle. Překvapuje mě, že tam ještě nemá pamětní desku. ,Zde lady Emma Stokehurstová pročekala tisíce hodin v naději, že ji někdo pozve na parket.’”

Výrok patřil Phoebe Cotterlyové, jíž se držela po boku Regina Bradfordová. Phoebe se stala královnou sezony. Za úspěch vděčila kouzlu křehké blondýnky, úctyhodnému rodu, z něhož pocházela, a štědrému věnu. Jejím jediným problémem bylo, kterému z hordy ctitelů dát přednost.

Emma se rozpačitě usmála. Ve společnosti ostatních dívek si připadala jako obryně. Svěsila ramena a couvala, dokud se zády nedotkla stěny.

„Ahoj Phoebe.”

„Chápu, proč se tu necítí dobře,” pokračovala Phoebe. „Naší Emmě je lépe doma ve stodole než v tanečním sále. Nemám pravdu, Emmo?”

Tázaná cítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Vyhledala očima Adama, který si na opačném konci místnosti povídal se svými přáteli. Čerpala útěchu z jeho

přítomnosti. V duchu si opakovala, že ji miluje, a proto na hloupých připomínkách škodolibých děvčat nezáleží. Přesto bolely.

„Ty jsi tak bezprostřední a bezelstná.” Phoebe zatnula drápky ještě hlouběji. „Naprosto výjimečná. Měla bys kolem sebe mít houf ctitelů. Nejde mi na rozum, proč nikdo neocení tvé rustikální kouzlo.”

Dříve než jí Emma stačila odpovědět, znenadání se po jejím boku zjevil Nikolaj Angelovský. Úžasem zamrkala, prohlížela si jeho nevyzpytatelný obličej.

„Je čas, abys mi věnovala slíbený taneček, sestřenko,” oslovil ji neformálně.

Emma se nevzmohla na slovo. I ostatní dívky zůstaly dočista paf. Nikolaj, oděný do černobílého večerního obleku, vypadal v jiskrné nádheře plesového sálu jako z jiného světa. Tvářil se vážně.

Phoebe Cotterlyová úlekem pootevřela pusu, neboť si uvědomila, že Nikolaj vyslechl její jedovaté poznámky. „Kníže Nikolaji,” vydechla. „Připravil jste nám nezapomenutelný zážitek. Jste vynikající hostitel. Ani si nevzpomínám, kdy naposledy jsem se tak výborně bavila. Všechno je dokonalé. Hudba, květiny…”

„Vaše pochvala nás těší,” ucedil muž ledově.

Emma měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. Dosud neslyšela, že by o sobě Nikolaj před někým hovořil v množném čísle a záměrně tím zdůrazňoval svůj vysoce urozený původ. Nicméně jeho připomínka zapůsobila naprosto spolehlivě.

„Vy jste Emmu nazval svou sestřenicí?” vyzvídala Phoebe. „Netušila jsem, že jste příbuzní.”

„Vzdáleně, díky sňatku příslušníků našich rodin,” vysvětlila pohotově Emma. Nedbala na potutelný úsměv, jenž zkřivil Nikolajovy rty.

„Půjdeme si zatančit?” Nabídl jí rámě.

„Ale milosti,” namítla drze Phoebe. „Se mnou jste tančil pouze jedenkrát a to na plese u Brimforthů. Ovšem já na to nikdy nezapomenu. Byl to pro mě neopakovatelný zážitek. Věřím, že i pro vás.”

Nikolaj věnoval dívce zamyšlený pohled. Sjel ji hodnotícím pohledem od hlavy až k drobným nožkám.

„Jednou mi to docela stačilo, lady Cotterlyová.” Natáhl se pro Emmu a odvedl ji na parket. Phoebe ohromením dočista oněměla, zatímco Regina se dobře bavila.

Na parketu se jeden druhému uklonili a zaujali taneční postoj. Emma se na svého společníka spokojeně zubila. „Děkuji ti. Jsi první, kdo Phoebe kdy umravnil. Máš to u mě.”

„Považuj se tedy za dlužnici.” Klouzali po sále v rytmu valčíku, jejich dlouhé nohy se pohybovaly v souladu, což dívku dočista zaskočilo. S žádným mužem se jí tak hezky netančilo. Zdálo se jí, že létá. Bílá sukně jejích šatů se kolem nich vznášela, jako by žila vlastním životem. Emma si uvědomila, že je lidé zvědavě sledují. Některé páry se dokonce odebraly stranou, aby na ně lépe viděly. Nesnášela, když se ocitla v centru pozornosti. Cítila, jak rudne.

„Uklidni se,” zamumlal Nikolaj ve chvíli, kdy mu nervózně drtila ruku.

„Promiň.” Ihned povolila sevření. „Nikolaji… Proč jsi mě nikdy dřív nepozval na parket?” „A přijala bys moje pozvání?” „Pravděpodobně ne.” „Proto jsem se neptal.”

Emma se na něho zvědavě podívala. Nedalo se určit, zda si z ní utahuje nebo ne. Jeho obličej pozbyl jakéhokoliv výrazu. Na tak robustního muže se

pohyboval s neuvěřitelnou lehkostí. Příjemně voněl březovým mýdlem a čajem.

V místě, kde se jeho nazlátlá pleť setkávala s naškrobeným bílým límcem, Emma zahlédla jizvu. Dívka provinile sklopila zrak. Vzpomněla si, že když se Nikolaj před sedmi lety přistěhoval do Anglie, měl smrt na jazyku. Spolu s Tašou tehdy stanula u jeho lůžka. Nikdy na ten pohled nezapomene. Nikolaj byl vyzáblý na kost a neuvěřitelně bledý. Sotva měl sílu zvednout hlavu. A ty jizvy… Ošklivá mapa táhnoucí se po hrudi a zápěstí. Nikdy dřív takovou spoušť neviděla. Nikolajovi se tenkrát nějakým zázrakem podařilo zachytit do prstů pramen jejích dlouhých rusých vlasů. „V Rusku si lidé vyprávějí pohádku,” pravil namáhavě, „o dívce, která zachránila umírajícího knížete. Přinesla mu kouzelné pírko… z ocasu ptáka Ohniváka. V barvě jeho peří se snoubily červená a zlatá… Přesně jako v tvých vlasech.”

Emma se tehdy od cizince poplašeně odvrátila, ale zvědavost byla silnější. Později se Taši vyptávala, co se mu přihodilo. Kde přišel k takovým zraněním.

„Mučili ho,” sdělila jí tiše nevlastní matka. „A za zradu vyhnali z vlasti.”

„Zemře?”

„Kdepak, rány na těle se zahojí. Ty na duši jsou daleko horší.”

Emma se pokoušela projevit soucit, ale nedokázala to. Angelovský je příliš arogantní na to, aby v druhých vzbuzoval lítost. Však byl jen přísně potrestán za spáchané hříchy. Zpátky do reality se vrátila ve chvíli, kdy při tanci míjeli Adama Milbanka stojícího u stěny. Užasle ji sledoval. Co si asi myslí? Emma cítila, jak tuhne. Její pohyby počaly váznout. Kéž by se mohla za Adamem rozběhnout a vysvětlit mu situaci!

„Tvůj přítel nás sleduje,” poznamenal Nikolaj. Jeho všímavost Emmu udivila. „Bohužel ano.”

„Trocha žárlivosti nikdy neuškodí.”

„Zřejmě víš, o čem mluvíš. Přece jenom jsi zde stačil svést pěknou řádku dam, že?”

Zatvářil se vesele. „Copak si nikdy nedáváš pozor na jazyk, zrzečko?”

„Snad jsem tě neurazila?”

„Ne.”

„Občas se pokouším být zdvořilá a umírněná. Vydržím to přibližně půl hodiny, pak opět zvítězí mé staré já.” Netrpělivě se natočila tak, aby zahlédla muzikanty ukryté ve výklenku s květinovou výzdobou. Její nenadálý pohyb způsobil, že Nikolaj vypadl z rytmu. „Copak tahle skladba nikdy neskončí? Připadá mi, že trvá věčně.”

„Ty se nebavíš?” zeptal se Nikolaj, vyčkal na příslušný takt a znovu se roztančili.

„Jak bych mohla, když nás všichni pozorují? Ty jsi na to možná zvyklý, mě to znervózňuje.”

„V tom případě tedy tvá muka ukončím.” Na kraji parketu ji pustil, přiblížil k ústům její ručku a naznačil zdvořilý polibek. „Děkuji za tanec, sestřenko. Jsi náramně okouzlující partnerka. Přeji tobě i tvému příteli hodně štěstí.”

„Není třeba,” odvětila sebevědomě.

„Člověk nikdy neví.” Nikolaj se jí uklonil a odkráčel. Přemítal o tom, že v tomto případě Emmě nepomůže ani veškeré štěstí na světě. Nikdy nebude patřit jinému muži. Od prvopočátku věděl, že je stvořená… jenom pro něho.

Milbankovi patřili k typu aristokratů, kterými Nikolaj nejvíc pohrdal. Žili z tenčících se finančních zdrojů a byli příliš líní nebo hrdí na to, aby s tím něco

udělali. S jedinou výjimkou. Velice usilovali o to, aby se jejich děti přivdaly či přiženily do zámožných rodin. Nikdy by nepřiložili ruku k dílu, snad by nanejvýš byli ochotni zastávat nějakou formální pozici v bance, právnické firmě či pojišťovně. Kromě toho příliš lpěli na svých nepatrných úsporách, aby je výhodně investovali.

Nikolaj stál na prahu Milbankova londýnského sídla a odměřeně oplácel upřený pohled užaslému majordomovi.

„Přišel jsem za lordem Milbankem,” prohlásil a předal sluhovi vizitku.

Majordomus se ihned vzpamatoval. „Zajisté, milosti. Myslím, že pán je doma, ale mohu se mýlit. Kdybyste minutu posečkal ve vstupní hale…”

Nikolaj přikývl a vstoupil. Lhostejně se rozhlédl kolem sebe. Všiml si roztřepeného koberce i vyleštěných, avšak odřených dřevořezeb. Vzduch páchl zatuchlinou. Přesně, jak předpokládal. Dům nutně potřebuje opravit a vybavit novým nábytkem.

Sluha byl do dvou minut zpátky. Provinile klopil zrak. „Velice lituji, milosti, ale želbohu jsem se zmýlil. Pán není doma.”

„Aha.” Nikolaj se dlouze odmlčel, aniž by spustil ošívajícího se muže z očí. Majordomovi se nervozitou orosilo čelo. „Oba víme, že tu je,” poznamenal tiše.

„Vyřiďte mu, že s ním musím probrat jistou obchodní záležitost. Nepotrvá to dlouho.”

„Ano, milosti.” Sluha zmizel v takovém chvatu, že jedna z jeho vyleštěných botek zanechala na mramorové podlaze šmouhu.

Zakrátko se ve vstupní hale objevil Milbank. „Kníže Nikolaji,” oslovil příchozího s ostražitým úsměvem.

„Nenapadá mě, co vás sem přivádí. Obchodní záležitost?”

„Spíše osobní.”

Muži se vzájemně hodnotili pohledem. Milbank bezděčně ucouvl, jako by z Nikolajova pohledu vycítil nepřátelství. Vypadal mladší, než si ho Angelovský pamatoval. Z hladkého obličeje na něho zíraly měkce hnědé štěněčí oči.

„Smím vás pozvat do salonu na malé občerstvení?” nabídl mu váhavě hostitel. „Čaj a topinku?”

Toast a čaj - typická anglická nabídka, kterou lze označit za velkorysou. V této zemi hostům občerstvení většinou nepodávají. V Rusku tradice velí přivítat známého - ať přítele či protivníka jídlem a pitím. Nikolaj s nostalgií zavzpomínal, co v Rusku znamená

„něco k zakousnutí”. Podává se nakládaná zelenina, kaviár, saláty, ryby, chléb s máslem. To vše se spláchne ledově vychlazenou vodkou. Smutně si povzdechl. Ano, teď je doma tady v Anglii, ovšem nikdy se zcela nesmíří s kulturou, která se tolik liší od té jeho.

„Není třeba, děkuji,” zamumlal. „Nepotrvá to dlouho. Přišel jsem si promluvit o Stokehurstových. Konkrétně o jedné z nich.” Záměrně se odmlčel. Sledoval, jak Adamovi tuhnou rysy. „Chtěl bych, aby váš poměr s Emmou skončil.”

Mladík užasle vykulil oči. „Nechápu. Copak vás za mnou vévoda poslal s výstrahou, abych se držel dál od jeho dcery?”

„Nebuďte hlupák,” ohradil se Nikolaj. „Stokehurst se hravě obejde bez mého vměšování.”

Milbank zmateně zavrtěl hlavou. „Potom mě o to žádáte svým jménem? Jaký k tomu máte důvod?”

„To vás nemusí zajímat.”

Milbank se ostře nadechl. „Včera v noci jsem vás viděl s Emmou tančit. Proboha, co se to děje? Přece vás nemůže zajímat!” „Proč ne?”

„Co by vám přinesl vztah s dívkou, jako je ona? Její věno rozhodně nepotřebujete.”

Nikolaj povytáhl světlé obočí. „Skutečně se domníváte, že peníze jsou všechno, co může Emma nabídnout?”

„To jsem neřekl!” namítl kvapně.

Ač Nikolaj nepohnul ani brvou, v hlase mu zaznělo pohrdání. „Společenská sezona brzy skončí. Jako obvykle zbudou nějaké dědičky, kterým se z rozličných důvodů nepodařilo nikoho klof-nout. Jistě vám některá z nich ochotně slíbí svoji kyprou ručku. A poněvadž jdete po penězích, vyberte si jednu z nich. Hlavně se držte dál od Emmy Stokehurstové.”

„Ani náhodou!” Adamovi se zachvěla brada. Vztekem nebo strachy, nejspíš něčím mezi tím.

„Hodlám se Emmě dvořit dál. Miluji ji, abyste věděl! Nyní odejděte z mého domu a nikdy se nevracejte!”

Nikolaj se mrazivě usmál. Přestože Milbank sehrál svou roli obdivuhodně, Nikolajovi neušlo, že se přetvařuje a nestydatě lže. „Zřejmě jste mi nerozuměl,” zamumlal.

„Jestli se mě pokoušíte zastrašovat…”

„Ohledně Emmy vám nedávám na vybranou. Od nynějška žádné návštěvy, žádné dopisy či tajná dostaveníčka. Pokud se pokusíte Emmu znovu vyhledat, šeredně si to odskáčete.”

„Vy mi vyhrožujete?”

Náznak pobavení zmizel. Nikolaj mu odpověděl se smrtelnou vážností. „Slibuji, že vám udělám ze života peklo. Budete proklínat svoji matku za to, že vás porodila.” Trpělivě vyčkával, až se mladíka zmocní

zoufalství. Vychutnával si pohled na jeho utrpení a vnitřní boj, v němž se strach mísil s lačností. Milbank je zbabělá hyena, která se chystá Emmu oškubat o peníze. Ovšem kvůli nejisté kořisti rozhodně nemíní riskovat svoje bezpečí.

Adam krvavě zrudl. „Slyšel jsem o lidech, které jste zničil. Vím o vaší brutalitě a krutosti. Jestli se opovážíte Emmě ublížit, zabiju vás!”

„Nikomu se nic nestane…, pakliže se zařídíte podle mého přání.”

„Proč to děláte?” zeptal se ochraptěle mladík. „Jaké máte s Emmou plány? Mám právo to vědět!”

„Co se Emmy Stokehurstové týče, nemáte právo vůbec na nic.” Nikolaj se důstojně uklonil a chystal se k odchodu, zatímco Adam Milbank se zachvíval bezmocnou zlostí.

Emma mířila do londýnského rodinného sídla poblíž Temže a vesele si pohvizdovala. Červnová rána byla dosud moc chladná na to, aby si v Hyde Parku vychutnala divokou projížďku. Svého koně, krásného, ale nervózního dvouročka, dnes zvládala jen s potížemi. Ze samé námahy se zpotila a zčervenaly jí tváře. Sotva vstoupila do haly, rozepnula si krátký kabátek jezdeckých šatů.

„Slečno Emmo.” Majordomus jí ukázal stříbrný podnos, na němž svítila bílá zapečetěná obálka. „Tohle před chvílí doručili.”

„Děkuji vám, Seymoure. To jsem blázen, kdo mi…” Odmlčela se, když poznala drobný úhledný rukopis. Psaní od Adama! Srdce jí poskočilo vzrušením. Bleskově se podívala na sluhu. „Ví o tom táta nebo Taša?”

„Ani jeden z nich,” přiznal majordomus.

Věnovala mu přesladký úsměv. „Myslím, že jim o něm nemusíte říkat.”

„Slečno Emmo, jestli po mně chcete, abych panstvo podváděl…”

„Prokristapána, Seymoure, vy děláte, jako byste musel kvůli mně lhát? Chci po vás jediné - když se naši nebudou ptát, tak jim nic neříkejte. Platí?”

Téměř neslyšně si povzdechl. „Ano, slečno.”

„Jste obdivuhodný, úžasný člověk!” Emma se vrhla ohromenému majordomovi kolem krku a vroucně ho objala. Potom se rozběhla do schodů, aby si list v klidu přečetla.

Jakmile za sebou zamkla dveře, vrhla se na postel. Nikterak jí nevadilo, že na krásný vyšívaný přehoz dopadá bláto odrolené ze sukně a bot. Rozlomila hnědou voskovou pečeť a uhladila papír. Špičkou prstu něžně spočinula na prvních slovech.

Moje nejdražší Emmo,

kéž bych našel ta správná slova, jimiž bych vylíčil, jak velice tě miluji…

Emma přestala na okamžik číst a přitiskla dopis ke rtům. „Adame,” zašeptala. V očích se jí objevily slzy štěstí. Avšak když papír opět sklonila a pohroužila se do následujících řádků, úsměv jí odumřel na rtech a krev vyprchala z líček.

V průběhu uplynulých měsíců se můj život změnil k lepšímu. Způsobila to radost, když jsem Tě tu a tam směl sevřít v náruči. Proto ti s hlubokým smutkem oznamuji, že jsem dospěl k přesvědčení, že náš vztah nemá žádnou budoucnost. Věř, že mě to přímo mučí, avšak Tvůj otec nám nikdy nepožehná. Než bych Tě

svou láskou odsoudil k životu v nedostatku a odříkání, radši se vzdám svých snů o štěstí. Je velice obtížné nebýt sobecký, má sladká lásko, avšak čest mi velí, abych tě nechal jít. Na nějakou dobu odjíždím ze země a nemám ponětí, kdy se vrátím. Nečekej na mě. Upřímně si přeji, abys jednoho dne nalezla štěstí v náruči muže, který Tě zabezpečí přesně tak, jak si představuje Tvůj otec. Loučím se, avšak neříkám au revoir, nýbrž adieu.

Navždycky Tvůj Adam

Emma měla v hlavě dočista prázdno, avšak srdce jí svírala sžíravá bolest. „Ne, tohle neunesu. Ach, dobrý bože…” Překulila se na bok, přitiskla dopis k břichu, ztěžka oddechovala. Zatím neuronila ani slzu. Příliš to bolelo, než aby mohla plakat. „Adame… Nemusel jsi mě opouštět. Slíbils, že počkáš. Říkal jsi…” Hrdlo se jí stáhlo. Ani si neuvědomovala, že zadržuje dech.

„Adame,” lapala po vzduchu. Pak zmlkla. Byla dočista ochromená. Napadlo ji, zda bude v nadcházejících letech prožívat něco jiného než trápení.

Luke se rozvaloval na koberečku před krbem a zíral do plamenů. Taša se opírala o jeho hrud. Usrkávali brandy z jedné číše, občas se políbili. Soukromý salon zalévala měkká nazlátlá záře.

„Kde jsou děti?” zeptal se Luke.

Taša zavířila pálenkou ve sklenici a nabídla manželovi další doušek. Ochotně mu přiložila okraj nahnuté číše ke rtům. „Hrají si ve svém pokoji. Skoro nadešel čas je vykoupat. Myslím, že bych pro ně měla zajít.”

„Zůstaň ještě.” Širokou dlaní ji pohladil po paži.

„Tohle je moje nejoblíbenější část večera, kdy tě mám jenom pro sebe.”

Taša se zachichotala a polechtala ho pod bradou.

„Skutečně musím chůvě pomoct. Jinak kluci začnou řádit a voda bude všude, jen ne ve vaně. Také chci zkontrolovat Emmu. Celý den je zavřená ve svém pokoji. Pověřila jsem kuchařku, aby jí tam donesla večeři, ale netuším, zda se naše dospělá dcera jídla vůbec dotkla.”

Luke se zachmuřil. „Zřejmě se k Milbankovi příliš upínala.”

„Asi ano.”

„Domníval jsem se, že ho brzy pustí z hlavy. Nemůžeme udělat něco, čím bychom tento proces uspíšili?”

„Očividně ses nikdy nesoužil neopětovanou láskou,” poznamenala žena suše.

„V tvém případě ano.”

„To sotva! Rozhodl ses, že mě budeš milovat, a o dva dny později ses ke mně pozval do postele.”

„Avšak byly to nejdelší dva dny mého života.”

Taša se od srdce rozesmála. Postavila sklenku stranou a objala manžela kolem pasu. Jemně spočinula dlaněmi na jeho svalnatých zádech. „A od té doby jsme spolu téměř každou noc.”

„Kromě týdnů, kdy se mezi nás připletl Nikolaj Angelovský,” upřesnil chmurně.

„Psst.” Taša ho umlčela svými rty. „Dohodli jsme se, že tohle si odpustíme a zapomeneme. Vždyť už je to sedm let!”

„Já jsem nezapomněl.”

„A také neodpustil, jak se zdá.” Žena zírala do jeho přimhouřených safírových očí a zvolna vrtěla hlavou.

„Ty, miláčku, jsi druhá nejpaličatější osoba na světě, kterou znám.”

„Až druhá?”

„Myslím, že Emma tě o maličko předstihla.”

Luke se nad manželkou sklonil a zazubil se.

„Stokehurstovská krev,” poučil ji. „Žádný z nás za svou tvrdohlavost nemůže.”

Taša se zachichotala. Schválně odvracela hlavu, aby se vyhnula manželovým polibkům. „Ty taky na stokehurstovskou krev svedeš všechno!”

Využil své váhy, aby udržel ženu na koberci. Zamilovaně ji líbal na hrdlo. „Jsem neústupný a nesmírně vášnivý… Dovol mi, abych ti to dokázal.”

„To už jsi mockrát udělal,” zalykala se smíchy.

Vtom jejich dovádění přerušilo ostré zaklepání. Taša pohlédla ke dveřím a spatřila Emmu. Odpoutala se od manžela a posadila se. „Emmo, drahá…” Odmlčela se a rozpačitě zamrkala. Dívka měla ztrhaný obličej, bílý jako sníh. Připomínala člověka, který přestál těžký šok. I Luke si toho všiml. Rychle si sedl a dceru oslovil.

„Promiňte, že vás ruším,” omluvila se dívka mrazivě.

„Co se děje?” znepokojila se Taša. „Stalo se něco?

Vypadáš rozrušeně.”

„Jsem v pořádku.” Vztekle mrštila otci k nohám zmačkaný papír. Ve světle plamenů se zdál růžový a zlatý. „Doufám, že tě to potěší, tati.”

Luke mlčky zvedl dopis, aniž spustil zrak z dceřiny ztrápené tváře.

„Přečti si to,” vyzvala ho ochraptěle. „Je od Adama. Vzdal se veškeré naděje, že se někdy vezmeme. Odjíždí ze země. Díky tobě zůstanu na ocet.” V koutcích úst jí divoce zacukalo, jak přemáhala pláč.

„Nikdy ti neodpustím, žes mě připravil o jedinou šanci na lásku.”

30

Luke pojednou vypadal zkroušeně. „Adam. Milbank tě nemiloval,” prohlásil tiše.

Emma se hořce ušklíbla. „Kdo jsi, abys to dokázal posoudit? Co když ano? Třeba to byla opravdová láska. Jak si můžeš být jistý, žes mu nekřivdil? Můj otec…, za všech okolností šlechetný, moudrý… Tak zatraceně dokonalý, že vidí lidem do srdce .1 odsoudí je jediným pohledem! Musí být hezké být neomylný!”

Luke neodpověděl.

„Ty si nepřeješ, abych se někdy provdala.” Emmin hlas nabíral na síle. „Ledaže bych si vzala nějakého hadrového panáka, kterého bys mohl ovládat jako všechny ostatní!”

„To stačí!” zasáhla Taša.

Emma se k ní smutně otočila. „Copak já bych mohla tátovi něčím ublížit? Dobře víš, že slovy raníš pouze toho, komu na tobě záleží. Ale já nepatřím k okruhu těch několika vyvolených, na nichž si zakládá.”

„To není pravda!” bránil se ochraptěle Luke. „Mám tě moc rád, Emmo.”

„Skutečně? Domnívala jsem se, že někoho milovat, znamená přát mu štěstí. Víš co? Tak si tu svoji takzvanou lásku nech, tatínku! Mám jí dost na celý život!”

„Emmo…”

„Nenávidím tě!” Viditelně se zachvěla. Rozhostilo se napjaté licho. Dívka se otočila na patě a odešla.

Taša se vzpamatovala jako první. Opatrně vyprostila dopis z Lukovy ruky a přečetla si jej. Luke zůstal sedět se svěšenou hlavou, aby skryl svoje pocity.

Po chvíli žena list znechuceně odložila. „Samé melodramatické žvanění,” pronesla naštvaně. „Vylíčil

jejich nevinný poměr jako romantickou tragédii, roli nepřejícného zloducha hraješ samozřejmě ty. Adam ji opouští, neboť ,mu tak velí jeho čest. Veškerou vinu svaluje na tebe.”

Manžel se na ni podíval. Byl bledý, pevně tiskl rty.

„Na koho jiného?”

„Udělals, cos považoval za nejlepší.”

Ženina povzbudivá slova na okamžik vrátila do jeho očí jiskru, ale pak unaveně zavrtěl hlavou. „Emma má pravdu. Měl jsem vzít v úvahu možnost, že ji doopravdy miluje, ale…” Odmlčel se a zamračil. „Oba víme, že ten chlap není víc než parazit.”

„Obávám se, že je to každému jasné, až na Emmu.”

„Měl jsem mu dovolit, aby se jí dvořil, i když jsem předem věděl, že jí ublíží? Prokristapána, o paličatých dcerách nic nevím! Pouze to, že pro Milbanka je ta moje příliš dobrá. Nemohu nečinně přihlížet, jak si na ni dovoluje.”

„Samozřejmě že ne,” souhlasila vlídně Taša. „Na to ji příliš zbožňuješ. Ani Mary by si pro svou dceru nepřála takového muže.”

Zmínka o zesnulé choti dokonala dílo zkázy. Luke zasténal a odvrátil se. Zahleděl se do plamenů. „Po Maryině smrti Emma strávila spoust osamělých let. Měl jsem se hned oženit. Už kvůli ní. Potřebovala blízkost nějaké ženy. Měl jsem přemýšlet o tom, jaké to .je, vyrůstat bez matky, jenže já myslel jenom na sebe.”

„Nemáš si co vyčítat,” namítla Taša. „A Emma tě má ráda. Není pravda, že tě nenávidí.”

Nevesele se uchechtl. „Ale pořádně mi to natřela.

„Zlobí se a cítí se ublížená. Adam ji opustil. Na kom si má vybít zlost? Představuješ ideální terč. Promluvím s ní, až trochu vychladne. Bude v

pořádku.” Taša uchopila mužovu hlavu do svých drobných dlaní a přinutila Luka, aby se na ni podíval, její šedomodré oči byly plné lásky. „Zřejmě máš pravdu. Emma potřebovala matku, když byla malá,” zašeptala. „Ale já jsem moc ráda, že sis nevzal jinou. Je to sobecké, ale velice mě těší, žes na mě počkal.”

Luke se přitulil k manželčinu oblému rameni, čerpal útěchu , její blízkosti. „Vždyť já taky,” zamumlal. Taša se usmála a poli ladila ho po černých vlasech. Na skráních prokvétaly stříbrem. Zbytek světa považoval Luka za mocného, sebevědomého chlapa, který zřídkakdy projevuje emoce. Se svými pochybnostmi .1 pocity se svěřoval pouze své choti. Sděloval jí veškerá tajemství svého srdce.

„Miluji tě,” pošeptala mu do ucha. Špičkou jazyka se dotkla sametového lalůčku.

Luke vyhledal její ústa a náruživě je políbil. Přivinul Tašu pevně k sobě. „Děkuji Bohu za to, že mi tě přivedl,” zašeptal a položil ji na koberec.

Jakmile společenská sezona oficiálně skončila, přesunula se celá Stokehurstova rodina - spolu se služebnictvem a zvířaty -do rozlehlého venkovského sídla. Southgate Hall se rozkládal na .nokem povlovném kopci, pod nímž vyrostla vesnice. Vystavěli ho na základech starobylé normanské pevnosti. Charakterizovaly |ji vznešené věže a důmyslná průčelí z cihel a skla. Člověk si tu při padal jako v pohádce. Po několik příštích měsíců si zde všichni odpočinou od londýnského špinavého, vlhkého vzduchu. Občas sic uspořádají večírek, přijede nějaká ta návštěva z řad přátel ,i příbuzných, vypuknou práce spojené s létem.

Emma trávila většinu času vyjížďkami zelenající se krajinou anebo pečovala o zvířata ve zvěřinci

vzdáleném čtvrt míle od sídla. Nekonečné povinnosti spojené s jejich chovem jí dávaly zapomenout na Adama. Přes den se pilně otáčela, dokud nepadala vyčerpáním, v noci pak spala jako zabitá. Přesto se nikdy nezbavila pocitu ztráty, která ji potkala. Nedokázala se smířit s pomyšlením, že ji Adam nadobro opustil.

Nejhorší částí dne byla doba večeře. Emma do sebe kvapně naházela jídlo a odešla od stolu. Vadila jí přítomnost rodiny. Nikdy v životě se na otce tolik nezlobila. Může za každou vteřinu jejího osamělého života. Luke se několikrát nemotorně pokusil dceři omluvit, ale zůstávala neoblomná. Co se jí týkalo, nikdy nenavážou dřívější důvěrný vztah. Křehké pouto se zlomilo a nedá se spravit.

Co na tom, že na otcově tvrzení o Adamových nekalých záměrech je něco pravdy? Samozřejmě, že stál o její věno - a nikterak se tím netajil. Ale kromě peněz mu záleželo i na ní. Dobře by se jim spolu žilo. Nyní je po všem. Nikdy se nestane něčí manželkou. Rozhodně se nemíní z nouze provdat za nějakého obtloustlého starého vdovce nebo nudného troubu, jenom aby byla pod čepcem.

Na neoficiálním trhu s nevěstami nyní ztratila veškerou hodnotu. Každou sezonu byly do společnosti uváděny tucty mladších a hezčích dívek a právě ty urvaly všechny slušné svobodné mládence pro sebe. Otec a Taša musejí být slepí, když nevidí její vady na kráse, které neujdou pozornosti ostatních. Nedochází jim, že Adam pro ni představoval jedinou naději.

„Emmo, mají zvířata někdy svatbu?” otázal se nevinně její šestiletý bratr William, zatímco ji sledoval, jak čistí šimpanzí klec. Její stárnoucí obyvatelka Cleo se dlouhými prsty probírala chlapcovými vlasy v marné snaze objevit nějaký hmyz. Dveře zvěřince zely dokořán, aby jimi mohl proudit svěží vzduch.

Emma se opřela o násadu hrábí a zazubila se. „Ne, Williame, určitě se neberou stejným způsobem jako lidé. Ale některá zvířata si hledají partnery na celý život. Například vlci. Nebo labutě.”

„Co je to partner?”

„Třeba tvoje maminka a tatínek jsou partneři - dva jedinci, kteří si zůstávají po celý život věrní.”

„Mají opice partnera na celý život?” William odstrčil všetečné ruce zvědavé šimpanzice a zahleděl se do jejích oduševnělých hnědých očí. Cleo našpulila rty, nespokojeně zabručela a opět se pustila do vískání.

„Ne,” odvětila stručně Emma. „Nejsou tak nároční.”

„A tygři?”

„Tygři také ne.”

„Ale lidé ano. Ti hledají partnera na celý život.”

„Většina ano,” souhlasila. „Když se jim to podaří.” „A když se jim to nepodaří, stanou se z nich staré panny, jako jsi ty a Cleo.”

Emma se rozesmála. Smetala si slámu z oblečení.

„Něco takového.”

Vtom se do hovoru zapojil nový hlas. „Tvoje sestra je příliš mladá a rozkošná na to, abychom ji mohli považovat za starou pannu.”

Sourozenci se jako na povel otočili. Na prahu v pruhu slunečního světla stál Nikolaj Angelovský. Kriticky pohlédl na šimpanzici a dodal: „Obávám se, že o Cleo totéž říct nemůžu.”

Lidoop vydal několik charakteristických skřeků, William pospíchal k příchozímu. Emma si kysele

pomyslela, že vůči Nikolajovu šarmu není nikdo imunní. „Kníže Nikolaji!” zvolal klučina.

„Zdravstvujtě.”

,,Zdravstvuj, William.” Angelovský přidřepl před chlapce a spokojeně se usmál. „Máš výborný přízvuk. Je vidět, že tě maminka pilně učí. Takhle čistě dokáže vyslovovat jen kluk, kterému koluje v žilách ruská krev.”

„Já mám i stokehurstovskou,” prohlásil pyšně William.

Nikolaj pohlédl přes jeho černovlasou hlavu na Emmu. „Působivá kombinace, nětl”

Emma se na něho mrazivě podívala. Ačkoliv se Nikolaj v Southgate Hallu občas objevil a vypil spolu s Tašou spoustu černého čaje, zatímco na sebe cosi rusky drmolili, do zvěřince ho nohy nikdy nezanesly. Byl to Emmin soukromý svět, kam nikdo nesměl, pokud nedostal zvláštní pozvání. „Co chceš, Nikolaji?”

Tajuplně se na ni usmál. „Ještě nikdy jsem neviděl tvoje zvířata. Rád bych si je prohlédl.”

„Pracuji,” ucedila stručně. „Určitě si najdeš lepší zábavu, než sledovat, jak je krmím a kydám hnůj.”

„To není tak jisté.”

Ušklíbla se. „Zůstaň, jestli chceš.” Vyhrabala z klece zbytek špinavé slámy a nahradila ji čerstvou. Potom gestem naznačila šimpanzici, aby si vlezla zpátky. „Mazej dovnitř, holka. Tak běž.” Cleo divoce zavrtěla hlavou a vycenila zuby. „Ano, já vím.” Emma ukázala na klec. „Potom si pohrajeme, Cleo. Později.”

Šimpanzice cosi lítostivě zamumlala, z hromádky hraček si vzala hadrovou panenku a bleskově vyšplhala po žebříku po straně klece. Usadila se na dřevěné tyči u stropu a zamračila se. Emma zavřela

dvířka a otočila se k bratrovi. „Williame, je čas, aby ses vrátil domů.”

„Nemůžu tu zůstat s Cleo?” prosil. Toužebně hleděl na šimpanzici.

„Pravidla znáš. Ke zvířatům smíš pouze v mém doprovodu. Později se jí budeme věnovat.” „Ano, Emmo.”

Dítě odběhlo a dívka obrátila pozornost k Nikolajovi. Měl na sobě tmavé jezdecké kalhoty a bílou košili, jež zvýrazňovala jeho opálení. Vlasy se zdály víc hnědé než blond. Pleť se mu leskla potem, připomínal sochu ulitou z bronzu. Třpytící se zlatavé oči rámovaly vějíře hustých řas.

Poprvé od rozchodu s Adamem Emma pocítila něco jiného než zlost. Zmocnil se jí zvláštní zmatek, náhle byla ve střehu. Pojednou si uvědomila, že na Nikolaje upřeně civí, proto se překotně shýbla pro kovové vědro. Donesla je k pumpě v rohu a jala se čerpat vodu.

Nikolaj se vydal za ní. „Počkej, pomohu ti.”

„Není třeba.” Odstrčila ho loktem. „Zvládnu to sama.”

Muž pokrčil rameny a ustoupil. Sledoval, jak se dívka namáhá. Pod potem zbrocenou košilí se rýsovaly svaly. Štíhlý zadek a stehna obepínaly šedé kalhoty. Krátce si připomněl, jak jí to slušelo v plesovém sále, když měla na sobě zářivě bílé šaty a vlasy vyčesané do přísného účesu. Přesto mu byla bližší a milejší v současné podobě - silná, schopná žena s tvářemi zrudlými námahou. Emma je vskutku mimořádná. Nikdy nepoznal šlechtičnu, která by dřela jako selka. Proč sama pečuje o zvířata, když by tím mohla pověřit někoho ze služebnictva?

„Málokdy vidím ženu v kalhotách,” poznamenal.

„Vlastě je to dnes vůbec poprvé.”

Emma se prudce napřímila. Ostražitě se po něm podívala. „Šokuje tě to?”

„Mě hned tak něco nerozhodí.” Obdivné šiji prohlížel. „Připomínáš mi jeden verš z Tjutčeva…

,Krásná tvář uzardělá dechem jara.’”

Dívka se domnívala, že si z ní utahuje. Proto se s úšklebkem odvrátila. „Nemám ráda poezii.” „Co tedy čteš?”

„Veterinární příručky a noviny.” Zvedla těžké vědro. Námahou zhluboka oddechovala.

Ihned se po něm natáhl. „Dovol…”

„Jsem zvyklá,” zabručela. „Nech to být.”

Nikolaj zvedl ruce, jako by se vzdával. „Jak si přeješ.”

Emma svraštila ryšavé obočí. „Když chceš pomáhat, vezmi tohle.” Ukázala na kbelík stojící opodál.

Nikolaj si pohotově vyhrnul rukávy a přistoupil k vědru. Bylo plné odřezků masa. Do nosu se mu vetřel odér krve. Zaváhal, ale pak se chopil nádoby.

„Snad ti není špatně?” dobírala si ho Emma.

„Takový druh práce je pod tvou úroveň, že?”

Nikolaj neodpověděl, přestože měla pravdu. Podobnými úkoly se nikdy nezabýval, neměl proč. Stejně jako ostatní aristokrati se převážně věnoval jízdě na koni, lovu, šermu a boxu.

Sotva kbelík zvedl, pach krve zesílil. Sevřel držadlo v prstech a v tu chvíli mu na mysli vytanula vzpomínka. Temná, odporná… Snažil se ji zapudit, ale vracela se k němu jako rudá přílivová vlna.

Krev mu v drobných pramíncích stéká po hrudi. Bič zanechal na jeho zádech dlouhé šrámy. Do zápěstí se

mu zařezává hrubý provaz. Pjotr Petrovič Ruvim, carský vyšetřovatel, se špičkami prstů dotkl jeho obličeje. Alespoň mu slaný štiplavý pot přestal stékat do očí. Ačkoliv mučení šlo Ruvimovi po čertech dobře, nezdálo se, že by ho těšilo. „Copak to nestačí?” otázal se tiše. „Nechcete se teď přiznat, milosti?”

„Nic jsem neudělal,” zakrákoral Nikolaj.

Byla to lež a všichni to věděli. Propůjčil se k vraždě. Zabil Samuela Surikovského, carova oblíbeného rádce, ale protože mu nemohli nic dokázat, obžalovali ho ze zrady. V neklidných časech reakcionářů a reformistů carovi hrozilo nebezpečí na každém kroku. Důkazů nebylo zapotřebí, a tak v žalářích končili nevinní. Úplně stačilo, že upadli v podezření.

Ruvim ho vyslýchal po celý týden. Denně se setkával s ním a dalšími představiteli vlády. Krutě ho mučili, aby dřív zemřel. Dávno nebyl lidskou bytostí. Stal se trpícím tvorem, jenž čeká, až muka definitivně skončí a vezme si všechna svá tajemství do hrobu.

Ruvim si povzdechl a obrátil se k ostatním.

„Přineste mi karabáč.”

„Ne!” zvolal Nikolaj a otřásl se. Další mrskání už nevydrží. Omdlévá bolestí a v hlavě mu ustavičně rotují dokola omílané otázky. „Sympatizujete s nihilisty? Souhlasíte s carskou politikou?” Ironií zůstávalo, že se o politiku nikdy nezajímal. Na srdci měl především prosperitu svého panství a blaho rodiny.

Ruvim vytáhl z koše s řeřavým uhlím rozpálený pohrabáč a přiblížil jej k Nikolajovu obličeji. „Radši byste dal přednost tomuhle, milosti?”

Žár rozžhaveného železa způsobil, že se Nikolaj divoce roztřásl. Přikývl a svěsil hlavu. Po obličeji mu stékaly slzy a pot.

„Co je?” otázala se Emma. Pohlédla na mužovy obnažené paže a zbledla. Okamžitě zvedla oči k jeho obličeji. „Ach,” hlesla.

Nikolaj se zarazil. Dával si pozor, aby za všech okolností nosil dlouhé rukávy. Zvláštní, že na to před Emmou zapomněl. Avšak jeho jizvy pro ni nebyly žádným překvapením. Už je viděla.

Zvolna vydechl a přinutil se uvolnit. „Připadáš mi nějaká podrážděná,” prohodil s nucenou ledabylostí.

„Snad jsem tě něčím neurazil, sestřenko?”

Emma vykročila z budovy. Ulevilo se mu, když se nezmínila o jizvách. „Poslední dobou mě uráží celé mužské pokolení,” odvětila upjatě.

„Protože tě opustil Milbank?”

„On mě neopustil. Byl ode mě odehnán a…” Prudce se k němu otočila, až voda vyšplouchla přes okraj vědra. „Jak to víš? Proboha! Snad už si o tom nepovídá celý Londýn? Slyšel jsi nějaké zvěsti?”

„Něco se šušká.”

„Sakra!” Emma zrudla. „Inu, je mi dočista fuk, co kdo říká. len ať si zgustnou!” Poraženecky svěsila ramena. „Adam za nic nemůže, jak jistě víš. Můj otec se chová jako despota. Adam neměl na vybranou. Musel mě opustit a jít o dům dál.”

„Milbank se k tobě nehodí. Má slabou náturu.”

„Co o tom víš?”

„Kdyby tě skutečně chtěl, bojoval by.”

„Na to je příliš krotký,” povzdechla si.

„Krotký?” opakoval. Díval se jí upřeně do očí.

„Takového chlapa chceš?”

V dívčiných očích pojednou darebácky zajiskřilo. Pohlédla na svoje pánské oblečení poseté všemožnými skvrnami. „Ano. Jsem příšerně divoká. Proto potřebuji

někoho, kdo bude mým protikladem. Copak ty se mnou nesouhlasíš?”

„Ne,” odvětil tiše. „Musíš mít po boku mužského, který ti dovolí po libosti řádit.”

Emma se usmívala, vrtěla hlavou. „To by bylo moc hezké.” Odvedla Nikolaje do vedlejší budovy, kde ve velkém výběhu poskakovala rezavá liška. Štíhlá šelmička očividně přetékala zdravím, až na to, že znatelně kulhala. Muž ohromeně svraštil obočí, když si všiml, že jí chybí levá přední tlapka.

„Říkám mu Presto,” poznamenala Emma. „Protože je rychlý a mrštný.”

„Očividně ne dost, aby si zachránil všechny packy.”

Lišák dopajdal k misce s vodou, kterou mu Emma naplnila po okraj. Nato se znovu rozběhl po kleci. Pak ale dívka vytáhla z kapsy vejce. Ihned tím upoutala Prestovu pozornost. Sledoval ji jasnýma tmavýma očima.

„Mám pro tebe pamlsek, Presto,” lákala ho. Oloupala skořápku a přiložila natvrdo uvařené vajíčko k mřížím. Lišák se dobelhal blíž. Zachvíval se dychtivostí.

„Chytil se do pasti.” Emma pustila vejce právě v okamžiku, kdy po něm lišák chňapl. S chutí se do něj zakousl. „Uhryzal si nohu, aby se z ní dostal. Kdybych ho nenašla, udělali by z jeho kožichu límec nebo rukávník pro nějakou dámu.”

„Prosím tě,” přerušil ji vlídně Nikolaj. „Šetři si svou výmluvnost do Spolku pro ochranu zvířat, nebo jak se jmenuje.”

„Královská společnost pro lidské zacházení se zvířaty.” „Ano, to je ono.”

Emma ho udivila tím, že se na něho přes rameno usmála. Žádná ženská na světě se takhle sladce

neculí. Plaše a zároveň neodolatelně, jako když vyjde slunce. „Jestli chceš vidět můj zvěřinec, Nikki, pak věz, že řečnění k němu patří.”

Nikolaj se nepatrně zarazil, když ho pojmenovala touto zdrobnělinou. Takhle jej oslovovalo jen několik kamarádů z dětství. Roztomilé slůvko vypuštěné z Emminých rtů mu připadalo zvláštní. Náhle pocítil potřebu uniknout z dosahu jejího potutelného úsměvu a pohledu dětsky bezelstných očí. Ale zůstal. Hodlal dokončit to, co si předsevzal. Chtěl Emmu opatrně vlákat do léčky.

„Nechápu, proč bych měl poslouchat kázání o tom, jak je hanebné zabíjet zvířata?” slyšel se říkat.

„Ledaže bys vynalezla něco, co by nahradilo produkty, které nám poskytují. Včetně masa, které máš denně na talíři.”

„Jsem vegetariánka.” Všimla si, že onen výraz nezná. Proto mu jej ochotně vysvětlila. „Tak se označují lidé, kteří nejedí maso.” Rozesmálo ji, jak se tváří. „Vypadáš vyděšeně. Copak v Rusku žádní vegetariáni nejsou?”

„Rusové potřebují k životu tři základní věci: maso, aby měli silné kosti a rudou krev, černý chléb, aby zasytil žaludek, a vodku - pro radost. Naservíruj Rusovi mísu nějakého plevele, a hodí jej kravám.”

Na Emmu tím neučinil sebemenší dojem. „Já jím plevel denně.”

„Myslím, že ve svých názorech zacházíš do extrémů, dušenka.” Nikolaj na ni zíral se vzrůstajícím pobavením. „Kdy ses rozhodla, že přestaneš jíst maso?”

„Bylo mi asi třináct, možná o něco víc. Jednou při večeři jsem se zaposlouchala do okolního hovoru, avšak nemohla jsem odtrhnout oči od koroptve, kterou

jsem zrovna obírala. Objevovala se přede mnou její kostra - drobná žebra pokrytá kůží…” Ušklíbla se nad tou vzpomínkou. „Omluvila jsem se a odešla do svého pokoje, kde mi bylo několik hodin špatně.”

Zazubil se. „Jsi zvláštní.”

„Jo, říkají to o mně.” Emma mu naznačila, aby ji následoval do vedlejší budovy. Při chůzi se na něho kradmo podívala. „Jak zní to ruské slovo, jímž jsi mě nazval?”

„Dušenka.”

„Co to znamená?”

„Třeba ti to jednou povím.”

Svraštila obočí. „Večer se zeptám nevlastní matky.”

„To bych ti neradil.”

„Proč? Copak je to nadávka? Urážka?”

Dříve než jí Nikolaj stačil odpovědět, vstoupili do dalšího pavilonu. Navzdory přílivu čerstvého vzduchu, jenž dovnitř proudil četnými velkými okny s mřížemi, se muži do nosu vetřel pronikavý zápach. Ovšem ihned na něj zapomněl, to když jeho zrak padl na velkou pruhovanou kočku kráčící k Emmě. Oddělovala je od sebe řada železných prutů. Obrovský tygr měl červenooranžový kožich posetý širokými černými pásy. Nikolaj takhle mohutnou šelmu dosud neviděl, nikdy se u ní neocitl tak blízko.

„Přinesl jsi mi ho, když byl ještě kotě, vzpomínáš?”

„Samozřejmě,” přisvědčil tiše. Byl to jediný dárek, který Emmě kdy dal. K dvanáctým narozeninám. Nemocné tygří kotě objevil v obchodě s exotickými zvířaty. Od té doby je nespatřil.

Emma přistoupila těsně k mřížím, promlouvala k šelmě chlácholivým hlasem. „Manchu, tohle je kníže Nikolaj.” Tygr se usadil poblíž, přimhouřil oči. Tvářil se ospale a spokojeně. Dvířka zasazená ve stěně mu

umožňovala přejít do venkovního výběhu a vyhřívat se na slunci. Nohy a břicho měl mokré, jak se cachtal v mělkém bazénku. „Není nádherný?” rozplývala se Emma. „Podívej, jak má velké tlapy. Tygři zabili mnohem víc lidí než jiné kočkovité šelmy. Jsou naprosto nepředvídatelní.”

„Úžasné,” ucedil suše Nikolaj. Vzápětí zadržel dech, když Emma prostrčila mřížovím ruku a podrbala tygra na krku.

„V Asii, odkud Manchu pochází, je tygr symbolem reinkarnace.” Emma pohlédla ze zvířete na muže po svém boku. „Jste si podobní. Možná jste byl v minulém životě tygrem, Vaše milosti.”

„Nesahej na něj!” varoval ji Nikolaj tiše. Do hlasu se mu vetřel naléhavý tón, jenž dívku i tygra přiměl, aby se na něho tázavě podívali.

Emma hladila šelmu ještě úporněji. „Nemá drápy, pokud si vzpomínáš,” připomněla. „První majitel mu je vytrhal. Proto nemůže lovit a vrátit se do přírody, koťátko ubohé. Nikdy nepozná, jak chutná svoboda.” Lítostivě se na šelmu podívala. Tygr začal spokojeně příst. Zamilovaně na dívku mžoural. Nikolaj se uvolnil až ve chvíli, kdy Emma vytáhla ruku z klece ven.

„Nemusíš se o mě bát,” prohlásila. „Manchu mě považuje za přítele.”

„Anebo odpolední svačinu.” Názorně ukázal vědro s odřezky masa. „Předpokládám, že tohle je pro něho.” Tygr zvedl hlavu a zbystřil.

Emma převzala vědro. Zkušeně nasypala krvavou směs šelmě do klece. „Bon appétit, Manchu.” Tygr vděčně zamručel a pustil se do jídla. „To je děsné.” Emma se ušklíbla a vzápětí rozesmála. „Jsem obklopena masožravci.” Otřela si ruce o kalhoty a

zakřenila se na Nikolaje. „Jak se vám líbí mít špinavé ruce, milosti? Je to pro vás úplně nová zkušenost, co?”

Zvolna se k ní blížil. „Schválně si mě dobíráš, Emmo.” Chytil ji za štíhlé zápěstí a otočil její ruku dlaní vzhůru.

Emmě zmizel úsměv ze rtů. Bylo jí trapně. Dlaň měla zarudlou a mozolná tou, nehty nepřípustně krátké. Kůži hyzdily drobné bílé jizvičky. Pro šlechtice zvyklého na pěstované ručky šlechtičen to musí být příšerný pohled. „Ruka dámy takhle nevypadá, že ne?” otázala se.

Pohladil ji palcem. „Ale ano.”

Dívka se mu pokusila vyškubnout. „Co po mně chceš? Proč jsi přišel?”

Sevření zesílilo. „Líbí se mi prodlévat v tvé společnosti.”

„Ani náhodou!”

„Proč ne? Jsi inteligentní, zábavná… a velmi krásná.” „Ty arogantní mizero!” rozzlobila se. „Jak se opovažuješ mi vysmívat?!”

„Copak doopravdy máš tak nízké sebevědomí? Myslím to vážně.” Nebral na vědomí, že se hněvá, a uchopil ji i za druhé zápěstí. „Má rusovlásko.”

Zmítala uvězněnýma rukama. „Co to děláš?”

„Slíbil jsem ti, že tě jednou políbím, a nejsem zvyklý mluvit do větru.”

Emma s ním zatvrzele bojovala. Snažila se mu vymanit. „Jestli okamžitě nedáš ty pracky pryč, ozdobím ti obě oči parádním monoklem. Jsem stejně vysoká jako ty, pokud sis nevšiml!”

Nikolaj ji hravě přitiskl ke stěně. S tlumeným žuchnutím narazila rameny do prken. „Nejsi.” Sklonil se nad ní, paže jí přišpendlil k bokům. „Kromě toho vážím dvakrát víc než ty.”

„Povím to tátovi!” V minulosti tuto větu několikrát použila ,1 vždycky přinesla požadovaný efekt. Jejího otce se každý bál.

„Skutečně?” Oči se mu pobaveně třpytily. „To může být zajímavé.”

Emma se odvrátila. Uvědomila si, že se dopustila chyby. Měla projevit opovržení. Měla se Nikolajovi vysmát do očí a říct mu, že je trapný. Místo toho se rozzlobila a podnítila v něm zájem.

Pustil její ruce a naklonil se blíž. Tělem ji přimáčkl víc ke zdi. Omotal si kolem prstů její cop a tím ji přinutil zaklonit hlavu. |Jeho ústa se vznášela těsně nad jejími. Cítila, jak ji zalévá horkým dechem. Zachvěla se. Oslovila ho hlubokým hlasem, který nepoznávala. „Ať už máš za lubem cokoliv, pospěš si. Mám ještě nějakou práci.”

Vzápětí na ústech ucítila jeho rty. Milostný útok skončil stejně nečekaně, jako začal. Nikolaj zvedl hlavu, hleděl na dívku nazlátlýma očima. Rty ji pálily. Opatrně si je olízla. Chutnaly po oslazeném čaji. „Ted mě nech být,” vyhrkla.

Zdálo se jí, že mužovy výrazné lícní kosti vystupují z jeho obličeje ostřeji než jindy. Vypadal exoticky, sálal z něho obdivuhodný klid. „Ještě jsem neskončil.”

Emma se ho divoce pokusila odstrčit. Zápasila s ním tak dlouho, dokud ji svou vahou nepřemohl. Nato ji políbil s takovou náruživostí, že dočista zapomněla na všechny předešlé polibky. Už si nikdy nevybaví, jak chutnal ten úplně první od kluka z vesnice. Anebo jak něžně ji objímal Adam Milbank. Nikolajova nesmlouvavá vášeň zatlačila všechno ostatní do pozadí, pro jiné muže nezbylo v její duši místo. Emmě se z té náhlé změny zatočila hlava. Nikolaj už není tajuplnou postavou, pohybující se na samém okraji

jejího života. Pojednou je skutečný. A poznala ho způsobem, na nějž ani ve snu nepomyslela.

Širokými dlaněmi ji hladil po zádech až k bokům. Pod oblečením měla jen bavlněné spodní prádlo. Chyběl tuhý korzet a vrstvy krajek a spodniček, které by ji chránily před důvěrnými doteky. Uvědomovala si, že Nikolaj naplno vnímá tvar jejích plných ňader i křivku pasu. Stud se v ní svářil s opojením. Musela se o muže pevně opřít, aby neupadla. Měla se co ovládat, aby ho spontánně neobjala a nepřimkla se k němu blíž. S chutí by mu zabořila prsty do vlasů. Tam, kde se ho dotýkala, ji tělo pálilo. Přála si, aby ji hladil. Po ňadrech, nohou, břiše… Toužila…

Přestal ji líbat. Na protest nepatrně zasténala. Zatínala prsty do jeho košile. Cosi rusky zamumlal, dýchl jí do vlasů. Konečně se uvolnila. Otevřela oči a pohlédla Nikolajovi přes rameno. Manchu je bez jediného mrknutí sledoval žlutýma očima, ledabyle švihal ocasem. Ihned od muže odstoupila, nervózně si upravila košili a opasek.

Nikolaj na ni zíral naprosto bez emocí. „Kdybys někdy něco potřebovala,” pravil tiše, „můžeš za mnou kdykoliv přijít. Chci být tvým přítelem, Emmo.”

„Myslím, že přátel máš dost.”

Palcem uhladil elegantní oblouk dívčina rusého obočí. „Ale nejsou jako ty.”

„Kamarádi se přece takhle nelíbají.”

Zlehka ji pohladil po líčku. „Nebuď dětinská.”

Poznámka zabolela. Proto na ni zareagovala tím nejpovýšenějším tónem, jehož byla schopná. „Co bychom z toho měli, kdybychom se přátelili?”

Ztuhla, když ji uchopil za bradu. Skoro se jí dotýkal rty, když odpovídal. „Třeba bychom to zjistili, zrzečko.”

Pak ji pustil a odešel. Emma zůstala stát opřená o stěnu a mhouřila oči.

Po zbytek týdne myslela jenom na Nikolaje. Přemítala o jeho podivném chování. Jaký k němu měl důvod? Nechápala, o co mu jde. O vztah s excentrickou dcerou anglického vévody rozhodně nestojí. Ostatně, v Londýně ho obletují tucty krásných a svolných žen. Není natolik hloupá, aby věřila, že doopravdy stojí o její přátelství. Obklopuje ho bezpočet aristokratů, intelektuálů, umělců .1 politiků. Stačí, aby luskl prsty, a všichni přiběhnou. Společnost všeho druhu mu rozhodně nikdy nechyběla.

Jakmile usoudila, že se jednalo o pouhý rozmar vrtošivého muže, objevil se Nikolaj znovu. Zrovna si četla ve svém pokoji. Vyhřívala se v pruhu slunečního světla, jež proudilo do místnosti. Hověla si na polstrovaném okenním sedátku. U nohou se jí rozvaloval její pes Samson, kříženec podobný irskému vlkodavovi. Zaslechl kroky a zvědavě zvedl hlavu.

Na prahu stanula Taša, opatrně zaklepala klouby prstů o veřeje. „Emmo,” pravila podivným tónem. „Je tu Nikolaj.”

Knížka zakolísala dívce v rukou. Emma užasle pohlédla na Tašu.

Ta tiše pokračovala: „Ptá se, zda si s ním nechceš vyjet na projížďku.”

Emmy se zmocnil takový zmatek, že by nejradši svižně vyskoči la a jala se nervózně rázovat sem a tam. Avšak místo toho se bezcílně zahleděla z okna.

„Já nevím,” přiznala. Děsilo ji pomyšlení, že s Nikolajem zůstane sama. Co jí poví? Co po ní chce? Pokusí se ji znovu políbit?

„Nemyslím, že by to Luke schválil,” mínila opatrně Taša.

Emma se zakabonila. „Jsem si jistá, že ne! Táta chce, abych ustala do smrti sama a s nikým se nestýkala. Je mi jedno, jestli začne řádit, až se vrátí z Londýna. Budu si dělat, co chci! Vyřiď Nikolajovi, že jsem za pět minut dole.”

„Jsi k otci nespravedlivá.”

„A on mi nekřivdí?” Emma vstala, přistoupila k prádelníku ,i otevřela horní zásuvku. Hledala jezdecké rukavice. „Potřebuješ gardedámu.”

„Proč?” mračila se. „Nikolaj je přece můj bratranec, ne?”

„Kdepak. Pokud jste vy dva příbuzní, pak velice vzdáleně, a navíc jen díky sňatku svých blízkých.”

„Inu, pochybuji, že dojde ke skandálu, když si s ním vyjedu. Nikdo se zdravým rozumem by neuvěřil, že právě Nikolaj Angelovský nalezl zalíbení ve starých pannách s pačesy barvy mrkve.”

„Nejsi stará panna. „Ale také nejsem objev sezony.” Stála k Taše zády a hrabala se v šupleti.

Mladá žena si povzdechla. „Emmo, kdy se na nás přestaneš zlobit?”

„Až se mi nebudete plést do života. Připadám si tu jako v kleci.” Dívka se neotočila, dokud macecha neodešla. Poté vzdorovitě pohlédla na Samsona, jenž na ni vyčítavě civěl. Z tlamy mu visel růžový jazyk.

„Takhle se na mě nekoukej,” zamumlala. „Vždycky se staví na otcovu stranu.” Pes na ni nepřestával zírat, zvědavě špicoval uši. Náhle se převalil na záda a ukázal jí břicho. Vyzýval Emmu, aby ho šla podrbat.

Ihned ji opustil hněv. S tichým smíchem poklekla k psovi. „Ty starej bambulo.” Pohladila ho po drsné srsti, až se zavrtěl blahem. Mručel spokojeností. Emma si zhluboka povzdechla. „Ach Samsone… Kolik já už ti svěřila tajemství! Jsi můj nejlepší přítel.”

Přejížděla dlaní po dlouhých uších. „Proč nedokážu být za všech okolností klidná jako Taša? Dokonale se ovládá. Já vždycky vybuchnu. Phoebe Cotterlyová měla pravdu - jsem víc doma ve stodole, než v plesovém sále. Díkybohu, že po mně zvířata nevyžadují duchaplnou konverzaci a pravidla etikety. Tobě stačí, že tě mám ráda, a ochotně mi náklonnost oplácíš. Copak to není správné, Samsone?” Nevesele se usmála, když jí pes strčil do dlaně vlhký čenich.

„Třeba by Adamova zamilovanost časem pominula. Nemyslím, že by ze mě byla dobrá manželka. Samotná láska nestačí. Zena musí být poslušná, oddaná, krásná a manželovi nápomocná. Jenže já jsem škaredá, divoká a…”

Podívala se na sebe a nakrčila nos. Zásadně chodila v kalhotách, vysokých botách a bílé košili. Na koni jezdila obkročmo v pánských šatech. Je to o hodně pohodlnější a kůň se lépe ovládá. Avšak z nějakého důvodu se jí příčilo, aby se dnes před Nikolajem objevila v rajtkách.

Vrátila se ke skříni. Otevřela naleštěná dvířka a zapátrala v jejích útrobách, dokud nenalezla modré jezdecké šaty. Dokonale střižený kabátek a široká sukně báječně ladily s odstínem jejích očí. Náležel k nim černý cylindr se světle modrým závojem.

Otočila se k ležícímu psovi a zakřenila se. „Kníže Nikolaj mě očekává. Co myslíš, překvapím ho, když půjdu za dámu?”

Nikolaj na sobě nedal nikterak znát, zda ho svým zjevem udivila či potěšila. Cekal na ni ve velké vstupní hale, ledabyle se opíral o stůl s osmiúhelníkovou kamennou deskou. V ruce svíral jezdecký bičík, poťukával jím o vyleštěné jezdecké holínky. Stropními okny dovnitř proudilo sluneční

světlo, jež mu pozlatilo vlasy, když Emma sestupovala ze schodů, podivně mu blýsklo v očích, jako by spolu sdíleli nějaké tajemství. Také že ano, připomněla si Emma a nervózně se ošila. Nikolaj správně předpokládal, že o jejich sblížení nikomu nepoví.

Samozřejmě i tuto možnost zvažovala, avšak nemělo by to význam. Když si představila, jak by zareagoval její otec - za to ponížení to nestálo.

Nikolaj se spokojeně usmíval. „Jsem rád, žes mě přijala, sestřenko.”

„Nudila jsem se,” prohodila mdle. „Napadlo mě, že mi přineseš nějaké rozptýlení.”

„Jaké štěstí, žes nedostala lepší nabídku,” prohodil ledabylým tonem, téměř vesele.

Emma se na něho zadívala a uvědomila si, že má ze společné vyjížďky opravdovou radost. Vlastně spíše domýšlivou. Podezíravě přimhouřila oči. „Co po mně chceš, Nikki?”

„Abys mě trochu rozveselila.” Nabídl jí rámě.

Dívka zdvořilé gesto ignorovala. „Není třeba, abys mě doprovázel k mým vlastním stájím.” Vykročila, a tím ho přiměla, aby ji následoval. „A jestli se mě opovážíš dotknout, budeš toho trpce litovat.”

Nikolaj se zazubil a srovnal s ní krok. „Díky za varování, sestřenko.”

Vybrala si dobře ovladatelného a energického hnědáka, jenž se náramně hodil k Nikolajovu černému hřebci. Projížděli se v naprosté shodě, přestože hřebec tu a tam projevil přirozenou popudlivost. Na Nikolajově jezdeckém umění neshledala Emma jedinou chybu. Měl se svým zvířetem trpělivost, používal správné pomůcky a udržel koně pod kontrolou. Avšak neušlo jí, že se před ní odehrává střet vůlí - hřebce a člověka. Tímto způsobem jezdí

většina mužů, jako by se jednalo o souboj o nadvládu. Emma považovala své koně za partnery. Protože s nimi pracovala a komunikovala, plnili její příkazy mnohem ochotněji.

Sjížděli ze širokého kopce, na němž se rozkládal Southgate Hall. Panoval jasný teplý den, okořeněný příjemným vánkem. Překonali nevelký potok, projeli dubovým hájem a závodili na louce. Hřebec snadno předehnal dívčina hnědáka. Se smíchem přiznala porážku.

„Kdybych neseděla v dámském sedle, dala bych ti pořádně zabrat,” zvolala.

Nikolaj přitáhl vraníkovi otěže a zazubil se. „Jezdíš mnohem lépe než všechny ženy, které znám, Emilie.”

„To je ruská obdoba mého jména?”

Přisvědčil. „Jmenovala se tak moje prapraprababička. To jméno ti sluší.” Hřebec ji obcházel v širokých kruzích. „Co kdybychom se prošli?” navrhl jeho pán.

„Dobrá.” Mrštně seskočila ze sedla dřív, než jí Nikolaj stačil nabídnout pomoc.

Muž ji následoval. „Jsi příliš nezávislá a to ti škodí, zrzečko. Copak je zločin, přijmout tu a tam pomoc gentlemana? Třeba když sesedáš z koně nebo stoupáš do příkrých schodů.”

„Jenže já nic podobného nepotřebuji. Nechci být na nikom závislá.”

„Proč ne?”

„Protože bych si na to mohla zvyknout.” „A to je tak hrozné?”

Netrpělivě pohodila rameny. „Radši jsem vlastní paní. Ostatně, odjakživa jsem musela spoléhat jenom na sebe.”

Nechali koně, aby se pásli pod starobylým dubem, a procházeli se po louce. V trávě bzučely včely, pilně sbírající nektar z koberce lučního kvítí. Emma se kradmo dívala na Nikolaje, jenž svižně kráčel po jejím boku. Nikdy se nesetkala s takto zvláštním člověkem. Už při prvním setkání rozdělil její rodinu vedví. Všichni ho nenáviděli, avšak v průběhu let si k nim kupodivu opět našel cestu. Ačkoliv nebyl v jejich domácnosti vítán s otevřenou náručí, přinejmenším ho všichni tolerovali.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se spolu někdy vydáme na malý výlet,” prohodila. „Proč ne?”

„Zaprvé tě můj otec nemá rád, zadruhé ti nikdo z nás nevěří, a za třetí se o tobě povídá, že jsi nebezpečný.” „Nejsem.” Potutelně se usmíval.

„Podle toho, co se o tobě říká, jsi darebák, zrádce, svůdce vdaných žen… Někteří lidé tě dokonce označují za chladnokrevného vraha.”

Nikolaj se dlouze odmlčel. „Všechna obvinění jsou pravdivá. Dokonce i to poslední. Odešel jsem z Ruska, protože jsem zabil člověka. Ale rozhodně ne chladnokrevně.”

Emma malinko klopýtla. Upřeně zírala na svého společníka. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst, oči stínily vějíře hustých řas. Proč se ke všemu přiznává? Cítila, jak jí zběsile buší srdce. Váhavě muže následovala. Dospěli k zastíněné cestě lemované prkennou ohradou.

Nikolaj se zčistajasna zastavil. O svých přečinech řekl Emmě schválně. Stejně by se o nich dozvěděla, proto je lepší, když jí to poví sám. Čelo se mu orosilo potem. Otřel si je rukávem. „Mám ti o tom vyprávět?”

„Asi ano,” prohodila lhostejně, přestože umírala zvědavostí.

„Muž, kterého jsem zabil, se jmenoval Samuel Surikovský.” Nikolaj se odmlčel a ztěžka polkl. Tahle slova z něho nedostali ani carští vyšetřovatelé za dva týdny mučení. Věděl, že za to může rozjitřená představivost, ale náhle ho pálily všechny utržené jiz-vy. Hovořil s velkými potížemi, nervózně si mnul zápěstí. „Surikovský se stal v Sankt Petěrburgu guvernérem, patřil mezi carovy oblíbené rádce. On a můj bratr Michail byli milenci. Když se s ním Michail rozešel, Šurikovského popadl vztek a… bratra ubodal.”

„Och,” vydechla ohromeně Emma. Úžasem jí poklesla čelist. Snažila se vypořádat se šokujícím odhalením, že Nikolajův bratr miloval muže, který se následně stal jeho vrahem. Nechápala, jak může Nikolaj o něčem takovém vyprávět věcným tónem. O sexu a násilnostech před ní nikdy nikdo nemluvil, s výjimkou Taši, když jí dávala mateřská ponaučení na téma cudnosti a morálky.

„Michail představoval to jediné, co jsem kdy měl,” pokračoval Nikolaj. „Byl jsem jediný, komu na něm záleželo. Nesl jsem za něho odpovědnost. Když zemřel, já…” Odmlčel se a zavrtěl hlavou. Ve vlasech mu zajiskřilo slunce. „Jediná myšlenka, která mě udržovala při životě, byla ta, že musím stůj co stůj najít jeho vraha.”

Nikolaj zvolna zapomínal, že mluví. Natolik ho pohltily vzpomínky. Zíral před sebe zamlženýma očima. „Nejprve mě napadlo, že jeho smrt má na svědomí Taša. Proto jsem se za ní vydal do Anglie. Přál jsem si, aby pykala za svůj zločin. Ale pak jsem se dozvěděl, že krev mého bratra má na rukou Surikovský… Věděl jsem, že musím zasáhnout, jinak se spravedlnosti nedočkám.”

„Proč ses neobrátil na příslušné úřady?”

„V Rusku za vším stojí politika. A Surikovský byl carův oblíbenec. Za Michailovu vraždu by ho nikdy neodsoudili. Na to měl příliš velký vliv.”

„Proto ses mu pomstil?”

„Dával jsem si pozor, abych nezanechal sebemenší stopu. Přesto mě podezírali. Skončil jsem ve vězení.” Náhle mu slova uvázla v hrdle. Tolik jí toho nemůže říct. Jsou to noční můry, které si musí do soudného dne nechat pro sebe. S nezměrným úsilím nasadil obvyklý neproniknutelný výraz. „Vláda se pokoušela vynutit ze mě přiznání. Když ne k zabití, tak alespoň ke zradě. Odmítl jsem, proto mě vyhostili.”

Opět se odmlčel, zrakem zkoumal ztvrdlou zem pod svýma nohama. Větřík si pohrával se zavlhlými kučerami na jeho čele. Vynucený exil snášel hůř než mučení. Jako by ho tím odřízli od života. I smrt by mu možná byla milejší. Dokonce i zavilí kriminálníci se dočkali soucitu, když byli vyhnáni z Matičky Rusi. Říkali jim neščastnyje - nešťastníci. Byli považováni za odvržené děti, jimž zůstal odepřen její ledový dech, temné hvozdy, nedozírné pláně i věčný sníh. Když Nikolaj naposledy odjížděl ze Sankt Petěrburgu, jako by odumřela část jeho duše. Občas se mu zdálo, že je zase doma, a když se probudil, nevýslovně se mu stýskalo.

„Proč mi to vyprávíš?” zeptala se Emma, čímž přerušila tok jeho neveselých vzpomínek. „Nikdy neděláš nic bezdůvodně. Proč se mi zpovídáš?”

Podíval se na ni a usmál se. „Copak se přátelé vzájemně nesvěřují?”

„Jak víš, že to někomu neprozradím?” „Rozhodl jsem se ti věřit, dušenka.”

Vpíjela se do něho pohledem. „Lituješ, žes Šurikovského zabil?”

Zavrtěl hlavou. „Lítost není k ničemu. Nic se tím nezmění.”

„Jsi amorální,” vyčetla mu. Probodávala ho modrýma očima. „Měla bych se tě bát. Ale nebojím se.”

„Ty jsi ale statečná,” posmíval se. Svým výrokem ho pobavila.

„Dokonce si myslím…, že kdybych se ocitla na tvém místě, asi bych jednala stejně.”

Dříve než jí stačil odpovědět, ucítil, že se dotkla jeho zápěstí. Zarazil se. Náhle si uvědomil, že si po celou dobu bezděčně mne jizvenou kůži. Prsty mu pod jejím dotykem ztuhly. Emma ho nelitovala. Dívala se na něho se zvláštním pochopením, jako by byl divoké zvíře, které nemůže za činy, jež má v povaze.

„Takže mi nic nevyčítáš?” zabručel.

„Nepřísluší mi tě soudit. Chápu tvoje pohnutky.” Zlehka se ho dotýkala. „Tvoje tajemství si nechám pro sebe, Nikki.”

Ani se nepohnul. Mimoděk se zachvěl. Netušil, proč nad ním mají její slova a doteky takovou moc. Zatoužil sevřít ji v náruči a líbat… Povalit ji na zem, rozpustit ryšavé vlasy. Chtěl si ji vzít uprostřed louky jako děvečku. Místo toho se odtáhl. Vlídně jí odpověděl:

„Věřím, že ano, Emilie.”

Plaše se na něho usmála a vykročila. Nikolaj s ní srovnal krok, ruce vrazil do kapes. Emma nezareagovala, jak očekával. Přijala jeho historku podezřele snadno. Její rodina ji až příliš chrání. Žije si jako v bavlnce. Je bezelstnější, než čekal. Chudinko ubohá, pomyslel si, když ji kradmo pozoroval zpod vějířů svých řas. Proč mi to tak usnadňuješ?

„Mohli bychom se vidět zase zítra?” otázal se.

Emma zaváhala a kousla se do rtu. „Ne,” rozhodla nakonec. „Zbytek týdne strávím v Londýně.”

„Máš nějaké společenské závazky?”

„Vlastně jdu na schůzi ochránců zvířat, jak jim říkáš. Požádali mě, abych se vyjádřila k novele zákonů, které se jich bezprostředně týkají.”

„Půjdou vaši s tebou?”

Stiskla rty. „Ne. Moje křížové výpravy je nezajímají. A i kdyby ano, já bych je tam nechtěla.”

„Aha,” přisvědčil tiše. „Takže ses s otcem dosud neusmířila.”

Zavrtěla hlavou. „Odehnal ode mě mou životní lásku. Kdyby to někdo udělal tobě, pochybuji, že bys mu záhy odpustil.”

„Možná ne. Ale já nikoho nepotřebuji, zatímco ty… Jedním rázem jsi ztratila nejenom lásku, ale i přízeň své rodiny.” Čekal, jak na jeho poznámku zareaguje, avšak dívka dokonale skryla svoje pocity. Proto to zkusil znovu. „Samota musí být krušná, že? Prázdno, ticho, pocit opuštěnosti… Za takových podmínek se i palác stává vězením.”

Emma se na něho užasle podívala, třeštila modré oči. Nekoukala, kam šlape, a zakopla. Nikolaj ji pohotově zachytil. Dříve než stačila zaprotestovat, protáhl její paži ohbím svého lokte. S potutelným úsměvem se díval do její zrudlé tváře. „Přijmi pomoc, když ti ji někdo nabízí, sestřenko. Alespoň se můžeš o druhého opřít. Byť jen dočasně.”

Královská společnost pro lidské zacházení se zvířaty se každoročně scházela v přednáškové síni v Londýně nedaleko Covent Garden. Ta vznikla z bývalého hotelu. Emma se rozhlédla kolem sebe a pocítila souznění s přibližně dvěma stovkami lidí, sdílejících její názory. Členskou základnu tvořili převážně muži středního věku. Zen bylo jen poskrovnu, nejmladší z nich již překročily čtyřicítku.

Emma věděla, že všichni přítomní zde nejsou z téhož důvodu. Ačkoliv mnozí upřímně usilovali o slušné zacházení s němými tvářemi, někteří se dostavili pouze proto, že se jednalo o populární téma. Avšak dokud se všichni budou prát za stejnou věc, na detailech nezáleží.

Vycítila na sobě něčí pohled, proto se otočila doprava. Kousek od ní seděl mladý muž s úzkým obličejem a živýma tmavýma očima. Diskrétně se na sebe usmáli. Emma se pokoušela rozpomenout na mladíkovo jméno. Jednou či dvakrát spolu mluvili. Henry Dowling. Nebo Harry? Pokud si dobře vzpomíná, pracuje v nakladatelství a jeho koníčkem je chov kolií. Patří k předním chovatelům v Anglii. Svým špičatým nosem jí připomínal lišáka 1’resta. Široce se na mladíka zazubila a odvrátila se. Přesto na sobě stále cítila jeho pohled. Zapýřila se.

Vystřídalo se několik přednášejících. Někteří účastníci si pilně zapisovali poznámky, jiní se připravovali na vlastní výstup. Podlaha skřípala, jak se lidé vrtěli na židlích. Občas se někdo přihlásil a položil doplňující otázku. Emma přišla na řadu jako pátá. Lord Crowles, předseda společnosti, ji požádal, aby se vyjádřila na téma zákonů na ochranu zvířat. Dívce vyschlo v ústech.

Náhle bylo v místnosti ticho jako v kostele. Emma opatrně kráčela k řečnickému pultu, svoje poznámky před sebou držela jako štít. Ze samého vzrušení se jí zvedal žaludek. Poraženecky svěsila ramena, rozpačitě pohlédla do tváří plných očekávání. Ke svému úžasu shledala, že hovoří sytým a sebejistým hlasem.

„Dámy a pánové, přinesla jsem si s sebou přepracovaný zákoník na ochranu zvířat. Jsou v něm

zahrnuty přínosné postřehy a moudré připomínky členů naší Společnosti. Pokud jej schválíme, potom s ním můžeme směle předstoupit před veřejnost.”

Vtom se ozval postarší gentleman sedící v první řadě. „Mohla byste nám laskavě přiblížit povahu jednotlivých změn, slečno Stokehurstová?”

Emma kvapně přikývla. Podařilo se jí malinko uvolnit. „Ano, pane. V zákoníku kupříkladu upřesňujeme, co se rozumí pod pojmem ,týrání a jak na ně upozorňovat. Aby mohlo dojít k úspěšné obžalobě viníka, je zapotřebí zajistit patřičné důkazy. Lidé vědí, že k týrání často dochází přímo na ulici. Kočí tlučou koně, dobytek je bit cestou na tržiště, toulavé kočky a psi bývají často mučeni. Mnohé spoluobčany to pobuřuje, ale netuší, jak účinně zasáhnout. Zákoník je přesným návodem, jak nevítané chování rozpoznat a následně nahlásit příslušným úředníkům.”

K Emminu překvapení jí další dotaz položil pan Dowling. „Lady Stokehurstová, bylo pamatováno i na vědecké experimenty? Zmiňuje se zákoník o vivisekci?”

Dívka lítostivě zavrtěla hlavou. „Lékařská a vědecká veřejnost tvrdí, že se bez vivisekce neobejde. Pitva živých zvířat přináší další poznatky. Avšak tito odborníci nemají pro svoje tvrzení žádný důkaz - až na tisíce krutě umučených tvorů. Pokoušeli jsme se ochranu proti těmto praktikám prosadit, avšak chybí nám k tomu dostatečný právní základ. Nejsme schopni určit, které experimenty jsou skutečně třeba, a které spadají do kategorie zbytečného trýznění. Třeba bychom mohli uvažovat o zřízení odborné komi-se, jež by se na tyto aspekty zaměřila…”

Emma by pokračovala v diskuzi, kdyby cosi nepřitáhlo její pozornost. Úplně vzadu zahlédla povědomou světlou kštici. Nikolas Angelovský. Zmocnil se jí zmatek. Vzdáleně si uvědomovala, jak lord Crowles nadšeně souhlasí s jejím návrhem. Vší silou odtrhla zrak od Nikolaje. Předala rukopis dokumentu sekretářce klubu, jež vyčkávala opodál. Muži v řadě, kde seděla, uctivě vstali, aby mohla projít.

Schůze trvala další hodinu. Emma se vpíjela pohledem do opěradla židle, kterou měla před sebou. Nedokázala se soustředit. Odolávala pokušení ohlédnout se za sebe. Nikolaj přišel, protože po ní něco chce. Jiné vysvětlení neexistuje. Záměrně ji pronásle-duje. Náhle jí bylo úzko, zmocnila se jí zlost. Ale… necítí zároveň radost? Nikolaj je pohledný a vlivný. Mnohé ženy by udělaly cokoliv, aby upoutaly jeho pozornost jen na několik minut…, zatímco na ni trpělivě čeká celé hodiny.

Když lord Crowles setkání ukončil, lidé se začali rozcházet. Emma se šinula ke konci řady, kde ji vyhlížel usměvavý pan Dowling. Tmavé oči se mu vesele třpytily.

„Lady Stokehurstová, hodlám lordu Crowlesovi doporučit, aby pod návrhem zákona bylo jako výraz vděčnosti uvedeno vaše jméno. Odvedla jste vynikající práci.”

„Ale ne,” zrozpačitěla Emma. „Děkuji za uznání, ale tolik jsem toho opravdu neudělala. Rozhodně mi nejde o zásluhy. Jenom jsem chtěla pomoct zvířatům.”

„Jste stejně skromná jako pohledná, pokud smím podotknout, lady Stokehurstová.”

Lichotivá poznámka ji potěšila, přesto cudně sklopila zrak.

Pan Dowling opět promluvil, tentokrát o poznání váhavěji. „Lady Stokehurstová, napadlo mě, zda byste mohla zvážit…”

„Sestřenko.” Do hovoru se vložil hlas s ruským přízvukem. Jak rád tě zase vidím. Zdá se, žes někde zapomněla gardedámu. Proto mi dovol, abych tě směl doprovodit domů.”

Emma prudce vzhlédla a zamračila se na Nikolaje, který dobře věděl, jak je na tom s dodržováním základních pravidel etikety. Nikterak se jimi neobtěžuje. Což je jedna z výhod excentrických dívek. Uvědomila si, že by bylo vhodné, aby muže představila. Založila si paže na hrudi a neochotně splnila svou povinnost. „Kníže Nikolaj Angelovský, pan Dowling.”

Muži si krátce potřásli rukou. Poté se Nikolaj natočil k Dowlingovi ramenem, čímž mu naznačil, že setkání je u konce. „Dnes ti to moc sluší, Emilie.”

Dowling se podíval dívce do očí. Omluvně se na něho zaculila. „Přeji vám pěkný den, lady Stokehurstová,” loučil se neochotně. „Srdečně vás zdravím stejně jako… vaši rodinu.” Nejistě zamžoural na Nikolaje. Netroufl si hádat, zda světlovlasý Rus spadá do této kategorie. Vzápětí se ztratil jako obláček kouře.

Emma pohlédla na Nikolaje. „Co tu děláš?”

„Zajímám se o ochranu zvířat,” odpověděl neutrálně.

„Houby se zajímáš! Tohle je schůze jen pro zvané.

Jak ses sem dostal?”

„Koupil jsem si členství.”

„Není na prodej. Kandidát musí vyplnit dotazníky a absolvoval několik pohovorů. Potom se sejde výbor a hlasuje…” Náhle se zarazila. „Tys někoho podplatil!”

„Věnoval jsem sponzorský dar,” opravil ji. Podrážděně se zachichotala. „Existuje vůbec něco,

co za svoje peníze nezískáš? Po čem jsi zatoužil teď?”

„Hodlám tě doprovodit domů, sestřenko.”

„Děkuji, ale venku na mě čeká kočár.”

„Dovolil jsem si jej poslat pryč.”

„Ty jsi ale troufalý chlap!” ohradila se s předstíraným hněvem přijala nabízené rámě. „Musí být vždycky po tvém?”

„Většinou ano.” Nikolaj ji odváděl z budovy. Ignoroval zvědavé pohledy, které je vyprovázely. „Líbí se mi tvoje proslovy, Emilie. Obdivuji ženy, jež se nestydí za svoji inteligenci.”

„Proto ses za mnou vydal do Londýna? Protože mě tolik obdivuješ?”

Její otevřenost ho pobavila. „Přiznávám, žes mě zaujala. Doufám, že mě kvůli tomu nezavrhneš.”

„Ne, ale připadáš mi podezřelý. Podle mě máš spoustu postranních úmyslů, Nikki.”

Spokojeně se zasmál. Vedl dívku k okraji chodníku, kde čekal přepychový nablýskaný kočár tažený párem orlovských klusáků. Na kozlíku seděli dva lokajové v černé livreji.

Emma nastoupila do kabiny jako první. Uvelebila se na sedadle z tmavého sametu, který se na první pohled zdál černý, avšak ve skutečnosti byl temně vínový. Interiéru dominovalo vzácné dřevo, okna měla pozlacené rámy, lampy byly vykládané polodrahokamy. Navzdory značnému rodinnému bohatství Emma přepychovější kočár nikdy neviděla. Nikolaj zaujal místo proti ní a povoz se hladce rozjel.

Okouzlená dívka uvažovala nad tím, jaký život Nikolaj asi v Rusku vedl, co všechno musel nechat za

sebou. „Nikki,” vyhrkla znenadání, „vídáš se se svými příbuznými? Jezdí tě navštěvovat?”

Ač nepohnul ani brvou, otázka ho zjevně zaskočila.

„Ne. Ani to od nich neočekávám. Když jsem opustil zemi, veškerá pouta se přerušila.”

„Pokrevní pouta určitě ne. Máš sestry, že? Taša se o nich jednou zmínila. Čtyři nebo pět…”

„Pět.”

„Copak ti nechybějí? Nechtěl bys je někdy vidět?”

„Ne, nechybějí mi. Jsme si víceméně cizí. Já ani Michail jsme s nimi nevyrůstali.”

„Proč?”

„Protože si to náš otec přál.” Hořce se usmál.

„Podobali jsme se chovancům ve tvém zvěřinci. I my žili v pomyslné kleci, vydaní otci na milost.”

„Neměl jsi ho rád?

„Můj otec byl nemilosrdný mizera. Když před deseti lety zemřel, nikdo ho neoplakával.”

„Co tvoje matka?” zeptala se opatrně Emma.

Nikolaj zavrtěl hlavou a zazubil se. „Radši bych se bavil o něčem jiném.”

„Chápu,” zamumlala.

„Ne, nechápeš. Angelovští nejsou žádní beránci. A každá nová generace je horší než předešlá. Pocházíme z Kyjeva, z tvrdého sedláckého plemene. V našich žilách koluje krev divokých mongolských válečníků. Není divu, že to s námi jde z kopce. Sám jsem zářným příkladem.”

„Pokoušíš se mě zastrašit?”

„Varuji tě, aby sis o mně nedělala přílišné iluze, Emmo. .Nemocný strom nerodí zdravé ovoce.’ Měla by sis tohle rčení pamatovat.”

Rozesmála se, modré oči jí tančily. „Mluvíš jako Taša, když rituje z bible. Nikdy by mě nenapadlo, že jsi zbožný.”

„V Rusku je náboženství součástí každodenního života. Nelze se mu vyhnout.”

„Chodíš do kostela?”

„Ted už ne, ale když jsem byl kluk, účastnil jsem se bohoslužeb spolu s bratrem. Představovali jsme si, že pod chrámovou klenbou poletují andělé, zapisují si naše modlitby a posílají je do nebe.”

„Byly vaše modlitby vyslyšeny?”

„Nikdy,” přiznal a pokrčil rameny. „Avšak největší předností kusů je vytrvalost. Je to takový svérázný dar od Boha.”

Právě projížděli nevábně vyhlížejícím tržištěm se stánky s ovocem, zeleninou, rybami a použitým zbožím. Ustavičný pohyb lidí způsobil, že koně zpomalili. Náhle se strhl povyk. Rozčilené hlasy chodců se mísily se zvířecím nářkem.

Kočár se zastavil. Emma zvědavě vykoukla z okénka. „Na ulici se něco děje,” hlásila. „Asi se někdo popral.”

Nikolaj otevřel dvířka a vyskočil ven. Nařídil kočímu, aby na něho počkal, a zamířil k hloučku přihlížejících. Emma chvíli otálela. Třeba se srazily dva povozy. Anebo přišel k úhoně nějaký člověk. K jejím uším dolehl nářek koně - anebo osla. Poznala, že je vyděšeny a něco ho bolí. Což nedokázala snést. Vyhrnula se z kabiny právě v okamžiku, kdy se Nikolaj vracel. Chmuřil se. „Co se stalo?” vyhrkla rozčileně.

„Nic. Vrať se zpátky. Za několik minut pojedeme.”

Emma zírala do mužových bezcitných očí. Pak se kolem něho mrštně prosmýkla.

„Vrať se, Emmo!”

Nebrala panovačný hlas na vědomí, umanutě se prodírala davem.

Provoz na ulici zablokoval vozík naložený cihlami. Ztrhaný ubohý oslík se jej marně pokoušel vytáhnout do mírného stoupání. Z hubeného těla ostře vystupovala žebra a hřbet. Majitel, brunátný podsaditý chlapík s rukama jako lopaty, tloukl zvíře řetězem, po němž na matné srsti zůstávaly krvavé šrámy. Zoufalý osel divoce koulel očima.

V příručce, kterou Emma právě představila členům spolku na ochranu zvířat, stálo, jak v takovém případě postupovat. Měla si zjistit jméno viníka a svědků, určit, jakého přečinu se tyran dopustil, a popsat zranění zvířete. Ovšem nešťastné hýkání týraného osla způsobilo, že pustila všechny poučky z hlavy. Vjel do ní neovladatelný vztek. Protlačila se davem.

„Přestaňte! Okamžitě toho nechte, nebo vás zabiju!”

Několik lidí chvatně uskočilo rozohněné rusovlásce z cesty, tlusťoch přestal zvíře bít a nenávistně na ni zamžoural. „Hled si svého, mrcho!”

Emma ho nebrala na vědomí a přistoupila k vyděšenému oslovi. Přivinula k sobě jeho zbídačenou hlavu. Konejšivě nebožáka hladila. Ten se k dívce tiskl, jako by u ní hledal útočiště.

Na jeho majitele to neučinilo sebemenší dojem.

„Táhni vod mýho zvířete!” zařval a výhružně napřáhl ruku. „Bud ho přiměju vyšlápnout tenhle kopec, nebo z něj vymlátím duši!”

„Nechám vás zavřít!” nedala se Emma. Objala třesoucího se hora kolem šíje. „Vozík je pro něho příliš těžký, hňupe!”

„Vypadni!” Řetěz proťal vzduch, pak s rachotem dopadl Emmě k nohám. „Uhni, nebo ti tímhle krámem rozlousknu hlavu!”

Emma se přitiskla k vystrašenému zvířeti. Pohlédla do mužova udulého obličeje a shledala, že je nepříčetný vzteky. Svoji hrozbu myslel smrtelně vážně. Přesto nemohla ustoupit - kdyby surovec osla utloukl, nikdy by si to neodpustila. „Pane,” spustila smířlivě, ale grobián ji zahrnul vodopádem nadávek. Navinul si řetěz na dlaň, očividně se chystal Emmu udeřit.

Sled dalších událostí byl velice rychlý. V okamžiku, kdy těžký kov pročísl vzduch, se zčistajasna před dívku postavil Nikolaj a zaštítil ji svým tělem. Cítila, jak sebou škubl a tlumeně sykl bolestí. Nato do Emmy nevybíravě strčil, aby uhnula.

Jakmile řetěz dopadl za Nikolajova záda, vzedmula se v mužově nitru bouře, jakou by nikdy neočekával. Okolní svět se rozplynul, zbyly jen vzpomínky. Zatoužil po krvi. Náhle jako by se opět ocitl v carské mučírně a do zad se mu zakusoval karabáč… Nechcete se teď přiznat, Vaše milosti? Popadl podsaditého chlapíka za krk, upřeně zíral do jeho vodnatých očí. Zračil se v nich úlek. Nikolaje obklopila černá, vražedná mlha.

„Ne,” kroutil se surovec. Tučnýma rukama svíral Nikolajova zápěstí.

Ten bezděčně zatínal prsty stále hlouběji. Bažil po pomstě. Nechybělo mnoho a dílo zkázy by dokonal. Avšak zastavil ho ženský hlas. Tichý, naléhavý. Vrátil ho zpátky do přítomnosti.

„Nikki! Pusť ho!”

Jako v mrákotách se ohlédl. Emma stála po jeho boku. Dychtivě se mu vpíjela pohledem do očí. „Pusť

ho,” opakovala. Nikolaj mlčky vyhověl jejímu naléhání. Neochotně svěsil paže.

Otřesený muž se vrhl k hloučku lidí. Držel se za pohmožděné hrdlo a ochraptěle křičel: „Je to ďábel! Jen se mu koukněte do očí a uvidíte! Ztělesněné zlo…”

Někteří z přihlížejících se rozcházeli, jiní si stěžovali, že se kvůli ucpané ulici nedostanou dál. Několik dobrovolníků odvleklo vozík stranou.

Nikolaj hněvivě zatínal pěsti. Ulevoval tím svému napětí. Tupě sledoval, jak Emma dohlíží na muže, kteří se pustili do vypřahání osla. Potom energicky přikázala lokajům, aby jej přivázali za kočár. „Vezmu ho k nám,” odpověděla na sluhovu tichou otázku.

„Myslím, že cestu zvládne, pakliže nepojedeme moc svižně.”

Nikolaj toužil dostat se odsud co nejrychleji pryč. Chaos panující na ulici nebyl nic v porovnání se zmatkem řádícím v jeho nitru. Významně se na Emmu díval tak dlouho, dokud nevycítila jeho pohled. Ihned pochopila, co jí sděluje. Důstojně nastoupila zpátky do kočáru. Nikolaj se usadil proti ní. Udivilo ho, jak je bledá a napjatá.

„Takové scény vídám dnes a denně,” prohlásila rozčileně. „Nikdy si na ně nezvyknu. Proč jsou lidé tak krutí?”

Nikolaj neodpověděl, pouze zatáhl záclonky, aby měli větší soukromí. Kočár se dal do pohybu. „Uder řetězem musel bolet,” spustila opatrně. „Jsi v pořádku?”

Nikolaj přikývl. Stále se utápěl v ponurých vzpomínkách na minulost. Jak to, že se nechal tak snadno vyvést z míry? Nikdy nepřipouštěl, aby ho ovládly emoce. Byla to slabost, již si nemohl dovolit.

Emma si uhladila rozcuchané vlasy. „Díky, žes mi přispěchal na pomoc. Zdá se, že ti opět něco dlužím.”

„Tentokrát ne.” Jako by se probíral z ohromení. Zdálo se mu, že Emma bojuje se slzami. Podezřele odvracela hlavu. „Nechceš kapesník?” otázal se. Zamítavě zavrtěla hlavou. Přesto jí jeden podal.

„Zásadně nikdy nebrečím,” prohlásila. „Pláčem se nic nespraví a člověku se neuleví. Navzdory svému tvrzení přijala čtverec bílého plátna a hlasitě se vysmrkala. Nato Nikolajovi věnovala vzdorovitý pohled.

Muži se zčistajasna rozbušilo srdce. Znal ženy, které ho pomocí slz sváděly anebo nutily k projevům sympatií, avšak neučinily na něho sebemenší dojem. Zato Emma se ho dotkla právě tím, jak tvrdošíjně popírala svou slabost.

Nikolaj se k ní přisunul blíž. Uchopil ji do náruče. Nebral na vědomí, že sebou nesouhlasně trhla. Po krátkém vnitřním boji se o něho pohodlně opřela, ňadry se z boku tiskla k jeho hrudi. V jejích vlasech necítil parfém, nýbrž svěží vůni lesa a mechu. Muž zhluboka vdechoval ono omamné aroma a sílící touha zvolna hatila jeho pečlivě vykalkulované plány. Nějakým zázrakem se mu podařilo udržet ruce v klidu, ubránil se pokušení začít dívku laskat.

„Jsi tvrdohlavý, zbrklý hlupáček,” zašeptal rusky. Věděl, že mu nerozumí. „Čekal jsem na tebe tisíce nocí. Objímal jsem jiné ženy a představoval si, že jsi to ty. Miloval jsem se s nimi a namlouval si, že tě svírám v náruči. Brzy poznáš, jak moc jsi mi drahá. Nepotrvá dlouho a sama za mnou přijdeš.”

Emma nechápavě zavrtěla hlavou. „Co to povídáš?” Nikolaj byl očarovaný bezednou hlubinou jejích očí. Nejradši by přitiskl ústa ke smetanové pleti poseté

zlatavými pihami, zlíbal ryšavé vějíře jejích řas. Sám se sebou bojoval, jeho trpělivost se podobala písku, jenž nezadržitelně protéká mezi prsty. Z posledních sil se opanoval a promluvil odměřeným, lehce pobaveným hlasem: „Říkám, že není nad čím truchlit, zrzečko, Nesmíš všechno tak prožívat.”

„Nedokážu si pomoct,” přiznala mrzutě. „Odjakživa jsem taková… Paličatá. Ustavičně plavu proti proudu. Kéž bych byla jako všichni ostatní! Jedinou moji naději představoval sňatek s lordem Milbankem.”

Nikolaj se usmál. Opatrně ji pohladil po vlasech. „V okamžiku, kdy budeš stejná jako všichni ostatní, se z Anglie odstěhuji navždy. Nejsi tu proto, abys kráčela s davem. A jestli se domníváš, že by ti lord Milbank přinesl štěstí, tak jsi vedle. Já tyhle typy znám. Vyskytují se všude. Jsou obyčejní jako myši.”

„Odmítám poslouchat, jak Adama urážíš!”

„Ukázalas mu někdy tuhle svou stránku? Opovážila ses s ním hádat? Nět. Schválně jsi mu nastavovala vlídnou tvář, aby ses mu zavděčila. Líbilo se ti, jak vypadá. Jak je úlisný. Pochopilas, že by tě nechtěl, kdybys mu předvedla, jak jsi inteligentní, statečná a divoká. Mělas pravdu. Milbank je příliš slabý, aby dokázal tyhle vlastnosti ocenit.”

„Inu, ,divokost se u žen jistě cení,” zamumlala Emma a odsedla si. „Člověk se až diví, že Adam nedal přednost nějaké ,divožence’.”

„Kdybys žila v Rusku, stala by ses nejžádanější partií v zemi.”

„Díkybohu bydlím v Anglii. A přestaň mi lichotit.

Dobře víš, že to nesnáším.”

Nikolaj ji popadl za bradu a zkoumal její zarudlý obličej. Pleť měla na omak krásně jemnou. „Byla bys

tou nejžádoucnější ženou.” Tvrdě jí zíral do očí, nedovolil, aby se odvrátila.

Emma se zachvěla. Musela to také vycítit. Tu neodolatelnou sílu, která je táhla k sobě. Je to jejich osud. Nikolaj v něj neochvějně věřil. V životě se nic neděje samoúčelně. Od Rusů se žádá, aby byli trpěliví a vytrvalí. A Bůh ví, že on obě tyto vlastnosti bohatě prokázal.

Kolo kočáru vjelo do výmolu na silnici a povoz nadskočil. Nikolaj se odpoutal od Emmy a uvelebil se proti ní. Nespouštěl ji z očí, dívka však umanutě klopila zrak ke svým rukám složeným v klíně. Mlčky dospěli až ke Stokehurstově vile na břehu Temže.

„Děkuji, žes mi přispěchal na pomoc, Nikolaji,” spustila váhavě. „Ale… Byla bych radši, kdybys nevyhledával moji přítomnost. Nemyslím, že bychom se spolu měli stýkat. Nevzešlo by z toho nic dobrého.”

Možná očekávala, že její prohlášení zpochybní, začne se hádat. Avšak spokojil se s pouhým pokrčením ramen a vyhýbavě se zazubil. „Jak si přeješ.”

Když Emma unikla z Nikolajova dosahu, citelně se jí ulevilo. S pomocí kočího a čeledína ustájila zbitého osla a ošetřila mu zranění. Zjistila, že má zanícená kopyta a je silně podvyživený. Přesto se zdálo, že se brzy vzpamatuje. Nechala ho proto v péči pacholka a vydala se do domu.

Stokehurstova rezidence vyrostla podle návrhu italského architekta. Dominovaly jí sloupy a podlahy ze světlého mramoru, elegantní kachlové krby a několik bublajících venkovních fontán. Emmě se zde vždycky líbilo, přestože vila postrádala domáckou atmosféru Southgate Hallu.

Dívka se necítila ve své kůži, krušily ji všemožné obavy. Dopřála si lázeň v obrovské porcelánové vaně v

koupelně, obložené ručně malovanými kachlíky. Mokrým prstem líně přejížděla po obrázcích exotických ptáků a myslela na Nikolaje.

Vzájemná setkání ji stále víc a víc mátla. Nikdy nezakoušela tolik rozporuplných pocitů. Nikolaj je vyzývavý, okouzlující, ale zároveň z něho jde strach. Slýchávala o jeho milostných aférkách s rozličnými ženami. Nikdy netrvaly dlouho. Bylo o něm známo, že dává přednost odtažitým elegantním bytostem, které se v manželství nudí. Proč se potom obtěžuje s ní? Co ho k tomu vede?

Nuže, už je to pryč. Nikolaj zmizel z jejího života s toutéž zdrcující jistotou jako Adam. Zvedla dlouhou namydlenou nohu a kriticky si ji prohlédla. Kdybych byla drobná a křehká, udržela bych si Adamovu pozornost? Se šplouchnutím spustila nožku do vody a povzdechla si. Kéž by ji příroda obdařila takovou dávkou krásy a neodolatelnosti, aby Adam neváhal zdolat každičkou překážku, jen aby se stala jeho ženou! Nenechal by se ničím zastrašit. Neodradil by ho její otec, peníze, vůbec nic. „Škoda, že nejsem jako Taša,” řekla si nahlas. Taša je malá a rozkošná, její mimořádná spanilost muže fascinuje. Emma zapudila osten žárlivosti. Líně si oplachovala krk a ramena horkou vodou.

Ted když ztratila Adama, stane se vyschlou starou pannou. Nikdy nepozná, jaké to je, být s mužem. Nikdy se mu plna vášně neodevzdá, neusne v jeho náruči. Pravda, může si najít milence, avšak toto pomyšlení ji naplňovalo melancholií. Jaké osamění asi prožívá žena, jež se o lůžko dělí s mužem, jehož nemiluje, kvůli pouhému uspokojení fyzické potřeby?

„Slečno Emmo?” Ze zamyšlení ji vytrhl čísi hlas. Pohlédla ke dveřím, kde stála služebná Katie s náručí

nahřátých ručníků a bílým županem. „Už jste se vykoupala?”

„Ano.” Emma se postavila a sáhla po osušce.

Zahalila se do ní a vystoupila z vany.

Katie jí otřela obnažená ramena ručníkem. „Mám zaběhnout dolů a vyřídit kuchaři, co si přejete k večeři, slečno Emmo?

„Nemám hlad.”

„Ale musíte něco sníst, slečno!”

Dívka se zazubila a zdráhavě přikývla. „Dobrá. Tedy mi přineste do pokoje čaj a topinku. Také bych ráda něco ke čtení. Třeba výtisk Timesů.”

„Ano, slečno.

Emma bosky vstoupila do svého apartmá a usadila se u toaletního stolku. Vytahala si z účesu vlásničky a kadeře si rozpletla. Labužnicky si promasírovala bolavou pokožku hlavy. Pak se jala pečlivě rozčesávat jednotlivé prameny. Když ji tato činnost unavila, odložila kartáč a zahleděla se na svůj odraz v zrcadle se zlatým rámem.

jak fádní obličej, pomyslela si. Bledá pihatá pleť, rovný nos, špičatá brada. Jediné, co ji uspokojovalo, byly tmavě modré oči. Otec měl stejné, pouze lemované vějíři černých namísto ryšavých řas.

Nikolaj Angelovský prohlásil, že je žádoucí. Nazval ji krásnou. Řekl jí Adam někdy něco takového? Emma si nevzpomínala. Zamračila se. Přistoupila k posteli s hedvábnými lůžkovinami ,a stulila se na modrém přehozu. Hlavou spočinula na brokátovém polštáři a poddala se neveselým úvahám. Vyrušila ji až Katie I večeří.

„Tady máte, slečno Emmo… Čaj, topinky a Timesy.”

„Děkuji vám, Katie.” Sledovala, jak služebná prostírá.

Ta se na ni podívala. „Je všechno v pořádku, slečno?” zeptala .se přátelsky. „Připadáte mi nějaká ztrápená.”

„Nic mi není. Jenom mám za sebou dlouhý den.” Chopila se krajíce s máslem a pokusila se o jeden ze svých čtveráckých úsměšků. Potom se dychtivě zakousla do topinky. Dokonale tím komornou přesvědčila, že se nic neděje a může klidně odejít.

Emma si z malé konvice nalila čaj do květovaného šálku, přidala vrchovatou lžičku drceného cukru. Labužnicky usrkla. Nato otevřela noviny a jala se je prohlížet.

Vtom její pozornost upoutal nevelký sloupek schovávající se úplně dole, ve změti řádků a písmen. Udiveně na něj zírala. Pak slova začala postupně dávat smysl a tiskařská čerň jako by se jí zvolna rozplývala před očima. Tiše vykřikla. Šálek se jí roztřásl v ruce, kapky vroucího nápoje dopadly na prsty a zápěstí. Nějakým zázrakem se jí podařilo postavit jej bez nehody zpátky. Zřejmě proto, že se na tento jednoduchý úkon vší silou soustředila. Znovu pohlédla na papír. Ne, to nemůže být pravda. Jedná se o nějaký krutý vtip. O nehoráznou lež. V průběhu své nedávné cesty do zahraničí se vikomt Adam Milbank zasnoubil se slečnou Charlottě Urixtonovou, bohatou dědičkou, jejíž jméno je spojováno s továrnou na výrobu smaltovaného nádobí…

„Adame, jak jsi mohl?” šeptala ohromeně Emma.

„Vždyť je to jen několik týdnů! Přece jsi na mě nemohl tak rychle zapomenout… Takhle mě zradit.”

Avšak slova jí zlověstně tančila před očima, bolest v hrudi sílila. Potřebuje pomoc. Musí si promluvit s někým rozumným, aby nezešílela. V životě nezakoušela taková muka. Nedokázala je sama

snášet. Z očí jí skanuly slzy. Zvedla se z lůžka, rozechvělýma rukama si osušila vlhké tváře. Zapátrala po kalhotách a košili. Jako poslední si oblékla plášť s kapuci a vyšla z pokoje.

Na chodbě k hlavnímu schodišti se minula s Katií. Služebná se užasle zastavila. „Slečno Emmo, co to…?”

„Jdu ven,” odvětila dívka ochraptěle. Stínila si obličej kapuci. „Nevím, kdy se vrátím. Ale jestli někomu oznámíte, že jsem pryč, budete propuštěna.”

„Ano, slečno,” odvětila způsobně komorná. Zírala na svoji paní vytřeštěnýma očima.

Emma si rukávem otřela vlhký nos, zamrkala, aby z očí setřásla slzy. „Všechno bude zase v pořádku, Katie,” zamumlala. „Hlavně o mně nikomu neříkejte.”

Služka zdráhavě přikývla.

Dívka vyběhla z domu a zamířila ke stájím. Dávala si pozor, aby ji nikdo nezahlédl. Sama si osedlala koně. Ospalého čeledína, který jí přispěchal na pomoc, poslala pryč. „Však já to zvládnu. Klidně běžte spát.”

„Chystáte se zachránit další zvíře, slečno Emmo?”

Troufalou otázku ignorovala. Dál se potýkala s podbřišníkem, aby byl správně utažený. Ruce měla neohrabané, odmítaly ji poslouchat. „Běžte pryč!” obořila se na stájníka, který ji s obavami sledoval.

„Můžu vám s něčím pomoct, slečno?”

„Nechte mě na pokoji, prosím,” zabručela.

Neochotně jí vyhověl. Když odcházel, nepřestával se ohlížet přes rameno.

Emma se vyhoupla do sedla a zamířila na ulici. Cítila, že nemá na vybranou. Nerozhodovala se vědomě, instinktivně zamířila jistým směrem. Pobídla koně do cvalu. Řítila se na západ, kde leželo Nikolajovo sídlo. Vlhký letní vzduch nestačil osušit její slzy.

Nechala koně stát před rezidencí, vyběhla po schodišti vystavěném do půlkruhu a zabušila pěstí do dveří. Objevil se stárnoucí majordomus. Na první pohled na něm každého upoutala hříva hustých bílých vlasů, černé obočí a široký slovanský obličej. Ačkoliv ho již několikrát viděla, nedokázala si zapamatovat jeho jméno.

„Ať se někdo postará o mého koně, prosím,” sdělila mu. „A knížeti Nikolajovi vyřiďte, že má návštěvu.”

Majordomus hovořil s patrným ruským přízvukem.

„Navštivte nás prosím až zítra, pane. Ale vezmu si od vás vizitku, jestli si přejete.”

„Já nejsem žádný pán!” vykřikla zoufale Emma a strhla si z hlavy kapuci. Na ramena se jí snesl vodopád rusých kadeří, dosahující až k pasu. „Chci vidět svého bratrance. Vyřiďte mu…” odmlčela se a zavrtěla hlavou. „Nevadí. Neměla jsem sem chodit, sama nechápu, co to do mě vjelo.”

„Lady Stokehurstová,” oslovil ji majordomus o poznání přívětivějším tónem, „račte dál. Podívám se, zda vás kníže Nikolaj přijme.”

„Kdepak, není třeba.”

„Pažálsta,” trval na svém a gestem ji zval dál.

„Prosím, madam.”

Emma mu vyhověla. Plna napětí vyčkávala ve vstupní hale. Zírala na důmyslně vykládanou dřevěnou podlahu. Neuplynula ani minuta, když zaslechla Nikolajův hlas.

„Emmo!” Do zorného pole jí vstoupil pár naleštěných bot. Nikolaj jí vklouzl prsty pod bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. Vpíjel se jí pohledem do očí, palcem lehce přejížděl přes líce mokré od slz. Tvářil se nevzrušeně, sálal z něho

příjemný klid. „Pojď se mnou, dušenka.” Protáhl její ruku ohbím svého lokte.

Emma sebou trhla. „Nemáš náhodou hosty?

Nezeptala jsem ne, zda…”

„Nikdo tu není.” Nato udělil majordomovi několik příkazů v rodném jazyce.

Stoupali do schodů, Emma se vděčně opírala o mužovu silnou paži. Panika ji začala zvolna opouštět, lépe se jí dýchalo. Za všech okolností klidný a sebejistý Nikolaj ji určitě nenechá na holičkách.

Zamířili do západního křídla, kde měl domácí pán svoje soukromé apartmá. Vstoupil dovnitř a Emma úžasem zamrkala. Místnost byla vyzdobena sytými barvami. Vévodil jí strop z modrého skla s bronzovými lištami. Křišťálové lampy kolem sebe šířily měkké světlo.

Nikolaj zavřel dveře vykládané ametysty. Důvěrně známý svět zůstal venku. Muž pohlédl na svoji společnici, která na něho omámeně civěla. Košili měl u krku rozepnutou, po kůži se táhla dlouhá křivolaká jizva. „Pověz mi, co se stalo,” vyzval ji.

Emma vylovila z kapsy kalhot pomuchlaný papír. Mlčky mu jej podala. Převzal ho, aniž odtrhl zrak od jejího ztrápeného obličeje. Uhladil útržek na nedalekém stolku a přečetl si stručnou zprávu. V obličeji se mu nepohnul ani sval, řasy vrhaly dlouhé stíny.

„Aha,” hlesl tiše.

„Zdá se, že tě to nikterak nepřekvapuje,” vzlykla Emma. „Zřejmě jsem jediná. Já… Skutečně jsem se domnívala, že mě Adam miluje. Avšak od prvopočátku to byl podvod. Jsem ta největší hlupačka na světě, protože jsem uvěřila jeho lžím.”

„Hlupák je on,” namítl Nikolaj, „ne ty.”

„Ach bože!” Zakryla si uslzený obličej rukama.

„Netušila jsem, že to může tak bolet.”

„Posad se.” Nikolaj ji postrčil k pohovce potažené měkkou kůží barvy jantaru. Emma se schoulila na jejím konci, nohy zastrčila pod sebe. Svěsila hlavu, vlasy jí spadly do tváře. Slyšela zacinkání drahého skla a šplouchání nalévaného nápoje. Nikolaj jí beze slova podal ledově studenou číšku. Emma usrkla. Lihovina chutnala po citronech, byla silně vychlazená, zanechávala po sobě žár i mráz.

„Co je to?” zeptala se.

„Citrónová vodka.”

„Nikdy dřív jsem ji nepila.” Dopřála si další doušek a blaženě zavřela oči. Po dalším loku se rozkašlala, přesto výmluvně natáhla ruku se sklenkou před sebe.

Pobavený Nikolaj jí dolil, druhou číšku připravil pro sebe. „Hlavně pomalu,” nabádal dívku. „Vodka je mnohem silnější než víno, na něž jsi zvyklá.”

„Pijí ruské ženy vodku?”

„Tu v Rusku pije každý. Nejlépe chutná s kaviárem a chlebem s máslem. Mám pro nějaký poslat?”

Při pomyšlení na jídlo se Emma otřásla. „Kdepak.

Nedokážu nic spolknout.”

Nikolaj se vedle ní usadil a podal jí kapesník.

Sledoval, jak si otírá mokrý obličej.

„Pořád brečím a nedokážu přestat,” postěžovala si.

„Asi mám zlomené srdce.”

„Kdepak.” Uhladil jí neposlušnou kadeř. Dotýkal se jí zlehka jako motýl. „Tvoje srdce není zlomené, trápí tě poraněná pýcha, Emilie.”

Prudce se od něho odtáhla, věnovala mu hněvivý pohled. „Mělo mě napadnout, že se kázání nevyhnu!”

„Milbanka jsi nemilovala,” prohlásil kategoricky.

„Milovala! A vždycky ho milovat budu!”

„Skutečně? Čím si zasloužil tak oddanou lásku? Co ti dal? Několik úsměvů, nějaké ty lichotky, tu a tam letmý polibek. Tohle není láska. Říká se tomu svádění a ještě mizerné. Až budeš mít víc zkušeností, poznáš ten rozdíl.”

„Byla to láska!” trvala na svém. Jedním douškem vypila zbytek vodky. Vzápětí se rozkašlala. Divoce lapala po dechu a otírala si uslzené oči. „Ty to nechápeš, protože jsi od přírody cynik.”

Nikolaj se pobaveně zasmál. Vykroutil jí sklenku z prstů a postavil ji na stolek. „Ano, jsem cynik, ale to nic nemění na skutečnosti, že Adam Milbank je pod tvou úroveň. Když už hodláš dát svoje srdce nějakému darebákovi, vyber si takového, který ti dopřeje přepych a svobodu… Takového, který ví, jak potěšit ženu v posteli. Takový ti bude mnohem užitečnější, než nějaký jalový floutek.”

Kdyby byla střízlivá, jeho otevřenost by ji urazila. S dívkou, jíž si váží, gentleman o takových věcech zásadně nemluví. Avšak alkohol zastřel její mozek chladnou bílou mlhou. Dokázala myslet jenom na Adama. Na to, že představoval její jedinou naději. Nikdo jiný o její přízeň nestál. „Koho máš na mysli?”

Uchopil ji za ramena a položil. Dlaněmi jemně přejel po stranách jejích ňader. Emma ztuhla, zadržela dech. Bez mrknutí na něho zírala, zalitá světlem křišťálové lampy. V obličeji se jí střídaly emoce - zmatek, zlost, odmítnutí. Rty se jí chvěly. Něžně po nich přejel palcem.

Dívka ho oslovila nakřáplým šepotem. „Kvůli tomu jsem nepřišla.”

„Proč jsi potom tady?” zeptal se tiše.

„Sama nevím. Potřebovala jsem… útěchu. Chtěla jsem se cítit lépe.”

„Udělalas dobře, že jsi za mnou přišla, zrzečko.” Učinila pohyb, jako by se chtěla zvednout, avšak Nikolaj ji pohotově zadržel.

„Nikki…,” zaprosila.

Sklonil se nad ní a zlehka ji políbil. Pak zašeptal s ústy blízko jejích: „Mohu ti nabídnout mnohem víc, než má tvoje rodina. Víc, než by ti dokázal dát Adam. Budu ti pomáhat, starat se o tebe… Poskytnu ti dříve nepoznanou slast.”

„Už musím jít,” zamumlala. Vodka způsobila, že viděla rozmazaně, myšlenky jí zběsile vířily v hlavě.

„Zůstaň se mnou, Emmo. Udělám jenom to, co si budeš přát. Co si vybereš.” Špičkou jazyka se otíral o její rty, jemně je pokoušel zuby. Nato dívku zasypal drobnými polibky. Líbal ji na obočí, skráně i líčka. Pohrával si s jejími vlasy. Smetal je stranou, aby obnažil dlouhé hrdlo.

Emma se zatetelila blahem. Nikolajovo laskání v ní rozdmýchávalo dříve nepoznaný žár. Posléze se osmělila a objala ho kolem krku. Ostře vnímala blízkost jeho pevného svalnatého těla. Věděla, že se nehodí prodlévat v jeho přítomnosti. Je nemravné nechat se hladit a líbat. Nicméně svoje jednání pokládala za dokonalou vzpouru proti diktátu svého otce a lék na zradu bývalého milence. Bouřila se proti všem lidem, kteří ji pokládali za výstřednici odsouzenou zůstat na ocet. Proč Nikolajovi nedovolit, aby se s ní miloval? Záleží čistě na ní, komu věnuje svoje panenství. Nemá význam je pro někoho šetřit, neboť ztratila jediného muže, po němž kdy toužila. Třeba je to hřích, ale rozhodně v sobě skrývá dávku rozkoše.

Zabořila prsty do mužových hedvábných plavých kadeří. Nikolaj se krátce nadechl a přivinul ji blíž k

sobě. Spočívali vedle sebe na pohovce, tiskli se jeden k druhému. Mužovy polibky se stávaly delšími, naléhavějšími. Už se v nich neskrývala otázka, zda smí.

Nikterak neprotestovala, když jí Nikolaj rozepnul košili. Doširoka ji rozevřel a vystavil na odiv dívčino hladké tělo. Nadšeně je zkoumal bříšky prstů. Emmu by nikdy nenapadlo, že mužské doteky mohou být tak jemné a uctivé. Ucítila na ňadrech žár jeho dlaní. Padla do nich jako ulitá. Bradavky se zahrotily a slastně zabolely. Otevřela oči a shledala, že se na ni Nikolaj upřeně dívá.

Znovu ji udivila prázdnota zračící se v jeho zřítelnicích. Připadaly jí soustředěné jako oči tygra, prosté emocí. I v této důvěrné chvíli jí odpíral svoje srdce i duši. Cítila potřebu se k němu nějak přiblížit, ověřit si, že i on je zranitelný. Rozechvělými prsty mu začala rozepínat košili. Opatrně sňala bílé plátno z mužových ramen. Pohlédla na jeho hrudník a spatřila… síťoví jizev.

Úlekem dočista zkoprněla, přestože věděla, co může očekávat. Důkaz toho, jak byl v Rusku krutě mučen, spatřila již v dětství, když ho spolu s Tašou chodila ošetřovat. Dříve muselo být jeho tělo nádherné - vypracované svaly pokryté hladkou nazlátlou pokožkou. Určitě je velmi silný, když přestál tu ukrutnou bolest. Nehnul ani brvou, zvědavě vyčkával na její reakci. Chtěla mu vyjádřit svoji účast a porozumění, avšak nedostávalo se jí slov. Místo toho se k němu záměrně pomalu natáhla a políbila ho na jizvu na krku.

Nikolaj zatínal pěsti, když na sobě ucítil její rty a dívčina hustá hříva ho zakryla jako ohnivá přikrývka. Jeho jizvy některé ženy vzrušovaly, jiné odpuzovaly,

avšak ještě žádná je nepřijala s takovou něhou. Napínal svaly. Nejradši by od sebe Emmu odstrčil, ale zároveň si přál ji objímat a už nepustit. Nikdy se ničeho nebál. Bolesti ani smrti. Avšak nenadálá důvěrná blízkost mu naháněla hrůzu.

Jeho hlas přešel do ochraptělého šepotu. „K čertu s tebou! Nebuď na mě tak hodná!”

Emma na něho udiveně zírala. „Nejsem hodná.” Znovu se nad ním sklonila, ústy putovala po celé délce bělavého šrámu.

Nikolaj se jediným plynulým pohybem postavil vedle pohovky.

Dívku na okamžik napadlo, že ji opouští. Ale podal jí ruku. Váhavě ji přijala. „Všechno je v pořádku,” zamumlal tiše.

Emma měla pocit, jako by samu sebe pozorovala zvenčí. Napřáhla k muži ruku, jejich prsty se propletly v pevném sevření.

Nikolaj ji odváděl do své ložnice. Nábytek byl vyroben z tmavého leštěného dřeva, tu a tam zdobený řezbou. Na stěnách chyběly obrazy. Jedinou výjimkou byla ikona s postavou muže řídícího povoz, tažený červenými koňmi. Pádili na pozadí obrovského oranžového slunce. Lůžko pokrývalo krémové hedvábí a bílé plátno. Sítěmi v oknech profukoval vánek.

Nikolaj odvedl Emmu k široké posteli, na níž se paprsky měsíčního světla střídaly se stíny. Usadila se na kraji matrace a dovolila mu, aby jí zul boty a ponožky. Věděl, že se bojí. Cítil, jak má napnuté svaly, zhluboka oddechuje. Když ji svlékal, nevydala ani hlásku. Náhle se před ním objevila v celé své kráse.

Převalila se na bok. „Nikki…, potřebuji další vodku,” žadonila rozechvěle.

Pobaveně se usmál. „Už jsi měla dost,” namítl a rovněž se zbavil oblečení. Když k ní vklouzl na lůžko, Emma pevně semkla víčka. Teplou dlaní hladil dívku po zádech, pokoušel se ji uklidnit. „Není se čeho bát. Ukážu ti, jak moc jsi žádoucí. Tvrdilas, že se chceš cítit lépe.”

„Což se mi bez šatů zřejmě nepovede,” zamumlala.

Upřímně se tomu zasmál.

„Obejmi mě.”

„Ještě nikdy jsem to nedělala.”

„Ano, já vím. Budu opatrný, duška.” Políbil ji na rameno. Hořel touhou do ní vstoupit. Byla štíhlá a pružná, měla mnohem půvabnější ňadra, než očekával. Její pleť na dotek pálila, jako by Emma překypovala nadbytkem životní energie. Mladá, sotva dospělá duše skýtá nepřeberné množství potěšení… Poprvé v životě pochopil, co tím Lermontov chtěl říct. Nikolaj zatoužil zbavit Emmu panenství. Chtěl si vzácný okamžik vychutnat jako drahocennou lahůdku. Zkoumal její tělo bříšky prstů - prohlubně pod koleny, útlé kotníky, vznešený oblouk klíční kosti. Emma se osmělila obejmout muže kolem pasu. Nikolaj zasypával její ňadra drobnými polibky. Opatrně sál její bradavky, až se zalykala slastí. Teprve potom se odvážil dotknout ryšavého trojúhelníku v jejím klíně.

Dívčino vzrušení v Nikolajovi podnítilo žádostivost.

Stačilo několik zkušených doteků, aby se přesvědčil, že dívka je na milostnou invazi dokonale připravená. Opatrně ji polaskal na tom nejintimnějším místě. Emma se zachvěla a propnula nohy.

„Bolí to?” zašeptal.

Krátce, zmateně zavrtěla hlavou. Nemohla mu odpovědět, nehoř se jí nedostávalo dechu.

Nikolaj ji líbal na pootevřené rty. Vzápětí se poodtáhl, aby se přesvědčil, že i jeho milá plane touhou. Konečně se mu poddávala. Byla vůči jeho naléhání naprosto bezmocná. Prohnula se v zádech, zvala ho, aby si vzal víc. Otočila hlavu stranou, semkla vička a odevzdala se svým pocitům. Zručně ji prsty přivedl k vyvrcholení.

Když odezněla poslední vlna vzrušení, uchopil její obličej do dlaní. „Pořád jsi panna, Emmo. Mám přestat?” „Ne,” pravila rozechvěle. „Pokračuj.”

Ačkoliv předem věděl, co mu odpoví, značně se mu ulevilo. Vyhoupl se nad ni a doširoka jí roztáhl kolena. Nikdy dřív pannu neměl a ukázalo se, že je to mnohem obtížnější, než očekával. Strach ji svazoval, její tělo se bránilo. Neurvale se prodral dovnitř. Emma vykřikla bolestí. Avšak odpor brzy ustal, dívka se postupně uvolnila a poddala se jeho pohybům.

Přitiskl se k ní a vychutnával si slavnostní okamžik. „Emilie,” zašeptal. „Po tomhle jsem vždycky toužil… Vždycky jsem tě chtěl…”

Uchopila Nikolajovu hlavu do dlaní a vášnivě ho políbila. Ten se pomalu přestával ovládat. Zatímco plenil dívčina ústa, oddával se prastarému rytmu milování. Emma jej ovinula pažemi i nohama, vší silou se k němu tiskla. Víc nedokázal snést. Zasténal, otřásl se a podvolil se mocné vlně rozkoše. Emma k němu lnula stále víc a víc, dlaněmi klouzala po jeho zpocených zádech. Náhle se Nikolaj prudce odsunul stranou, zabořil obličej do ryšavých vlasů své milenky. Oba divoce lapali po dechu.

Emma si nebyla jistá, jak dlouho dřímala. Probudila se s rukou na Nikolajově rameni. Připadala si slabá a bezbranná, ale zároveň plná podivného vnitřního klidu. Snažila se pochopit, co se vlastně

stalo. Proč leží v posteli cizího muže. Nikolaje. Ačkoliv napůl očekávala, že se pod ní otevře země anebo ji na prach spálí boží posel, žádné katastrofy za spáchaný hřích se nedočkala. Zřejmě je ženská bez pevných morálních zásad a skrupulí, když se vůbec nestydí.

Zatímco spala, Nikolaj ji přikryl dekou. Přitiskla si ji k ňadru a obrátila se k němu. Myšlenky jí vířily hlavou jako zběsilé. Měl by najít svoje šaty a vrátit se domů… Ale nejprve si musí zajistit Nikolajovo mlčení. Nesmí o dnešní noci nikomu říct. Oba mají důvod nechat si tohle malé tajemství pro sebe. „Nikki,” spustila neohrabaně.

Dotkl se prstem jejích rtů. „Chci, aby sis něco rozmyslela, zrzečko. Nemusíš mi hned odpovídat. Potřebuješ čas, aby sis ujasnila, co vlastně chceš. Ted mě dobře poslouchej.”

„Dobrá,” přisvědčila opatrně.

„Momentálně nikoho nemáš, že? Žádného kandidáta na ženění?”

Odpovědí mu byl hořký smích. „Nemám a nikdy mít nebudu.”

„Takže plánuješ strávit zbytek života s otcem a Tašou?”

„Nemám na vybranou.”

„Že ne?” Palcem vygumoval vrásku, která jí naskočila mezi obočím. „Proč si potom nevezmeš mě, Emmo?”

Zavrtěla hlavou, jako by se přeslechla. „Cože?”

„Když se staneš mou chotí, budeš mít všechny dveře otevřené. Tvoje bohatství i vliv se zdesateronásobí. Jsem připraven podpořit tvé charitativní projekty. Smíš se svými zvířaty trávit tolik času, kolik si budeš přát. Nabízím ti život bez

pravidel a omezení. Stačí lusknout prsty a dostaneš, co si zamaneš. Uvažuj o tom, Emmo.”

Emmě se divoce rozbušilo srdce. Udiveně na muže zírala. Trvalo dlouho, než se vzmohla na slovo. „Proč já? Vždyť můžeš mít každou dámu, na kterou ukážeš.”

„Připomínáš mi ženy, které jsem poznal v Rusku… Vášnivé, upřímné, prosté jakékoliv rafinovanosti. Líbí se mi tvoje přímost. Oceňuji tvoji krásu. Proč bys to neměla být ty?”

„Jak dlouho máš tenhle bláznivý nápad?”

Nikolaj uchopil dlouhý pramen ryšavých vlasů a natočil si jej na prst. „Od tvých třinácti let.”

„Propánakrále!”

„Nikdy jsem nepoznal děvče s tak silnou vůlí. Bylas úžasná. Viděl jsem tě dospívat. Sledoval jsem, jak se z paličatého děvčete měníš v nádhernou ženu. Jsi jediná, se kterou jsem se nikdy nenudil. Proto si přeji, aby ses stala mou ženou.”

Emma nevěřícně zavrtěla hlavou. „Opravdovou manželkou?” „V každém slova smyslu.”

„Co když odmítnu? Pokusíš se mě nějak potrestat? Budeš mi vyhrožovat, že někomu povíš o…” Rozpačitě ukázala rukou na pomačkané lůžkoviny. „O tomhle?”

Zatvářil se pobaveně. „Skutečně o mně máš tak špatné mínění?”

„Ano,” odvětila rázně, čímž ho rozesmála. „Ale i kdybych se rozhodla za tebe provdat, nemůžu. Otec to nikdy nedovolí.”

„Vím, jak na něho,” namítl Nikolaj. „Rozhodnutí je výhradně na tobě. Jestli se sňatkem souhlasíš, nestojí nám nic v cestě.”

Pochybovačně se zamračila. „Neznám nikoho, kdo se mému tátovi dostane na kobylku.”

„Tedy o tom budeš uvažovat?”

„Budu, ale nevěřím…”

Umlčel ji polibkem. „Později,” zašeptal. „Odpovíš mi později.”

„Ale…”

Zlíbal jí obličej i hrdlo, nebral na vědomí její slabé protesty. Emma se zachvěla a zmlkla. Nikolaj se s ní miloval s úžasnou něhou. Tiskla dlaně k zjizvené pokožce jeho zad, cítila, jak se pod ní hýbou pevné svaly. Chvíli se zdálo, že už nepatří jen sama sobě. Jako by její tělo bylo stvořeno pro Nikolajovu potěchu. Jemně je laskal, trpělivě čekal na odezvu. Nikdo ji takhle neobjímal. Nebyla připravená na slastné doteky nahého těla. Z hlavy se jí rázem vypařily všechny protivné myšlenky, obavy a pochybnosti. Zůstal jen opojný pocit souznění, plynoucí ze sdílené vášně.

Když se dostatečně nasytili jeden druhého, Nikolaj se převalil na břicho a usnul s obličejem napůl zabořeným do polštáře. Emma ho pohladila po vlasech, které se mu kroutily vzadu na krku. Zlehýnka se ho dotýkala, aby ho neprobudila.

Litovala každou ženu, která je natolik pošetilá, aby se do něho zamilovala - a takových je víc než dost. Tento pohledný a nedosažitelný muž jistě zlomil leckteré srdce. Nemluvě o tom, jak je vlivný, záhadný… a velice osamělý. Zmatená dívka si položila hlavu na paže. Bůh zatrať Adama za to, že ji opustil! To kvůli němu se ocitla v téhle prekérní situaci. Jenže Adam je nadobro pryč a Nikolaj jí nabídl sňatek. Byl by život po jeho boku tak hrozný? Manželství uzavíraná z rozumu jsou na denním pořádku.

Představovala si, jaký by mezi nimi panoval vztah. Věděla, že po ní Nikolaj touží, avšak nepatří k mužům, kteří se dokážou zamilovat. „Nejsi zrovna

ideální kandidát na manžela,” zašeptala. Z mužova obličeje sálal nezvyklý klid. „Na druhou stranu musím přiznat, že ani já nejsem dokonalá nevěsta.”

Spící muž sevřel ze spaní prsty, mezi obočím mu naskočila vráska. Náhle v něm spatřila zranitelného člověka. Dříve na něho pohlížela spíše jako na exotického tvora: pozorovala ho z bezpečné vzdálenosti a neodvážila se k němu přiblížit. Nyní si uvědomila, že je stejně osamělý jako ona.

Najednou se jí volba zdála snazší.

Hladila ho po tváři tak dlouho, dokud neprocitl.

„Nikolaji; zamumlala. „Musím se vrátit domů, dokud je tma.”

Opřel se o předloktí a zatřepal hlavou, aby se probral. „Odvezu tě v kočáře.”

„Kdepak. Pojedu na koni.”

„Není to bezpečné. Doprovodím tě.

Emma se nad jeho stanoviskem zamyslela, pak přikývla. „O tvém návrhu nemusím přemýšlet, Nikki. Odpovědět ti můžu hned. Já… tvoji nabídku přijímám.”

Neprojevil úžas ani se nezalykal štěstím. Uchopil ji za ruku a políbil. „Věděl jsem, že to řekneš,” odpověděl s bohorovným klidem, jenž Emmu málem rozesmál.

„Myslím, že nejlepší bude, když to své rodině sdělím sama. Otec by se v prvním návalu vzteku mohl pokusit tě zabít.” Bezděčně se zachvěla. Táta bude zuřit. Pohnul by nebem i zemí, jen aby jí ve sňatku s Nikolajem zabránil. Možná ji dokonce vydědí.

„Už jsem s ním dříve měl tu čest,” odvětil ironicky Nikolaj. „Nebude dělat potíže.”

Emma udiveně zamrkala, ale mlčela. Upínala se pouze k jediné myšlence - až se provdá za Nikolaje, nikdo už jí nebude říkat, co má dělat.

Následujícího rána se Emma probudila ve své posteli omámená spánkem a zmatená. Škvírou mezi závěsy proudilo do ložnice jasné denní světlo, z něhož ji rozbolela hlava. Tělo ji pálilo na nezvyklých místech. Počáteční otupělost brzy vystřídalo prozřeni.

„Proboha…,” zašeptala, srdce jí začalo divoce bušit. Pokoušela se o ni závrať spojená s nevolností, zmocnil se jí strach. Přece s Nikolajem neprováděla takové důvěrné věci! Muselo se jí to zdát.

Avšak pamatovala si příliš mnoho podrobností. Zoufalý útěk do Nikolajova paláce, milování, žádost o ruku…

Řekla mu ano. Ztěžka polkla a zavřela oči. Myslel to Nikolaj doopravdy? A nezachovala se jako blázen, když souhlasila? Zběsile uvažovala, jak z ošemetné situace ven. Namluví Nikolajovi, Že byla opilá a netušila, co provádí nebo plácá. V případě potřeby ho bude na kolenou prosit, aby si nechal události včerejší noci pro sebe. Jak ji vůbec napadlo chovat se tak nezodpovědně? Přišla o nevinnost a dala Nikolajovi do ruky silnou zbraň. Lehko jí zničí život. „Ach ne,” zamumlala. Dělalo se jí zle.

„Slečno Emmo?” Ozvalo se diskrétní zaklepání, vzápětí zpoza dveří vykoukla hlava komorné. Užasle se dívala na svou paní, jako by ji viděla poprvé.

„Kolik je hodin?” Emma si promnula oči.

„Osm, slečno.”

Dívka se převalila na břicho. „Chci ještě chvilku spát.”

„Ano, slečno, ale… dole čeká kníže Nikolaj. Přijel ani ne před čtvrthodinou a poslal mě, abych vás vzbudila.”

Emma se překotně zvedla z lůžka a zalapala po dechu. Její tělo proti prudkému pohybu bolestivě zaprotestovalo. „Vyřiďte mu, ať jde pryč. Ne, ne! Řekněte mu, že ho přijmu. Ať počká v salonu.”

Katie přikývla a odešla. Emma se hrabala z postele. Ruka se jí třásla, když si z porcelánového džbánu nalévala vodu do kytičkovaného umyvadla. Drhla se, dokud jí pleť nezrůžověla, potom si oblékla čisté prádlo. Hlava jí třeštila. Několika tahy kartáče zkrotila bujné vlasy, poté si je spletla do silného copu, jenž jí splýval po zádech. Služebná se vrátila, aby jí pomohla do světle modré sukně a rozkošné bílé halenky se safírově modrou stužkou u krku. Emma si v zrcadle prohlédla svou uzardělou tvář a zastrčila za ucho neposlušnou kadeř.

Chce Nikolaj vzít svou žádost zpátky? Při tom pomyšlení pevně semkla rty. Takové rozhodnutí se jí nemile dotýkalo. Ať už se jí chystá sdělit cokoliv, bude připravená. Klidná a vyrovnaná. Jestli bude vyhrožovat nebo trousit sžíravé poznámky, pohrdavě se mu vysměje do očí.

Napřímila se v ramenou, energicky vykročila z ložnice a zamířila do přízemí, kde na ni čekal Nikolaj. Na prahu zaváhala a obrátila se zpátky ke služebné, která ji následovala. „Nechte nás o samotě, Katie.”

Komorná už už otvírala pusu, aby něco namítla, avšak střetla se s Emminým nesmlouvavým pohledem. Radši rezignovaně přikývla.

Emma se zhluboka nadechla, zavřela dveře a otočila se k Nikolajovi. Vstal ze židle, soustředěně na dívku zíral. Jako vždycky mu to moc slušelo, ale zároveň jí připadal vzdálený. Oči se mu jasně třpytily. Emma měla v úmyslu oslovit ho jako první, avšak náhle se jí nedostávalo slov. Po společné noci strávené

vášnivým milováním jí setkání v oficiálním přijímacím salonu připadalo nesmírně zvláštní. Mlčela a cítila, jak rudne. Zběsilé bušení svého srdce slyšela až v uších.

Nikolaj k ní přistoupil a uchopil ji za studenou ruku. „Rozmyslela sis to?” otázal se tiše.

„Já… Napadlo mě, že sis to rozmyslel ty,” vyhrkla. V očích mu zajiskřilo pobavení. „Ani náhodou.

Rozhodně ne, když jsem na tebe tak dlouho čekal.” Nechápavě zavrtěla hlavou. „Jak je to možné?

Věřila bych tomu, kdybych byla krásná či dokonalá, anebo měla nějaké mimořádné nadání. Ale vždyť jsem jen…”

Nikolaj ji k sobě něžně přitáhl. Hluboký vroucí polibek Emmě připomněl omamnou vášeň uplynulé noci. Dlouze ji líbal, pak otočil hlavu a zahleděl se do jejích okouzlených očí. „Chci tě už nikdy po tobě nepřestanu toužit, ani když se rozhodneš můj návrh nepřijmout.” Sklouzl jí dlaní po zádech. „Uvažuj o tom, Emmo. Lidé vstupují do manželství z mnoha důvodů. Z lásky, kvůli pocitu osamění, z rozumu, z nutnosti. Občas, jako v našem případě, z pouhého přátelství. Což není zase tak špatné, ne?”

Jeho slova způsobila, že se Emmě nesmírně ulevilo. Nabízí jí pomoc i oporu. Takové nabídce je těžké odolat.

„Ne,” vydechla. „Jsem rozhodnutá. Stále se za tebe chci provdat. Nic jsem si nerozmyslela.”

„Dobrá.” Znovu ji políbil a pevně přimkl ke vzrušenému tělu, aby se názorně přesvědčila, jak mocně po ní touží. Emma mu ovinula paže kolem krku a vstřícně pootevřela rty. Žádný muž ji nikdy tak nepřitahoval. Nejenom fyzicky, ale i silou své osobnosti. Přesto se ho nebála. Představoval pro ni výzvu.

Chtěla ho poznat a ovládnout tak mistrovsky, jako on ovládá ji. S ohromením si uvědomila, že by jí vůbec nevadilo, kdyby ji odvedl do

ložnice a znovu si ji vzal.

Nikolaj se zaklonil a potutelně se usmál, jako by jí četl myšlenky. „Co kdybychom navštívili Southgate Hall a informovali tvé rodiče?”

„Nepočítej s tím, že ti dají svoje požehnání,” varovala ho. Muž se rozesmál a opatrně se dotkl modré stužky u jejího India. „Nemíním o ně žádat, zrzečko.”

Cestou na Stokehurstovo panství v kočáře mnoho nemluvili.

Emma se zaobírala vlastními myšlenkami, zatímco Nikolaj zakoušel pocit triumfu. Tu a tam se na dívku podíval. Zatvrzele zírala z okénka. Ve slunečním světle její pleť přímo zářila, pihy se leskly jako plátky zlata. Vzpomněl si, jak hebké jsou na dotek její vlasy.

Emma mu poskytla víc radosti, než si představoval. Nemluvě o tom, že v její blízkosti poprvé v životě zakouší klid.

Potlačil chmurný úsměv, když si představil, jak Lucas Stoklehurst zareaguje na zvěst o chystané svatbě. Nikdy se neměli v lásce. Lucas otevřeně pohrdal Rusy, neboť je považoval za barbary. Uznával jen západní kulturu. Ačkoliv svou ženu Tašu upřímně miloval, odmítal mít cokoliv společného s její rodnou vlastí i minulostí. A nyní se jeho dcera chystá provdat za Rusa. Při tomto pomyšlení se Nikolaj ďábelsky zazubil.

„Nejsem si jistá, že se mi líbí, jak se tváříš,” prohodila Emma. „Připomínáš mi kocoura, který právě ulovil myš.”

Darebácky se na ni zakřenil. „Kdo je tou myší? Ty rozhodně ne.”

„Čím víc se blížíme k mému otci, tím menší si připadám.”

Podezíravě přimhouřil oči. „Ale nebojíš se, že ne?” Emma pohodila rameny. „Ne, ale… Nebude to snadné.” „Bude. K žádné bitvě nedojde, pokud tě děsí tohle.” Opovržlivě se zasmála. „Jak to můžeš říct? Přece znáš moji rodinu.”

„Já si věřím. Nezapomínej na moje skvělé přesvědčovací schopnosti.” Oči se mu šibalsky zaleskly. „Což bys měla touto dobou již vědět.”

Dívka se naježila a káravě na něho pohlédla.

Nikolaj se pobaveně šklebil.

Konečně dorazili do cíle. Jeden z lokajů pospíchal, aby jim pomohl z kočáru, zatímco druhý chvátal uvědomit majordoma o jejich příjezdu. Emma se zavěsila do Nikolaje a po celou dobu, co stoupali po schodišti, mu nervózně zatínala prsty do rukávu.

Škrobeně se usmála na komorníka. Ze Seymourova obličeje se jako obvykle nedalo nic vyčíst. Přesto mu v očích zvědavě zajiskřilo. „Seymoure, kde jsou otec a Taša?”

„Myslím, že v knihovně, slečno.”

„Mají hosty?”

„Ne, slečno Emmo.”

Zatímco s Nikolajem po boku kráčela ke knihovně, slova jí vířila v hlavě jako zběsilá. Jak má své rodině sdělit, k čemu se odhodlala? Jak se má bránit jejich argumentům? Tohle je to, co chci, opakovala si tvrdošíjně. Kromě toho je pozdě měnit názor.

Otec seděl za stolem a hlasitě předčítal jakýsi dopis. Taša se zabývala vyšíváním a naslouchala. Sotva se otevřely dveře, udiveně vzhlédli. Nedalo se

přehlédnout, jaký jsou atraktivní pár, oba pohlední a černovlasí. Vyměnili si výmluvný pohled, svědčící o jejich vzájemné náklonnosti. Takhle jsem mohla žít s Adamem, pomyslela si Emma. V srdci jí začal zčistajasna kypět hněv. Je to tvoje vina, tati. Provdám se za muže, jehož nemiluji, protože jsi mi neumožnil mít toho, po němž jsem doopravdy toužila.

„Emmo.” Taša se nechápavě usmála a odložila vyšívání. „Proč ses z Londýna vrátila tak brzy? Co…?” Vtom její zrak padl na Nikolaje a dočista ztratila řeč.

Dívce se zdálo, že na ně zírá věčně. Taša ji provrtávala šedomodrýma očima. Nevlastní matka neomylně vycítila, že vztah těch dvou prošel zásadní změnou.

„Otče a belle-měre,” spustila Emma přiškrceným hlasem, „musíme vám něco říct.”

Lucasův obličej byl náhle jako vytesaný z kamene. Mírně zavrtěl hlavou, jako by si nepřál slyšet, co se jeho dcera chystá vyslovit.

„Nikolaj a já…,” pokračovala rozpačitě. „My se chceme…” Zarazila se, neboť Nikolaj se jemně dotkl jejího lokte.

„Dovol mi to říct,” zamumlal. Zaostřil na Luka, ani nemrkl. „Moje přátelství s vaší dcerou přerostlo v něco… významného. Proto jsem ji požádal o ruku a ona moji nabídku velkomyslně přijala.”

„Ne!” prohlásil s definitivní platností Luke. Na Emmu se ani nepodíval. Zíral na Nikolaje. Obličej mu pod opálením povážlivě zbledl. Srdce zareagovalo dřív než rozum. „Netuším, co se tu děje, a ani to vědět nechci. Odejděte z mého domu! S dcerou si to vyřídím.”

Emmu přemohl hněv. „Nic si se mnou vyřizovat nebudeš, tati! Jsem dospělá a mám právo dělat si, co

chci. Jestli Nikolaj odejde, půjdu s ním! Tentokrát nevyhraješ!”

„Emilie,” skočil jí Nikolaj tiše do řeči. „Není třeba se hádat. Co kdybys vzala Tašu někam stranou a všechno jí vysvětlila? Tvůj otec a já si potřebujeme promluvit v soukromí.”

„Co bych jí měla vykládat?” zasyčela Emma a krvavě zrudla.

Pousmál se. „Co budeš chtít, duška.”

Dívka přikývla a pohlédla na nevlastní matku. O ženině znepokojení vypovídala jen vráska mezi obočím. Hrdě vzpřímená odkráčela z knihovny. Emma ji následovala nejistým krokem.

Sotva za ženami zapadly dveře, Stokehurstovo chování se změnilo. Šok vystřídala zuřivost. „Proč zrovna moje dcera?” vyštěkl. „Vy potměšilý ruský mizero! Měl jsem vám podříznout krk už před mnoha lety, kdy jste začal čenichat kolem mé rodiny!” Výhružně zašermoval stříbrným hákem, jenž se zlověstně zaleskl. Většině mužů by pohled na běsnícího Lucase Stokehursta nahnal strach. Dokonce i Nikolaj se jím nechal ovlivnit. Sebevědomí mu povážlivě pokleslo.

„Nedovolím, abyste se jí zmocnil,” zavrčel dotčený otec.

Nikolaj si stál za svým. „Obávám se, že nemáte na vybranou. Jestliže k sňatku nesvolíte, ztratíte Emmu navždy. Ona vám neodpustí. Věřte mi, že si ji vezmu, ať s vaším souhlasem nebo bez něj. Proto byste udělal lépe, kdybyste nám požehnal.”

„Požehnal?” opakoval Stokehurst a chraplavě se rozesmál.

„O Emmu se bát nemusíte,” pokračoval Nikolaj.

„Přísahám, že na ni nikdy nevztáhnu ruku. Dostane k

dispozici víc peněz, než bude kdy schopná utratit. Nebudu se plést do její charitativní činnosti, společnosti ani mezi její zvířata. Dopřeju jí naprostou volnost. Oba víme, že té potřebuje nejvíc.”

„Především potřebuje manžela, který ji miluje. Což vy nabídnout nemůžete. Uvědomte si, že lásce se nic nevyrovná.”

„Mohu jí poskytnout mnohem víc,” namítl tiše Nikolaj. „Jenom se jí zeptejte. Sama vám poví, co chce.”

„Výborně jste si to načasoval. Dokonale jste využil příležitosti, teď když je ublížená a nešťastná…” Stokehurst se odmlčel. Napadlo ho něco, co pouze zdvojnásobilo jeho hněv. „Opovážil jste se jí dotknout? Bůh je mi svědkem, že vás zabiju!”

Nikolaj zachovával neutrální výraz. „Emma se na mě obrátila, protože byla zdrcená. Život, který s vámi vede, jí dávno nestačí. Je dospělá a touží se provdat.”

„Ale ne za vás,” zavrčel rozohněný otec.

„Nikdo jiný ji nezajímá.”

Stokehurst hněvivě zaskřípal zuby. „Vymyslím způsob, jak tohle zastavit.”

„Čím víc se o to budete snažit, tím rychleji vám proklouzne mezi prsty.”

Rozhostilo se ticho. Nikolaj upřeně sledoval svého ohromeného protivníka. Věděl, že mu život zasadil spoustu ran, ale tahle je nejtvrdší. Nikolaj s ním málem soucítil. Avšak život nebývá spravedlivý. Bohatě se o tom přesvědčil na vlastní kůži. „Jak už jsem řekl, nemáte na vybranou,” prohlásil věcně.

„Proč to děláte?” procedil Stokehurst skrze zuby.

„Berete si Emmu jenom proto, že vám někdy v budoucnu může být užitečná. Nebo se mi snažíte pomstít za něco, co jsem vám v minulosti provedl?”

Nikolaj se krátce uchechtl a doširoka rozhodil ruce.

„Dělám to z prostého důvodu - chci ji. Da svidánija, Stokehurste. Vyřiďte své dceři, prosím, že se za ní za několik dní zastavím.” Nato odkráčel z místnosti spokojený, že nakonec bude po jeho.

Emma s Tašou se usadily v sousedním salonu. Uvelebily se na pozlacených židlích s polstrováním z hladkého růžového damašku. Ačkoliv nevlastní matka navenek zachovávala klid, Emma vytušila, že ji kruší obavy. Mrzelo ji, že způsobila Taše takovou nesnáz, ale nemohla si pomoct. Za Nikolaje se provdá a Taša posléze pochopí, že její rozhodnutí bylo správné.

„Chápu, že ti Nikolaj připadá jako romantický hrdina,” spustila Taša. „Se ženami to umí. Dokáže je přesvědčit, že jsou pro něho navýsost žádoucí, a ony záhy podlehnou jeho šarmu, přestože je rozum nabádá k opatrnosti. On si ale žádnou důvěru nezaslouží, Emmo. Nikolaj je nebezpečný muž. Nemáš ponětí, jakých příšerných skutků se dopustil a čeho je schopen.”

„Přestaň s tím!” okřikla ji Emma. „Nemá to smysl.

Je pozdě. Už se stalo.”

„Co se stalo?” Taša zesinala. „Ach Emmo!” zhrozila se. „Snad jsi mu nedovolila…”

Dívka sklopila zrak. „To není důležité.” Nevzhlédla, ani když se Taša prudce nadechla. „Skutečností zůstává, že se za Nikolaje chci provdat. Ráda bych vedla vlastní život. Ať už mě s Nikolajem čeká cokoliv, získám víc, než mám teď.”

„Tím si nebuď tak jistá. Byla jsi zvyklá žít s lidmi, kteří tě milují, a považuješ to za samozřejmost. Ale v jednom máš pravdu - na tom, zda ses s ním vyspala, vůbec nezáleží. Nikdy to nikomu nepovíme. Ale musíme tě před ním ochránit. Někam tě odvezeme…”

„Nikam nepojedu!”

„Nech mě to dopovědět,” obořila se na ni Taša s neobvyklou příkrostí, což Emmu donutilo zmlknout.

„Nikolaj je úplně jiný než muži, které znáš. Je schopen zradit tě na sto způsobů, aniž hne brvou. Všechno dělá pro vlastní potřebu a blaho.” Taša uchopili nevlastní dceru za ruku a pevně ji stiskla. „Nikolaj nebyl poslán do exilu kvůli zradě. Chladnokrevně zabil člověka. Následně ho vládní úředníci vyslýchali a krutě mučili. Myslím, že tehdy ztratil poslední kousek duše. Nikdo mu nedokáže pomoct. Něco se v něm nadobro zlomilo a nedá se to změnit.”

Emma se rozpačitě ošila. „Já o tom zavražděném vím. Nezáleží mi na tom, co Nikolaj v minulosti provedl. Stejně si jej hodlám vzít.”

V ženiných očích se zatřpytily slzy. „Přestaň s tím, dokud je čas, prosím. Nemusíš zahazovat všechny šance na štěstí. Jsi dosud tak mladá. Máš toho tolik co nabídnout…”

Dívka se odtáhla. „Nechci se o ničem bavit. Už jsem se rozhodla.”

Pohled Tašiných jasných očí skoro pálil. „Míníš tím potrestat otce, že? Chceš, aby zaplatil za to, že tě odtrhl od Adama. Ale sama si ubližuješ mnohem víc, než by to dokázal někdo jiný.”

Emma semkla rty. „Co se týče Adama, táta udělal zásadní chybu.”

„Možná máš pravdu. Ach Emmo, tolik se toho musíš naučit o odpouštění. Pouze mladý člověk si může dovolit trápení kvůli domnělé zradě a cítit se v právu, když jeho rodiče chybují. Co když se tvůj otec doopravdy spletl? Můžeš s čistým svědomím říct, že ty jsi mu nikdy neublížila? Nikdy jsi mu nekřivdila?”

„Rozhodně jsem mu neupírala lásku. Nikdy jsem od něho neodehnala jedinou osobu, s níž mohl být šťastný.”

„Právě teď to děláš. Mizíš mu ze života. Pokud nechápeš, jak moc jsi pro něho důležitá, potom ho vůbec neznáš.”

„Jestli táta někoho potřebuje, tak jsi to ty. Všichni to vědí.”

Mladá žena se zatvářila ohromeně. „Dobře víš, že to není pravda! Emmo, co se to s tebou u všech svatých děje?” Dívka tvrdošíjně mlčela. Taša zavrtěla hlavou a zhluboka si povzdechla. „Později si o tom promluvíme. Teďmáme o čem přemýšlet.”

„Já svůj názor nezměním,” varovala ji umanutě Emma. Sledovala, jak Taša mizí za dveřmi.

Paní domu se vrátila do knihovny. Shledala, že Nikolaj již odešel. Manžel stál u okna a zíral do prosluněného dvora. Vycítil manželčinu přítomnost a promluvil rozrušeným hlasem. „Povídal, že nemám šanci ten sňatek překazit, aniž tím Emmu ztratím. Má pravdu. Když jim nedám svolení, uprchnou.”

„Co kdybys Emmu poslal na nějaký čas pryč?” navrhla Taša. „ Třeba by mohla pobývat u tvé sestry ve Skotsku. Anebo by ji tvá matka mohla vzít do zahraničí…”

„Nikolaj ji všude vypátrá. Musel bych ho zabít - anebo Emmu na zbytek života někam zamknout.”

„Nepřestanu jí domlouvat. Pokusím se jí vysvětlit, co je Nikolaj zač.”

„Můžeš to zkusit,” pravil bezvýrazně. „Ovšem nemyslím, že to pomůže.”

„Luku…” Zezadu k němu přistoupila a objala ho kolem pasu. cítila, jak jeho tělo ztuhlo.

„Potřebuji být sám,” prohlásil a vymanil se jí.

„Musím přemýšlet.” Zavrtěl hlavou a povzdechl si.

„Dočista jsem zklamal, tohle by si Mary pro svou dceru rozhodně nepřála…, a já to připustil.”

„Tys rozhodně neselhal. Byl jsi milujícím a velkorysým otcem, těžko si umím představit lepšího. Není to tvoje vina.” Taša ho pohladila po strnulých zádech. „Emma je nadmíru temperamentní. Taková se narodila. Je tvrdohlavá a divoká, ale má dobré srdce a dovede se poučit ze svých chyb.”

Luke se k manželce otočil, oči se mu leskly. „Z téhle chyby se nepoučí,” mínil ochraptěle. „Ta ji zničí… A já s tím bohužel nemůžu nic udělat.”

Po návratu na své panství strávil Nikolaj odpoledne pročítáním nejnovějších hlášení o stavu svých investic. Večer si hodlal pochutnat na lahvi vychlazené vodky. Převlékl se do šedého hedvábného županu, natáhl se na pohovku a líně listoval Lermontovovými spisy.

Vtom se ozvalo váhavé zaklepání. Sluha Karl se ozval tlumeným hlasem: „Je zde návštěva ze Stokehurstova panství, milosti.”

Nikolaj neskrýval údiv. „Je to lady Emma?

Karl protáhl usouzený obličej. „Kdepak, milosti, její nevlastní matka. Vévodkyně.”

Překvapení se změnilo v úžas. Nikolaj tázavě povytáhl obočí Taša ho naposledy navštívila, když stonal - tedy před sedmi lety. Tehdy ho neúnavně ošetřovala a pomohla ho vyléčit. „To bude zajímavé,” poznamenal. „Uveď ji.” Její pleť připomínala křehký bílý porcelán, tak byla bledá. Jak vždy z ní sálal naprostý klid. Tvářila se vážně, každý pramen zářivých černých vlasů vzorně vyčesaný do složitého účesu. Šaty barvy levandule dokonale ladily s barvou

jejích očí. V osmnácti vyhlížela stejně. Sálalo z ní nepolapitelné kouzlo, které jako by ani nepocházelo z tohoto světa a nepřestávalo ho fascinovat.

„Máš na sobě smuteční šaty,” prohodil s náznakem posměchu Nikolaj a vstal, když vstoupila. „Ale nyní je čas oslavovat, sestřenko.” Ukázal na stolek po svém boku. „Dáš si vodku? Zakuski?”

Při pohledu na občerstvení, které je pro Rusy tak typické -kousky máslem namazaného chleba posypané kaviárem, masové pirohy s kyselou smetanou, sardinky a svůdně naaranžovanou nakládanou zeleninu - zavrtěla hlavou.

„Tak si alespoň sedni,” vyzval ji Nikolaj.

Zůstala stát. „Dlužíš mi laskavost,” spustila tiše.

„Sám jsi to před lety řekl. Tvrdils, že tahle pohledávka přetrvá - bude saj týkat i potomků našich dětí. Byl jsi přesvědčený, že jsem zabila tvého bratra Michaila. Lidé volali po mé popravě a tvůj hlas byl nejvíc slyšet. Když se mi podařilo uprchnout z Ruska do Anglie, unesl jsi mě a odvlekl zpátky do Sankt Petěrburgu. Přál sis mou smrt, abych zaplatila za zločin, který jsem nespáchala.”

„Zmýlil jsem se,” ošil se netrpělivě Nikolaj.

„Uvědomil jsem si svou chybu a udělal, co bylo v mých silách, abych ji napravil.”

„Později,” pokračovala Taša monotónně, „když tě vyhostili a polomrtvý jsi dorazil do Anglie, jsem tě ošetřovala, dokud ses nevzpamatoval. Bez mé pomoci bys možná zemřel.”

„Určitě,” přiznal neochotně. „Nikdy jsem nežádala nic na oplátku. Až nyní.” „Co po mně chceš, sestřenko?” zamumlal, ačkoliv to předem věděl.

„Neber si Emmu. Nadobro odjed z Anglie a nikdy se nevracej. Nech mou nevlastní dceru na pokoji.”

„Uvědomuješ si, jak to s ní zamává? V krátké době ji opustí dva muži.”

„Emma je mladá a silnější, než si myslíš. Dostane se z toho.”

Ušklíbl se. „Nebuď hloupá. Když ji nechám, zdrtí ji to. Přinejmenším už nikdy žádnému muži neuvěří. Bude nenávidět tebe i tvého samolibého anglického manžela. Tohle doopravdy chceš?”

Taša zaváhala, hněv jí nahrnul krev do tváří.

„Možná to pro ni bude lepší, než kdybys ji den po dni ničil, až by z ní nic nezůstalo!”

„Budu jí lepším manželem, než kterýkoliv z mužů, který by na ni v téhle zemi zbyl.”

„Ano, manžílek k pohledání!” souhlasila kysele Taša. „Který s ní do téhle doby jenom manipuloval a sváděl ji. Už se nemohu dočkat, až uvidím, co přijde dál. Možná máš dobré záměry, Nikolaji - třeba jsi přesvědčil sám sebe, že pro ni budeš vhodným partnerem -, ale nakonec Emmě ublížíš. Svoji povahu nedokážeš změnit. Příliš tě ovlivnila vlastní minulost plná bolesti a ošklivosti, jednou provždy tě poznamenala. Vím, že za to nemůžeš, ale v konečném důsledku na tom nezáleží. Jsi takový, jaký jsi. Chápu, proč Emmu chceš. Ztělesňuje dobrotu, nevinnost a soucit, což jsou vlastnosti, které jsi nikdy nepoznal. Toužíš si ji přivlastnit a přiřadit ji k dalším cenným a krásným předmětům z tvé sbírky. Ale já tě tímto žádám, abys splatil svůj dluh tím, že necháš Emmu být.”

Ženin pohled přímo pálil. Nikolaj se musel odvrátit. V koutku duše přiznával, že Taša má na svůj požadavek nárok. Byl zvykly své dluhy splácet, když nastal vhodný čas. Je to záležitost cti a sebeúcty. Ale vzdát se Emmy… Ne. Tohle nedokáže.

Napjaté ticho prolomil jeho hluboký hlas. „Nejde to.”

Taša se mrazivě usmála, jako by právě potvrdil to nejhorší, z čeho jej podezírala. „Ty sobecký mizero,” zadrmolila tiše a odešla.

Emmu udivilo, že rodina proti jejímu zasnoubení s Nikolajem Angelovským téměř nic nenamítá. Samozřejmě se pokusili „promluvit jí do duše”, avšak dočkali se pouze mrazivého mlčení. Kdyby ustoupila o píď, jedině by je tím povzbudila k dalšímu snažení. Zdálo se, že její paličatost zabírá. Otec i Taša se zvolna smiřovali s myšlenkou, že je odhodlaná se za Nikolaje provdat. Nic víc, nic míň. Emma věřila, že později, až se s Nikolajem usadí a sžijí, přijde spousta příležitostí ke sjednání příměří. Rodiče uvidí, že je spokojená a jejich připomínky nejsou opodstatněné.

Oddavky se budou konat za šest týdnů. Zmíněné datum vzbudilo spoustu dohadů. Lidé považovali sňatek za uspěchaný. Emma si vychutnávala reakci žen, jež k nim přicházely na návštěvu. Neskrývaly úžas ani žárlivost. Netajily se tím, jak je ohromilo zjištění, že se Emmě podařilo získat knížete Angelovského, nejskvělejší partii v zemi.

„Jak se vám to povedlo, má drahá?” vyzvídala jedna z nejzvědavějších návštěvnic, lady Seafordová, známá klepna, jejíž dceři se poštěstilo uhnat pouhého hraběte. „Na naši Alexandru sej kníže stěží podíval - a to prosím byla nejkrásnější debutantkou! Projevil o vás zájem, protože je spřízněn s vaší nevlastní matkou? Proto?”

Emma se potutelně usmála. „Zmínil se, že mu připomínám ruské ženy.”

Lady Seafordová na ni zamyšleně pohlédla.

„Netušila jsem, že Rusky jsou tak, ehm, urostlé. Náš

drahoušek Alexandra očividně neměla u knížete šanci, když je tak droboučká a křehoučká.”

Emma sebou při té poznámce trhla, Taša zasáhla:

„O ruských ženách je známo, že jsou oduševněné a mají pevný charakter, lady Seafordová.” Mladá žena provrtávala hubatou návštěvnici tvrdým pohledem.

„Kníže Nikolaj si zřejmě na první pohled všiml, že těchto kvalit se drahouškovi Alexandře nedostává.”

„No tohle!” Lady Seafordová našpulila rty a uraženě se odmlčela.

Emma se vděčně zazubila na Tašu. Ačkoliv v soukromí byla nevlastní matka proti, navenek dceru jako obvykle podporovala Vzala Emmu ke své oblíbené švadleně, aby jí ušila svatební šaty. Budou z hedvábí barvy slonové kosti, s vysokým límcem i ozdobené starobylou krajkou. Obě ženy společně naplánovaly podrobnosti obřadu, jenž proběhne v kapli rodinného sídla. Po mši bude následovat hostina ve zlatobílém tanečním sále.

Spoustu času Emma strávila po boku architekta, kterého Nikolaj najal. Společně navrhovali stavbu zvěřince, který vyroste na pozemcích jejího manžela. Dokonce i Taša neochotně přiznala, že se Nikolaj velice snaží, aby vyhověl všem Emminým potřebám. Některé pokoje nechal zařídit podle jejího vkusu. Poslal jí vzorkovnici dekoračních látek, aby si sama vybrala. Emma zvolila ledově modrou hedvábnou tapetu a safírový brokát na závěsy a nebesa kolem postele.

Ve dnech, kdy se za ní Nikolaj nemohl osobně dostavit, posílal květiny a dárky. Někdy se jednalo o plechovku s pocukrovanými sušenkami, jindy o drahocennou šperkovnici s jeho rodovou pečetí. Dokonce Emmě věnoval náhrdelník s jednadvaceti

brilianty - za každý rok jejího života jeden. Ačkoliv Taša považovala takový dárek za nevhodný, nechtěla po dceři, aby jej vrátila.

Dívku Nikolajova pozornost mátla. Choval se k ní až s nepřirozenou úctou. V salonu se od ní držel v předepsané vzdálenosti, s povzdálí sledoval, jak se ve zvěřinci stará o svoje zvířata. Rozmlouval s nijako starší bratr - přátelsky, mírně si ji dobíral. Avšak občas mu v očích vzplála živočišná vášeň, z níž Emmu zamrazilo. Zdánlivě zdrženlivý a zdvořilý muž byl v jádru divoký a nevypočitatelný. Stále nedokázala zcela uvěřit tomu, že ji Nikolaj doopravdy chce, avšak cítila jejich vzájemnou přitažlivost. Přesto ho nemilovala, fascinoval ji. Nikdy dřív nic podobného nepocítila.

Nastalo ráno svatebního dne. Z Emmy čišelo napětí, jímal ji strach. Otec mimoděk zapříčinil, že překonala poslední pochybnosti. Vstoupil do jejího pokoje ve chvíli, kdy se strojila za nevěstu. Odvrátila se od zrcadla, před nímž marně krotila neposlušné kudrliny, a váhavě se usmála.

Vysokou štíhlou postavu halila slonovinově bílá róba, vlasy vyčesané do volného drdolu zdobily krémově zbarvené růže. V ruce svírala miniaturní vydání bible po své matce spolu s krajkovým kapesníčkem vypůjčeným od Taši. Hrdlo zdobily tři šňůry perel - dárek od Nikolaje. Otec ztěžka polykal, jako by se mu v krku utvořil knedlík. „Moc ti to sluší, Emmo.”

„Děkuji ti,” hlesla téměř neslyšně.

„Kéž by tě mohla vidět Mary!”

Emma rozpačitě zamrkala. Zajímalo by ji, zda by maminka jejl rozhodnutí schválila. Matku ztratila v příliš útlém věku, zůstaly jí jen vzdálené vzpomínky

na vzájemnou náklonnost, zpěvavý hlas, hřívu rusých vlasů. Otec vždycky tvrdil, že se s Mary měli moc rádi. Třeba by se matce nelíbilo, že si její dcera bere Nikolaje bez lásky.

„Emmo,” oslovil ji tiše Lucas. „Jestli někdy začneš svého rozhodnutí litovat… Pokud přijde čas, kdy si uvědomíš, žes udělal.i chybu… Vždycky se můžeš vrátit. Přivítáme tě s otevřenou náručí.”

„Předpokládáš, že si záhy připustím svůj omyl, že?” otázala se.

Neodpověděl, avšak způsob, jakým odvrátil zrak, hovořil za vše.

„Moje manželství se vydaří,” pravila odtažitě.

„Nebude sil takové, jaké máte vy s Tašou, ale mně úplně postačí.” „V to doufám.”

„Skutečně?” zeptala se tiše. „Nejsem si tím jistá, tati.” Hrdě se napřímila a definitivně se rozhodla, že ji od sňatku s Nikolajem nic neodradí. Avšak později, když spolu kráčeli k oltáři, ji v očích i zaštípaly slzy.

Poté se pohroužila do bolestného mlčení a později si s úžasem uvědomila, že si z vlastního velkého dne mnoho nepamatuje. Až na to, že obřad byl krátký a neradostný. Nikolajovi to slušelo, ale působil příliš vážným dojmem, jako by pro něho sňatek nepředstavoval víc než nevyhnutelnou povinnost. Ani Emmy se nezmocnil slavnostní pocit, dotkla se jí jen pasáž předčítaná z Knihy Rut: … Kamkoliv půjdeš, půjdu. Kdekoliv zůstaneš, zůstanu. Tvůj lid bude mým lidem a tvůj Bůh mým Bohem… Věčná slova lásky

Ulevilo se jí teprve při hostině, kdy se nutila být veselá. Hodně se připíjelo na zdraví a tančilo, podávaly se anglické i ruské tradiční pokrmy. Patrový dort zdobily důmyslné ornamenty a také cukrové květiny, ptáci a andělíčci. Jakmile se setmělo,

novomanželé se rozloučili. Svatebčané po nich cestou ke kočáru házeli pro štěstí rýži a přáli jim všechno nejlepší.

V kabině se Emma hystericky rozesmála. Nevěřícně vrtěla hlavou, až drobná zrnka létala na všechny strany. Nikolaj si prsty prohraboval hustou světlou kštici v marné snaze zbavit se všudy-přítomných obilek.

„S plodností rozhodně mít problém nebudeme,” poznamenala Emma. Nikolaj se uchechtl. Jiná dívka by něco podobného z pusy nikdy nevypustila.

„O tom jsem nikdy nepochyboval.”

Zapýřila se a svěsila hlavu. Potom se zahanbeně otázala: Kolik chceš mít dětí?” „Tolik, kolika nám Pánbůh požehná.”

Emma se dotkla snubního prstenu, který dostala. Okázalý krvavě červený rubín obklopovaly brilianty.

„Moc tí za něj děkuji je nádherný.”

„Líbí se ti? Zatvářila ses zvláštně, když jsi ho poprvé spatřila.”

„Byla jsem překvapená,” přiznala upřímně. „Nikdy jsem tak velký drahokam neviděla.”

Nikolaj se zazubil. Natáhl se pro manželčinu štíhlou ruku a pohrával si s dlouhými prsty. „Koupím ti mnohem větší. Tvoje ruce jsou pro šperky jako stvořené.”

„Ano. Hodlám je celé pokrýt kousanci od všemožných zvířat,” houkla a vyškubla se mu.

Nikolaj se sklonil a přiměl ji, aby mu položila nohy do klína.

„Nikki,” bránila se, když jí zouval saténové střevíčky na vysokém podpatku. „Co to provádíš?”

„Dělám ti pohodlí.” Nedbaje na její protesty, začal jí masírovat kotníky a chodidla.

„Nestojím o žádné pohodlí, já…” Ušklíbla se, když nahmátl bolestivě namožené místo, a neochotně se přitiskla k sametovému polstrování. „Mám strašně velké nohy.”

„Jsou okouzlující.” Nikolaj výmluvně přitiskl její chodidlo tam, kde se sbíhají jeho stehna. Emma ucítila, jak je vzrušený. Zvláštní, ale po této zkušenosti se od něho nedokázala odtáhnout.

Blažená chvíle skončila, když se přiblížili k Nikolajovu panství. Manžel Emmu znovu obul. Ta užasla, když si naplno uvědomila, že od nynějška je tento skvostný palác jejím domovem. Obrovský kulatý taneční sál s nekonečnou řadou sloupů a zrcadel, prostorné komnaty zdobené zlatem a polodrahokamy, nespočet pokojů a galerií… To všechno je teď její. Může se zde po libosti procházet.

„Kněžno Emmo,” oslovil ji Nikolaj, jako by jí četl myšlenky. „Bude ti trvat dlouho, než si na tento titul zvykneš?”

„Třeba se mi to nikdy nepodaří,” odvětila a výmluvně se ušklíbla.

Kočár zastavil před širokým schodištěm vedoucím ke vchodovým dveřím. Nikolaj pomohl své ženě z kabiny. Zčistajasna se kolem nich motala spousta sluhů: lokajové jim spěchali otevřít, majordomus vyčkával, aby je pozdravil, v hale se řadily komorné.

Ženich doprovodil novomanželku na práh a ukázal na majordoma. „Stanislava samozřejmě znáš, nejsi tu poprvé.”

Emma si vzpomněla na noc, kdy za Nikolajem přiběhla celá rozčilená, a zrudla.

Majordomus nehnul ani brvou. Oslovil ji s nepatrným ruským přízvukem: „Vaše milosti, celá

domácnost vám upřímně přeje hodně štěstí. Doufáme, že budete s našimi službami spokojená.”

„Děkuji vám Stan…, ehm, Stanislovove.” Emma provinile vzhlédla. „Budu výslovnost vašeho jména trénovat, abych je nekomolila.”

Dříve než stačil komorník něco říct, Nikolaj popadl Emmu do náruče. Údivem zalapala po dechu. „Co to děláš?”

„Přenáším tě přes práh,” odvětil. „Je to přece anglická tradice, ne?”

„Pouze když je nevěsta menší než ženich. Nech toho! Jsem příliš těžká! Postav mě na zem, prosím!”

„Přestaň sebou zmítat, nebo tě upustím.”

Emma zmučeně zasténala. Bylo jí trapně. Nikolaj ji pronesl kolem chichotajícího se personálu a zamířil po schodech do patra.

„Copak mě všem nepředstavíš?” Emma se zahleděla na vyčkávající skupinku.

„Zítra. Dnes s tebou chci být sám.”

„Radši bych zbytek cesty urazila po svých. Strhneš si záda.”

„Vždyť to nic není,” zamračil se. „Jednou jsem na ramenou nesl jelena, který byl dvakrát těžší než ty.”

„Jak lichotivé!” Emma ohromením zmlkla. Nikolaj ji odnesl do apartmá, jež pro ni nechal nově zařídit, a postavil ji doprostřed ložnice.

„Och,” vydechla obdivem. Zvolna se otáčela na všechny sírany.

„Jestli se ti tu nelíbí, necháme interiér předělat.”

„Předělat?” opakovala omámeně. „Ani náhodou!” Apartmá sestávalo z oddělených pokojů určených pro přijímání návštěv, převlékání, koupání a spaní. Emma podobný přepych nikdy neviděla. Neurazil by ani královnu. Převládaly odstíny modré a skleněné

sloupy. Stěny zdobily obrazy nevyčíslitelné hodnoty, zasazené v těžkých stříbrných rámech. V rohu trůnila mohutná I achlová kamna barvy levandule. Obrovské lůžko pokrýval tmavé modrý přehoz z vyšívaného hedvábí, na němž se vršila hromada polštářů se střapci.

Emma otevřela dveře mahagonové skříně. Kromě několika kousků z výbavy, kterou si sem nechala poslat, zela prázdnotou. „Kde je tvoje oblečení?” zeptala se udiveně.

„Já bydlím na opačné straně tohoto křídla.”

„My nebudeme apartmá sdílet spolu?”

Zavrtěl hlavou. Emma zčervenala. Uvědomila si svou chybu. Otec a Taša se od prvopočátku dělili o postel. Den začínali i končili ve vzájemném objetí. Emma naivně předpokládala, že Nikolaj bude toužit po tomtéž. Jestliže každý z nich zůstane ve svém bytě, přijdou o drobné každodenní důvěrnosti, jež upevňují vztah mezi ženou a mužem. Avšak Nikolaj o takovou familiárnost očividně nestojí. Snad je to tak lepší… Anebo později změní názor.

Přistoupila k mahagonovému stolku se sbírkou drobných vyřezávaných figurek. Usmála se a jednu z nich zvedla. Byla to bílá labuť vyrobená z korálu. Měla zlatý zobák a safírově modré oči. Dále zde stála žába z malachitu, slon vyřezaný z klu, vlk z ametystu se pyšnil zlatými tlapami. Byla tu i další zvířata vytvořená z drahých kamenů. Medvěd, ryby a ptáci. Ovšem nejvíc se jí líbil jantarový tygr s očima ze žlutých briliantů. Zuby měl z drobounkých perel.

„Tahle sbírka patřila mé prapraprababičce Emilii. Myslel jsem, že by se ti mohla líbit.” Emma se k němu otočila, oči jí zářily. „Děkuji ti.”

Nikolaj ukázal na tygra v její ruce. „O tomhle kousku se říká, že ho měla nejradši.”

Emma k muži přistoupila a zlehka ho políbila na tvář. „Děkuji ti,” opakovala. „Jsi na mě moc hodný.”

Nikolaj na ni tupě zíral. V místě políbení jej pálila kůže. Zmocnil se ho divný pocit. Ani se nepohnul. Pohled Emminých očí, barva jejího hlasu, způsob, jakým v ruce drží jantarovou sošku… Všechno mu připadalo podivně povědomé. Jako by tuhle scénu už někdy viděl. Rozbušilo se mu srdce. Pojednou mu bylo příšerné horko. V hlavě se zrodila zvláštní vize…

Zvedla tygra a prohlížela si jej ze všech úhlů.

„Podívej, Nikki, není nádherný?”

„je,” souhlasil. Díval se do jejího rozzářeného obličeje. Nakrátko od ní odtrhl zrak, aby mohl říct klenotníkovi: „Vezmeme si je všechny.”

Vesele se rozesmála a vroucně ho objala. „Jsi na mě velice hodný,” špitala mu do ucha. „Proto tě hrozně moc miluji. Až příliš.”

Otřel se rty o její hebkou líc. Lásky není nikdy dost…”

„Co je ti?” znepokojila se Emma. Zamračila se.

Vize se rozplynula. Nikolaj zavrtěl hlavou a krátce se pousmál. „Nic. Jenom takový zvláštní pocit.” Ucouvl o krok, aniž spustil ženu z očí. Srdce mu burácelo v hrudi, téměř to bolelo. Mimoděk si sáhl na čelo a shledal, že se orosilo potem. Zakoušel podobný pocit, jako když se nejprve pořádně rozehřeje v sauně a následně skočí do ledové vody.

„Jsi v pořádku?” naléhala Emma.

„Zazvoň na komornou, ať ti pomůže z šatů,” přikázal jí rázně a zamířil ke dveřím. „Za chvíli se vrátím.”

Emma se nechápavě zachmuřila. Opatrně vrátila tygra na místo a prstem ho pohladila po hřbetě. Jantar zářil, jako by žil vlastním životem.

Nikolaj se na ni tak divně díval. Ten jeho obličej… Jako by se něčeho lekl. Oči měl rozostřené, jako by se duchem toulal bůhví kde. Kde už tenhle výraz viděla?

„Taša,” špitla. Kdykoliv se nevlastní matky zmocní nějaká předtucha, tváří se stejně. Taša jí kdysi vysvětlila, že Rusové jsou velice pověrčiví. Jejich kultura je plná mystérií a fantazie, silně věří v osud a znamení. Co se Nikolajevovi honilo hlavou?

Ustaraná dívka zazvonila na komornou a vzápětí se objevila nevysoká žena. Byla v Emmině věku, možná o maličko starší, kaštanové vlasy si spletla do silného copu, z šedých očí čišela inteligence. Představila se jako Rašel Fjodorovna. Mluvila dobře anglicky.

„Líbí se mi vaše jméno,” poznamenala Emma, zatímco se •Južka potýkala se složitým zapínáním svatebních šatů. „Je to ruská obdoba Ráchel?”

„Ano, milosti. Máma dala všem svým dětem biblická jména. Mám dva bratry, Matýska a Adámka, a sestru Márinku.”

„Matouš, Adam a… Marie?” tipovala Emma.

„Miriam,” opravila ji služka. Novopečená mladá paní vystoupí la z šatů, které se proměnily v hromádku u jejích nohou. Služka ‘.e jich zkušeně chopila a přehodila je přes nejbližší židli.

„Žijí vaši sourozenci dosud v Rusku?” vyzvídala Emma. Zadržela dech, když Rašel začala uvolňovat šněrovačku.

„Kdepak, milosti. Všichni jsou tady a pracují pro knížete. Přijeli jsme za ním poté, co…” Dívka se odmlčela, pátrala po správných slovech.

„Co odešel do exilu,” dopověděla bez rozpaků Emma.

Rašel přikývla a usmála se. „Líbí se mi, že jste zvyklá hovořit na rovinu, milosti. Rusové mají upřímnost rádi. Mám vám rozpustit vlasy?”

„Ano prosím.” Emma, oblečená jen ve spodním prádle, usedla k toaletnímu stolku. Komorná opatrně vyňala z jejích vlasů bílé růže a začala rozplétat rusé kadeře. Šikovně je upravovala kartáčem se stříbrnou rukojetí. „Chtělo se vám do Anglie?” otázala se Emma.

„Nebo jste neměla na vybranou?”

„Ach ano, přáli jsme si odjet. Patříme k Angelovským, víte. Samozřejmě ne ze zákona, neboť car Alexandr nevolnictví před patnácti roky zrušil, ale moje rodina, Sidarovovi, slouží Angelovským už déle než sto let. Cítili jsme jako svou povinnost knížete Nikolaje následovat, ať už se rozhodne žít, kde chce.”

„Jsem si jistá, že vaši oddanost oceňuje,” podotkla Emma, ačkoliv chovala podezření, že arogantní Nikolaj považuje věrnost svého služebnictva za samozřejmost.

Rašel vesele pohodila rameny. „Když dá Bůh, budeme při něm stát vždycky. Kníže je hodný pán.”

„To mě těší,” zadrmolila Emma.

Služka se zarazila s kartáčem v ruce a zamyšleně si povzdechla. „Občas se mi po Rusku stýská. Na rozdíl od knížete. Ale i jemu se jistě tu a tam zasteskne. Jaký život tam vedl! Byl ještě bohatil než car. Vlastnil dvacet sedm paláců a spoustu pozemků. Svému mladšímu bratru, princi Michailovi, jednou k narozeninám věnoval horu.”

„Horu?”

„Ano. Moc krásnou. Na Krymu.” Rašel se soustředila na zacuJ chané vlasy. Pečlivě je

rozplétala. „V Rusku vedl život, jaký ú stěží umíte představit, Vaše milosti. Někdy bych se k němu strašně ráda vrátila. Ale my máme takové přísloví… ,Pokud netrpíš hlady, nezáleží, kde žiješ.’”

„To je pravda,” smála se Emma. „Jsem ráda, že jste tady.

Když se Emminy vlasy proměnily v zářivý vodopád splývajíc přes ramena, pomohla Rašel své nové paní do půvabné vyšívané noční košilky a županu.

„Vypadáte jako Ruska, milosti.”

Emma se usmála a poděkovala za kompliment.

„Obávám sej že jsem stoprocentní Angličankou.”

„Moji lidé mají velké srdce a často se smějí. Podle mě máte ruskou duši.”

Emma se jí chystala odpovědět, když vtom jí hlasitě zakručelo v žaludku. Zrudla a následně vyprskla smíchy. „Dnes jsem skoro nic nesnědla.” Přitiskla si dlaň k břichu. „Byla jsem příšerně nervozní z té svatby.”

„Mám vám přinést polévku a zakuski?”

„Zakuski?” opakovala Emma neznámé slovo.

„Jednohubky. Jistě si je oblíbíte, milosti. Přinesu je, abyste mohla ochutnat.”

Komorná odspěchala a Emma si prošla apartmá. Užasle zavrhli hlavou, když objevila koupelnu z bílého mramoru. Nad okrasní porcelánové vany byly zabudované čtyři zlaté kohoutky ve tvaru delfínů.

Zajímalo by ji, zda i její nevlastní matka žila v dětství v takovém přepychu. O Tašině minulosti mnoho nevěděla. Emma si poprvé naplno uvědomila, nakolik musela Taša v sobě potlačit svoji osobnost. Vzdala se rodného jazyka i zvyků. Pochází z úplně jiné kultury, jistě se obtížně adaptovala.

Tiché zaklepání oznamovalo návrat komorné. Přinášela velký podnos s rozličnými druhy jídel, včetně teriny s kořeněnou zelňačkou, klobás, uzeného pstruha a pirohů s houbami a mletým masem. Emma nadšeně doprovodila služku do přijímacího salonu a usadila se na polstrované židli. Rašel prostřela stolek. Upozornila svou paní na několik delikates, které by jí mohly chutnat, a dopřála jí soukromí.

Jídlo bylo lahodné, ochucené česnekem, pepřem a muškátovým oříškem. Emma okusila úplně všechno, sousta zapíjela silným červeným vínem. „Na tohle bych si dokázala zvyknout,” zamumlala, když se spokojeně rozvalila na sametové pohovce.

Vtom se ze dveří ozval Nikolajův hlas: „V to doufám, zrzečko.” Převlékl se do županu ze zlatohnědého hedvábí o odstín tmavšího, než jsou jeho vlasy. Nohy měl bosé. Emma si vyděšeně uvědomila, že je pod županem nahý.

Pokusila se zamaskovat nervozitu zářivým úsměvem. Vesele zdvihla skleničku, jako by manželovi připíjela. „Připojíš se ke mně,Nikki?”

„Pouze za předpokladu, že se na mě přestaneš takhle usmívat.”

„Proč?” nechápala. Sledovala každý jeho pohyb.

„Protože,” zašeptal a zezadu ji objal, „se mi z tvého úsměvu točí hlava.”

Emma zamžikala řasami a vzápětí semkla víčka, když ji zlehka políbil. Pak se usadil vedle ní. Nemotorně k němu přistrčila podnos s občerstvením. Snažila se chovat jako velkorysá hostitelka. „Dáš si pirozi?”

„Pirožky,” opravil ji. Sklonil hlavu, aby si ukousl z plněné taštičky, kterou držela v ruce.

Udiveně se zachichotala. „Jsi první chlap, který mi zobe z ruky.” Počkala, až polkne, a nabídla mu další sousto. Nikolaj se nenechal dvakrát pobízet. Usmál se a spolu s pirohem hravě chytil do zubů špičku manželčina prstu.

Emma váhavě přiložila k jeho ústům číši s vínem, vykládanou drahými kameny. Nikolaj se napil, upřeně dívku sledoval přes okraj poháru. Potom jí ho jemně vykroutil z ruky. Ponořil do temné tekutiny špičku prstu. Emma ho fascinovaně pozorovala. Ani se nepohnula, když jí mužův ukazovák zanechal na spodním rtu rubínovou stopu. Poté se k ní Nikolaj naklonil a opatrně krůpěj slízl. Zapečetil dívčina ústa svými rty. Emma se zachvěla a vztáhla k manželovi paže. Dlaněmi vklouzla pod hedvábný župan. Objal ji a přivinul k sobě blíž.

Uvolnila se, omámená vzrušením a slastí. Nikolaj ji vroucně líbal. Naposledy ji takto laskal před šesti týdny. Úplně zapomněla, jaká je to slast. Zmocnila se jí touha. Chtěla, aby si ji manžel vzal. Ráda by si zopakovala kouzlo, které v jeho blízkosti okusila.

Nikolaj se chopil její ruky. Podvolila se jeho vedení. Vzápětí ucítila v dlani pevné, připravené mužství. Zalapala údivem po dechu a přimkla se k němu celým tělem. Toužila být mu co nejblíže.

Muž zabořil obličej do jejích vlasů. Opájel se záplavou rusých kadeří. Nechápal, co se to s ním děje. Poznal spoustu žen, avšak žádná ho neuchvátila tolik jako Emma.

Vzal svoji nevěstu za zápěstí a pomohl jí vstát. Emma přitiskla rozpálený obličej k jeho tváři. „Nikki,” zašeptala, „navštívíš mě dnes v mé ložnici?”

„Má to být pozvání?”

Přestala ho škádlivě pusinkovat. „Chceš to písemně?

„Není třeba.” Svlékl jí župan z ramen a paží a nechal jej sklouznout na podlahu. Letmo ji pohladil. Stála před ním v lehoučké noční košili. Štíhlá, pružná, rozdychtěná. „Emilia, moje choť.” 1 slova ho opět zradila, proto ji vášnivě políbil.

Odešla s ním do ložnice. Sundal si župan a posadil se na kraj lůžka. Dal kolena od sebe a vyzval manželku, aby přistoupila blíž. Stála před ním, držela se jeho ramen. Muž jí vykasal spodní okraj noční košile až k bokům. Teplými dlaněmi laskal pevná stehna a oblý zadeček, ústy zkoumal křivky ňader. Přes tenkou látku sál růžové bradavky, dráždil je jazykem. Emma zasténala ,i přimkla se k němu. Uchopila do dlaní jeho hlavu a nasměrovala |i k druhému ňadru. Vzrušeně lapala po dechu.

Když se pod ní žádostivostí začala podlamovat kolena, Nikolaj ji položil na postel a zbavil noční košile. Pohladila ho po zádech. zlehýnka přejížděla dlaněmi po zjizvené kůži, jako by ji tím chtěla uzdravit. Muž zasypával její tělo polibky, neopomněl ani ta nejtajnější místa. Dívka se zachvívala touhou.

Vlahým dechem ovíval ryšavý trojúhelník v jejím klíně. V Emmě se stud svářil se vzrušením. Netušila, zda muži smí něco lakového dovolit, avšak vadilo by jí, kdyby s tím přestal. Zabořila inu prsty do vlasů a rozechvěle se probírala bujnou kšticí. Svět se úžil na plejádu libých pocitů, které v ní probouzela manželova zkušená ústa. Nemotorně se k němu vinula, žádala víc. Každý výdech se měnil v plačtivé vzlyknutí.

Nikolaj zvedl hlavu a zalehl dívku svým tělem. Doširoka rozevřel její stehna. Chystal se do ní vstoupit, avšak nechtěl jí ublížit. „Opatrně,” zašeptala

zajíkavě. Byl velmi něžný. Zvolna klouzal do hlubin jejího lůna, dokud se neuvolnila. Tiskli se k sobě, boky se rozvlnily v prastarém rytmu. Milování v nich probouzelo stále větší a větší hlad. Emma zaklonila hlavu, Nikolaj ji líbal na hrdlo a ramena. Cosi jí rusky šeptal.

Jejich těla se propletla. Svalů se zmocnilo zvláštní napětí, jež volalo po ukojení, avšak to zůstávalo mimo dosah obou milenců. Dostavilo se naprosto nečekaně doprovázené blaženou křečí. Nikolaj se divoce ponořil do hlubin Emmina těla, dívka se zalykala slastnou bolestí. Konečně se dostavila úleva. Když se jim v žilách uklidnila rozbouřená krev, Nikolaj se převalil na záda.

99Emma zůstala ležet na jeho zpocené hrudi.

Zvláčněla jako kočka dřímající na slunci.

Muž ji začal ledabyle hladit po zacuchaných vlasech, tupě zíral do tmy. Zaplavila ho podivná směsice pocitů. Nejradši by Emmu zoufale svíral v náručí a zároveň od sebe nesmlouvavě odstrčil, Cítil, jak na něm spočívá svou vahou, spokojeně oddechuje a tulí se k němu. Zabolelo jej v hrudi. Nedokázal se uvolnit. Nesvedl přijmout bezelstnou náklonnost, již mu nabízela. Kdyby si připustil jediný okamžik slabosti, hrozilo, že se zvednou stavidla a vyplaví se vše, co léta potlačoval. Vůči čemu se obrnil.

Proto se přinutil vstát z postele a sklonil se pro odhozený župan.

„Nikolaji?” zamumlala žena ospale.

Neodpověděl. Mlčky opustil místnost a zamířil do svého temného opuštěného apartmá na opačném konci křídla.

Emma se udiveně posadila, z tváře si odhodila dlouhé vlasy. Proč ji tak překotně opustil? Co udělala

špatně? Kousla se do rtu, aby se nerozplakala. Není přece malá. Je vdaná. Nemůže si dovolit přepych dětských slz.

„Sama sis to vybrala,” připomněla si chmurně. „Ted se s tím musíš vypořádat.” Trvalo dlouho, než si zase lehla, a ještě déle, než usnula. Samotinká se choulila uprostřed prostorného lůžka.

ČÁST II.

Kdo se stará, zda toto uzamčené srdce v sobe skrývá nezapomenutelné výjevy… ?

ALEXANDR SERGEJEVIČ PUŠKÍN

Nikolaje vytrhl ze soustředění jakýsi křik. Vstal od stolu, přešli >že pánové Meadows a Bailey, správci jeho majetku, s nimiž měl právě schůzku, zůstali s pobavenými úsměvy na rtech sedět na židlích. Třemi kroky přistoupil k oknu a pohlédl ven, kde vládl deštivý říjen. Vzápětí se zarazil.

„Vaše milosti?” ozval se rozpačitě Meadows. „Zranil se někdo?”

Nikolaj zavrtěl hlavou. „To je moje žena,” zabručel.

„Koná každodenní cvičení.” S potutelným úsměvem sledoval Emmu, oblečenou do bílé blůzy, kalhot a jezdeckých holínek, jak řádí na úhledně posekaném trávníku se svým psem Samsonem. Kdo ji neznal, mohl snadno dospět k závěru, že by se novopečená paní kněžna měla léčit. Honila svého obrovitého hafana přes květinové záhony a nízké živé plůtky, rozpuštěné rusé vlasy za ní vlály. Vzápětí se role obrátily. Dívka se prudce rozběhla na opačnou .Iránu a nevycválaný pes letěl za ní.

V průběhu uplynulých měsíců si celá domácnost a známí postupně zvykali na zvláštní manýry novopečené paní Angelovské. Kupříkladu je zaskočila tím, že se ráda procházela po panství v mužských

šatech, někdy dokonce ve společnosti staré šimpanzice, kterou vodila za ruku. Ve srovnání s těmito výstřednostmi bylo řádění na trávníku slabým odvarem.

Nikolaj proti excentrickému chování své ženy nic nenamítal z jediného důvodu - náramně se jím bavil, zejména když jeho choť šokovala ostatní. Čerpal potěšení z její nevázanosti, nekonvenčnosti, otevřenosti a upřímnosti. Emma překypovala energií, dřela do vyčerpání. Napětí se zbavovala zběsilou jízdou na koni nebo pronásledováním Samsona po záhonech i polích.

Nikolaj si každý okamžik života s Emmou užíval, až na chvíle, kdy neočekávaně zmlkla a zněžněla. Tehdy se s ním chtěla mazlit, ryšavou hlavou spočívala na jeho rameni. V takovém případě byl nucen odtáhnout se od ní dřív, než ho přemůže panika. Emma neměla ponětí, že ho děsí. Každý její úsměv hrozil tím, že ho zničí. Nedokázal - nemohl - ji milovat. Avšak zároveň věděl, že ji potřebuje. Jeho vztah k Emmě byl velmi komplikovaný - nemohl bez ní být a současně ji odmítal.

Zrovna se chystal odvrátit, když Samson Emmu doběhl, vymrštil se na zadní a předními tlapami ji uhodil do zad. Dívka spadla na břicho a zůstala bez hnutí ležet.

V tu ránu se Nikolaj probral ze zadumání. Aniž prohodil jediné slovo, proběhl místností k nejbližším francouzským dveřím a doširoka je otevřel. „Emmo!” zvolal ochraptěle a hnal se k ležící manželce. Padl vedle ní na kolena.

Kuckala. Otočil ji na záda a z obličeje mu vyprchala všechna krev. Uvědomil si, že se Emma dusí.

„Emilie…” Sklonil se nad ní a rozepnul jí tři horní knoflíky blůzy.

„Jsem… v pořádku,” lapala po vzduchu. „Vyrazila jsem si., dech.” Pokusila se posadit, ale přinutil ji zůstat v klidu.

„Lež. Uvolni se. Bolí tě něco? Dělá se ti zle?”

Zavrtěla hlavou. Nikolaj zkontroloval, zda nemá nic zlomeného nebo nekrvácí. „Nic mi není,” zasípala, odstrkujíc jeho ruce.

Nikolaj se zamračil na Samsona, který se k nim plížil. Pes omluvně kníkal, strkal Emmě čenich do vlasů. Nikolaj ho netrpělivě odehnal. Hafan poodešel o několik kroků a lehl si. Nespokojeně poňafával.

„Vaše milosti?” ozval se hlas majordoma. Muž k nim vzrušeně pospíchal. Služebnictvu pozdvižení očividně neušlo. „Mám poslat pro doktora?”

„Zatím ne,” odvětil Nikolaj, aniž odtrhl zrak od manželčin pobledlé tváře. „Uvidíme v průběhu několika minut. Vrať se dovnitř, Stanislave.”

„Dobrá, pane.”

K jeho údivu se Emma rozchechtala. „Hráli jsme si,” vysvětlovala. „Zakopla jsem a upadla. To je všechno.”

„Ano, viděl jsem.” Nikolaj si posadil ženu na klín a podepřel jí ramena. Uhladil jí kadeře, jež jí spadly do obličeje. Tiše naslouchal, jak dýchá. Špičkou prstu pohladil manželku po líčku. Ještě před chvílí bylo bílé jako sníh, nyní plálo sytě růžovou barvou,

Spočinul zrakem na zlatistých pihách, zlehýnka se jich dotýkal. Napadlo ho, že je ostatní pozorují, avšak nedokázal se od Emmy odpoutat. „Zkusíš se posadit?”

„Ano.”

Opatrně ji přesunul na trávník, podepíral jí záda.

„Všechno v pořádku?”

„Ano,” špitla. V něžných modrých očích se zračily rozpaky. Hýli si tak blízko, navzájem se ovívali dechem.

Nikolaj se chystal manželku pokárat. Chtěl ji důrazně požádat, tiby si dávala větší pozor. Avšak nevzmohl se vůbec na nic - jen omámeně zíral na její pootevřené rty. Měkké, svůdně vykrojené…

„Nikki?” spočinula mu dlaní na hrudi tam, kde bušilo silné srdce.

Podlehl touze, jež ho v té chvíli opanovala, a vroucně svou ženu políbil. Emma mu zvláčněla v náruči, beze slova se podvolila jeho vášni. Prsty mu vklouzla do vlasů.

Jeho tělo ihned zareagovalo. Nejradši by si ji na místě vzal. Avšak sotva si to uvědomil, překotně se od dívky odtáhl.

Zmateně na něho hleděla.

Nikolaj se přinutil k příkrému tónu. „Dneska ses už předvedla dost, proto nás ušetři svých dalších alotrií. Mám práci. Jestli máš v úmyslu strávit odpoledne ve společnosti téhle zablešené potvory, pak ti doporučuji, aby ses potom vykoupala. Momentálně páchnete oba stejně.”

Emma se urazila. „Samson je možná čas od času cítit, ale blechy rozhodně nemá!”

Muž výmluvně pohlédl na psa, který se zaujatě škrábal zadní nohou. Nato si posměšně odfrkl, vstal a odešel.

Dívka poplácala hafana po rozježené hlavě. Sledovala, jak se manžel vzdaluje. „Ten chlap je naprosto nemožný,” oznámila svému čtyřnohému příteli. „Vůbec si ho nevšímej. Na jeho názory se můžeme vykašlat.”

Zavrtěla hlavou. Nechápala, co to do Nikolaje vjelo. V jednu chvíli ji horoucně líbá a vzápětí se od ní odtrhne, jako by se popálil. Ač od jejich svatby uplynuly tři měsíce, manžel jí stále připadal cizí. Své činy a rozhodnutí jí vysvětloval málokdy, o svých pocitech hovořil ještě vzácněji. Nicméně navzdory rozčarování j Nikolaj fascinoval.

Uměl být ďábelsky zábavný. Dokázal ji rozesmát, překvapit, někdy i vyděsit historkami o lidech, s nimiž se v životě setkal, Trpělivě naslouchal, když mu předčítala dopisy, které příležitostně obdržela od Taši. Utěšoval ji, když se trápila nad pošramocenými vztahy se svou rodinou. Avšak jindy býval nesmírně tvrdý a bezdůvodně odtažitý. Mnohé špatné nálady přičítala jeho nezřízenému pití. Každý večer si dal k jídlu několik sklenic vína a na závěr ztrestal půl lahve vodky. Přesto ho nikdy neviděla opilého nebo hlučného. Naopak mluvil tichým hlasem, býval ve střehu a neuvěřitelně vnímavý.

Většina zdejší aristokracie považovala knížete Angelovského za sobě rovného. Šlechta se domnívala, že se věnuje převážně zábavě, a dokonce i jeho obchodní aktivity spadají do kategorie rozmarů. Avšak Emma záhy zjistila, že nic není vzdálenější pravdě. Její choť svůj majetek svědomitě spravoval, uvážlivě investoval. ‘ Když Emma zahlédla na papíře pečlivě rozepsané finanční rozvahy, manželova preciznost ji málem vyděsila.

Na Emmu nezbyly téměř žádné povinnosti. Chod domácnosti se za léta ustálil a plynul zcela hladce, služebnictvu nebylo zapotřebí cokoliv říkat. Personál se ochotně věnoval svým úkolům a staral se o hosty. Novopečená paní domu mohla většinu svého I času

věnovat zvířatům a charitativním projektům, přesně jak jí \ manžel slíbil.

Návštěvy se u nich střídaly jako v nějakém hotelu. Večer se u stolu scházeli hosté ze všech koutů světa, dokonce i z Ruska. Po jídle se rozhovor vždycky stočil na obchodní záležitosti, procenta I ze zisku, investiční podíly a daně. Někdy Emma pozorně naslouchala. Líbilo se jí, jak mnozí z přítomných pohlížejí na jejího muže ] s posvátnou bázní. Rádi by se počítali mezi jeho přátele a zároveň ! se ho báli. Což dokonale chápala.

Nikolaj dokázal být v jednom okamžiku naprosto okouzlující a vzápětí nepříjemně kousavý. Byl krutý k těm, kteří se mu pokoušeli vlichotit. S mrazivým úsměvem jim oznámil, že mu záleží jen na sobě samém, a pokud je někdo přesvědčený o opaku, pak je nenapravitelný hlupák. Okatě dával najevo, že o žádné bratříčkování nestojí, což k němu kupodivu lidi vábilo.

Co se Emmy týkalo, naučila se držet svoje city na uzdě. Zdálo se, že Nikolajovi vadí, když ho tu a tam políbí. Byl něžným a zkušeným milencem, avšak sotva ukojil svůj chtíč, jako by na ni zapomněl. Jedné noci, když se mu opovážila položit po milování ruku na paži, cosi popuzeně zamumlal a odešel. Doteky a hlazení přijímal jedině tehdy, pokud k nim sám dal podnět, a důvěrnosti nikdy netrvaly dlouho. Emma se smířila s odstupem, který si od ni zachovával. Dokonce sebe samu přesvědčila, že je to tak nejlepší. Bez lásky je jí mnohem lépe. A bolesti, kterou s sebou láska přináší.

Do vzduchu se vznesl prach, když Emma spolu se sestrami Sidarovovými, Rašel a Márinkou, odsunuly stranou těžkou truhlu. Jakmile novopečená paní

domu objevila v nejvyšším podlaží snila pět zamčených pokojů, zeptala se manžela, co se v nich skrývá. Lhostejně pokrčil rameny. „Starý rodinný majetek z paláce v Sankt Petěrburgu. Nádobí, dřevořezby, dekorativní předměty - nic pozoruhodného. Ale podívej se na to, jestli chceš.”

Emmy se zmocnila zvědavost. Od hospodyně, paní Jekatěrinu v, zavalité veselé vládkyně zdejší domácnosti, si vyžádala klíč. „Vezměte si s sebou Sidarovova děvčata, ať vám pomohou,” navrhla Jekatěrina. „Co si budete přát, snesou dolů a vyčistí. Obě jsou pracovité a silné.”

Emmě se nápad zamlouval. Rašel a Márinka si byly překvapivě podobné. Obě vynikaly kaštanovými vlasy, milým úsměvem a veselou pragmatickou povahou. Vybavily se nezbytným náčiním a jaly se otvírat nespočetné kufry a truhly. Před Emmou .o k jejímu potěšení začaly objevovat připomínky minulosti manželovy rodiny - předložka z medvědí kůže zkrášlená zlatou lemovkou, dámská stříbrná toaletní souprava, vyřezávaná skříňka s vyšívanými šátky.

„To je nádhera!” zvolala Emma a dychtivě jeden rozprostřela. „Zajímalo by mě, k čemu jsou.”

I sestry nález potěšil. „Ženy si jimi zakrývají vlasy, Vaše milosti,” vysvětlila Rašel. Zkušenou rukou sáhla pod závoje a vylovila zlatý diadém ozdobený jediným rubínem ve tvaru kapky. „Máni vám ukázat, jak se nosí?”

Emma přikývla a usadila se na podlaze. Rašel jí zakryla vlasy šátkem pošitým drobnými perličkami a upevnila jej zlatou čelenkou. Rubínová slza spočívala Emmě uprostřed čela. „Vdané ženy si zahalují kadeře, aby je nespatřil nikdo cizí,” sdělila jí služka. Spokojeně ustoupila o krok a prohlížela si svoje dílo.

Pak podala Emmě příruční zrcadlo z toaletní soupravy. „Avšak panny si závoj upravují tak, aby vršek hlavy zůstal nezakrytý.”

Emma si v kalném zrcadle prohlížela svůj odraz.

„Připadám si celkem exoticky,” smála se. Dotkla se rubínu na čele.

„Náhodou vám to sluší,” mínila Rašel.

Márinka souhlasně přikývla. „Vypadáte jako opravdová Rus ka, Vaše milosti.”

„Pojďme se podívat, co tu ještě máme!” Emma si sundala diadém a šátek a opět se ponořila do útrob truhlice. Objevila krásné tkané šály, krajky, starobylé hřebínky ze slonoviny, vybledlé hedvábné střevíčky a kabelky zdobené drahokamy. „Koukněte se na tohle.” Jednu jim ukázala. Na růžovém hedvábí se skvělo vyšité písmeno E.

Rašel si kabelku pozorně prohlédla. „Mohla patřit choti knížete Nikolaje Prvního. Jmenovala se Emilia.”

„Skutečně? Nikolaj se o ní jednou zmínil. Byla to jeho prapra-prabička, že?”

Rašel přikývla. „Da. Narodila se jako dcera sedláka. Pocházela z jedné vesnice poblíž Sankt Petěrburgu. Chcete si poslechnout jejich příběh?”

„Sem s ním!” Emma se pohodlně usadila na podlaze, zkřížila nohy. Dávno si všimla, že ruské služebnictvo při každé příležitosti s gustem vykládá všemožné historky. Všechny začínaly stejně: Kdysi dávno před mnoha lety… Anebo: Za starých časů, kdy naše prabáby byly ještě dětmi… Emma plna očekávání pohlédla na Rašel. Nemohla se dočkat, až spustí.

Dívce vesele zajiskřilo v očích. „Kdysi dávno před mnoha lety žil jeden tvrdohlavý kníže jménem Nikolaj. Byl nejstatečnějším ze všech bojarů a tak pohledný, že i slunce mu závidělo jeho jas.

Avšak Nikolaj se nikdy nedal uhranout láskou. Časem jeho srdce obrostlo neproniknutelnou kamennou slupkou.

Avšak i on se musel oženit. Tehdy rozkázal, aby mu přivedli všechny panny z Moskvy a přilehlého okolí, že si z nich jednu Vybere. I dostavilo se k jeho dvoru na pět set dívek v naději, že ne jedna z nich stane jeho nevěstou. Kráčel mezi nimi a vyřazoval lednu po druhé. Každé na rozloučenou věnoval zlaťák.

Pomalu se vzdával naděje, že objeví tu pravou. Vtom jeho pohled upoutala Emilia, rozkošná dcera sedláka. Slunce se dotýkalo jejích vlasů, jež rudě zářily jako peří ptáka Ohniváka. Čím déle NA ně kníže zíral, tím víc roztávalo jeho srdce, až kamenná krusta povolila. ,Tohle je moje vyvolená,’ prohlásil, uchopil Emilii do náruče a odnesl ji do svého paláce. Ostatní zklamaná děvčata se Vrátila ke svým rodinám. K velké radosti celé země se Nikolaj s Emilií oženil. Hluboce se milovali a z jejich velké lásky se narodilo dítě. Ovšem v tomto bodě se příběh mění v tragédii.”

„Proč?” zeptala se znepokojeně Emma. „Co se stalo?”

„Krátce po svém sňatku se kníže Nikolaj znelíbil carovi. Této příležitosti využilo mnoho žárlivých bojarů. Uvrhli Nikolaje do vězení, kde onemocněl a zemřel. Kněžna Emilia se málem utrápila. Odešla do kláštera, kde se schovávala před svými nepřáteli, .a potají zde vychovávala svého syna. Z chlapce vyrostl ušlechtilý pohledný člověk, stejně jako býval jeho otec. Stal se jedním z nejmocnějších mužů v Rusku - byl jedním z milenců císařovny Jelizavety.”

„Myslíte, že je to pravda?” zeptala se pochybovačně Emma. „Ach ano, Vaše milosti.”

Emma si pohrávala s drobnou kabelkou. Smutný příběh ji dojal, ale odmítala to přiznat. Raději se zamračila. „Takhle arogantní může být jenom chlap z rodu Angelovských. Nechá před Nebe předstoupit všechna děvčata, aby si mohl jedno z nich vybrat. |.i bych mu plivla do tváře!”

„Možná ano.” Rašel čtverácky blýsklo v očích. „Ale o knížeti Nikolaji se povídá, že byl moc hezký. Třeba měl na kousek domýšlivosti nárok.”

„Je mi jedno, jestli mu to slušelo nebo ne. Podle mě se zachoval jako barbar.”

„Jednal v souladu s rodinnou tradicí. Tenkrát to chodilo jinak než dnes. Nyní si Rusové osvojili vaše způsoby a nic už není takové, jako dřív.”

„Díkybohu za ten pokrok!” zvolala Emma. Sklonila se nad truhlou a zvedla z ní obraz zabalený v plátně. S pomocí obou děvčat jej odhalila. Spatřily nepovedenou krajinomalbu. Barva byla rozpraskaná a drolila se. Na Emmu neučinil zřetelně amatérský umělecký pokus žádný dojem. „Proč tohle někdo schovává?” divila se a nakrčila nos. „Určitě to nemá žádnou hodnotu. Snad jen jako památka.”

Rašel a Márinka jí pohlížely přes rameno. Barzojové, ruští chrti, na obraze pronásledovali přes pole vlka. Na pozadí levandulové oblohy se na horizontu rozkládalo vesnické sídlo. „Podívejte se.” Márinka ukázala prstem do rohu. „Pod tím je ještě jeden obraz.”

Emma se sklonila a nehtem odloupla kousek zaschlé barvy. Objevil se pod ním záblesk měděné a béžové. „Máte pravdu,” poznamenala. „Někdo přemaloval staré plátno. Zajímalo by mě, co je na tom původním.”

Odnesla malbu stranou. Později ji snesou dolů. Dál se věnovala zkoumání záhadného skladiště. Uplynuly dvě hodiny. Emma byla celá zpocená a ušmudlaná. Zakřenila se na své dvě pomocnice, které nikterak neskrývaly únavu. „Co kdybychom toho pro dnešek nechaly?” zeptala se. Obě dívky okamžitě souhlasily. Emma popadla do náruče některé staronové poklady a odebrala se s nimi do svého apartmá.

Sotva opřela olejomalbu o sametovou lenošku, ozvalo se zaklepání a Nikolajův hlas.

„Přišel jsem se podívat, zda jsi připravená k večeři. Hostíme skupinu amerických průmyslníků…” Při pohledu na manželčiny pomačkané šaty a zaprášený obličej se zarazil. Nejprve se zatvářil znechuceně, potom se rozesmál. „Koukám, že jsi kramařila v podkroví.”

„Ukrývají se tam neuvěřitelné poklady!”

„Okamžitě se vykoupej a převlékni,” nařídil jí. Nevraživě se podíval na „poklady”, které přivlekla. „Ti Američané…”

„Podívej se na tenhle obraz.” Ukázala k pohovce.

„Připadá ti povědomý? Pamatuješ si na něj?

„Ani náhodou.”

„Koukni se sem do rohu. Odpadl tu kousek barvy.

Zdá se, že se jedná o přemalbu.”

„Snad,” připustil lhostejně. „Ted k té večeři…”

„Co kdybychom se někoho zeptali, zda stojí za zrestaurování? Třeba pod tou mazanicí objevíme vzácné umělecké dílo.”

„Pokud tě to potěší, poohlédnu se po nějakém odborníkovi. Ačkoliv pochybuji, že se ta námaha vyplatí. Ale ted se okamžitě umyj a přijď dolů.”

„Co mám těm průmyslníkům říct?”

„Jenom seď a sladce se usmívej.” Nikolaj jí věnoval výhrůžný pohled. „A až přinesou pečené bažanty, nechci slyšet žádné poznámky o ubohých zvířecích mrtvolkách!”

Darebácky se zakřenila. „Nebo co?” Mrštně se přesunula k toaletnímu stolku. Ovinula si vlasy starobylým ruským šátkem •i upevnila jej diadémem přesně tak, jak jí ukázala Rašel. Potom se ohlédla přes rameno a provokativně se ušklíbla. „Co když tvoje americké kamarádíčky mimoděk urazím? Co pak? Zbiješ mě? Třesně podle ruského vzoru?”

Překotně se odmlčela. Neuniklo jí, jak se manželův výraz změnil. Náhle úplně zesinal, oči mu potemněly. Z obličeje čišela hrůza. Emma opatrně odložila závoj a čelenku. „Co je ti?”

Nikolaj neodpověděl. Scházela mu slova. Zčistajasna se ocitl na úplně jiném místě. Ve zlomku vteřiny jako by prošel časovou hranou a ocitl se ve zcela jiné dimenzi. Dostavila se vize. Emma pláče. Obličej má rudý, rozpuštěné vlasy rozcuchané.

„Potrestej mě, prosím,” žebroní.

„Ty hlupáčku,” odpovídá jí zhrublým hlasem. Nato přivine ženu blíž, aby ji ukonejšil. Hladí ji po rozechvělých zádech. „Jak tě proboha napadlo, že bych na tebe dokázal vztáhnout ruku? Jak bych ti mohl ublížit? Ale nemysli si, občas propadám silnému pokušení ti nařezat, ty má vykutálená lásko. Avšak i kdybych sebevíc chtěl, nesvedu to.”

„Protože jsem tvoje žena?” ptá se nešťastně.

„Protože jsi moje. Jsi jediná, kterou jsem kdy chtěl, bez ohledu na to, že pravděpodobně zapříčiníš můj pád…”

Nikolaj divoce zavrtěl hlavou, aby se zbavil vtíravé představy. Nechápal, proč má pojednou stažené hrdlo.

Cítil sladkou, pronikavou bolest. Byl si vědom, že Emma netrpělivě vyčkává, až něco řekne. Obrátil se k ní a náhle do něho vjela bezdůvodná zlost.

„Nikki,” spustila Emma, ale to už spěchal pryč. Jako by v její přítomnosti nemohl dýchat. Žádná vzdálenost nebyla dostatečně velká, aby ho oddělila od jeho zkoprnělé ženy.

Emma přivítala americké hosty s hraným veselím, které jí nešlo od srdce. Oblékla si jednu ze svých oblíbených rób, tu zej žlutého a slonovinového hedvábí. Hranatý výstřih odhaloval něžné obliny jejích ňader. Dvojitou svrchní sukni i rukávy v délce po lokty lemovala krajka. Vlasy si vyčesala na temeno, jen po zádech jí splývaly dvě dlouhé lokny. Věděla, že jí to sluší, z čehož čerpala tolik potřebné sebevědomí.

Po epizodě v jejím apartmá Nikolaj upadl do jedné ze svých zvláštních nálad. K manželce se choval lhostejně, avšak jeho netečnost podbarvovala zlost, jež dívku rozčilovala. Věděla, že se’ nedopustila žádné nepatřičnosti. Ať už je na vině cokoliv, ona za jeho

„prokletí” nemůže. Buď Nikolaj příliš pije, nebo to přehání s prací. Nezbude jí, než se brzy vypravit za Tašou a promluvit si s ní o jeho problémech. Nevlastní matka s gustem tvrdí, že Rusové mají záhadnou a tajuplnou povahu. Třeba vnese do ošemetné situace trochu světla. Kéž by Nikolaj Emmě pomohl pochopit, co se děje… Jenže instinkt jí napovídal, že je zbytečné se ptát.

U dlouhého stolu se usadila desítka pozvaných, hostitelé zaujali místa v jeho čele. Jako obvykle se podávalo jídlo a la russe. Lokajové přinášeli z kuchyně jednotlivé chody a každému z přítomných nabídli porci. Emma se otočila k muži po své levici a usmála se na něho. Právě překročil třicítku a jmenoval se

Oliver Brixton. Do krasavce měl daleko - charakterizoval ho tuctový kulatý obličej a řídnoucí vlasy -, avšak byl velice příjemný a přátelský, což mu přidávalo na atraktivitě.

„Jste v Anglii poprvé?” otázala se.

„Ano,” přiznal s patrným americkým přízvukem.

„Jsem v zahraničí vůbec poprvé. Nejprve jsem navštívil Francii, potom Itálii a nyní Anglii. Ovšem zdejší společnost zdaleka není tak prudérní, jak jsem se obával.”

Jeho upřímnost Emmu okouzlila. „Připadá vám Anglie konvenčnější než New York?”

„Kupodivu se zde dýchá mnohem volněji. Nejspíš proto, že Amerika je poměrně mladá země a mnozí její obyvatelé mají nutkavou potřebu něco si dokazovat. My v New Yorku usilujeme i»co největší možnou pompu a doufáme, že tím odvrátíme pozornost ostatních od vlastní neotesanosti.”

Emma se zarazila se lžící napůl cesty k ústům. Zamyšleně pohlédla na svého společníka a spiklenecky povytáhla obočí. „Já zde žádného neotesance nevidím.” Brixton se zazubil a ochutnal polévku s bylinkami a lanýži. „To rád slyším, Vaše milosti, protože se

chystám do Anglie jezdit častěji.”

„Z obchodních důvodů, pane Brixtone?”

„Ano, ale kromě toho chci navštívit svoji sestru Charlottě. Jak listě víte, před několika měsíci se zasnoubila s jistým Angličanem. Seznámil jsem se s ním v Paříži. Okouzlující chlapík.”

Emma překotně položila lžíci. Divoce přemítala. Brixton, Brixton… Kde už tohle příjmení slyšela? Ne, to nemůže být…

Nikolajovi neušel její otřesený výraz. Odvrátil zrak od společnice po své pravici a zahleděl se na manželku. Byla bílá jako stěna.

Brixton si její reakci mylně vyložil jako zvědavost a pustil se do vysvětlování: „Za týden se moje sestra provdá za lorda Adama Milbanka. Předpokládám, že ho znáte.”

Do Emmy jako by uhodil hrom. Tupě přikývla. Nikolaj odpověděl za ni, čímž upoutal pozornost ostatních. „Jistěže ho paní kněžna zná. Měla na něho políčeno. Ale protože se ukázalo, jak je Milbank nepolapitelný, spokojila se s mou maličkostí.”

Emma se mu podívala do očí. Třpytily se škodolibou radostí. copak si tohle naplánoval? Pamatuje si jméno Adamovy snoubenky? Zmatek se v ní svářil se vztekem. Snažila se svoje rozbouřené emoce zakrýt tím, že se chopila lžíce. Chvěla se jí v prstech.

Do hovoru se vložila smyslná kráska sedící po Nikolajově pravici. Promluvila k němu medovým hlasem, tmavé oči jí koketné jiskřily. „Jaképak

,spokojila’, Vaše milosti? Po tak bohatém ,i pohledném muži skočí rozumná žena všemi deseti.”

„Neměla jsem na vybranou,” zašveholila jedovatě Emma.

Téhle narážce plně porozuměl pouze Nikolaj. Přijal ji s povýšeným úsměvem a pozvedl sklenici.

„Řekněme, že na lorda Milbanka i na mě se usmálo štěstí - na něho v podobě slečny Brixtonové, já zase uspěl u své líbezné Emilie.”

Po několik následujících minut Emma nepřítomně jedla a naslouchala drmolení pana Brixtona. Díkybohu se spokojil s jejím občasným přitakáním a úsměvem.

Setkání s Brixtonem jí připadalo jako políček do tváře. Vstoupila do nového života a snažila se na Adama nemyslet. Avšak setkání s jeho budoucím švagrem učinilo z nemilého fiaska nemilosrdnou realitu. Adam se za týden žení. V duchu se obrnila. Doufala, že se nerozpláče. Proboha, kéž bych na místě slečny Brixtonové byla já! Věděla, že ji Nikolaj kradmo pozoruje a pečlivě analyzuje barvu jejích líček i mihotání řas. Co ode mě chce? Co si myslí, že vyzkoumá?

„Vy jste ta nejpříjemnější Angličanka, s níž jsem měl dosud tu čest,” lichotil jí Brixton. „Jste velice přátelská a otevřená. Což je příjemná změna.”

Emma se přinutila věnovat mu pozornost.

„Přiznávám, žaí o Angličanech se říká, že jsou rezervovaní, a svoji pověst si bohatě zaslouží.”

„Proč vy potom nejste?”

„Netuším,” odvětila s úsměvem. „Zřejmě jsem divná.”

Brixton jí věnoval pohled plný obdivu. „Snad, Vaše milosti. Avšak tím nejmilejším způsobem.”

Emma zrudla a podívala se na manžela. Nezúčastněně ji sledoval. Potutelně se usmíval, jako by byla malá pošetilá holčička, již právě přistihl při lži.

Ačkoliv vztah mezi Emmou a Nikolajem se dal stěží nazvat láskyplným, před hosty se k sobě za všech okolností chovali přátelsky. Avšak tento večer se nevydařil. Emma si bolestně uvědomovala, jaké mezi nimi zavládlo napětí. Nikolaj byl nesnesitelný. Zahrnoval ji mrazivými pohledy a uštěpačnými poznámkami. Emma zatoužila jednu mu vrazit, neboť si takové chování nezasloužila. Copak Nikolaj vytušil, jak ji ovlivnila přítomnost Olivera

Brixtona? Zlobí ho, že jí Adam stále není lhostejný? Žárlí? Kdepak, Nikolaj jí nikdy nedal sebeméně najevo, že mu na ní záleží. Zřejmě se pouze dotkla jeho ješitnosti.

Emma přetrpěla zbytek večera. Velice se jí ulevilo, když se hosté po půlnoci rozešli. Beze slova odspěchala do své ložnice a práskla za sebou dveřmi. Po celý večer se nutila do úsměvů, do jídla i konverzace, což ji vyčerpalo. Pokoušela se uklidnit rozjitřené nervy. Zazvonila na Rašel, aby jí pomohla ze šatů. Nervózně přecházela po komnatě, dokud děvče nepřišlo. Služka jako by vytušila rozpoložení své paní. Moudře mlčela a pracovala rychle a efektivně. Rozepnula knoflíčky na zádech a uvolnila šněrovačku.

„Zbytek zvládnu sama,” sdělila jí stroze Emma.

„Děkuji, Rašel. Spakójnoj nóči.”

„Dobrou noc, milosti,” odvětila laskavě dívčina a vyklouzla

ze dveří.

Emma si oblékla vyšívanou noční košili a vklouzla do postele. Z účesu vytahala vlásničky a roztřepala si dlouhé kadeře. Nato se položila na záda, přitáhla si pokrývku až k ramenům, civěla do tmy a pokoušela se vybavit si do sebemenších detailů obličej Olivera Brixtona. Je Charlottě bratrovi podobná? Má tytéž kulaté tváře a světlé řídké vlasy? Doufám, že má dost peněz, aby ti to vynahradila, Adame, pomyslela si Emma chmurně. Pokud jsou finance doopravdy to, co chceš. Vzpomněla si na poslední setkání s bývalým ctitelem. Vřelé hnědé oči, chlapecký úsměv, jeho rty na jejích, slova obdivuji tě… Zpod řas se vyřinula zbloudilá slza a vpila se do polštáře.

Dívka se schoulila do klubíčka a uvolnila se. Byla by usnula, kdyby podvědomě nezaznamenala ve tmě

jakýsi pohyb. Ospale se zeptala, co se děje, a převalila se na záda. Vtom se na ni sneslo těžké tělo. Ve své omámenosti se domnívala, že na ni útočí tygr Manchu. Když však v uchu ucítila horký dech, uvědomila si, že je to její manžel.

„Nikolaji?”

Svou váhou ji přišpendlil k matraci. Ačkoliv byl oblečený, dívce neušlo, jak je vzrušený. Údivem zalapala po dechu. Pokoušela se vymanit z jeho sevření. Z mužova dechu byl nepříjemně cítit alkohol.

„Jsi můj majetek, je ti to jasné?” zavrčel jí do ucha.

„Celá mi patříš. Vím, co ti schází. Viděl jsem, jak se culíš a flirtuješ s Brixtonem, zatímco ti hladově civěl do výstřihu. Chtělas, abych žárlil, ty moje vypočítavá ženuško. Ale nezabralo to. Na tebe já nikdy žárlit nebudu.”

Emma se vzpamatovala natolik, aby ho dokázala ostře dloubnout loktem do žeber. „Táhni ode mě, ty opilý osle!” vykřikla.

Nikolaj se nad ni vyhoupl a vmáčkl se mezi její stehna. Ztěžka oddechoval, vášní nebo vzteky, anebo třaskavou směsicí obojího. „Chceš se zmocnit mé duše,” zamumlal. „Ale já cítím jenom to, co cítit chci. Nikdy tě nebudu milovat.”

„Kdo se tě o to prosí?” vyjela po něm hněvivě Emma, ale vzápětí se odmlčela. Náhle pochopila. Uvědomila si, že Nikolaj marně bojuje se svými emocemi, kterých se děsí. Váhavě se dotkla jeho rozcuchaných vlasů. „Nikki…”

Prudce ucukl. „Neříkej mi tak!”

„Zbabělce,” vyčetla mu tiše. „Proč se děsíš mé blízkosti?”

Přímo hmatatelně cítila, jak z něho sálá zlost. Obkročmo se na ní usadil, sklonil se a divoce vyhledal

její ústa. Nesmlouvavě roztrhl noční košili, aby se co nejdřív dostal k povolnému tělu. Vyšla mu vstříc a stejně neomaleně se vypořádala s jeho oblečením, am knoflíky létaly na všechny strany.

Jakmile se zbavili šatů, Nikolaj se k ní přitiskl. Přisál se ústy k jejímu hrdlu a dychtivě postupoval níž. Emma zasténala slastí. Rozevřela stehna a podvolila se připravenému mužství, které ji] celou naplnilo a přineslo kýženou extázi. Vyklenula boky vzhůru, aby získala co nejvíc. Úžasem zalapala po dechu, když se s ní Nikolaj převalil a ona se zčistajasna ocitla nahoře. Nechala se unášet vášní a bez rozpaků čerpala rozkoš z manželova vzrušeného těla.

Nikolaj k ní vztáhl paže a přivinul si ji k hrudi. Emma jemně uchopila do zubů jeho lalůček a začala si s ním pohrávat. Muž vrněl touhou. Dívka se tiskla k jeho zjizvenému tělu, její žádostivost vzrůstala. Konečně dosáhla uspokojení. Tetelila se slastí. Nikolaj ji vzápětí následoval. Krátce oddechoval skrze zatnuté zuby. Tiše zasténal a naposledy na ni tvrdě zaútočil. Utápěl sej v jejích tajuplných hlubinách.

Emma věděla, že nemá rád, když se ho někdo dotýká příliš dlouho, proto se od něho pokusila vzdálit. Avšak chytil ji za boky a pevně přitiskl k sobě. Několik minut se k sobě tulili, zběsile oddechovali. Dívka cítila, jak jí na zádech zasychá pot. Zakoušela úplně nový pocit - dříve nepoznaný klid a vyrovnanost. Vnímala, jak Nikolajovi pravidelně buší srdce, jemně ji hladil po bocích a zadečku. Vlasy na skráni čuchaly závany jeho dechu, rty se jí otíral o tvář. Nikdy k ní nebyl něžnější. Zakrátko usnula. Byla vyčerpaná… Proto se nevzmohla na sebemenší protest, když ji uprostřed noci opustil.

Sotva ráno otevřela oči, všimla si zmuchlaného polštáře po svém boku. Odpočívala ve změti pokrývek a zakoušela zvláštní pocit lehkosti, z něhož se jí točila hlava. Právě uplynulá noc s Nikolajem se lišila od všech předešlých. Byl nezkrotný, divoký… a posléze nebývale něžný. Jako by překročili neviditelnou hranici, za niž Nikolaj nemínil nikdy zajít.

Stačilo si na to vzpomenout a Emma zrudla vzrušením, které nedokázala vysvětlit ani sama sobě. Co jí Nikolaj dnes řekne?

Dopřála si dlouhou koupel. Zápěstí a hrdlo si navoněla kořeněným parfémem, vlasy stáhla broskvově zbarvenou stuhou. S pomocí komorné si oblékla blůzu s volánky a krémově zbarvenou sukni. Po stranách měla velké kapsy zdobené hedvábnými rozetami. Spokojená se svým vymydleným a bezchybným vzhledem pospíchala úderem deváté k snídani.

Potěšilo ji, že Nikolaj již sedí u stolu a schovává se za novinami. Neobtěžoval se zvednout ani na ni pohlédnout, pouze s přehnanou péčí otočil stránku.

„Dobré ráno,” pozdravila ho vesele Emma.

Sklonil noviny o několik centimetrů a věnoval jí bezvýrazný pohled. Umyté vlasy se vlhce leskly, byl čerstvě oholený. Emmu by zajímalo, zda i on si stejně jako ona dal na vzhledu obzvlášť záležet. „Nestává se často, že se sejdeme u snídaně,” podotkla a uvelebila se vedle něho. „V tuto hodinu obvykle bývám u svých zvířat.”

„Proč ne dnes?”

pouhé přátelství,” pravil kousavě. „Přestaňme si něco nalhávat, Emmo. Není třeba situaci komplikovat. Určitě nejsi tak naivní, aby sis o mně dělala romantické iluze.”

Dokonale tím manželce srazil hřebínek. Začala v ní kypět zlost. „Věř mi, že taková hloupost by mě v životě nenapadla!”

„To je úleva! Hlavně pozor na měkké srdce, Emmo!

Nic chlap rychleji neznudí, než soucitná ženská.”

„Nuže, to by mě fakticky mrzelo!” Dalo jí práci hovořit stejně mrazivým a jízlivým tónem.

Ve chvíli, kdy ostrá slovní výměna hrozila přerůst v hádku, se ve dveřích salonku objevil Stanislav. Ačkoliv na první pohled působil tak jako vždycky, v obličeji se mu zračilo potlačované napětí, jež vyrylo do jeho čela starostlivé vrásky. Manželé byl okamžitě ve střehu.

„Vaše milosti,” prohlásil zřetelně majordomus, „na přední terase máte návštěvu. Selku s malým hochem. Žena si s vámi přeje mluvit.”

„Vyřiď jí, že stížnosti s ní vyřeší správce,” odvětil kuse Nikolaj.

„Pane, snad…” Majordomus se významně odmlčel.

„Zřejmě byste ji měl vyslechnout osobně.”

Sluhův návrh dalekosáhle překročil nepsané hranice. Takové smělosti se Stanislav dopouští jen v případě, že k tomu má závažný důvod. Muži si dlouze pohlédli do očí. Nikolaj se beze slova i’|. .1.1 vil a odešel. Stanislav ho následoval. Emma se k nim přidali I’oháněla ji zvědavost, nedokázala odolat. Prošli přes přední i, rasu a sestoupili po širokém schodišti, u jehož paty vyčkávali příchozí.

Žena měla na sobě prosté šaty. Přes ramena si přehodila opraný šál, který býval modrý, ale časem vybledl do špinavě šedivého odstínu. Kdysi bývala pohledná, ale dřina a dlouhodobý pobyt na slunci si na její pleti vybraly svou daň. Působila utahaným dojmem, kolem očí se jí vryly hluboké vrásky. Vedle ní

postával Hubený klučina, zhruba pěti nebo šestiletý. Oblečení vypadalo čisté, ale obnošeně. Manšestrový kabátek měl příliš krátké rukávy a hoch se tvářil vzdorovitě. Vraštil široké černé obočí, jež ladilo s tmavou kšticí.

Žena promluvila jako první a odhalila přitom řadu křivých zažloutlých zubů. „Tohle je Jacob. Máma mu zemřela před týdnem na zimnici. Ještě předtím mi kladla na srdce, abych k vám kluka vodvedla. Nikdo ve vsi ho nechce. Ujala jsem se ho jenom já a postarala se vo něj.” Výmluvně natáhla dlaň. Očekávala odškodnění za vynaloženou námahu.

Z Nikolajova obličeje se nedalo nic vyčíst. Mlčky ukázal prstem na majordoma, a ten ženě vyplatil několik mincí. Zastrčila je do kapsy a měla se k odchodu. S chlapcem se nerozloučila. Ani se neohlédla.

„Co se děje?” užasla Emma. „Kdo je ten hoch, Nikolaji?”

„Do toho ti nic není. Vrať se dovnitř.” Kníže se obrátil ke Stanislavovi. „Najdi někoho, kdo se ho ujme,” zavrčel. „Jen na pár dní. Dokud vše nevyřídím.”

Emma se dívala na hošíka, jenž zarytě mlčel a upíral pohled k zemi. Opatrně k němu přistoupila jako k plachému zvířátku. Si dřepla před něho, aby se jejich oči ocitly v téže rovině. „Ahoj Jacobe,” oslovila jej vlídně. Zvedl k ní zrak, ale neodpověděl. Jmenuješ se tak?” pokračovala. „Nebo ti říkají Jakeu?”

Dítě jí připomínalo ruskou ikonu. Tmavé odstíny se mísily s tóny zašlého zlata. Melancholické jantarové oči stínily vějíře hustých černých řas. Neznala nikoho, kdo by se mohl pyšnit podobnými. Až na…

Náhle se napřímila a užasle pohlédla na Nikolaje. Podlomila se pod ní kolena. Olízla si rty a ochraptěle zašeptala: „Je to tvůj syn

Stanislav odvedl chlapce do kuchyně, aby mu dal něco k snědku. Nikolaj se ani nepohnul. Jeho syn, jeho syn… Jakoby zdálky k němu doléhaly Emminy otázky, ale ignoroval je. Jakmile mu dítě zmizelo z dohledu, jako náměsíčník zamířil zpátky do sídla. ()debral se do knihovny, kde se opřel o mahagonovou skříňku B likéry. Tupě zíral na svůj pokřivený obraz na stříbrném podnosu, který ležel na komodě.

Domníval se, že tohle dítě nikdy nespatří. Čas od času dokonce zapomínal, že existuje. Nyní bez varování vtrhlo do jeho života .i byl to příšerný šok. A aby toho nebylo málo, všiml si neuvěřitelné podoby mezi Jacobem a svým zesnulým bratrem Michailem. Ach Bože… Michail vypadal úplně stejně, když byl v tomhle věku. Rozcuchané vlasy, rozmrzelý výraz, zářivé oči. Nikolaj zašátral po lahvi brandy a skleničce.

Vzpomínal, kolikrát v dětství našel bratra schouleného v rohu nebo v koutě skříně poté, co ho otec zneužil. Plakal a krvácel. Nikolaj do sebe hodil připravený drink a nalil si další. Nikdy se nezbavil pocitu viny a hněvu z těch dávných let, přestože si zřídkakdy dovolil na ně myslet.

Proč se Michail stal pro otce terčem obscénního násilí? „Najdu způsob, jak tě zastavit!” rozkřičel se Nikolaj na tyrana po jedné z těchto epizod a vrhl se na něho s malým kapesním nožem. „Zabiju tě!” Ale otec se rozesmál a zkroutil mu ruku. Kost praskla, nůž skončil na zemi. Pak sadistický rodič vzpurného synka nemilosrdně zbil. Násilí na Michailovi pokračovalo.

Trvale Míšu poznamenalo. Vyrostl z něho zahořklý, prázdný muž, jenž sešel z tohoto světa předčasnou smrtí. Ani Nikolaj nevyváži se zdravou kůží. Ačkoliv rodiče i bratr dávno spí v hrobě, vzpomínky jsou stále živé a mučí jeho duši. Nenapravitelně ji pošramotily. Už nikdy se jí nedotkne láska, strach, lítost ani zármutek. Nikdy neprojeví slabost. Nikdo nemá tu moc mu ublížit.

„Nikolaji,” ozval se za ním Emmin podrážděný hlas.

Probral se ze zamyšlení a odpověděl, aniž se na ni podíval. „S tebou to nemá nic společného.”

„Chci jenom vědět, kdo byla Jacobova matka a proč ses nikdy nezmínil, že máš syna. Myslím, že mám právo to vědět.”

Muž se otočil a pohlédl na svou ženu. Byla rozčilená, nic nechápala. Ze stuhy se uvolnilo několik rusých kadeří, netrpělivé si je zastrkovala za ucho.

Povzdechl si a bryskně odpověděl: „Před šesti lety jsem se zapletl s děvečkou, která pracovala na jedné z mých mléčných farem. Měsíc poté, co naše známost skončila, za mnou přišla s tím, že je těhotná. Od té doby jsem jí pravidelně posílal peníze, aby ona i dítě měly z čeho žít. Nikdy jsem se o nich nezmínil, protože s námi dvěma nemají nic společného.”

Emma se nesouhlasně zamračila. „Dát někomu peníze - tím řešíš všechny situace, že?”

„Co jsem měl podle tebe dělat? Oženit se s ní? Sally byla jako obrázek a měla ráda chlapy. Nebyl jsem první ani poslední, kdo s ní spával.”

„Proto ses rozhodl, že se z tvého syna stane pohůnek? Nikdy nepozná, kým doopravdy je a odkud pocházejí jeho předci? Nedáš mu svoje jméno, nedopřeješ slušné vzdělání… Má se spokojit s

chalupou s doškovou střechou? Copak ty za něho necítíš žádnou zodpovědnost?”

„Odmalička na něho platím a přirozeně v tom hodlám pokračovat. A řečí o zodpovědnosti a morálce mě ušetři. Většina zdejších pánů má nemanželské potomky. Nepochybuji o tom, že ani tvůj vlastní otec není výjimkou…”

„Jak se opovažuješ?! Tátovi na ostatních záleží! Zajisté by si nikdy nevyskakoval na děvečku!” Opovržlivě ohrnula rty. „Je Jacob tvoje jediné nemanželské dítě, nebo máš ještě další?”

„On je jediný.” Tlak ve spáncích oznámil nastupující bolest hlavy. Nikolaj zmučeně nakrčil čelo.

„A teď, když jsi mi náležitě projevila svůj nesouhlas, mě laskavě nech, ať se s tím vypořá-dám.”

„Co hodláš podniknout?”

„Najdu vhodnou rodinu a pošlu kluka supem pryč.

Neboj se, IN’bude tě tu dlouho otravovat.”

„Chtěl jsi říct, že nebude dlouho otravovat tebe”

vyštěkla a energickými kroky opustila místnost.

„Cynický… nemilosrdný… netvor,” drmolila přes zatnuté zuby.

Měla o Nikolajovi lepší mínění. Co je to za člověka, když nemá vztah k vlastnímu dítěti? Zamířila do zvěřince. Nestarala se, že není vhodně oblečená a sukní zametá prašnou zem. Je jí jedno, že si zničí šaty. Potřebuje být se svými zvířaty.

Vstoupila do jedné z bíle natřených staveb a usedla na podlahu před tygrovou klecí. Když ji Manchu spatřil, zavrněl jako přerostlé kotě. Polovinou těla si hověl ve svém bazénku. „Ahoj,” pozdravila ho a opřela se hlavou o mříže. Zavřela oči, aby se ubránila slzám.

„Taša měla pravdu. Nikomu bych to nepřiznala, |en tobě, Manchu. Nikolaj se stará jenom o sebe. A

nejhorší na tom |e, že mi nikdy nelhal. Nikdy nepředstíral, že je někým víc, než obyčejným mizerou.” Manchu se přiloudal blíž. Pozoroval ji s hlavou nachýlenou na ,stranu, jako by zvažoval situaci. „Co si teď počneme?” zeptala se ho. „Nikolaj se chce Jacoba zbavit, ale to neznamená, že já tomu klukovi nic nedlužím. Chudáček ubohý… Nemá domov, ztratil maminku… Jenže já se za náhradní matku nehodím. Nedokázala bych se na něho podívat, aniž bych si připomněla, jaký je jeho otec lump. Odporný, nespravedlivý… Ale… Kdyby byl Jacob víře, bez dalšího rozmyšlení bych se ho ujala. Neměla bych se o to v případě malého kluka alespoň pokusit? Je na tom stejně •.patně jako ty nebo já, Manchu. Taky se na nás dívají skrz prsty. Myslím, že k němu mám určité

povinnosti, přestože Nikolaj ty svoje necítí.”

Dům tonul v tichu, až na teskné prozpěvování komorníka, který si broukal jakousi ruskou dumku. Odnášel pečlivě vyleštěné stříbro do jídelny. „Vasile,” oslovila ho. S úlekem se k ní obrátil.

„Ano, Vaše milosti?”

„Kde je ten chlapec?”

„Myslím, že v kuchyni.”

Emma se vydala do přízemí. Při pohledu na drobného hošík.) usazeného za velkým dřevěným stolem se jí zmocnila nevítaná lítost. Ztrácel se na masivní židli, nedosáhl nožkama na zem. Před sebou měl talíř s dušeným jehněčím, ale očividně se jej ani nedotkl. Tupě civěl na chladnoucí pokrm a vrtěl drobným chodidlem.

Sotva se Emma zjevila na prahu, kuchařka i její pomocnice udiveně vzhlédly. „Vaše milosti,” zvolala kuchtička. „Přejete si něco?”

„Kdepak, děkuji vám,” odvětila vlídně. Bokem se opřela o stůl a usmála se, když si všimla, jak chlapcův zrak spočinul na skvrně na sukni. „Ty nemáš hlad?” zeptala se hošíka opatrně. „Asi tu vaříme jinak, než jsi zvyklý. Tak zkus ochutnat alespoň rohlík, Jakeu. Je měkký a dobrý.”

Dítě se na ni zahledělo vážnýma očima. Chopilo se rohlíku a sevřelo jej v útlých prstech.

„Chápu, že se trošku bojíš. Ocitl ses na neznámém místě a ni-j koho tu neznáš.” Spokojeně sledovala, jak si chlapec opatrně ukousl. Zdálo se, že mu v minulosti nic nechybělo. Pleť působila zdravě stejně jako bílé zuby. Je to krásný kluk, pomyslela si Emma. Líbily se jí elegantní tmavé oblouky obočí i vějíře hustých řas.

Vtom Jake poprvé promluvil: „On nechce být můj táta.”

Emma se pokoušela vymyslet nějakou milosrdnou lež, jíž by ho uchlácholila, pak ale usoudila, že pravda je vždycky nejlepší. „Vypadá to, že ne,” připustila. „Ale určitě se o tebe dobře postará. Zato já bych ráda byla tvojí kamarádkou. Jmenuji se Emma.”

Kluk mlčel. Vytrhával ze středu rohlíku kousky bílého těsta a cpal si je do pusy.

Dívka ho dojatě sledovala. „Máš rád zvířata, Jakeu? Mám tu zvěřinec, kde bydlí zvířata, která jsou stará a nemocná. Jsou tam koně, šimpanz, vlk, lišák - a dokonce i tygr. Chceš se na ně podívat?”

„Ano.” Jacob položil vydlabaný rohlík a sklouzl ze židle. Zvědavě zaklonil hlavu. „Ty jsi ale vysoká,” poznamenal a Emma se rozesmála.

„Zapomněla jsem včas zabrzdit,” odvětila a spiklenecky na něho mrkla. Avšak hoch se neusmál. Dál ji ostražitě sledoval.

Působil nesmírně vážným dojmem. A také podezíravě a opuště-rtě. Jako jeho otec.

Jacob byl zvláštní dítě. Bystré, ale nevzdělané, plné potlačených emocí. Zdálo se, že nestojí o společnost ostatních lidí, avšak Emminu přítomnost toleroval. Se značnou dávkou úsilí ho přesvědčila, aby se zapojil do honičky spolu s ní a Samsonem, jenže ‘.c ukázalo, že chlapec si neumí hrát. O své matce či vesnici, kde vyrůstal, se nikdy nezmínil, a Emma se rozhodla, že ho nebude do ničeho tlačit.

Dny plynuly. Emma věděla, že jakmile se hošík probudí, oblékne se a bude na ni trpělivě čekat před dveřmi ložnice. Stala .se z toho určitá rutina. V jídelně se nasnídali, potom jí pomáhal s prací ve zvěřinci. Odpoledne ho trpělivě učila jezdit na koni. Všude Emmu následoval jako pejsek, ovšem nebylo jasné, zda k ní chová náklonnost, nebo se jí drží čistě proto, že nemá na vybranou. Služebnictvo netušilo, jak se k němu chovat, a Nikolaj syna naprosto ignoroval.

„Nemohl bys na Jakea alespoň promluvit?” vyčetla mu jednou při večeři, když spolu vzácně osaměli. „Žije s námi téměř čtrnáct dní. Copak se s ním nemíníš sblížit?”

„Do týdne bude bydlet jinde. Pokud se mu chceš do té doby věnovat, rač si posloužit.”

„Kam ho chceš přestěhovat?”

„K rodině, která se o něho postará do doby, než bude plnoletý. Za finanční úhradu, samozřejmě.”

Emma položila příbor a podrážděně se podívala na svého manžela. „Chtějí ho jenom kvůli penězům. Jake se to dozví. Budou ho odstrkovat a od ostatních dětí sklidí leda tak posměch. Nepřijmou ho za svého.”

„To přežije.”

Emma zaskřípala zuby. „Nepřeji si, aby Jake odešel.”

„Co by sis s ním počala? Ponechala by sis ho tu jako věčnou připomínku mých minulých hříchů?”

„Nikdy bych tímto způsobem dítě nezneužila!” vybuchla vztekle.

„To je pravda. Nedostaneš totiž příležitost. Ten kluk odjíždí.”

Emmě se na rtech zachvěla další zlostná slova, ale podařilo se jí je zadržet. Zvedla vidličku a začala si pohrávat se zelím na svém talíři. „Jsi k Jacobovi zcela lhostejný. Neznamená pro tebe víc než kterékoliv jiné dítě,” podotkla tiše. „Přece k němu musíš něco cítit. Je to tvoje krev. Není to důvod, proč ho posíláš pryč? Bojíš se, aby sis ho náhodou neoblíbil. Kdybys věděl, jak omezený život vedeš! Ustavičně se třeseš strachy a svou nejistotu zakrýváš posměchem, sarkasmem a odtažitostí.”

Zablýsklo se mu v očích. „Čeho se podle tebe bojím?”

„Máš strach, aby ti na někom nezačalo záležet. Děsíš se, ab ti tvou náklonnost náhodou někdo neoplácel. Avšak nedostatek citu neznamená sílu, Nikki. Přesně naopak.” Emma spíše vycítila, než viděla, že se nepatrně zachvěl.

Vstal od stolu. „Pro dnešek jsem už slyšel dost,” zavrčel.

„Jestli odsud Jacoba odvezeš, najdu si ho! Zaslouží si něco lepšího. Je to malý nevinný chlapec, který je od narození o něco okraden. Pokud si takhle představuješ otcovství, pak upřímně doufám, že s tebou žádné děti mít nebudu!”

„Pro mě za mě si toho kluka nech!” ušklíbl se Nikolaj. „Měl jsem to čekat. Vím, s jakou chutí se

ujímáš každého zaběhnutého čokla. Hlavně drž toho spratka ode mě dál!” Spěšně odešel. Emma za ním zírala, třásla se vzteky. Nevzmohla se na slovo.

Bitvu o Jacoba následující den přerušil příjezd Roberta Soamese. Výtvarného umělce středního věku provázela pověst mimořádně talentovaného restaurátora. Emma si Soamese okamžitě oblíbila. Byl to jemný, skromný, nezáludný muž. Nic nepředstíral, jak by člověk očekával od osobnosti pohybující se ve světě umění. Měl hubený bledý obličej, příjemný, avšak zcela všední, až na pronikavě modré oči. Drolící se krajinomalba ho zcelaj zaujala. Dychtivě se jal odkrývat obraz skrývající se pod ní.

„Buď to vůbec nebude stát za pozornost,” oznámil Emmě na rovinu a pokrčil rameny, „anebo objevíme něco zcela zvláštního. Odhaduji, že za čtrnáct dní budeme mít jasno, Vaše milosti.”

Připravili mu hostinský pokoj, kam se restaurátor nastěhoval. Emma s Jacobem se každý den chodili dívat, jak pokračuje v práci. Nikdy se dlouho nezdrželi. Ani dokořán otevřená okna

By nedokázala místnost zbavit pronikavého zápachu chemikálií, jež umělec používal.

„Trik spočívá v tom, odstranit svrchní vrstvy, aniž bychom poškodili ty spodní,” poučil je Soames. „Přesto nezbytně dochází k mírnému narušení povrchu obrazu. Musím být velice opatrný, .abych nepřipravil plátno o původní texturu, kterou portrétu neznámý malíř vtiskl.”

„Je to podobizna?” otázala se Emma.

„Beze vší pochybnosti. Podívejte se do tohoto rohu.

Bezpochyby se jedná o část mužské ruky.”

„Doufám, že je to někdo z rodu Angelovských.” Emma poplácala hošíka po rameni. „Jeden z tvých předků, Jakeu. Nepřipadá ti to zajímavé?”

Chlapec cosi zabručel. Bud jí zcela nerozuměl, anebo mu bylo dočista fuk, zda je pokračovatelem rodu nebo ne.

„Ano, velice zajímavé,” odpověděla si Emma sama. Přešla k nejbližšímu oknu a usadila se na parapetu.

„Opravdu, Jakeu, tobě seta pusa nezastaví. Z toho věčného řečnění mě už bolí hlava.”

Schválně si kluka dobírala. Zacukalo mu v koutcích. „Jak mám něco říct, když mě nepustíš ke slovu?”

Emma vyprskla smíchy. Pohupovala dlouhou nohou. „Nesluší se dámě říkat, že je užvaněná, Jacobe.”

„Dámy nenosí kalhoty,” opáčil. Narážel na její oblečení - pánskou košili, černé kalhoty a jezdecké holínky.

„Ale já jsem kněžna a kněžny si můžou nosit, co se jim zlíbí. Nemám pravdu, pane Soamesi?”

Restaurátor s úsměvem vzhlédl od práce. Oceňoval, že se Emmě podařilo zatáhnout zamlklého chlapce do rozhovoru. „Já myslím, že ano, Vaše milosti.” Nespouštěl Emmu z očí. Opírala se o parapet, štíhlé nohy elegantně překřížené. Slunce ji zalévalo měkkým světlem, její pihy jako by se třpytily. Měděnou hřívu měla staženou do ohonu, tu a tam se pousmála. Moc jí to slušelo.

„Kněžno Emmo,” spustil váhavě. „Směl bych mít jednu poznámku osobní povahy?”

„Poslužte si. Třeba oživí mé ráno.”

„Jste mimořádně atraktivní žena. Považoval bych za čest, kdybych vás směl někdy portrétovat. Přesně v té pozici, v jaké jste teď.”

Emma se rozesmála. „A jak byste svůj obraz nazval? Blázni ženská? Excentrická?”

„Myslím to upřímně, milosti. Pyšníte se vzácnou a mimořádnou krásou, již by se snažil zachytit každý umělec.”

Emma se pochybovačně zazubila. „Mohla bych vám ukázal bezpočet žen, které jsou mnohem přitažlivější než já. Kupříkladu má nevlastní matka.”

Soames zavrtěl hlavou. „Krasavice v tradičním slova smyslu potkávám na každém kroku. Ty mě nezajímají. Ale vy…” Odmlčel se, když do místnosti padl stín. Na prahu stál Nikolaj.

„Souhlasím,” přisvědčil s ohledem na pronesenou poznámku, „Rád bych měl portrét tady kněžny pořízený kumštýřem, jenž vystihne její neopakovatelné kouzlo. Pokud mi předvedete ukázky své práce a budou se mi zamlouvat, tahle zakázka je vaše.”

„Samozřejmě,” zaradoval se Soames. „Já…”

„Já o žádný obraz nestojím,” namítla Emma a zamračila se manžela.

„Zato já ano.” Sotva se Nikolaj podíval na hošíka stojícího po boku jeho ženy, úsměv mu povadl. Ihned se obrátil na paté a zamířil k restaurovanému obrazu.

„Přišel jsem se podívat, jak pokračujete, Soamesi.”

„Ted když jsem zjistil, jak co nejúčinněji a nejšetrněji rozpustit horní vrstvy, mi jde práce od ruky mnohem rychleji,” vysvětloval malíř. „Dosud jsem odkryl část levé mužské ruky.”

„Vidím.” Jakmile Nikolaj pohlédl na obraz, udála se zvláštní věc. Zmocnil se ho zmatek, levá ruka ho

začala pálit. Bezděčně zatnul prsty a založil si paže na hrudi. Jako by ho obcházely mrákoty. Kvapně odvrátil zrak. „O portrétu mé ženy si promluvíme později,” sdělil Soamesovi. „Hlavně těm dvěma nedovolte, aby vás zdržovali od práce.”

„Nikterak mi nepřekážejí…” Malíř se odmlčel. Nikolaj mu rychle mizel z dohledu. Soames se tázavě podíval na Emmu. Sarkasticky se usmála.

„Můj manžel je nesmírně velkorysý, nemyslíte?”

Avšak dřív než jí tázaný stačil odpovědět, odešla z místnosti Jacob klusal za ní.

*

Následující noc byl Nikolaj donucen promluvit na svého syna (ifiino. Systematicky ve své komnatě popíjel ledově vychlazeni ni vodku. Doufal, že s každou další vyprázdněnou skleničkou I M >volí neklid v jeho útrobách. Nic nebylo takové jako dřív. Svět se mu obrátil naruby. Poprvé v životě měl problém přivyknout změnám, které se kolem něho odehrávaly. Týdny Emmu nenavštívil v lůžku a neukojená touha ho začínala užírat. Chtěl se jí dotýkat, líhat ji, hladit po sametových vlasech. Přál si cítit pod sebou štíhlé télo zachvívající se vášní. Avšak odmítal dát manželce najevo, jak moc ji potřebuje. Touží po ní. Mohla by toho zneužít.

Zlobilo ho, jak se Emma vypořádala se zjištěním, že její choť má nemanželské dítě. Nejprve sehrála roli zrazené manželky, poté •.i prosadila, aby u nich chlapec zůstal. Samozřejmě nebylo v její moci zde Jacoba udržet proti jeho vůli. Kdyby si Nikolaj zamanul, mohl ho klidně zítra poslat pryč. Jenže pravdou zůstávalo, že byl I ínmě téměř vděčný - vděčný! -, že se rozhodla o jeho syna pečovat. Častokrát se přistihl, jak si dítě prohlíží a touží s ním

promluvit. Zároveň ho však zaráželo, jak se Jacob podobá Michailovi.

Vtom do jeho úvah pronikl jakýsi tichý zvuk. Nikolaj postavil sklenku na stůl a zaposlouchal se. Někdo pláče.

„Míša,” zašeptal zděšeně. Instinkt zapracoval rychleji než rozum. Kdepak, bratr to být nemůže. Ale to fňukání a slzy… Vzlykot malého chlapce.

Nikolaje se zmocnil strach, jejž nepocítil od dětství, a přinutil ho jednat. Kráčel dlouhou chodbou, zabočil za roh. Před dveřmi Emmina apartmá se choulila drobná postavička.

„Jacobe,” oslovil ji se staženým hrdlem. Hochovo jméno mu znělo strašně cize.

Kluk k němu s úlekem vzhlédl. Vypadal zkroušeně, po tváři se mu kutálely slzy. Jeho zoufalý pohled se bolestně dotkl mužova okoralého nitra.

„Co je ti?” utrhl se na něho ostře. „Bolí tě něco?” Jacob zavrtěl hlavou. Přitiskl se blíž ke dveřím,

nožky schoval pod lem noční košile.

„Co chceš? Máš hlad? Žízeň?”

Náhle cvakla klika a na prahu se objevila Emma oblečení v bílé noční košili. Obličej měla poznamenaný spánkem. Nejdřív spatřila manžela. Už se ho chystala oslovit, když vtom její zrak padl na hromádku neštěstí u jeho nohou. „Jakeu?” Uvelebila se na podlaze a přitáhla si dítě do klína. Poté věnovala Nikolajovi vyčítavý pohled. „Cos mu udělal?”

„Nic,” zavrčel muž. Sledoval, jak dívka hošíka objímá.

„Co se děje, Jakeu?” vyptávala se. „Co se ti přihodilo?”

Jacob marně hledal slova, ústa se mu chvěla. Z očí se mu fintily slzy. „Chci… maminku!” Tiskl se k dívce, drobné dlaně bořil do záplavy jejích kadeří.

„Ano, miláčku,” mumlala a vinula chlapečka blíž k sobě. „Vím, že se ti po ní stýská.” Houpala ho na klíně. Nevadilo jí, že dítěti teče z nosu a tvářičky má zmáčené od slz.

Pohled na ženu konejšící dítě - zejména na ženu z aristokratických kruhů - byl pro Nikolaje vzácný. Dokonce i jeho matka záhy svěřila péči o potomstvo chůvám a domácím učitelům. Nechtěla za ně nést zodpovědnost. Nikolaj neměl ponětí, jak to chodi v jiných domácnostech, s výjimkou Stokehurstových, které příležitostně navštěvoval. Zjištění, že Emma je plná mateřského citu, jej zaskočilo. Probudilo v něm touhu a bezdůvodnou zlost. Kéž by i on a Michail měli někoho, kdo by za ně bojoval! Emma by nikdy nepřipustila, aby kloučka někdo zneužil. Uměla by Míšu ukonejšit a ochránit.

Zápolil s bláznivým pokušením pokleknout a obejmout ženu i plačící dítě, aby se stal součástí té srdceryvné scény. Z pocitu osamění ho zamrazilo. Bezděčně se zachvěl. Právě v tom okamžiku na něho Emma pohlédla jako na nějakého vetřelce. Ač svoje myšlenky nevyslovila nahlas, dokázal uhodnout, co se jí hon! hlavou. Nemůžeš pro nás nic udělat. Jsi tu zbytečný.

Nikolaj beze slova odkráčel. Za rohem se zastavil a opřel o zeď. Chvěl se po celém těle. Dohonily ho vzpomínky na onu noc v Rusku, kdy ho odvolali z milenčina lože, aby mu sdělili neblahou zvěst. „Váš bratr byl dnes v noci zavražděn, Vaše milosti. Podřízli mu hrdlo…” Touha po spravedlnosti vyvrcholila pomstou hraběti Surikovskému. Ne, nemysli na to.

Jenže vzpomínky se vracely jako zběsilé. Viděl se, jak se plíží k opilému Surikovskému, hroucenému na zváleném lůžku. V místnosti to odporně páchlo potem a alkoholem. Nikolajovo srdce divoce tlouklo. Bažil po krvi ,i z, i roven se bál. Kromě bušení svého srdce nic neslyšel, dokonce ani Šurikovského výkřik ve chvíli, kdy spatřil svého vraha.

Nikolaj se dál opíral o stěnu. Klouzal stále níž a níž, až se .” byl na podlaze. Otupěle dumal nad tím, o čem přemítal v nekouřených hodinách věznění, kdy ho vyslýchali a mučili. Moc NÍ toho nepamatoval. Vyptávali se ho na Míšovy milostné avantýry. Zejména na tu se Šurikovským. Nikolajovi nevadilo, že jeho bratr spí s muži. Po děsivých zážitcích z dětství si zasloužil veškerou radost, které se mu mohlo dostat.

Vyhrnul si rukávy a prohlížel si jizvy na zápěstí, které mu ustaly po příliš pevně utažených provazech. Vládní vyšetřovatele zuřili, když nereagoval na narážky týkající se Míšovy sexuální orientace. Třeba na zbožňování chlapců nevidíš nic špatného, ušklíbali se. Zřejmě smýšlíš stejně. Také máš zálusk na chlapy, ty chlípný parchantel

Nikolaj tehdy jen zavrtěl hlavou, neschopen dostat slova přes rozechvělé rty. Tělo mu z chladu a ztráty krve dočista ztuhlo. Kdepak, muži ho nikdy nepřitahovali. Odjakživa miloval grácii a hebkost žen. Obdivoval dmoucí se ňadra i vnímavost ženské duše. Od prvopočátku dával přednost starším a zkušenějším milenkám, jelikož si činily menší nároky a vyznaly se v nástrahách i realitě života. Kromě toho bývaly mnohem vášnivější.

Avšak nikdy neuvažoval o sňatku. Až když potkal Emmu. Sedm let na ni čekal, ale ani na vteřinu

nezapochyboval o tom, že bude jednou jeho. Zjistil, že se bez ní neobejde. Potřeboval ji stejně jako vzduch, jídlo a spánek. Potíž spočívala v tom, že se zčistajasna stala jeho slabostí. Musí se od ní odpoutat, nebo s ním bude definitivně amen.

Vstal a odebral se do přízemí. Krátce promluvil se Stanislavem ,i sloužícím lokajem. „Připravte mi kočár.” Vyrazí si ven. Bude hrát hazardní hry a hýřit. Opatří si ženskou. Jakoukoliv. Hlavně když to nebude Emma.

Jakmile Emma chlapce utěšila, odnesla ho zpátky do postýlky. Pečlivě ho přikryla a pohladila po tmavých vlasech. „Vím, jaké to je, ztratit mámu,” zamumlala. „Ta moje zemřela, když jsem byla ještě mladší než ty. Taky jsem plakala, protože se mi po ní stýskalo. Dokonce se na ni ani nepamatuji.”

Jake si pěstičkami protřel uslzené oči. „Chci, aby se vrátila,” zakňoural. „Nelíbí se mi tady.”

Emma si povzdechla. „Mně někdy také ne, Jakeu.

Ale Nikolaj je tvůj otec, proto sem patříš.”

„Uteču.”

„Copak bys mohl opustit mě a Samsona? Bylo by nám to moc líto.”

Hošík zmlkl. Zabořil hlavu do polštáře, víčka se mu chvěla únavou.

„Mám nápad,” prohlásila Emma. „Co kdybychom zítra utekli spolu? Alespoň na chvíli. Vezmeme si košík s jídlem, půjdeme k rybníku a budeme chytat žáby.”

„Ženský se žab štítí,” namítl rozespale.

„Já ne. Klidně vezmu do ruky brouka, červa, myš…

Úplně všechno. Až na hada.” „Já mám hady rád.”

Emma se usmála a políbila kloučka do vlasů. Po důkladné koupeli, na níž trvala, krásně voněl. O

žádné dítě se tak důkladně nestarala, dokonce ani o vlastní bratry. Jenže ti mají milující rodiče, zato Jake je dočista sám. Zůstal mu jen lhostejný otec. „Dobrou noc, Jakeu,” zašeptala. „Všechno dobře dopadne. Postarám se o tebe.”

„Dobrou, Emmo,” zamumlal a usnul.

Dívka zhasla lampu a tiše odešla. Zamířila k Nikolajovu apartmá. Vzedmul se v ní příval energie. Je načase ho kvůli dítěti konfrontovat a spornou otázku vyřešit jednou provždy. Dá manželovi jasně na srozuměnou, že Jake tu zůstane a on je povinen s ním komunikovat. Není spravedlivé, aby chlapeček platil za nezodpovědnost svých rodičů. Je Angelovský a má nárok na všechny náležitosti spojené s jeho původem - vzdělání, dědictví… On tyhle věci potřebuje a zaslouží si je. Nikolaj nemá právo mu je odpírat.

Zamrzelo ji, že manžela nenašla v jeho ložnici. Prohledala celé křídlo, pak sešla do přízemí, aby se otázala Stanislava.

Majordomus nehnul brvou. „Kníže odcestoval, Vaše milosti.”

„Aha.” Emma se kvapně odvrátila, aby zamaskovala zklamání a zmatek. Je pozdě… Jediný důvod, proč v pokročilou noční hodinu opustil dům, je ten, že hodlá navštívit lůžko jiné ženy. Navzdory předchozím hádkám a rozporům jí zatím nevěrný ne-byl. Emmě bylo náhle do breku. Kéž by mohla jet za ním a povědět mu… Co vlastně? Jestliže Nikolaj touží po jiné, není v jejích silách tomu zabránit. Očividně se jí nabažil. Není pro něho dost dobrá. Jeho milost se v manželském loži nudí. „K čertu s tebou, Nikolaji!” zašeptala. „Nakonec se začnu nenávidět stejně, jako nenávidím tebe.”

Hodiny přecházela po komnatě, dokud se služebnictvo neodebralo na kutě a v sídle se nerozhostily tma a ticho. Znenadání si uvědomila, že sňatkem s Nikolajem se dopustila kardinální chyby. Jejich vztah se nikdy nezlepší. Pouze se zhorší. Nevěru považuje za největší možné ponížení. Cekají ji další hádky, zklamání, pocit hořkosti. Bude citově strádat, dokud její srdce nezkamení jako jeho. Rodiče měli pravdu. Neměla si ho nikdy brát. Avšak hrdost jí nedovolí to přiznat. Zatoužila po přítelkyni, jíž by se mohla svěřit. Po blízkém člověku, na něhož by se mohla obrátit.

Odebrala se na hlavní schodiště, usadila se téměř na jeho patě, rukama si objímala kolena. Čekala, až se manžel vrátí. Stačí jediný pohled do jeho obličeje, aby poznala, zda ji podvedl.

Těsně před rozedněním ji vytrhl z dřímoty rachot kočáru. Napřímila se a nelibě si uvědomila, jak má bolavé svaly. Prudce zamrkala a zaostřila na vchodové dveře. Záda jí ztuhla očekáváním.

Na prahu se objevil rozcuchaný a pobledlý Nikolaj. Hutné šero ještě podtrhlo jeho unavený výraz. K Emmě zavanul nezaměnitelný odér kořalky, parfému a sexu. Takže to udělal, napadlo ji, a vzápětí ucítila v hrudi ostrou bolest.

Manžel ji spatřil až ve chvíli, kdy se chystal vystoupat do schodů. Zarazil se a v obličeji se mu objevil náznak vzdoru. „Co chceš?”

„Od tebe nic.” Hlas se jí zachvěl znechucením a hněvem. „Vůbec nic. Pokusím se být nad věcí, Nikolaji. Nemusíš mi připomínat, že podobné chování je ve vyšších kruzích běžné. Ale asi by sis měl na postele cizích ženských zvyknout, protože v té mé budeš vítán, až začne v pekle mrznout!”

„Budu si s tebou dělat, co chci!” ušklíbl se. Přistoupil blíž, hrozivě se nad ní tyčil. „Jsi moje žena, patříš mi tělem i duší. Stačí, abych luskl prsty, a roztáhneš nohy, kdykoliv a kdekoliv si zamanu.”

Emmu zachvátil bezuzdný hněv. Rozmáchla se a praštila Nikolaje pěstí. Dočista ho tím zaskočila. Zmateně zavrávoral. Šok mu z tváře vymazal naštvaný výraz. I Emma se zdála dočista rozhozená. Cekala, zda jí úder oplatí. Rozpačitě si mnula bolavou ruku.

Nikolaj mlčel. Oba ztěžka oddechovali, propalovali se pohledem. Pak se muž opatrně dotkl zhmožděné čelisti a rozchechtal se. Emma se ani nepohnula, když ji lhostejně míjel. Loudal se do svých pokojů. Sotva jeho kroky utichly, klesla znovu na schod a položila si hlavu na kolena. Připadala si jako v pasti. Zaplavila ji beznaděj.

Po celý příští týden spolu nemluvili, až na několik ostrých výměn názorů, když se náhodou potkali. Emma nedokázala jíst ani spát. Připadala si jako v nepřátelském táboře. Každou noc sej zamykala, přes den prchala chodbami, aby se Nikolajovi vyhnula. Věděla, že se nepřetržité napětí podepisuje na jejím vzhledu. Dokonce i pan Soames se začal vyptávat, zda je v pořádku. Na-1 opak Nikolaj se zdál ve vrcholné formě, jako by mu vzniklá situace náramně vyhovovala. Záměrně mezi sebe a manželku vrazil klín a dělal všechno pro to, aby to tak zůstalo.

Emma se ze všech sil snažila jeho nenadálé příchody a odchody ignorovat. Namlouvala si, že jí je lhostejné, zda prohání ženské nebo ne. Nikolaj nejenom že porušil manželskou přísahu, očividně nestál ani o nabízené přátelství. Do Jacobova příchodu

mezi nimi všechno klapalo. Proč mu vlastní syn tak vadí? Proč se na něho nesvede ani podívat?

Emmino manželství se rozpadalo, zato vztah s Jacobem každým dnem sílil. Chlapec jí začal důvěřovat. Předsevzala si, že nezradí jeho důvěru ani ve chvílích, kdy jí klade nepříjemné otázky týkající se Nikolaje. Proč s ním tatínek nemluví? Proč je pořád zamračený a zamlklý?

„Tvůj otec je výjimečný člověk,” vysvětlovala mu. Snažila se nalézt odpovědi, které budou pravdivé a zároveň laskavé. „Má za sebou těžký život. Všiml sis těch zvláštních znamének, co má na rukou a hrudi? Jsou to jizvy. Kdysi velice trpěl. Připomeň si to pokaždé, když ti bude připadat odtažitý a nespravedlivý. Nemůže za to, jaký je. Všichni jsme poznamenáni svými zkušenostmi. Je to s námi stejné jako se zvířaty v našem zvěřinci. Některá jsou pro-tivná a umíněná, protože s nimi lidé špatně zacházeli… Ublížili jim a ona se teď bojí.”

„Můj táta se bojí?” otázal se vážně chlapeček, aniž z Emmy spustil zrak.

„Ano,” přisvědčila. „Myslím, že jo.”

„Změní se někdy?”

„Nemám tušení.”

Společně se vydali zkontrolovat šimpanzici. Cleo objevila způsob, jak rozmotat drát a dostat se ven ze své klece. „Jsi zlobivá holka,” mračila se na ni Emma, když obhlížela vzniklou škodu. Cleo dělala, že ji nevidí. Ledabyle civěla na oblohu. Hned nato se chopila pomeranče a začala jej pečlivě loupat. Emma si vyměnila s Jakém spiklenecký pohled. „Podívej, jak je chytrá. Našla uvolněný konec pletiva a začala je rozplétat. Musíme to spravit, Jakeu. Budeme potřebovat…” Zarazila se, neboť v tu chvíli ji přepadla

nemilá předtucha. „Nářadí s největší pravděpodobností najdeš v kočárovně.”

„Emmo,” dolehl k ní ze dveří mužský hlas.

Ani se nepohnula, tupě zírala na klec. Cleo na příchozího pohlédla, našpulila rty a jala se vydávat mlaskavé zvuky.

Konečně se Emma vzpamatovala natolik, aby dokázala pohlédnout na nezvaného hosta. „Lorde Milbanku,” oslovila jej ihladně a otočila se k němu.

Adam vypadal stejně jako vždycky, jen vlasy měl delší. V hedvábných vlnách mu spadaly téměř až na ramena. V tmavých proužkovaných kalhotách, šedé vestě a vlněném kabátci mu to moc slušelo. Tvářil se vážně, avšak vlídné oči mu dychtivě svítily. „Jsi ještě krásnější než dřív, Emm.”

Dívka bezděčně zabloudila očima k jeho levé ruce. Pohled na snubní prsten zapůsobil jako vědro studené vody vychrstnuté do tváře. „Jak jsi uhodl, kde mě najdeš? Služebnictvo ti nemělo dovolit…”

„Také nedovolilo. Nechal jsem kočár stát na kraji příjezdové cesty a vydal jsem se za tebou pěšky. Napadlo mě, že budeš u svých zvířat. Dával jsem si pozor, aby mě nikdo neviděl. Prosmýkl jsem se branou, vzal to přes zahradu…”

„Brána měla být zavřená.”

„Nebyla.” Pokrčil rameny. „Najít menažérii není obtížné. Budovy na mě vskutku učinily dojem.” Emma zatvrzele mlčela. Proto se mladík obrátil k chlapci po jejím boku. „A kdo je tohle? Bratříček William? Nebo je to Zachariáš?”

„Ani jeden. Máš tu čest s mým nevlastním synem Jacobem.”

„Nevlastní syn…”

Emma sledovala, jak se v mužově obličeji střídají emoce. Úžas, mrzutost. Lítost. Právě ta ji podráždila nejvíc. Ozvala se v ní poraněná pýcha. Radši by zemřela, než by připustila, aby ji někdo litoval. Zejména Adam. „Blahopřeji ti k sňatku,” zahlaholila bohorovným tónem, jejž odkoukala od Nikolaje.

„Nedávno jsem se shodou šťastných okolností seznámila s tvým švagrem. Nadšeně o tobě hovořil. Je vidět, že tě nezná.”

Adam se zarazil. Co se Emmy týkalo, byl zvyklý pouze na nekritický obdiv. „Já tě nepoznávám, Emmo!”

„Díky tobě a svému manželovi jsem se v uplynulých měsících hodně změnila.”

„Emmo?” Jacoba vyděsil její úsečný tón. „Co se děje?”

Pohlédla chlapečkovi do tváře a zněžněla. „Vůbec nic. Lord Milbank je můj starý známý. Co kdyby ses vrátil do domu a požádal kuchařku, aby ti dala něco sladkého na zub? Vyřiď jí, že jsem to schválila.”

„Ne, já nechci…”

„Běž, Jakeu,” pravila nesmlouvavě a povzbudivě se na něho usmála. „Neodmlouvej!”

Klučina neochotně poslechl. Loudal se pryč a ustavičně se ohlížel přes rameno. Cleo se uvelebila v koutě klece a soustředěně porcovala pomeranč na jednotlivé dílky.

„Musel jsem tě vidět,” zašeptal Adam. „Chtěl jsem se přesvědčit, zda víš, co se tenkrát doopravdy stalo.”

„Myslím, že jsem to dokonale pochopila. O tvoje vysvětlování nestojím. Nyní jsem vdaná žena a ty ženatý muž. Na ničem, co ickneš, dávno nesejde.”

„Pravda je důležitá,” trval Adam na svém. Takového jej Emma neznala. Bývala to ona, kdo

paličatě odmítal ustoupit, zatímco Adam byl tichý a mírný. „Neodejdu, dokud mě nevyslechneš, Emm. Ať už ti napovídali cokoliv, věz, že jsem tě miloval. A stále miluji. Jak moc tě zbožňuji, jsem si uvědomil až v okamžiku, kdy jsem tě ztratil. Jsi mimořádná žena. Je velice snadné si tě oblíbit.”

„Je velice snadné mě opustit, zřejmě jsi chtěl říct.” Sarkastickou poznámku ignoroval. „Musel jsem.

Bylo mi vyhrožováno. Nechtěl jsem, ale neměl jsem dost síly se mu postavit. Každý den toho lituji a budu želet po zbytek svého života.”

„Kdo ti vyhrožoval? Můj otec?”

„Tvůj manžel. Přišel za mnou ráno po konání plesu.”

„Co ti chtěl?” vyzvídala tiše.

„Řekl mi, že tě mám nechat na pokoji, nebo že mi udělá ze života peklo. Prohlásil, že se mám poohlédnout po jiné nevěstě, protože na tebe nemám nárok. Naznačil mi, že pokud se ti nepřestanu dvořit, někdo to šeredně odskáče. Bál jsem se, Emmo. Bál jsem se o nás dva. Můžeš mě nenávidět za to, že jsem zbabělec, ale věz, že tě upřímně miluji.”

Emma cítila, jak ohromením bledne. Adamovo vyprávění odpovídalo tomu, co o svém muži již věděla. Neštítí se lhát a manipulovat ostatními. Vzpomněla si, jak se k ní Nikolaj choval poté, co ji Adam opustil. Neváhal zneužít její bolesti a ponížení. Bez zábran ji svedl tu noc, co se dozvěděla o Adamově zasnoubení. Každý jeho krok byl předem vypočítaný. Nikolaj záměrně zničil její lásku k Adamovi, převrátil jí život vzhůru nohama, jen aby dosáhl svého. Dokonce připustil, aby ze svého neštěstí obvinila otce.

„Prosím tě, odejdi…,” zašeptala. „Emmo, pověz, že mi věříš…”

„Věřím. Ovšem na situaci to nic nemění. Pro nás dva je příliš pozdě.”

„Nemusí být. Mohli bychom zachránit něco z toho, co mezi námi kdysi bylo.”

Užasle na něho zírala. Co je tady k zachraňování? Co od ní teď může chtít? „Nabízíš mi, abych s tebou měla poměr?”

Při zaznění klíčového slova sebou Adam viditelně trhl. Zjevně neočekával, že je uslyší vyřčené nahlas.

„Přímá jako vždycky,” zamumlal, hnědé oči se mu pobaveně zatřpytily. „Což je jedna z věcí, které na tobě nejvíc miluji. Pokouším se ti říct, že toužím být součástí tvého života. Chybíš mi, Emmo.”

Zavřela oči a vzpomněla si, jak k ní kdysi býval milý a pozorný. Také ho postrádala. Kéž by se mu mohla vrhnout do náruče a dovolit mu, aby ji líbal a konejšil. Avšak na to už nemá nárok. Nemůže se zpronevěřit vlastním zásadám jenom proto, že jí manžel byl nevěrný. Pro cizoložství neexistuje omluva. Kdyby to udělala, nedokázala by sama se sebou žít.

„Obávám se, že ti nemám co dát,” zašeptala.

„Spokojím se s nepatrným kousíčkem tvého srdce. Ty jsi moje opravdová láska, Emm. A budeš jí až do mé smrti. Nikdo na tom nic nezmění - ani Nikolaj Angelovský.” Náhle měl v obličeji tvrdý výraz, který neznala. „Proboha, někdo by měl prokázat světu laskavost a skoncovat s ním dřív, než zničí další nevinné životy.”

Nikolaj zaslechl zaklepání. S mrzutým zavrčením se odvrátil od psacího stolu. Celé ráno ho bolela hlava, což mu ztěžovalo práci. Čísla a slova mu tančila před očima. Zatracená kocovina! Předsevzal si, že ode dneška omezí konzumaci vodky.

„Co je?” vyštěkl.

Ve dveřích se objevil Robert Soames. Sálalo z něho zvláštní vzrušení. „Kníže Nikolaji, přišel jsem vám oznámit, že jsem téměř odkryl onu tajemnou původní malbu. Ještě je třeba provést dokončovací práce, ale původní portrét už je na světě.”

„Později se na něj podívám.”

„Vaše milosti, žádám o laskavé svolení přinést jej sem, abyste si ho mohl ihned prohlédnout. Myslím, že budete překvapený.”

Nikolaj pochybovačně svraštil obočí. „Tak dobrá.”

Restaurátor se kvapně odporoučel, nechal za sebou otevřeno. Nikolaj se znovu sklonil nad lejstry, zjistil však, že cifry nedávají smysl. Vtom zaslechl jakési mlaskavé zvuky. Vzhlédl a shledal, že na prahu přešlapuje Jacob.

V ruce svíral pocukrovaný koláč. Opatrně z něj ukusoval, na koberec se snášely drobky.

„Co chceš?” zabručel rozmrzele Nikolaj.

Jacob neodpověděl, dál muže zvědavě pozoroval.

„Kde je Emma? Obvykle se od ní nehneš na krok.”

Chlapec mu kupodivu odpověděl. Hovořil se silným venkovským přízvukem, který Nikolaje nepřestával udivovat. K dítěti s typicky ruskými rysy se vůbec nehodil. „Je ve zvěřinci. Přišel tam za ní ňákej mužskej.”

Nikolaje se zmocnil dojem, že mu to Jacob říká záměrně. Předpokládá, že se pán domu rozčilí a poběží vetřelce supem vyprovodit. „Kde přesně jsou?” zeptal se nevzrušeně. „U tygra?”

„Ne. U Cleo.”

Kníže zamířil k francouzským dveřím vedoucím na terasu. V půli cesty spatřil Emmu. Vycházela ze stájí. Klapnutí dvířek mu napovědělo, že její společník kráčí k hlavní bráně. Nejradši by se za nezvaným hostem

rozběhl a na místě ho seřval, ovšem zároveň se nemohl dočkat, až si to vyřídí se svou ženou. Rozhodl se pro druhou možnost. Rychlými kroky se vydal k manželce.

„Kdo to byl?” uhodil na ni.

„Můj starý přítel, lord Milbank.” Ani se nezastavila. Když Nikolaje míjela, dotkl se její paže. Hněvivě ucukla před jeho dotykem. „Nesahej na mě!”

„Co chtěl?”

„Nic.”

Nikolaje se zmocnila žárlivost. Následoval ženu do domu. „Musím s tebou mluvit,” prohlásil, chytil Emmu nevybíravě za zápěstí a dovlekl ji do knihovny.

„Neurážej mě tímhle tyátrem!” ohradila se opovržlivě. „Dočista na mě kašleš. Je ti lhostejné, co dělám.”

„Pověz mi, co tu pohledával.”

V dívčiných modrých očích se zračila nenávist.

„Řekl mi, cos provedl. Že jsi mu vyhrožoval. Přinutils ho, aby se mě vzdal. Rozeštval jsi nás a mě vmanipuloval do manželství.”

„Milbank tě nemusel opouštět. Měl na vybranou.”

„Bál se tě, což mu nevyčítám. Jsi záštiplný, sobecký mizera a na světě by bylo o hodně lépe, kdybys tu nebyl!” Její hlas přešel do sžíravého šepotu.

„Pohrdám tebou za to, cos mi provedl, Nikolaji. Zničils mi život.”

Navzdory vrozené tvrdosti knížete z Emmina pohledu zamrazilo. Má pravdu, uvědomil si sklíčeně. Nenávidí ho. A může si za to sám. Jenže musel ji od sebe odehnat, aby se zachránil. Ovšem výsledek ho nikterak netěší. V životě snad nebyl sklíčenější než dnes. V hlavě mu tepalo, v uších mu nepříjemně, pronikavě zvonilo. Vysoký tón nabýval na intenzitě.

Promnul si čelo v naději, že bolest ustoupí. Na hádku neměl pomyšlení - s manželkou si to vyřídí později. Klid se odsud pryč, pokoušel se říct, avšak řinula se z něho jen podivná směsice angličtiny a ruštiny. Nedokázal jasně uvažovat, všechny jeho myšlenky byly zmatené.

„Co je ti?” zeptala se ho ostře Emma. Nechápavě potřásl hlavou.

Rozhostilo se napjaté ticho. Vtom do místnosti vstoupil pan Soames s plátnem, na němž pracoval.

„Vaše milosti,” spustil. Neuvědomoval si, že vpadl doprostřed sváru. Emmina přítomnost ho očividně potěšila. „Odkryl jsem portrét, kněžno Emmo. Musíte se na něj podívat. Je pozoruhodný.” Opatrně opřel obraz o stůl a ucouvl.

Nikolaj s vypětím všech sil zaostřil na podobiznu. Spatřil muže na prahu třicítky se světlými vlasy, jantarovýma očima, výraznými lícními kostmi, krutými ústy a nápadnou bradou.

Proboha! Jako by se díval do zrcadla. Neuvěřitelná podoba. To je přece můj obličej, moje oči…

V hlavě mu explodovala oslepující bolest. Pokusil se od plátna odtrhnout zrak, ale nešlo to.

Vzdáleně si uvědomoval, že Emma zalapala ohromením po dechu. „To jsi ty…,” vydechla. Poslední slovo mu ozvěnou rezonovalo v mysli: tytytyty…

Nikolaj učinil zoufalý pokus o únik, ale tělo ho odmítlo poslouchat. Klopýtl a zhroutil se na podlahu. Podobizna jako by jej vtahovala do sebe. Jako magnet uchvátila jeho duši, vysála z jeho těla všechen život. Propadal se do bezedné temnoty. Viděl, jak koleni něho ve spirále vzlínají barvy, vjemy, samotný čas.

Umírám, blesklo mu hlavou. Pocítil paniku a lítost. Jaký zbytečný život jsem vedl! Nikdo nebude truchlit

nad mou ztrátou. Znenadání zatoužil po Emmě. Po jejích štíhlých silných pažích, hřejivém teple. Avšak nezůstalo mu vůbec nic. Jen muka pohasínajících myšlenek.

ČÁST III.

Krev v žilách mých jásá, srdce moje opět rozkvetlo, zase cítím posvátnou bázeň a inspiraci. Život, slzy, někdejší lásku.

ALEXANDR SERGEJEVIČ PUŠKIN

LISTOPAD 1707, MOSKVA

Někdo hovořil rusky. „Vaše milosti, je čas odjet.

Vaše milosti…?”

Ten člověk si nedal pokoj. Vytrvale na něho dorážel. Nikolaj se zvolna probíral. Zasténal. V hlavě mu dunělo. V ústech cítil silnou pachuť vína. Omámeně zamrkal. Shledal, že sedí u stolu, hlavou a pažemi spočívá na jeho tvrdé desce, obložené kachlíky.

„Nasával jste celou noc,” vyčítal mu mužský hlas.

„Nestihnete se ani převléknout, natož oholit. A to si máte vybrat nevěstu. Prosím vás, kníže Nikolaji, musíte okamžitě vstát!”

„Co to plácáš?” zavrčel Nikolaj. Byl dočista vyřízený a zmatený. Vzduch byl prosycený důvěrně známou uklidňující vůní březového dřeva a voskovic s kyselým nádechem brusinek. Připomněla mu domov natolik silně, že opět pevně semkl víčka a zhluboka se nadechl. Anglické domy páchnou po vlně a škrobu… Pozvolna se rozpomínal, co se přihodilo. Pohádal se s manželkou, prohlížel si portrét… „Emma,” zamumlal s vynaložením velkého tišili. Promnul si bolavé oči.

„Kde je moje žena? Kde…?”

Slova ho zradila ve chvíli, kdy shledal, že je v neznámé místnosti. Po boku mu postával mladík ve starobylém oděvu. Čokoládově hnědé oči, ladící s

barvou kštice, mu podrážděně jiskřily. „Budete ji mít, jen co laskavě zvednete zadek a ráčíte si ji vybrat, milosti.”

Nikolaj si opřel hlavu do dlaní a zamžoural na mládence. „ Kdo jsi?”

Muž si povzdechl. „Zřejmě jste toho vypil víc, než jsem se obával. Když chlap zapomene jméno svého nejoblíbenějšího sluhy, je l.isné, že má dočista vychlastaný mozek. Jsem Fjodor Vasilijevič

145Sidarov, jak jistě dobře víte.” Popadl Nikolaje za paži a pomohl mu vstát.

Ten ho se slabým zavrčením setřásl. „Nedotýkej se mě!”

„Pokouším se vám pomoci, kníže Nikolaji.”

„Potom mi pověz, kde jsem a co se stalo po…” Nikolaj se zarazil a pohlédl na svoje šaty. Měl na sobě sametovou vestu, úzké kalhoty a bílou košili s nadouvajícími se rukávy. Jeho oblečení působilo stejně zastaralým dojmem jako sluhovo. Zbrunátněl vzteky. Napadlo ho, že si z něho někdo utahuje. Avšak sotva se rozhlédl kolem sebe, rozčilení vystřídal úžas.

Místnost se navlas podobala jedné z komnat v moskevském paláci. Důmyslně vykládaná dřevěná podlaha připomínala perský koberec. Bohatě zlacený nábytek zdobily vyřezávané spirály. Dokonce i ostění vypadalo jako to, jež si pamatoval z dětství, Všechno zůstalo v Rusku.

Postavil se na nejisté nohy. „Co se děje?” zašeptal.

„Kde to jsem?” Hlas se zvedl o několik stupňů.

„Emmo, kde k čertu jsi?”

Sidarov se zatvářil poplašeně. „Je vám dobře, kníže Nikolaji? Třeba by vám prospělo, kdybyste něco pojedl. Mám vám přinést chléb? Rybu? Uzené?”

Nikolaj se kolem něho prohnal v divokém spěchu. Pobíhal po chodbách, nahlížel do pokojů. Připomínal zvíře lapené v pasti. Byl dezorientovaný, silně se potil, srdce mu burácelo, jako by mělo každou chvíli puknout. Všechno sedí. Do sebemenšího detailu. A to se domníval, že tento dům už nikdy neuvidí. Cestou potkal několik podivně oděných sloužících, kteří si ho zaraženě prohlíželi, avšak neodvážili se nic říct.

„Kníže Nikolaji?” ozval se za ním podrážděný hlas.

Nikolaj se nezastavil, dokud nedoběhl ke vchodovým dveřím. Prudce je rozrazil dokořán. Přivítal ho závan ledového vzduchu a zaštípal do obličeje. Pronikl přes tenké rukávy. Angelovský se zachvěl údivem, pak jako by zkameněl.

Moskva se před ním rozprostírala jako blýskavý zlatobílý koberec.

Palác se uhnízdil na úpatí kopce na okraji města. Tyčil se nad mořem zářících kopulí, zdobených zlatými kříži. Mezi nimi stály domy ze dřeva a kamene se zelenými, modrými a červenými vzorovanými střechami. Z tisíců komínů stoupal k obloze kouř .1 mísil se s přívalem sněhových vloček. Muž se zhluboka nadechl. Sledoval, jak nehlasně dopadají na promrzlou zem. Zasněžené město bíle zářilo, sníh se třpytil.

Nikolajovi se roztřásla kolena. Donutila ho usednout na zledovatělý práh. „Copak jsem mrtvý?” Ze svoji otázku položil nahlas, poznal až ve chvíli, kdy mu zezadu Sidarov sarkasticky odpověděl:

„Ne, ačkoliv tak vypadáte. A jestli tady budete dřepět bez kabátu, záhy si uženete smrt.” Jemně se dotkl ramene svého pána. „Ale teď už musíte dovnitř, kníže Nikolaji. Sám jste mi kladl na srdce, že vás mám na starosti. Stejně jako vaši domácnost. Proto

nemůžu připustit, abyste nastydl. Ještě byste mi snížil plat za to, že vás špatně hlídám, a tudíž si neplním svoje povinnosti. Pojďme. Kočár se už chystá… Čekají na vás nevěsty, jak jste si přál.”

Nikolaj dál civěl na zasněžené město. Bylo mu do pláče a zároveň se mu chtělo smát. Nejradši by padl na kolena a zlíbal rodnou zemi. Rusko, jeho milovaná vlast… Nicméně tuhle Moskvu neznal. Připadala mu mladší, primitivnější. Obklopoval ji temný hvozd. Ulice města byly plné rachotících vozíků, zvířat, prodavačů, svatých mužů a žebráků. Chyběly moderní domy a kočáry. V dálce spatřil několik osad tam, kde se, pokud ho paměť neklame, rozprostíraly velké prosperující vesnice.

Třeba se mu všechno jenom zdá. Brzy se probudí. Jak se sem dostal? Co se stalo s Emmou a Jacobem? Poslušně následoval Sidarova do domu. Komorník mu přidržel kabátec v temže temně modrém odstínu, jako byla vesta. „Dovolte, abych vám pomohl, Vaše milosti.” Kabátec příjemně hřál, dlouhá řada knoflíků sahala od hrudi do půli stehen. Sidarov poodstoupil, aby si svého pána kriticky prohlédl. Spokojeně zabručel. „Nedá se říct, že byste byl ve vrcholné formě, ale budoucí nevěsta z vás bude beztak nadšená ažaž.”

„Jaká nevěsta?”

Sidarov se zasmál, jako by se Nikolajovi povedl bůhvíjaký vtip. „Vaše nevěsta, kníže Nikolaji. A bude taková, jakou si vyberete.”

„Já už ženatý jsem.”

Sluha se zajíkal smíchy. „Teší mě, že se vám vrátil smysl pro humor, milosti.”

Nikolaj mu úsměv neoplatil. „Žádnou nevěstu si vybírat ne budu,” prohlásil a naštvaně semkl rty.

Sidarova se tím nelibě dotkl. „Ale kníže Nikolaji… Sám jst prohlásil, že je nevyšší čas, abyste se oženil. Nechal jste do Mos kvy přivézt krásné panny ze širokého okolí. Chcete tím říct, že s na ně odmítáte byť jen podívat?” Upřeně zíral do Nikolajova ble dého obličeje a tvářil se nesouhlasně. „Mluví z vás víno. Netušíte, co plácáte. Jako všichni Rusové potřebujete den na to, abyste se opil, druhý, abyste si to užil, a třetí, abyste vystřízlivěl.”

„Já si nic neužívám,” oponoval Nikolaj. Upřímně doufal, že opilý doopravdy je. Zkárovaný pod obraz. Třeba až vystřízliví, bude tahle odporná noční můra navždy pryč. Do té doby se nedá nic dělat.

„Pojďme,” domlouval mu sluha. „Musíme tam jít. Prokažte jim alespoň tu čest, že kolem nich projdete. Kdo ví? Co když tam na vás čeká nějaká krasavice, do níž se na první pohled zamilujete?”

Nikolaj si oběma rukama divoce prohrábl rozcuchané vlasy. V téhle směšné frašce odmítá účinkovat. Má dost starostí s ženskou, s níž se nedávno oženil. Ale rozhodl se, že bude spolupracovat, dokud tahle fantasmagorie neskončí. „Dobrá. Ať už to máme za sebou,” zabručel. „Půjdu. Ale žádnou si vybírat nebudu.”

„Dobrá,” přisvědčil Sidarov. „Stačí, když se na ně podíváte. Když už se sem trmácely z takové dálky…”

Obklopil ho hlouček lokajů a doprovodil po namrzlých scho-B dech do kočáru. Přikryli ho kožešinami, k nohám mu položili nahřáté kameny. Do ruky mu vtiskli pohár vína.

„Ne, už žádný chlast!” zasáhl Sidarov, sotva se vyhoupl do kabiny.

Nikolaj ho umlčel netrpělivým gestem. Příšerně se potřeboval napít. Panovačného mladíka už měl plné

zuby. Svařené víno omamně stoupalo do hlavy a zahánělo paniku.

Pozlacený kočár táhlo šestispřeží vraníků, doprovázela jej družina jezdců. Kabině vévodil rodový znak Angelovských. Byl vyšit na čalounění, zdobil strop i stěny. „Jsem Angelovský,” zamumlal Nikolaj a položil dlaň na erb.

„Samozřejmě,” přisvědčil chlácholivým tónem Sidarov.

Kníže pohlédl na sluhu, který mu zčistajasna začínal být povědomý. Sidarovovi pracují pro jeho rodinu po celé generace, dokonce ho doprovodili i do exilu. Avšak na žádného Fjodora si nevzpomíná. Kromě… Když byl malý, nejstarší ze Sidarovových, kterého si pamatoval, se jmenoval Víťa Fjodorovič. Co když je tento mladík Vítovým otcem. Nebo dědečkem?

Za koho potom považují mě? Nikolaj dopil zbytek vína, aby se .bavil chladu, který se mu rozpínal v útrobách. Sluha ho oslovuje Nikolaji… Kníže Nikolaj… Tak se přece jmenoval můj praprapradědeček!

Kočár kodrcal ulicemi. Lidé se zastavovali, nadšeně mu mávali. Scéna Nikolajovi nemile připomněla zástup zvědavců, který se shromáždil, aby se stal svědkem jeho odjezdu ze Sankt Petěrburgu. Vyhnání do exilu.

„Kam jedeme?” zeptal se napjatě.

„Copak si nevzpomínáte? Váš přítel, kníže Golorkov, je jediný, kdo má v Moskvě natolik velké sídlo, aby se do něj všechna ta děvčata vešla. Laskavě nám nabídl, že můžeme k výběru nevěsty využít jeho taneční sál a přilehlé pavilony.”

„Velice laskavé,” zavrčel Nikolaj a pevně sevřel ve studené ruce prázdný pohár. Město bylo vystavěné do kruhu, v jehož středu stál Kreml. V některých čtvrtích

bydlela šlechta, jiné náležely církvi. Pod pozlacenými kopulemi chrámů se krčily dřevěné domky. Silnice nebyly vydlážděné.

Nikolaj si připadal jako ve snu. Omámeně naslouchal zvonům, svolávajícím ortodoxní věřící k ranní modlitbě. V žádném jiném městě zvony tak často nezpívají. Je to sen. Velice živý. Plný detailů.

Posléze kočár zastavil před obrovským domem, v jehož průčelí se tyčily štíhlé dřevěné sloupy. Po obou stranách ulice se tísnily zástupy lidí, nadšeně Nikolaje zdravily. Ten se zabořil do sedadla, jeho výraz potemněl, jak nad něčím dumal.

„Musíte být nervózní,” poznamenal Sidarov. „Bez obav, milosti, brzy to budete mít za sebou.”

„Už aby to bylo.”

Dvířka kočáru se otevřela a hlouček lokajů v brokátových livrejích doprovodil Nikolaje do sídla. Sidarov jim šel v patách, nesl dřevěnou skříňku se zlatými západkami. Ve vstupní hale s nízkým stropem na ně čekal hostitel, kníže Golorkov. Byl to stárnoucí proplešatělý muž s tenkým šedým knírkem nad hor-ním rtem. Široce se usmál. „Nikolaji, můj příteli,” zahlaholil. Oči se mu pobaveně leskly. Přistoupil blíž, aby Nikolaje objal. Pak ucouvl, aby si ho lépe prohlédl.

„Ujišťuji tě, že s vybranými ženami budeš spokojený. Tolik krásek pohromadě jsi ještě neviděl. Vlasy z jemného hedvábí, ňadra jako vybrané zralé ovoce - nebudeš mít potíž zvolit si mezi nimi tu pravou. Chceš se nejdřív něčeho napít, anebo zamíříme rovnou do plesového sálu?”

„Žádné nasávání nebude,” zasáhl pohotově Sidarov. Nikolajův rozhořčený pohled zcela ignoroval. „Jsem si jist, že se kníže nemůže dočkat, až spatří nevěsty.”

Golorkov se rozchechtal. „A kdo mu to může mít za zlé? Následuj mě, Nikolaji, zavedu tě do ráje.”

Chodbami se rozléhalo nadšené dívčí štěbetání. Sílilo, čím přicházeli blíž. Golorkov samolibě stiskl kliku a křídla dveří se rozlétla. Nejprve se ozvalo mnohonásobné zalapání po dechu, následně se rozhostilo napjaté ticho. Nikolaj zaváhal, avšak Sidarov i Golorkov ho energicky strkali dovnitř.

„Proboha,” zamumlal Nikolaj. V sále se tísnilo na pět set dívek, možná víc. Přešlapovaly v nerovných řadách, dychtivě vyčkávaly, až si jich kníže všimne. Většina z nich byla přehnaně nastrojená, z barev vévodila červená, oblíbená barva všech Rusů. Vlasy měly zapletené do tradičního copu přizdobeného mašlí či šátkem. Některé přidaly zlatou či stříbrnou čelenku. Ty nejodvážnější z kandidátek vzdychaly obdivem, když je Nikolaj míjel.

Cítil, jak rudne. Otočil se k Sidarovovi, který se mu držel v patách. „Já nemůžu…,” spustil, avšak sluha ho tvrdě dloubl do žeber.

„Jenom si je prohlédněte, milosti.”

„Snad se nestydíš?” posmíval se mu Golorkov. „To se ti nepodobá, Nikolaji. Anebo se pořád nechceš ženit? Věř mi, není to tak špatné. Kromě toho Angelovští potřebují dědice. Vyber si manželku, příteli, a pak ztrestáme láhev vodky.”

„Vyber si manželku” zaznělo stejně nenucené, jako by mu nabízel z podnosu zakuski. Nikolaj ostře polkl a přistoupil k první řadě rozechvělých děvčat. Nohy měl jako z olova. Váhavě přecházel od jedné potencionální nevěsty k druhé, sotva se na ně podíval. Doléhalo k němu stydlivé hihňání. Zachytil vyzývavé pohledy, anebo naopak vyděšené, to když se holčina cítila stejně trapně jako on. Loudal se do středu sálu a

bezděčně sledoval, jak se dívky napřimují, aby vynikly jejich křivky, štíhlé prstíky nervózně uhlazují sukně. Pro každou děvu, již Nikolaj lhostejně minul, měl Sidarov několik útěšných slov a zlatou minci z pokladny, kterou si přinesl.

Zhruba uprostřed natěšeného zástupu zachytil záblesk ryšavé kštice. Její majitelka byla vyšší než ostatní. Na první pohled ho upoutala nezvyklým klidem, neboť její kolegyně se rozpačitě vrtěly. Odvracela se od něho, ale způsob, jak stála se svěšenými rameny, aby vypadala menší…

Zamířil přímo k ní. Sidarov pospíchal za ním.

„Kníže Nikolaji, přehlédl jste několik vskutku pohledných děvčat…”

Jakmile Nikolaj dospěl k mladé ženě, popadl ji za paže a zahleděl se do jejích užaslých modrých očí. Mírně jí zatřásl. Hněv se v něm mísil s úlevou.

„Emmo,” obořil se na ni. Bezděčně přešel do angličtiny. „Co se to děje? Co tu děláš?”

Zmateně zavrtěla hlavou a odpověděla mu bezchybnou ruštinou: „Vaše milosti, já vám nerozumím. Odpusťte, pokud jsem vás něčím urazila.” Nikolaj ji pustil, jako by se popálil. Emma neumí rusky. Přesto k němu doléhá její hlas, před očima má její tvář, tělo, kukadla… Ohromeně na ni zíral.

Ostatní děvčata si mezi sebou začala vzrušeně šeptat. Sidarov se ujal slova. „Ty, s těmi rusými vlasy,”

oslovil dívku klidně, „jak se jmenuješ?”

Odvětila, aniž od Nikolaje odtrhla zrak. „Emilia.”

„Chci s tebou mluvit,” oznámil jí tiše Nikolaj.

„Hned.”

Dříve než stačil kdokoliv zareagovat, odváděl ji z místnosti. V sále to zašumělo, neumělé řady se rozpadly v rozčilené hloučky. Kníže Golorkov se od

srdce rozesmál. „Nikolaji!” volal. „Ženskou si máš odvést až po svatbě!”

Nikolaj ho ignoroval. Svíral dívčino zápěstí, poslušně ho následovala. Uchýlili se do nejbližší vhodné místnosti. Tam se mu dívka bojovně vykroutila.

„Co se stalo?” uhodil na ni. Hrozivě se nad ní tyčil.

„Hádali jsme se v salonu. Pak Soames přinesl ten portrét a všechno zčernalo…”

„Promiňte, ale já vám nerozumím,” zadrmolila rusky. Mnula si pohmožděné zápěstí. Ostražitě po něm pokukovala, jako by pochybovala o jeho zdravém rozumu.

Její plynulá ruština Nikolaje pobouřila. „Když jsem tě viděl naposledy, znala jsi jen několik ruských slov.”

Dívka před ním začala couvat. „Nemyslím, že jsme se někdy dřív viděli,” zašeptala. V očích se jí zračilo zděšení. „Dovolte mi odejít, Vaše milosti.”

„Počkej! Počkej! Neboj se mě.” Nikolaj po ní skočil a opět šiji přitáhl k sobě. Pokoušel se vzít rozum do hrsti. „Ty mě neznáš, Emmo?”

„Já… Samozřejmě, že vás znám, kníže Nikolaji.

Všichni vás znají a bojí se vás.”

Nikolaj uchopil do dlaně ryšavý cop, splývající po dívčiných zádech. „Tytéž vlasy,” zamumlal. Bříšky prstů pohladil oblé líč-ko. „Tatáž pleť…, pihy, modré oči.” Zaplavila ho bezbřehá radost. Je tak krásná, důvěrně ji zná… Úlekem pootevřela rty, plné a svůdné jako vždycky. Neodolal a začal je vášnivě líbat. Ohromením zalapala po dechu. Nevycházela mu vstříc, ale ani se nebránila. Nikolaj zvedl hlavu.

„Stejná chuť,” pronesl ochraptěle. „Musíš to být ty. Copak si na mě nevzpomínáš?”

Vtom se ozvalo zaklepání a Sidarovúv vzrušený hlas: „Kníže Nikolaji? Vaše milosti…”

„Ted ne!” zavrčel Nikolaj. Vyčkal, dokud k němu nedolehl zvuk vzdalujících se kroků. Nato obrátil pozornost k dívce ve své náruči a přimkl ji pevně k sobě. Zavřel oči a zhluboka se nadechl vůně její pleti.

„Netuším, co se děje,” zašeptal jí do vlasů. „Nic nedává smysl.”

Emilia se mu energicky vykroutila. Poodešla o několik kroků, pak zvedla k ústům roztřesenou dlaň. Třeštila na něho modré oči. „Vaše milosti… Vy jste si mě vybral? Proto jste mě sem odvedl?”

Nikolaj mlčel. Pokoušel se pochopit, co se stalo. Dívka uhodla jeho odpověď. Nepatrně přikývla,

jako by se potvrdilo její dávné tušení. „Předpokládala jsem, že to tak dopadne,” pravila vážně. „Zkrátka jsem předem věděla, že odjedu do Moskvy a vy si mě vyberete.”

„Jak jsi to mohla vědět?” nechápal.

„Byl to takový pocit. Slyšela jsem, co se o vás říká, a napadlo mě…, že bych pro vás byla ideální manželkou.”

Nikolaj k ní přistoupil o krok blíž, ale ona před ním ucouvla. přinutil se nehýbat, ačkoliv zatoužil opět ji sevřít v náruči. „Co se o mně povídá?”

„Že jste velmi inteligentní a pokrokový. Car si vás prý velice váží, neboť jste strávil nějaký čas na Západě a rozumíte cizincům. Dokonce si holíte tvář jako oni.” Emilia si bezostyšně prohlížela jeho bezvousý obličej.

„Všichni muži v naší vesnici nosí plnovous.” Zvolna se k němu přiblížila a zvedla ruku. Zlehka přejela bříšky prstů po hladké pokožce. Zdráhavě se usmála. „Jste holý jako chlapeček.”

Nikolaj ji chytil za zápěstí a přitiskl si její otevřenou dlaň k líci. Příjemně hřála. Na barevný sen vyvolaný přemírou alkoholu byla příliš skutečná.

„Podívej se na mě, Emmo, a řekni, že mě vidíš poprvé. Potvrď, že jsme se nikdy jeden druhého nedotýkali, nikdy se nelíbali. Pověz, že mě neznáš.”

„Já…” Bezmocně zavrtěla hlavou, upřeně na něho zírala.

Pustil ji a začal přecházet dokola jako tygr v kleci. Musela se otáčet dokola, aby ho mohla sledovat. „Kdo potom jsi?” otázal se liše. Cítil, jak se v něm vzdouvá hněv.

„Emilia Vasilijevna.”

„Co tvoje rodina?”

„Otec zemřel. Strýc a bratři byli posláni stavět nové město na Něvě. Sama jsem ve vsi žít nemohla, avšak odmítala jsem se provdat za někoho z místních.”

„Proč?”

„Většinu mužů car odvelel na výstavbu Petěrburgu. Zůstali jen ti, co mě nesnášeli.” Nikolajovo zaryté mlčení si vysvětlila jako výzvu, proto váhavě pokračovala: „Moje rodina nebyla oblíbená. Lidem vadily politické názory mého otce. Ale mě nemrzí, že o mě nikdo nestál. Ve vsi zůstali jen starci a omladina, kteří se nehodili k práci. Kromě toho všichni třou bídu s nouzí. Já chci víc.”

„Peněz?”

„Ne,” oponovala. „Toužím po člověku, s nímž bych si mohla povídat. Chci se učit novým věcem a zjistit, jaký svět leží za lesem.” Sklonila hlavu a s odzbrojující upřímností dodala: „Samozřejmě by mi nevadilo být bohatá. Docela by mě lákalo vyzkoušet si, jaké to je.”

Nikolaj se srdečně rozesmál. Právě pronesená poznámka mu silně připomněla přímost jeho ženy

Emmy. „Nuže, taková bez-ostyšná ctižádostivost by neměla zůstat bez odměny.

„Prosím?” nechápala.

Muž se zhluboka nadechl. „Chtěl jsem tím říct, že se s tebou ožením. Budu v tom nějaký čas pokračovat. Bůh ví, že to dříve či později skončí.”

„Co?”

„Tahle noční můra,” zavrčel. „Vize, nebo jak to mám nazvat. Všechno vypadá natolik skutečné, až mám pocit, že jsem se dočista zbláznil. V každém případě s tím nemůžu nic dělat, že? Vybral jsem si tebe, Emmo…, Emilie, ať už jsi, kdo chceš. Staneš se mou ženou, třebaže mě za to budeš jednou proklínat.”

„Nerozumím…”

„Nevadí.” Natáhl k ní ruku. „Pojď se mnou.” Zaváhala, ale pak propletla své dlouhé prsty s jeho.

Nikolaj ji odvedl zpátky do tanečního sálu, kde na ně čekali Golorkov, Sidarov a zástup zklamaných dívek. Nikolaj teatrálně ukázal na uzarděné děvče po svém boku. „Toto je moje nevěsta,” prohlásil sarkasticky v parodii na šťastného ženicha.

Kníže Golorkov zatleskal. „Výtečná volba, Nikolaji! Taková krásná ženská! Jistě ti porodí spoustu zdravých synů.”

Nikolaj se otočil k Sidarovovi a tázavě povytáhl obočí. „Kdy se koná svatba?”

Troufalá otázka přivodila Golorkovovi záchvat smíchu. „To je fofr!”

Sidarov se pokusil zamaskovat vzrůstající obavy falešným úsměvem. „Dnes večer, samozřejmě. V domě Angelovských. Ledaže by si Vaše milost přála počkat…”

„Nepřála,” skočil mu do řeči jeho pán. „Ted se chci vrátit domů.”

„Ale co ta láhev vodky…?” namítl Golorkov.

Nikolaj vyčaroval přátelský úsměv. „Nevadilo by ti, kdybychom si ji dopřáli jindy?”

„Jak si přeješ,” odvětil starší muž, zalykaje se smíchy.

Nikolaj odjížděl zpátky do svého paláce, po boku mu seděla Emilia. Sidarov se rozvaloval na protějším sedadle. Dívka nemluvila, pouze hlasitě odmítla sdílet s Nikolajem kožešinovou pokrývku.

„Není mi zima,” prohlásila.

Muž si posměšně odfrkl. „Skutečně? Proč jsi potom modrá a třeseš se?” Nadzvedl huňatý cíp a gestem dívku vyzval, aby se přisunula blíž. „Falešný stud není na místě. Sotva tě mohu svést, když naproti dřepí můj sluha. V každém případě budeme za několik hodin svoji. Takže se neostýchej.”

„Není mi zima,” trvala paličatě na svém, ačkoliv drkotala zuby.

„Dobrá. Ale jestli zmrzneš dřív, než dorazíme domů, tak mi to nevyčítej.”

„Ta chlupatina mi připadá mnohem nebezpečnější.” Názorně ukázala na kožešinu, načež se odvrátila, aby dala knížeti na srozuměnou, že rozhovor je u konce.

Sidarov výměnu názorů pozorně sledoval a zdálo se, že je kupodivu spokojený. „Zdá se, že jste si vybral skvěle, milosti,” poznamenal. „Každý muž by měl dát přednost silné a oduševnělé ženě.”

Nikolaj se na něho kysele podíval, ale neřekl nic.

Jakmile dorazili do sídla Angelovských, odvedlo služebnictvo Emilii pryč, aby ji připravilo na obřad. Kníže se zavřel do svého apartmá a poručil si vodku a zakuski. Vzápětí se spolu s občerstvením objevil Sidarov s varováním, aby se před oddavkami neopil.

Nikolaj přecházel po ložnici a naléval se vodkou. Zezdola k němu doléhaly všemožné zvuky - kvapné kročeje, vzrušen’ hlasy, příležitostný výbuch smíchu. S každou uplynulou minuto’ se jeho nálada zhoršovala.

Jal se zkoumat svoje okolí. Bedlivě si prohlížel nebesa na postelí, ušitá ze vzácného byzantského hedvábí a olemovaná zla tou stužkou pošitou perličkami. Uprostřed přehozu se skvělo velké písmeno A provedené cyrilicí. Ve vyřezávané truhlici zastrčen v rohu objevil soupravu pistolí se zlatými pažbami a kohoutků v podobě draků. Dále zde byla spousta kožešinových přikrývek pouzdro na luk a zlatý toulec. Žádný z předmětů se mu nezdál povědomý.

Zavřel truhlu a přiložil láhev k ústům. Zaklonil hlavu. Vtom ho upoutala nevelká, stářím zasedlá ikona. Zíral na ni. Bolestivě polkl příliš velký doušek. Pálil ho v krku. Viděl ji snad tisíckrát. Visela v jeho dětském pokoji a po vynuceném odchodu z Ruska si ji přivezl do Anglie. „Proboha,” vydechl hlasitě a doklopýtal k ní „Co tohle tady dělá? Co se to děje?

Na obrázku byl prorok Eliáš obklopený jasně rudým obla kem, jak sjíždí z oblohy v ohnivém voze taženém ohnivými koňmi. Nikolajovi se líbily živé odstíny barev i jemné tahy štětcem Podobné dílko nikdy neviděl.

Tuhle ikonu si nemůže splést s ničím na světě. Náhle mu připadalo, že jeho druhý život, ten opravdový, nadobro zmizel. „Tohle odmítám!” prohlásil horoucím šepotem, jenž se svou intenzitou rovnal výkřiku. „O tohle jsem se neprosil. Nechtěl jsem to!” Jako očarovaný couval od obrazu. Rozmáchl se a mrštil lahví proti plátnu. Roztříštila se a strhla ikonu ze zdi.

Ihned se ozvalo zaklepání. Rozrušený sluha se tázal, zda je všechno v pořádku. Nikolaj výhružně zavrčel a odvážlivec se raději stáhl. Kníže civěl na spadlý obraz. Na okraji rudého mraku se táhla hluboká rýha. Bude tam i po sto letech? Možná po sto padesáti?

Co když je tohle všechno skutečné? Třeba zemřel a skončil v pekle. Jeho trest možná spočívá v tom, že se stane svědkem historie své rodiny. Spatří ji na vlastní oči.

Vtom ho cosi napadlo a podlomila se mu kolena. Odvrávoral k lůžku a ztěžka dosedl na pelest. Jestliže se kníže Nikolaj chystá oženit s chudou dívkou Emilií, znamená to, že se historie teprve začíná psát. Z jejich svazku se narodí Alexej, jenž bude mít syna Sergeje. Následuje Sergej II. a Dimitrij. „A pak,” pronesl Nikolaj nahlas, „se narodíme já a Michail.”

Kdybychom s Emilií zůstali bezdětní, rod Angelovských vymře. Michail by nezakusil nelidské týrání, nesešel by rukou vraha. Ani Nikolaj by neměl šanci vést život plný hříchů a bolesti.

Zachvěl se hrůzou. Třeba dostal příležitost zařídit, aby se nikdy nenarodil.

Navzdory Sidarovovu naléhání se Nikolaj před obřadem nevykoupal, neoholil, dokonce se ani nepřevlékl. Zavřel se ve svém pokoji a systematicky se opíjel, aby se zbavil děsivé noční múry. Neuměl si představit, jak oddavky přestojí. Měl spoustu neřestí, avšak odmítal být bigamistou. Není Nikolajem Prvním, jak se všichni domnívají, nýbrž Nikolajem Dmitrijevičem Angelovským, ,a patří do Londýna roku 1877… k Emmě Stokehurstové.

Z chodby se ozval Sidarovúv tlumený hlas: „Hosté jsou tady, kníže Nikolaji. Jakmile se dostavíte, obřad může začít. Nenechte nás dlouho čekat, ano?”

„Nehodlám se oženit!” prohlásil zatvrzele Nikolaj, aniž se zvedl ze židle.

Následovalo dlouhé ticho, jež posléze přerušil podrážděný Sidarov: „Jak si přejete, Vaše milosti. Ale je vaší povinností zpravit přítomné o svém rozhodnutí. Včetně nevěsty. Já tenhle úkol odmítám, i když tím riskuji vyhnání na ulici, kde nejspíš umrznu. Kdepak, ode mě se nic nedozvědí.”

Nikolaj se postavil, přešel ke dveřím a prudce je otevřel. Shlédl na pobledlého a naštvaného sluhu.

„Klidně jim to povím sám,” ušklíbl se. „Nemám s tím problém. Odved mě k nim.”

Sidarov semkl rty. „Jak si přejete.”

Doprovodil svého pána do prostorné síně v přízemí. Stěny hustě pokrývaly zavěšené ikony. Velký stůl v pozadí se prohýbal pod tíhou medových koláčů, mís s mandlemi, fíky a dalšími laskominami, nechyběly ani číše vína. U improvizovaného oltáře přešlapoval černě oděný kněz, jehož obklopovali slavnostně vyšňoření hosté, včetně knížete Golorkova. Na pultíku ležela obrovská otevřená bible. Sotva se Nikolaj objevil, všichni se rozzářili. Příchozí se krátce rozhlédl kolem sebe a spočinul zrakem na Emilii.

Srdce mu pokleslo. Měla na sobě sarafán z krémově zbarveného brokátu a zlatý kabátek s příliš krátkými rukávy. Svatební šaty jí věnoval nějaký dobrodinec, nejspíš manželé Golorkovovi. Zlatý diadém s rubínovou slzou spočívající uprostřed čela přidržoval na místě závoj pošitý perličkami. Z dívky sálal naprostý klid. V dlaních svírala kytici usušených

květů, svázanou růžovou stuhou. Ruce se jí třásly, křehké okvětní plátky se snášely na podlahu.

Právě pohled na její rozčilení ponoukl Nikolaje k činu. Nemůže Emilii odmítnout před zraky shromážděných lidí. Nedokáže ji zapudit. V modrých očích se zračila naděje, dívka se mírně usmívala. Stejně na něho kdysi hleděla Emma Stokehurstová.

Jako v mrákotách zaujal místo po boku své nevěsty. Lidé začali výskat. Kníže Golorkov k němu přistoupil, aby mu předal obřadní stříbrný bič, symbol manželovy autority, s jehož pomocí vycepuje ženu k obrazu svému. Nikolaj zavrtěl hlavou.

Golorkov se zamračil. „Ale…”

„Ne!” Nato se otočil k Emilii. Zíral do jejích nechápavých očí. „Vezmeme se jako na Západě. Bez biče.”

Davem zazněl vzrušený šepot. Pop souhlasně přikývl. „Jak si kníže přeje.”

Obřad započal tichým broukáním. Nikolaj i Emilia svírali v dlaních malou ikonku, ukousli si sousto osoleného chleba. Pak došlo na požehnání a výměnu snubních prstenů, těžkých zlatých obrouček, na něž se muž vzdáleně pamatoval, neboť tvoří součást rodinné sbírky šperků. Na Emilii se ani nepodíval, plně se soustředil na obřad. Kněz jim svázal zápěstí hedvábnou stuhou. Potom je provedl v malém kruhu kolem oltáře, načež pouto uvolnil. Emilia na jeho příkaz poklekla. Podle tradice měla čelem spočinout na manželových botách, aby mu dala najevo svou podřízenost.

Když si Nikolaj uvědomil, co je na pořadu, chytil ji za lokty a vytáhl do stoje. Úžasem zalapala po dechu a zakolísala.

„Podle západního obyčeje si máme vyměnit manželský polibek,” oznámil hlasitě Nikolaj, aby ho každý slyšel. „Moje žena nebude mou otrokyní, nýbrž rovnocennou partnerkou.”

Nato se ozval rozpačitý smích, protože někteří z přítomných se domnívali, že nemístně žertuje. Nikolaj zůstal vážný. Vpíjel se do manželky očima a vyčkával na její odpověď.

„Ano, Nikolaji,” špitla posléze. Když se k ní sklonil, semkla víčka a nastavila rty.

Byly měkké a nevinné, vstřícně se pootevřely. Muž zlehka objal nevěstu kolem krku a přitáhl si ji blíž. Cítil, jak se o něho otírá hroty ňader. Spokojeně zavzdychal. Nesmírně po ní zatoužil, avšak přiměl se ji pustit. Kněz jim podal červeně natřený manželský pohár, aby si z něho připili pro štěstí. Hosté zatleskali a tím obřad oficiálně zakončil.

„Je čas na oslavu!” zvolal kdosi a všichni se vrhli k prostřenému stolu.

Nikolaj pohlédl na svoji ženu. Krev se mu bouřila v žilách, trápil ho chtíč. Na jménu nezáleží. Smysly mu napovídají, že je to Imma. Její tělo i kurážný duch na něho jako vždycky mají pozoruhodný vliv.

Náhle se vedle něho objevil Sidarov a diskrétně ho šťouchl loktem. „Nyní si smíte nevěstu odvést, jestli chcete, milosti. Bude-te něco potřebovat?”

„Soukromí,” ucedil výhružně novomanžel, když se mu podařilo odtrhnout zrak od své vyvolené. „Jestli se za mnou někdo vydá, zabiju ho. Je to jasné?”

„Ale, kníže Nikolaji, v souladu s tradicí mají hosté po dvou hodinách právo zkontrolovat prostěradla…”

„Západní obyčej tohle nevyžaduje.”

Sidarov přikývl a utrápeně se ušklíbl. „Není snadné sloužit modernímu muži. Ano, milosti, nikdo za vámi nepřijde.”

Nikolaj nabídl Emilii rámě. Kvapně se do něho zavěsila .1 sklonila hlavu, aby za závojem schovala zrádný ruměnec. Lidé |e vyprovázeli hlasitým povykováním. Nikolaj ostře vnímal, jak «e ho žena nervózně drží. Srovnala s ním krok. Zmocnilo se ho vzrušené očekávání. Velice po ní toužil, a proto nestál o žádné obtěžování. O následky se nestaral. Na několik hodin pro něho okolní svět zmizí a on se utopí v rozkoši, již mu přinese manze čino panenské tělo. Odvedl dívku do ložnice a zamkl dveře. Služebnictvo nezapomnělo připravit džbány s vodou a vínem. Silné’ žluté voskovice zalévaly místnost měkkým světlem.

Emilia se ani nepohnula. Mělce dýchala, sledovala muže doširoka otevřenýma očima. Nikolaj jí opatrně vyňal z vlasů diadém a nadzdvihl perlami pošitý závoj. Položil je na nejbližší stolek. „Otoč se,” vyzval dívku tiše.

Poslechla. Ostře se nadechla, když se chopil silného copu, který jí splýval po zádech. Nikolaj rozplétal husté kadeře a rozčesával je prsty. Počínal si zvolna, ohleduplně, přestože by nejradši mrštil novomanželkou na postel a divoce se jí zmocnil. Sňal jí z ramen’ zlatý kabátek a upustil jej na podlahu. Potom přimkl dívku k sob a dlaněmi přejel po jejím těle. Navzdory oblečení dychtivě vnímal svůdné křivky. Uchopil její ňadra a dráždil bradavky tak dlouho, dokud se nezašpičatily.

Udivila jej pokora, s jakou se mu odevzdávala. Sklonil hlavu k jejímu rameni a mazlil se s jejím hrdlem. Srdce mu burácelo jako splašené. Po plochém bříšku doputoval dlaní až ke klínu. Emilia se zachvěla

a přitiskla se k němu blíž. Nepravidelně oddechovala Nikolaj se opájel žárem, který z ní sálal.

Vždycky dával přednost milování v naprostém tichu. Považoval je za čistě fyzickou záležitost, nestál o sdílení emocí. Slova] mu v takových chvílích připadala nadmíru důvěrná, odhalovala! příliš mnoho. Avšak nyní pocítil potřebu něco říct, aby rozptýlil napětí, jež se dívky zmocnilo. „Neboj se, já ti neublížím, zrzečko.”Ě

„Nebojím se,” odvětila a otočila se k němu tváří. „Já jenom, že… Vůbec se neznáme.”

Že ne? nejradši by opáčil. Svíral jsem tě v náruči tolikrát, žel už to ani nespočítám. Dobře tě znám, Emmo. Každý centimetr tvého těla i výraz tváře. Uměl s ní dovedně zacházet. Dokázal ji přimět k radosti, hanbě, hněvu… Ale znamená to, že ji doopravdy zná? Tajemství jejího srdce a duše, o čem sní, v co doufá - to vše prdl něho zůstávalo záhadou.

Zíral na ženu před sebou, letmo se dotkl zrzavé kadeře spada-1 jící jí přes rameno. „Máš pravdu,” pravil tiše. „Jsme si cizí. Oba nás čeká nový začátek. Musíme se naučit jeden druhému důvěřovat, charašó?”

„Ano.” Rozpačitě se usmála a ostýchavě sáhla po jeho kabátci. Pomohl jí. Z úzkých kalhot vysoukal podolek košile. Emilia se osmělila rozepnout drobné manžetové knoflíčky. Nikolaj si přetáhl halenu přes hlavu a odhodil ji na podlahu. Ani se nepohnul. Se zatajeným dechem sledoval, jak si ho dívka prohlíží. Cekal, jak zareaguje na jeho zjizvenou hruď.

Ale ničeho se nedočkal. Z Emilie čišela jen potlačovaná zvědavost. Konečky prstů mu přejela po klíční kosti a svalech pod ní. „Jste krásný muž,” zašeptala.

Domníval se, že se mu vysmívá. Copak se může jeho zvrásněná kůže někomu líbit? Sklopil zrak a užasl.

Po jizvách nebylo ani stopy, v měkkém světle svící se leskla napjatá zdravá pokožka. Nikolaj zvedl paže a pohlédl na svá zápěstí. Dokonale hladká a bezchybná.

„Proboha,” hlesl ochraptěle. „Co se to se mnou stalo?”

Emilia couvla o několik kroků. Nechápavě na něho hleděla. „Kníže Nikolaji? Jste nemocen?”

„Odejdi!” požádal ji příkře. Viditelně zbledla. „Prosím?”

„Odejdi,” opakoval tupě. „Prosím. Najdi si nějakou komnatu a vyspi se tam.”

Emilia se ostře nadechla a setřela si z očí slzy. „Co jsem provedla? Čím jsem se vám znelíbila?”

„S tebou to nemá nic společného. Omlouvám se. Já…” Nikolaj zavrtěl hlavou. Nedokázal dál mluvit. Odvrátil se od ní a čekal, až odkráčí. Ve spáncích se ozvala pronikavá bolest, jako by mu někdo vtloukal do lebky hřebíky. „Bože.” Vtěsnal do jediného slova celou modlitbu, veškerý údiv i strach. Opětovně zapátral po jizvách a znovu užasl nad svou hladkou pletí. Památky na bičování a zhojené popáleniny byly po léta jeho součástí. Prohlížel si je, kdykoliv si potřeboval připomenout, jakých krutostí jsou lidé schopni. Jak to, že jizvy zčistajasna zmizely? Jsou to nezpochybnitelné důkazy prožitků, které ho zformovaly. Bez nich jako by pozbyl svou identitu.

Zhroutil se na nejbližší židli. Nikdy se necítil tak opuštěný, Odříznutý od všeho, co znal. Zdálo se, že neexistuje způsob, jak se vrátit k životu, který kdysi vedl. Dokonce si ani nebyl jist, zda, o to stojí. Zůstal docela sám. Nic mu nezbylo. Dokonce ani naděje, že se

spraví jeho vztah s Emmou Stokehurstovou. Tak proč se vůbec někam vracet?

Zčistajasna jako by se mu v hlavě rozbřesklo. Vyspat se s Emilií by bylo tragickou chybou. Nesmí riskovat, že dívka otěhotní. Nedotkne se jí ani prstem. Rod Angelovských zemře spolu s ním a na světě bude hned o hodně lépe.

Vzpomněl si na Emmu Stokehurstovou, která čeká někde v daleké budoucnosti. Nikdy se s ní neožení. Nikdy ji nebude mít. Zamrazilo ho v břiše, avšak nepříjemný pocit ignoroval.

Zahleděl se na džbán s vínem a usoudil, že se opije. Jenže tím se nic nezmění. Nejlépe udělá, když si dopřeje dočasný oddech. Věděl, že i potom bude čelit témuž problému. Co si má dál počít? V

Ať už Sidarov věděl, anebo choval pouhé podezření, že Nikolaj s Emilií nespal, následujícího rána se o tom ani slůvkem nezmínil. Úporně si zachovával neutrální výraz, ačkoliv jeho tmavě hnědé oči byly plné otazníků. „Dobré jitro, Vaše milosti,” pozdravil.

„Dovolil jsem si přichystat vám lázeň pro případ, že byste o ni dnes stál.”

Nikolaj přikývl a doprovodil sluhu do přístavby poblíž hlavního paláce. „Dva dny jste se nepřevlékl,” poznamenal Sidarov, když sbíral oblečení svého pána.

„Všichni rádi uslyší, že jste se konečně umyl.”

Trefná připomínka Nikolajovi připomněla, jak striktně Rusové lpí na čistotě. Dokonce i ti nejchudší se často koupají. Hygiena je jednou z věcí, v níž Slované trumfli své západní protějšky, zejména v této historické epoše. Angličané se vody přímo děsili. Báli se, že z častého mytí onemocní.

Dřevěná koupelna byla prostorná a perfektně vydrhnutá. Velkými okny zasazenými téměř u stropu

dovnitř proudil dostatek světla. Navazovala na ni pohodlná komnata plná elegantního nábytku, jíž vévodil ohromný krb. Nyní jsou její dveře zavřené, aby z koupelny neunikalo teplo. Na okenních tabulkách se srážela pára a stékala dolů v drobných potůčcích. Nikolaj si povzdechl .1 vstoupil do vany. Voda provoněná bylinkami mu dosahovala k hrudi. Teplo proniklo jeho napjatým tělem a vyhnalo ze svalů lupou bolest. Zavřel oči a položil hlavu na okraj dřevěné kádě.

„Přejete si zůstat o samotě?” otázal se zdvořile Sidarov.

„Ano,” broukl Nikolaj, aniž se na něho podíval.

„Přinesu vám holení.”

Vzápětí se rozhostilo ticho rušené jen odkapáváním vody a šploucháním, kdykoliv se Nikolaj pohnul. Z kachlových kamen stoupaly obláčky páry. Muž si vychutnával tu slast a blaženě dřímal. Vtom zaslechl kroky. „Sidarove?” zamumlal.

„To jsem já,” odvětil vlídný ženský hlas.

Rozlepil víčka. Spatřil, jak se k němu blíží Emilia. Měla na sobě prosté modré venkovské šaty. Navzdory očím zarudlým od pláče z ní sálalo známé zatvrzelé odhodlání. Posadil se a ostražitě na ni zíral. Snažil se uhodnout, proč za ním přišla. Bůh ví, že na to má plné právo.

Hlas se jí nepatrně třásl. „Zeptala jsem se Sidarova, kde vás najdu. Musím s vámi mluvit. Chci se na něco zeptat.”

„Na co?” Nikolaj byl okouzlen nadpozemskou krásou, jež z ní vyzařovala.

Emilia se zamračila a vyhrkla: „Jestli vás nemrzí, že jste si mě vybral. Třeba nejsem dost hezká. Anebo

vám připadám divná. Slibuji, že vám budu vynikající manželkou! Naučím se západním způsobům…”

„Emilie,” skočil jí do řeči, „pojďsem!” Váhavě se přišourala blíž a opřela se bokem o vanu. Nikolaj ji mokrými prsty chytil za ruku. Přinutil se pohlédnout ženě zpříma do očí. „Já… Za včerejší noc se ti omlouvám. Neměl jsem tě tak krutě poslat pryč.” Málem se těmi slovy udusil. Omlouvání mu nikdy moc nešlo. „Nic špatného jsi neudělala,” dodal s nezměrným úsilím.

Pochybovačně na něho pohlédla. „Ráda bych uvěřila, že je to pravda, ale…”

„Jsi jediná žena, kterou chci. Kdybys včera nebyla u Golorkova, žádnou bych si nevybral.”

Nepřirozenou bledost vystřídal ruměnec. „Je to pravda?”

„Jsi nádherná a Bůh ví, jak moc po tobě toužím.

„Potom nechápu, proč jste včera v noci…”

„Ocitl jsem se ve velice složité situaci.” Nešťastně se ušklíbl nad svou neschopností srozumitelně se vyjádřit. „Nedokážu ti to pořádně vysvětlit. K čertu! Sám tomu nerozumím.”

Emilia se na něho upřeně zadívala. „Potřebuji vědět jenom jedno… Chcete, abych zůstala vaší chotí?”

Pod tíhou jejích modrých očí si připadal jako v pasti. „Ano,” slyšel se říkat.

Přikývla. Očividně se jí ulevilo. „Potom zde zůstanu a podrobím se vašim rozhodnutím. Až po mně zatoužíte jako po ženě, stačí vzkázat.”

Nikolaj bolestně polkl a přinutil se pustit její ruku. Z rozpaků si začal oplachovat obličej. O těchto záležitostech se odmítal bavit. Netroufal si na ně ani pomyslet. Bylo to zakázané téma. Mohlo odstartovat řetězovou reakci, jež v budoucnosti skončí katastrofou.

„Sidarov mi měl přinést holení,” prohlásil, když si stíral vodu z obličeje.

Emilia plaše ukázala na nádobu s levandulovým mýdlem. „Mám vám umýt vlasy, kníže Nikolaji?

„Ne. Postarám se o to sám.”

„Nikterak by mi to nevadilo. Žena by se měla naučit o svého manžela pečovat.” Zvedla vědro s vodou, ohřívající se na kamnech, a přinesla je blíž.

Nikolaj zaváhal. Netušil, jak ji šetrně odmítnout. Všiml si, že je plna očekávání, a spokojil se s uštvaným povzdechem. Proč jí to nedopřát? Jakou škodu tím může způsobit? Sklonil hlavu. Maličko sebou trhl, když mu ji Emilia polila teplou vodou.

„Máte pěkné vlasy,” pochválila ho, zatímco mu uhlazovala z obličeje mokré prameny.

„Neshledávám na nich nic mimořádného.” Soustředěně sledoval, jak si dívka vyhrnuje rukávy až k loktům.

Chopila se kluzkého mýdla. „Těší mě, že nejste marnivý.” Poznal jí na hlase, že se usmívá. „Myslím, že většina mužů s vaší vizáží by byla.” Rozetřela mu mýdlo po celé hlavě. „Zavřete oči, prosím. Nechci, aby se vám do nich dostaly mydlinky.”

Nikolaj se opřel o okraj vany. Emilia jemně masírovala pokožku jeho hlavy, nevynechala ani místo za ušima a zadní část krku. ()d prvopočátku miloval její štíhlé ruce s dlouhými prsty. Náhle po ní zatoužil tak mocně, že stěží dýchal. Kdyby otočil hlavu, mohl by se zmocnit její bradavky a sát ji tak dlouho, dokud by neztuhla. Emilia by zasténala a přimkla se blíže k němu. Bezostyšně by se mu nabídla.

Představoval si, jaké by to bylo, kdyby se k němu připojila v lázni. Kolem bílého štíhlého těla by se

vznášely vlhkostí potemnělé kadeře. Divoce by se s ní miloval, až by voda cákala na všechny strany.

„Stačí!” rozkázal energicky a pro větší důraz se posadil. „Skončila jsi?”

„Ano, kníže Nikolaji.”

Slyšel, že kráčí ke kamnům, aby přinesla vodu na opláchnutí. potom mu podala ručník, aby si osušil obličej. Když konečně rozlepil víčka, spatřil, jak si ho zahanbeně prohlíží. Byla rudá jako pivoňka. Nikolaj se obával, že se neovládne.

„Děkuji ti,” podařilo se mu přesto ze sebe vysoukat.

„Najdi Sidarova a vyřiď mu, že potřebuji holení.”

„Ano, ale pokud byste nejdřív chtěl…”

„Běž!” nařídil jí rázně.

Emilia poslušně přikývla a odspěchala. Nikolaj si zmučeně povzdechl. Ponořil se hlouběji do lázně a silou vůle nutil své tělo, aby se uklidnilo. „Netuším, jak dlouho tohle trápení vydržím,” drmolil si pro sebe. Málem vyletěl úlekem z kůže, když se vzápětí koupelnou rozlehl hurónský smích.

„Povídáš si sám se sebou, Nikolaji?”

Nikolaj otočil hlavu a spatřil jakéhosi cizince. Ze všech sil se ovládal, aby se mu úžas, jejž cítil, nepromítl v obličeji.

Téměř dvoumetrový přibližně pětatřicetiletý muž dokráčel k vaně. Pobaveně si Nikolaje prohlížel.

„Právě jsem viděl tvoji nevěstu,” sdělil mu obr.

„Krásná ženská. Zjevně pochází z houževnatého, dobrého rodu. Stejně jako moje Kateřina. Bůh ví, že sis dobře vybral, kamaráde.”

Vzhledem ke své výšce měl příchozí nevhodně drobný kulatý obličej. Nikolajovi připadal povědomý. Na ramena mu spadaly

165rovné kaštanově hnědé vlasy. Horní ret zdobil úzký knírek, avšak chyběla bradka, jež by zjemnila ostře řezanou spodní čelist. Z oříškově hnědých očí čišela energie, podobně jako z celé jeho bytosti. Oblékal se podle západní módy, avšak hovořil jako rodilý Rus. I

„Spolu se svou družinou jsem přijel na krátkou návštěvu,” prohlásil. „Potřebujeme se pořádně najíst a rozptýlit. Menšikov se vrátil z mise v Polsku a zaslouží si nějaké to povyražení.” Muž spiklenecky mrkl. „Vyhrál bitvu se Švédy, takže Sášenkovi hodně dlužím. Ovšem kdyby ses do čela vojska postavil ty, měli bychom v kapse celou válku.”

„Nejsem voják,” namítl Nikolaj. Horečně přemýšlel.

Menšikov… Nejlepší přítel a společník cara Petra.

Muž, jenž stojí v jeho koupelně, je Jeho Císařská Výsost Petr Veliký.

166

Příchod sluhy Nikolaje zachránil před další trapnou konverzací. Potřeboval se vzpamatovat a vzít rozum do hrsti. Seděl ve vaně, srdce mu tlouklo jako zběsilé. Sidarov jej zručně holil. Petr mezitím rázoval sem a tam a řečnil.

Nikolaj byl rozčilený a zároveň fascinovaný. Odjakživa cara Petra obdivoval za to, čeho v průběhu své vlády dosáhl. Ze školy věděl, že postavil mocné námořnictvo, ale nepodařilo se mu vítězně zakončit dvacetiletou válku se Švédy. Zato vybudoval velkolepé město Sankt Petěrburg. Nezkrotnost se v něm mísila s duchem génia.

Car dalekosáhle vykládal o vojenském konfliktu, o přílišném sebevědomí švédského krále Karla a o úspěchu ruské politiky „spálené země”. „Ti paličatí hlupáci se domnívají, že nás zlikvidují na polském

území. Jak by mohli, když se Karel zapomněl postarat o zásobování vlastního vojska?” usmíval se chmurně Petr. „Bez jídla dlouho nevydrží, Švédi pitomí. Brzy začnou zmenšovat příděly, nebo je vyřídí zima.”

„Karel pravděpodobně potáhne na severovýchod,” poznamenal Nikolaj. Pokoušel se vzpomenout na podrobnosti z vojenské historie, jíž se v mládí zabýval.

„U Varšavy se vás pokusí obklíčit, aby měl volnou cestu k Litvě…” Sidarov nakrátko utlumil jeho hlas nahřátým ručníkem.

„Nikdy se mu nepodaří překonat všechny řeky a bažiny,” mračil se Petr. „A i kdyby ano, zastavíme ho v pohraničním městě Grodno.”

Nikolaj pokrčil rameny. Vzpomínal si, že se Karlovi podařilo přejít celé Polsko a hladce Grodno dobýt. „To ví pouze Bůh a car.” Schválně použil staré ruské rčení. Velkoryse přehlédl, jak nad tou lichotkou Sidarov obrátil oči v sloup.

Petr se zaculil tenkými rty. „Chyběls mi, Nikolaji. Ted když se zdržím v Moskvě, budeme se vídat častěji. Dva roky jsem tu nebyl! Je třeba vykonat tolik práce, že zde zůstanu do vánoc Menšikov se bohužel musí vrátit ke svým jednotkám v Polsku.”

„Škoda,” ucedil Nikolaj a zvedl se z vany. Zahalil se do župa nu, který mu podal Sidarov.

Petr se krátce uchechtl, jako by se Nikolajovi povedl kdovíjaký vtip. „Nemusíš předstírat, že ti bude chybět, Nikolaji. Všichni vědí, že mezi tebou a Menšikovem panuje zlá krev. Avšak alespoň na dnešní večer odlož nenávist stranou. Menšikov nesmírně prospěl své zemi, vyznamenal se na bitevním poli a zaslouží si náš obdiv a úctu.”

Nikolaj zabručel na souhlas. Připadalo mu zvláštní, že vzhlíží k jinému muži. Ač je sám vysoký, car v porovnání s ním působí jako opravdový obr.

„Mimoto,” pokračoval Petr, „není důvod, proč byste na sebe vy dva měli nevrazit. Máte hodně společného. Oba jste inteligentní, ctižádostiví - a ochotní skoncovat se starými způsoby, aby se Rusko vyrovnalo Západu. Ano, Sášenka postrádá tvoje vybrané manýry a příjemný vzhled, ale zato má jiné přednosti.”

„Zejména když dojde na hromadění majetku,” ucedil kousavě Nikolaj. Vzpomněl si, že Alexandr Menšikov proslul svou hamižností. Nestyděl se zneužít svého vlivu k okrádání ruského lidu i státu. Nikolaj zaslechl, jak Sidarov zadržel nad pronesenou poznámkou dech.

Petr se popuzeně ušklíbl, pak ale očekávanou zlost nahradil bujarý smích. Varovně se na Nikolaje podíval. „Můj Sášenka má svoje chyby, ale prokázal mi neocenitelnou službu. A co se tebe týče, můj mazaný příteli, jak to jde s moskevskými kupci? Přesvědčil jsi je, aby založili podobné obchodní společnosti, jako mají Angličané a Holanďané?”

Nikolaj zaváhal. Netušil, jak správně odpovědět, nakolik může blafovat. „Pochybuji, že do toho půjdou dobrovolně,” prohlásil a zahleděl se carovi zpříma do očí. „Je to pro ně pořádná změna.”

Petr nespokojeně zabručel, avšak neprojevil žádný údiv. „Takhle to s mým lidem chodí vždycky. Člověk jej musí do pokroku nutit. Dobrovolně na nic nepřistoupí. Nuže, domluv s nimi další schůzku, Nikolaji. Od nynějška míním v tomto městě dohlížet na tok zboží i peněz. Ty budeš radit guvernérovi, neboť zjevně nemá ponětí, jak to chodí na Západě.”

„Ale já ne…” začal se Nikolaj bránit. O vládní funkci nestál.

„Ano, já vím, jak jsi mi vděčný,” skočil mu car do řeči a zamířil ke dveřím. „Musím se podívat na nové opevnění a také mě zajímá, jak pokračuje výstavba. Večer se vrátím a oslavíme naše •.hledání. Slyšel jsem, že jsi vybavil svoje divadlo novým nábytkem. Nemůžu se dočkat, až je spatřím.”

Sotva se mrzutý velikán odporoučel, usedl Nikolaj na okraj vany a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Asi jsem se zbláznil,” zamumlal.

Sidarov mu gestem naznačil, aby se šel převléknout do vedlejší místnosti. „Jakmile vám pomohu s oblékáním, Vaše milosti, pustím se do přípravy večerního programu. Času není nazbyt.” ()dmlčel se, načež opatrně dodal: „Asi byste se měl snažit, abyste na cara učinil co nejlepší dojem. Menšikov proti vám bezpochyby kuje pikle. Jako obvykle. Je nadmíru důležité, abyste zůstal u cara dobře zapsaný.”

„Jistě,” zahučel chmurně Nikolaj. Bez ohledu na století je císařská vláda vždycky stejná. Lidský život je vydán na milost carovým rozmarům. „Chce se po mně, abych olizoval carovu botu rychleji, než Menšikov tu druhou. Šlechta holt má svá privilegia.”

Sidarov se na něho ohromeně zahleděl, avšak moudře mlčel. V naprosté tichosti plnil své povinnosti. Sídlo přetékalo horečným shonem. Služebnictvo chystalo několik pokojů pro případ, že by se car spolu se svou suitou rozhodl u nich zdržet. Herci Nikolajova soukromého divadla měli večer uvést francouzskou frašku, kuchař a jeho pomocníci připravovali opulentní hostinu. Sidarov se pohyboval po domě

rychlostí blesku a na potkání uděloval příkazy.

Nikolaj zůstal ponechán sám sobě. Rozhodl se, že se porozhlédne, v jakém stavu je rodinný majetek. Udivilo ho, že v příslušných dokumentech vládne neuvěřitelný nepořádek. Nahlédl do několika dostupných účetních knih a zjistil, že rodinné jmění tvoří pouhý zlomek velikosti, jíž dosáhne v budoucnu. Příjmy pocházely výhradně z pronájmu, pomineme-li zanedbatelnou částku plynoucí z carské továrny na porcelán. Zdálo se, že vydělávání peněz mezi zájmy knížete Nikolaje rozhodně nepatří.

„Nikolaji?” Ze dveří knihovny se ozval plachý hlas jeho ženy, Nejisté přešlapovala na prahu.

„Co je?”

Opatrně vstoupila dovnitř. „Sidarov povídal, že zde bude večeřet car. Mám se k vám připojit?”

„Ano,” přisvědčil rázně a zaklapl účetní knihu. „Na Západě ženy jedí spolu se svými muži.”

„Aha.” Nervózně se zatahala za rukávy venkovských šatů. „Jenže já… nemám co na sebe. Kromě sarafánu.”

„Úplně postačí.”

„Jenže není nový. Dávno vyšel z módy.”

„Dám ti ušít nějaké nové róby. Mezitím nos sarafán.”

„Ano, Nikolaji.”

Nespouštěl z ní zrak, proto si všiml, že manželčin obličej vypadá nezdravě bílý. „Pojď blíž,” vyzval ji rázně.

Emilia poslechla, uctivě se přišourala k jeho stolu. Nikolaj si stoupl a pozorně si ji prohlédl. Dívčinu tvář pokrývala silná vrstva pudru. Jemně ji setřel prstem. Několik drobných zrnek se zachytilo na vějířcích ženiných řas.

„Dostala jsem jej od manželky knížete Golorkova,” hlásila. „Všechny urozené dámy se pudrují. Alespoň jím zamaskuji ty skvrny.”

„Skvrny?” opakoval nechápavě Nikolaj. „Myslíš tyhle?” Smazal bílý nános z několika pih. „Mně se líbí. Zakazuji ti je zakrývat.”

Pochybovačně na něho pohlédla. „Nikomu se nezamlouvají. Ani mně!”

„Mně ano.” Vesele se zazubil a uchopil ji prstem pod bradou.

„Smím zde zůstat a chvíli se na vás dívat?” žadonila. „Všichni mají tolik práce a já se nudím.”

Nikolaj vytušil, že sdílí tentýž neklid jako on.

„Nechtěla by | ses projet po městě? Napadlo mě, že bych se podíval do Kitajgorodu.”

Zaznělo jméno oblíbeného tržiště poblíž Kremlu. Dívce zasvítily oči nadšením. „Nikdy jsem tam nebyla!”

Její vzrušení ho potěšilo. „Potom si pospěš pro plášť. A umyj si obličej.”

Emilia dychtivě odběhla. Nikolaj poručil sloužícím, aby připravili kočár. S Emilií se setkal před vchodem. Byla zabalená v několika starých vlněných plédech. Nikolaj jí jeden ovinul těsněji kolem krku. „Copak ty nemáš žádný kabát?”

„Ne, ale tyhle šály jsou velmi teplé. Vůbec mi v nich není zima.”

Nikolaj pohlédl na ošuntělou látku a zamračil se.

„Přidáme kabát na seznam věcí, které nezbytně potřebuješ.”

„Moc mě to mrzí, Nikolaji,” pravila upřímně.

„Nemám žádné věno, nemám oblečení… Nic jsem do manželství nepřinesla.”

„To bych neřekl,” oponoval s pohledem upřeným do jejích třpytivých modrých očí. Klouby prstů se jí mimoděk otřel o alabastrové hrdlo. Bolestně si uvědomoval, jak skvostné tělo se skrývá pod vrstvami ošuntělých hadříků. Zatoužil odvést ji do ložnice, pomalu svléknout a přivinout k sobě. Krev se mu bouřila v žilách. Avšak bez ohledu na to, jak moc po tom prahne, se s ní nemůže milovat. Nesmí riskovat, že Emilia otěhotní a zlý osud rodu Angelovských se naplní.

„Jdeme,” zamumlal. Doprovázel ji ke kočáru.

„Prohlédneme si Moskvu.”

Emilia krátce zaváhala, než v kabině přijala nabízenou kožešinovou přikrývku. Přitulili se k sobě, nohy jim zahřívaly horké kameny. Ubírali se městem ke Kremlu. Nikolaj žasl nad rozdíly, kterých si na starobylé pevnosti všiml. Ačkoliv nechyběly zdi z červených cihel a báně ve tvaru cibule, velký kremelský palác zatím nestál. Car Kolokol, největší zvon na světě, ještě nebyl navržen ani odlit. Na branách visely obrovské ikony, jejichž prostřednictvím lidé Všemohoucího žádali o požehnání a ochranu.

„Člověk nestačí žasnout, když si uvědomí, co se děje za těmito zdmi,” poznamenala dívka při pohledu z okénka. Obličej jí na okamžik ztvrdl. „Car a vládní představitelé tam sedí v teple a bezpečí a neváhají škrtem pera měnit životy těch, kteří zůstali venku. Petr si přeje bojovat, proto tisíce nevinných umírají v jeho službách. Petr chce mít u Baltického moře nové město - mu/i, jako jsou můj otec a strýc, mu je volky nevolky stavějí. Kvůli carovým rozmarům už zemřelo tolik lidí… Mé příbuzné tento krutl osud bezpochyby čeká.” „To není vůbec jisté.”

„Petěrburg je velmi nebezpečné místo. Dochází tam k nehodám, řádí nevyléčitelné choroby, dokonce i divoká zvířata. V nocí pobíhají po ulicích vlci. Nedokážu carovi odpustit, že tam nechal odvléct moji rodinu proti její vůli. Říká se o něm, že je to moudrý muž a velký státník, ale podle mě je neuvěřitelně sobecký.” Emilia se odvážila vrhnout na manžela ostražitý pohled. Zajímalo ji, jak na její smělou řeč zareaguje.

„Tvoje názory zavání zradou,” podotkl tiše.

„Omlouvám se…”

„Není třeba. Mně můžeš svěřit, cokoliv tě tíží. Dokud jsme spolu sami, nemusíš si dávat pozor na pusu. Avšak nezapomínej, že za sebemenší projev vzpoury tu lidé končí ve vězení či na popravišti.”

„Ano, já vím.” Zvědavě na něho pohlédla. „Vy mě nepotrestá te za to, že mluvím proti carovi?”

Nikolaj si znechuceně odfrkl. Vzpomněl si na všechna příkoří, jež od císařské vlády utrpěl.

„To sotva. Domnívám se, že každý má právo na svůj názor.. je to muž či žena.”

„Jste velice zvláštní,” mínila Emilia a potutelně se usmála. „Od chlapa jsem nikdy nic podobného neslyšela.”

Na tržišti kočár zastavil. Když vystupovali z kabiny, stočily se k nim mnohé oči. Nikolaj manželku přidržel, aby neuklouzla na náledí. „Opatrně,” upozorňoval ji. „Dávej si pozor, kam šlapeš, nebo upadneš dřív, než tě stačím zachytit.”

„Děkuji vám,” hlesla a vzápětí se zachichotala, když se spokojeně rozhlédla po tržišti. „Ach, tady je toho tolik k vidění!”

Když kráčeli podél řady stánků přetékajících zbožím, Niko-1 laj spočíval dlaní na manželčiných

zádech. Prodavači se snažili upoutat jejich pozornost, vychvalovali svoje výrobky do nebes. „Jemňoučké kožené botky!” „Teplé pokrývky z ovčí kůže!” „Svaté ikony na prodej!” Jiní se s podnosy zavěšenými na krku prodírali

davem a nabízeli kolemjdoucím lahvičky s medovým likérem, pirožky se zelím a rýží, slanečky a tu a tam lahůdky jako citrony nebo jablka. Pochutnávali si na nich jak chudí, tak bohatí, a niko-mu nevadilo, že se cpou takříkajíc od jednoho stolu.

Za stánky se nacházely krámky uměleckých řemeslníků - zlatníků, řezbářú - a provozovny s galanterním zbožím. Kameníci přiváželi svoje zboží z Jekatěrinburgu. Byly zde nádherné knoflíky a přívěsky ze sytě zeleného malachitu anebo jasně modrého Lapisu. Křišťály, topazy a ametysty opracované tak precizně, jen |e zasadit do šperku. V dalších obchůdcích byly k dostání nádobky s kaviárem a kořením, nebo hebké kožešiny včetně tygřích ,i vlčích. V porovnání s Moskvou devatenáctého století se zde usadila jen hrstka cizinců - Číňanů prodávajících čaj.

Zastavili se u krajkářky, kde Nikolaj vtáhl Emilii dovnitř. Nadšeně se zachichotala, když všude kolem sebe spatřila stoly se záplavou krajek. Některé byly jemné jako pavučina. Nikolaj se soustředěně probíral vystaveným zbožím. Vybral si šál se složitým vzorem.

„Líbí se ti?” zeptal se opatrně. Když Emilia rozpačitě přikývla, hodil krajkářce minci.

„Ten je pro mě?” užasla dívka, tváře jí plály vzrušením.

„Ovšemže!” Nikolaj se usmál. Opatrně sňal manželce z hlavy černý šátek a ovinul jí vlasy hebkou pavučinkou. „Pro koho jiného bych to kupoval?”

Krajkářka, mrňavá stařena s rukama jako pokroucené větvičky, souhlasně přikývla. „Moc vám sluší. Sál vypadá na vaší rusé hlavě jako sníh.”

Emilia se opatrně dotkla jemné tkaniny. „Něco tak krásného jsem nikdy neměla,” zamumlala. „Dokonce i moje svatební šaty byly vypůjčené.”

Další zastávkou se stala parfumerie, kde se prodávalo kadidlo, aromatické oleje a voňavky. Zatímco Emilia zkoumala obsah nabízených lahviček, Nikolaj se dal do hovoru s majitelem, postarším Francouzem. „Monsieur, rád bych vybral parfém pro svou ženu.”

Muž ohodnotil Emilii tmavýma jasnýma očima.

„Půvabné stvoření. Třeba mi jednou dovolíte vytvořit pro ni speciální vůni,

Vaše milosti. Nyní vám nabídnu tu, již jsem nedávno při vil. Růže, bergamot a závan máty.” Odspěchal dozadu a vr se s flakonem z modrého skla. Vytáhl zátku. „Vaše zápěstí, m dam.”

Emilia mu váhavě podala ruku. Francouz jí vetřel do kůže kapku esence. Dívka přičichla a s pobaveným úsměvem pohlédla na manžela. „Voní to jako jarní louka!”

„Věděl jsem, že se strefím,” jásal voňavkář.

„Míchám parfémy pro všechny ženy u dvora.”

Po několika minutách smlouvání Nikolaj lahvičku koupi! a předal Emilii. Přijala ji s posvátným výrazem ve tváři.

„Nečekala jsem, že mi budete kupovat dárky,” prohlásili, když následovala Nikolaje z obchodu.

„Neučinila jsem nic, Čín bych si je zasloužila.”

„Jsi moje zákonitá choť. Můžeš mít, co si zamaneš.”

„To, co bych doopravdy chtěla…,” spustila a vzápětí zrudla M po kořínky vlasů.

„Ano?” ponoukl ji Nikolaj. Zpola se obával toho, co řekne.

„Skutečně bych chtěla…,” zkusila to znovu, ale nervozita jí nedovolila dál mluvit.

Nikolaj se zastavil na kraji ulice a zahleděl se dívce upřeně do očí. Nedokázal by říct, proč považuje za nutné nakupovat jí dárky a dávat najevo svou přízeň. Vždyť je to jediná ženská na světě s níž nesmí nic mít. Proč nemůžu vést obyčejný život jako všichni ostatní? pomyslel si hořce. Připadal si rozpolcený. Nesmírně po Emilii prahl a zároveň se jí děsil.

„Asi bychom se měli vrátit,” prohlásil nakonec.

„Brzy přijede Petr se svou družinou.”

Pro tento významný den mu připravili vhodné oblečení dlouhý jantarově zbarvený plášť s brokátovými manžetami, úzké sametové kalhoty a drahokamy posetou brokátovou vestu. Nikolaj tyhle svršky nenáviděl. Připadaly mu příliš upnuté, křiklavé a pompézní. Byl zvyklý na jednoduchost a eleganci, pro slavnostní příležitosti volil osvědčenou černobílou kombinaci. Kalhoty i kabátec měly pohodlný střih. Ovšem tahle móda se nosila za časů královny Viktorie. Na počátku osmnáctého století se po šlechticích požadovalo, aby chodili vyšňoření jako pávi.

Nikolaj si připadal směšný. Odebral se do manželčiny komnaty. Přistihl ji, jak sedí u mahagonového toaletního stolku a udiveně zírá na modrou lahvičku s parfémem, kterou jí odpoledne koupil. Sotva dívka zaslechla jeho kroky, ohlédla se přes rameno i obdivné se usmála. „Moc vám to sluší, Nikolaji.”

Pochybovačně zabručel a přistoupil blíž. Emilia se oděla do červeného sarafánu, v copu splývajícím po

zádech měla zapletené stuhy v barvě šatů. Vlasy si ovinula krajkovým šálem, jejž připevnila zlatou čelenkou. Nikolaj nedokázal odolat, musel se jí dotknout. Proto předstíral, že upravuje přívěsek diadému tak, aby ležel přesně uprostřed dívčina čela. Palcem uhladil oblouk ryšavého obočí. Musí jí věnovat nějaké šperky - žádná příslušnice jeho rodiny by neměla nosit falešné kameny.

Emilia si pohrávala s flakonem. „Nikdy dřív jsem se nevoněla. jak mám postupovat?”

„Mnozí lidé dělají tu chybu, že parfému používají moc. Nanes si malou kapku na zápěstí a za uši.” Nikolaj vytáhl z lahvičky ZAbroušenou zátku a opatrně se dotkl dívčiny ruky. Potom vlhké místečko přejel prstem. Do nosu se mu vetřela opojná vůně letního kvítí. „Některé ženy si s oblibou nanášejí parfém tam, kde nejvíc tepe krev - na šíji, pod kolena…”

Emilia se zachichotala, když se zlehýnka zátkou dotýkal kůže za jejíma ušima. „Moje nohy nikdo neuvidí!”

Nikolaj si vzpomněl, jak ho Emma svírala koleny, a rázem mu vyschlo v ústech. Zíral do dívčiných rozesmátých modrých očí. kdyby chtěl, na místě by ji svedl. Skončili by na nedalekém lůžku. Lem sarafánu by jí vyhrnul až k…

Emilia, jejíž obličej se ocitl na úrovni jeho pasu, si nemohla nevšimnout změny, která se udála s jeho mužstvím vtěsnaným do úzkých kalhot. Zapýřila se, odkašlala si a vyhrkla: „Nikolaji, nechcete se mnou…?”

„Ne!” vyštěkl a odvrátil se. Zamířil ke dveřím. Na prahu se zastavil, a aniž se na ni podíval, řekl: „Radím vám, abyste si pospíšila, madam. Ať se vám to líbí nebo ne, jste paní domu a dnes pod svou střechou

hostíte samotného cara. Dejte si záležet, ať sehrajete svůj part na výbornou, jinak nás oba čeká peklo.”

Skupina šesti herců s neuvěřitelnou lehkostí sehrála Molierovu komedii. Carova družina čítající na tři desítky lidí si ji vychutnala v Nikolajově soukromém divadle. Scéna byla nevelká, zato přepychová. Stěny zdobilo bohaté zlacení a oválné podobizny předků.Nikolaj zaujal místo po monarchově levici, Alexandr Menšilo po pravici. Petr se v průběhu představení bujaře chechtal.

Nikolaj silně vnímal napětí sálající z jeho manželky. Emilia působila dojmem, jako by byla vytesaná z kamene, tu a tam vrhla na Petra kradmý pohled. Nikolaj vycítil, že z něho má strach. Lidi žijící na vesnici odmalička vyrůstali v přesvědčení, že všemocný car je největším člověkem na zemi. Nad ním stojí pouze Bůh. Aby ji uklidnil a obrátil její pozornost ke hře, šeptem jí překládal do ucha francouzské dialogy a vtipy.

Po představení se hosté odebrali do jídelny, kde zaujali místi u dlouhého stolu. Nikolaj opět seděl po Petrově levici, Menšikov po pravici. Emilia prodlévala o několik míst dál, mezi nastrojenými dámami ode dvora se očividně cítila nepříjemně. Služebnictvo servírovalo porce kořeněné ryby a pečené zvěřiny. Víno nalévalo do stříbrných pohárů vykládaných růženíny.

Nikolaj téměř nemluvil. Sledoval cara a Menšíkova. V životě se setkal jen s několika lidmi, které na první pohled nesnášel avšak Alexandr Danilovič Menšikov byl jedním z nich. Možná proto, že z něho nenávist přímo čišela.

Vysoký odměřený muž v průběhu vojenské služby v Polsku značně zhubl. Držel se cara jako stín, snažil se

předem uhodnout všechny jeho myšlenky. Pyšnil se neobvyklýma pronikavýma i IÍ i ma barvy tyrkysu, jež se dívaly tvrdě a vypočítavě. Malá útĚ korunoval tentýž knír, jaký nosil Petr. Díky své vytrvalosti, vy po čítavosti a nesmírné ctižádostivosti získal Menšikov moc, jež mu často umožňovala hovořit carovým jménem. Mezi těmi dvěma zjevně panovalo pevné přátelství. Menšikov na svůj vztah s Pefo rem příšerně žárlil. Kdykoliv car s někým mluvil či někoho obdl« voval, připadal si ohrožený.

K Nikolajovi se obracel s úlisným tónem. „Obdivuji vás, že dodržujete starobylé tradice svého rodu. Dokonce jste se oženil prosťačkou! Venkovanky rodí děti s lehkostí kočky a není obtížní ? vycvičit je k obrazu svému.”

„Sášenko,” napomenul ho Petr, ale muž se nenechal odradit.

„Udělal jste dobře, že jste oženil bez lásky, Nikolaji. Syn Matičky Rusi musí být oddán své zemi a carovi. Rozhodně ho nesmí rozptylovat nějaká ženská. Ženské jsou strašně náročné. Všechno chtějí mít jenom pro sebe. Ale pokud mužský ví, co je nejdůležitější, nenechá se zviklat.”

„Vím, nač nesmím zapomínat,” ubezpečil ho Nikolaj tichým hlasem. Probodával Alexandra pohledem. Všiml si, že Emilia kvůli narážkám na její nízký původ krvavě zrudla. Proto se k ní Nikolaj otočil a blahosklonně prohodil: „Vidíš, jak daleko to můžeš dotáhnout, zrzečko? Dnes se náš přítel Menšikov pyšní knížecím titulem, avšak začínal jako prodavač pirohů na moskevské tržnici.”

Menšikov se k němu prudce obrátil, Petr zaryčel smíchy. „Řekl sis o to, Sášenko,” chechtal se. „Neměl

jsi Nikolaje popichovat. Je jako dřímající tygr. Lepší je ho neprovokovat.”

„Všichni jsme holt neměli to štěstí, abychom se narodili jako šlechtici,” podotkl kousavě Menšikov.

„Rusko má velikou kliku, že jeho vládce odměňuje svoje služebníky podle zásluh, a ne podle původu!”

„Od svých poddaných žádám jen loajalitu a horlivou službu,” odvětil Petr. „Z tohoto pohledu se pouhý rolník může jevit daleko ušlechtilejší, než samotný kníže.” Nato se zaměřil na Emilii. „Z jaké vesnice pocházíš, dítě?”

Jednalo se o obyčejnou zdvořilostní otázku, avšak dívka na m zareagovala naprosto nepřiměřeně. Náhle zbledla, přes hladké čelo jako by přelétl mrak. Mlčení se prodlužovalo, až se Nikolaj začal obávat, že jeho žena vůbec neodpoví.

„Já… pocházím z vesnice jménem…

Preobraženskoje.” Bylo ji sotva slyšet.

Petr ani nedutal, avšak začalo mu podezřele cukat v levé tváři.

Co to Mertu znamenal zneklidněl Nikolaj, než si uvědomil, Preobraženskoje je hnízdo, kde vypuklo několik krvavých povstání. Tamější rebelové mají na svědomí životy mnoha příslušníků carovy rodiny. Když byl Petr malý, zavraždili mu příbuzné přímo před očima. Prožité trauma se na něm podepsalo příležitostnými tiky v levé tváři. Po druhé vzpouře následovaly hromadné popravy, dokud země široko daleko nenasákla krví. Nic nemohlo Petra popudit víc, než zmínka o nenáviděné vesnici.

Menšikov na Emilii spokojeně pohlédl. Marně potlačoval ško dolibou radost. „Pochází odtud celá vaše rodina, má drahá?” otázal se zlomyslně.

„Ano,” zašeptala dívka a poníženě klopila oči. Byla přímo ztělesněním viny.

Poznání Nikolaje zasáhlo jako rána cihlou mezi oči. Vzpomněl si na rozhovor, jejž vedli u Golorkova, kdy Emilia neochotně odpovídala na jeho otázky.

„Táta zemřel… Moje rodina nebyla oblíbená. Lidem vadily politíťkť názory mého otce…”

Její otec pravděpodobně skončil na popravišti, neboť patřil k rebelům.

Nikolaj se snažil vypořádat s novou skutečností, proto scénu jež se před ním odehrávala, vnímal jen zpola.

Zachmuřený Petr se rozhodl změnit téma rozhovoru. „Dost už o tom!” nařídil. „Všichni se pusťme do jídla!” Vážně se podíval na Emilii. „Není divu, že jsi tak hubená. Na talíři máš sotva lžic! jídla. A vůbec žádné maso!”

„Nemám je ráda,” pípla dívka.

Petrův výraz potemněl. „Ty nejíš maso? Holka hloupá - bm masa se nedá žít!” Vzal do svých mohutných tlap kuřecí stehno a plácl jím na dívčin talíř. „Tady máš - odtrhl si je od úst sám cl] Okamžitě je sněz!”

Emilia uchopila vidličku do rozechvělých prstů. Všichni ji sli dováli. Donesla k ústům kousek lesknoucí se pečeně a s odporem se na ni podívala.

Nikolaj začínal chápat. V budoucnosti bude úplně stejná I všemi přednostmi i nectnostmi. Pojídání masa se jí příčí. Nemůže připustit, aby ji Petr takhle týral. Obzvlášť když hrozilo, že Emilia pozvrací celý stůl. Proto se rozhodl zasáhnout. „Bátuška,” spustil tiše,

„pošlu svou neposlušnou ženu do její komnaty. Jen ať zůstane bez večeře a přemítá o své pošetilosti.”

Petr ukázal na kuřecí stehno. „Nikam nepůjde, dokud to nesní!”

Nikolaj pohlédl na Emilii. Zvedala sousto k ústům, nezdravě zezelenala v obličeji. Věděl, že v sobě maso neudrží. „Táhni!” obořil se na ni proto ostře ve snaze ji spasit.

Emilia mu věnovala pohled, v němž se zoufalství mísilo I vděčností, a vyběhla z jídelny.

O šest hodin později se Nikolaj unaveně vlekl do schodů, lělo měl napjaté zlostí, beznadějí a silným pocitem zrady. Měl za sebou pekelný večer. Po Emiliině odchodu Petrova špatná nálada mařila každý pokus o konverzaci. Menšikov se svému pánovi šeptem ustavičně vlichocoval a popichoval ho. Některým hostům skandál pozvedl náladu, jiné naopak přivedl do rozpaků. Car l » i vidně Nikolajovu volbu nevěsty neschvaluje. Novomanžel byl v pokušení s ním souhlasit. Jakmile se všichni dostatečně zpili uiiem a vodkou, odebrali se na kutě. Hostitel konečně dostal příležitost vyřídit si účty se svou prolhanou chotí.

Výborně, pomyslel si zdrchaně. Jestli mi v téhle ožehavé situaci nico scházelo, pak opravdu jenom manželka, jejíž rodina se pokusila ••vrlmout cara z trůnu. Nemohl se dočkat, až dorazí do Emiliina pokoje a vylije si na ženě zlost. Donutí ji, aby se přiznala, že její otec patřil k rebelům. Bude zatraceně litovat, že ho ošálila a přiměla k svatbě. Musela přece vědět, že by nikdy neohrozil svoje postavení sňatkem s dcerou zrádce. Nyní na něho padl stín podezření, led musí být ostražitý na každém kroku.

Když dospěl do Emiliiny komnaty, pečlivě za sebou zavřel dveře. Z krbu se linula červenožlutá záře, byla jediným zdrojem ivětla v místnosti. Emilia se choulila

u postele, málem ji přehlédl. Zdálo se, že se modlí. Dobrá, ušklíbl se v duchu, než s tebou skončím, Pánbíčka budeš zatraceně potřebovat. „Musíme si promluvit,” prohlásil hněvivě.

Emilia k němu kvapně přistoupila. „Nikolaji,” pravila přidušeným hlasem. Upírala na něho velké oči vyděšené laně. „Musíte mě potrestat. Urazila jsem cara a jeho hněv nyní dopadne na vás, Tady máte bič. Sešvihejte mě. Prosím! Nesnesu pomyšlení na to, co jsem vám provedla…”

„Počkej,” přerušil Nikolaj vodopád horoucných slov. Spatřil blýskající se rukojeť karabáče. Gestem naznačil, aby jej položila stranou. „Chci se tě na něco zeptat.”

„Vezměte si to,” naléhala.

„Prokristapána, nebudu tě bít!” Vytrhl jí bič z ruky a mrštil jíl do kouta, kde s žuchnutím přistál. Sotva rozechvělé ženě pohlédl do uslzené tváře, vztek ho přešel. Proklel sám sebe za to, že je tak měkký.

„Musíte to udělat,” trvala na svém Emilia.

„Ať mě vezme čert, jestli něco musím!”

„Prosím…” Pokorně svěsila hlavu a zachvěla se.

Nikolaj si nedokázal pomoct. Sevřel manželku v náruči a přivinul ji k sobě. „Hlavně mi pověz pravdu,” zašeptal s ústy zabo řenými v jejích vlasech. „Patřil tvůj otec k rebelům?”

V tu chvíli se žalostně rozeštkala, mluvila jen s obtížemi, „Ano… Pověsili ho. Matka zemřela žalem. Nemohla jsem vám to říct… Toužila jsem se za vás provdat, ale kdybyste to věděl…”

„Kdybych to věděl, nikdy bych se s tebou neoženil,” uzavřel.

„Potrestejte mě, prosím,” žebronila.

„Ty moje hlupačko,” zamumlal a ve snaze dívku ukonejšit jí přitiskl ještě blíž k sobě. Hladil ji po roztřesených zádech. „Jak tě mohlo u všech svatých napadnout, že bych na tebe vztáhl ruku I Copak bych ti dokázal ublížit? Přestože pokušení bylo silné… Ale i kdybych se o to snažil, neuspěl bych.”

„Protože jsem vaše žena?” odvážila se zeptat.

„Protože jsi má. Jsi jediná, kterou jsem kdy chtěl, bez ohledu na to, že pravděpodobně zapříčiníš můj pád. Ted přestaň brečet. Pláčem se nic nespraví.”

„Já ne-nemůžu,” vzlykala.

„Přestaň!” okřikl ji zoufale. Smetl stranou záplavu rusých ka deří a ústy vyhledal planoucí líčko. Ochutnal slanou příchuť jejích slz, jemnost hebké pleti a zatočila se mu hlava. Přesunul se k divřiným rozechvělým rtům a opatrně je políbil. Jeho laskání nabývalo na intenzitě. Pláč ustal jako mávnutím kouzelného proutku. Emilia se k němu vášnivě přitiskla. Byla tak sladká, natolik neodolatelná, že se Nikolajovo sebeovládání začalo vymykat kon-l role. Kéž by se jí mohl okamžitě zmocnit! Místo toho se od ní posledních sil odtrhl, zasténal a přistoupil ke krbu. Civěl do praskajících plamenů a pokoušel se uklidnit.

„Tohle nemůžu,” vydechl.

Emilia stála bez hnutí za ním. „Proč?”

Když si představil, jak jí vysvětluje takřka nepředstavitelnou situaci, hořce se rozesmál. „To bys nepochopila. Věcem, které bych ti vyprávěl, bys nedokázala uvěřit.”

„Třeba ano,” namítla s nadějí v hlase. Poznal, že k němu popošla blíž.

Divoce se rozchechtal. „Co kdybych ti řekl, že dokážu pohlédnout do budoucnosti, a pokusil se ti namluvit, že se za sto sedmdesát let znovu setkáme?”

Po dlouhém zaváhání odpověděla: „Myslím, že bych tomu svedla uvěřit.”

„Je to pravda. Vím přesně, co budoucnost přinese. Z našeho manželství nevzejde nic dobrého. Angelovští jsou zkažené plémě. Když vím, kolik bolesti a neštěstí přinesou v příštích generacích jak sobě, tak ostatním, nemohu dovolit, aby se historie opakovala. Proto spolu nesmíme mít děti. Nemůžu připustit, aby náš rod pokračoval.”

Emilia se zatvářila zmateně. „Proč jste si mě potom bral?” Zavrtěl hlavou a tiše zaklel. „Netuším. Nesvedl jsem si pomoct. Cosi mě k tobě táhlo.” „Osud,” hlesla tiše.

„Nevím, jak to nazvat,” zavrčel, „ale udělal jsem chybu.” Chopil se pohrabáče a energicky otočil ohořelé poleno.

„Nikki,” osmělila se zeptat, „čeká nás v budoucnosti láska?”

Zpražil ji pohledem, neboť se opovážila použít zdrobnělinu jeho jména. Připadala mu vystrašená. V očích se jí zračila pokora, která ho vyděsila.

„Ne,” odvětil a postavil pohrabáč do stojanu. „Budeš mě nenávidět, protože tě připravím o všechno, co ctíš. Opakovaně ti budu ubližovat.”

„Láska přece nemůže nikomu uškodit,” zašeptala.

„Moc o ní nevím, ale tím jsem si jistá.”

„Neumím milovat,” řekl hlasem prodchnutým sebenenávis „Nikdy jsem lásku nepoznal. Nezasloužím si ji. Věř mi.”

V očích se jí opět zatřpytily slzy. „Já bych tě milovat dokázala. Dokonce bys mi ani nemusel lásku oplácet.”

„Ne.” Víc ze sebe vysoukat nesvedl. Upřeně hleděl do dívčiny zrudlé tváře, v níž se svářily emoce.

Emilia k němu přistoupila a objala ho dlouhými pažemi. Přimkla se k němu, obličej přitiskla k jeho krku. „Na budoucnosti mi nezáleží.” Její slova jako by se mu propalovala do kůže. „Dúležit je pouze to, že teď jsem tu s tebou… a že tě miluji.”

„To nesmíš,” domlouval jí něžně. „Nemáš důvod…”

„Žádný nepotřebuji. Milovat lze i bez podmínek.” Tváří v tvář dívčině paličatosti a projevené vášni

Nikolaj zjistil, že ztrácí veškeré zábrany. Zdušené zasténal a horoucně ji políbil. Do líbání vložil veškerý žár, který stravoval jeho nitro. Dlaněmi vyzkoušel obliny manželčina zadečku, boků i ňader. Emilia lačně pootevřela rty. Nabízela mu své tělo s velkorysou samozřejmostí, jež ho děsila. Přimáčkl ji k sobě tak pevně, až zalapala po dechu. Proto povolil sevření a opřel si čelo o její.

„Netuším, co si počít,” přiznal. Takové doznání učinil vůbec poprvé.

„Co bys chtěl?” zašeptala. Jednalo se o provokativní otázku, neboť dívka se výmluvně vinula k jeho vzrušenému tělu.

Nikolaj toužil zbavit se nepříjemného tlaku v hrudi. Potřeboval se od něj nějak osvobodit. „Přál bych si, aby nebyla žádná minulost ani budoucnost. Chtěl bych ti říct…”

„Co?”

Maličko se poodtáhl, aby viděl do jejího rozzářeného obličeje. Srdce mu vyděšeně bušilo.

Uchopil hlavu své ženy do dlaní a zahleděl se do jejích jiskrných očí. Je nádherná…, je jeho.

„Nemůžu,” slyšel se říkat.

„Dovolme budoucnosti, ať se sama vyřeší,” naléhala. „Ať je každý zodpovědný sám za sebe. Naším úkolem je pokusit se vést dobrý život. Tady a teď.”

Nikolaj zavrtěl hlavou. Kéž by to bylo tak prosté! Nikdy nežil jen pro sebe. Všude s sebou táhl pomyslnou rodinnou zátěž. Co kdyby se na všechno vykašlal? Historie se bude opakovat: otcovo týrání, bratrova vražda, jeho vlastní zkaženost. Jak by mohl Emilii svobodně milovat, když ví, co způsobí jejich láska?

Avšak tolik po ní prahl, až se zdálo, že nemá na vybranou. Jak dlouho už bojuje se svými pocity? Dny, měsíce, roky… Naprosto zbytečně. Proč v tom tedy pokračovat? Náhle mu nezáleželo na tom, jakou cenu za své city zaplatí. Zkrátka mu za to stojí.

Vtom vnitřní panika pominula, vystřídal ji dříve nepoznaný klid. „Myslím, že jsem konečně přišel na to, proč tu jsem,” prohlásil ochraptěle. „Mým úkolem není změnit rodinnou historii, nýbrž svůj vztah k tobě. Mám se rozpomenout na časy, kdy jsem byl schopen něco cítit.”

„Co?” zašeptala a pevně stiskla mužova zápěstí.

Zrak se mu rozostřil, bolestně polkl. „Lásku.” S neskonalou něhou ji políbil na čelo. Zaplavila ho čirá blaženost, pronikala do každé buňky jeho těla. „Miluji tě,” hlesl. Líbal ženu na tenká víčka. Neváhal slova vyznání několikrát zopakovat. Dlouho nevnímal nic jiného, než blízkost zbožňované křehké bytosti. Pohroužili se jeden do druhého. Později se nějakým zázrakem ocitli v posteli, ačkoliv si nevzpomínali, kdo z nich se ujal vedení.

Nikolaj je oba svlékl a zahalil do pokrývek z hedvábného damašku. Špičkou prstu obkroužil obrys dívčiných úst, úhel nosu, elegantní oblouky ryšavého obočí. Emilia ho na oplátku líně hladila po zádech. Hebkost jejích doteků ho naplnila primitivní žádostivostí. Musel napřít veškerou svou pevnou vůli, aby se jí ubránil.

Ústy se jal dobývat manželčiny rty, zatímco kolenem opatrně rozvíral její dlouhé štíhlé nohy. Laskal panenská ňadra, dokud se bradavky vstřícně nezahrotily. Emilia se pod ním zachvívala, vyzývala ho k většímu spěchu, avšak nenechal se strhnout. Nově objevený prožitek ho fascinoval. Projevoval Emilii svou lásku. Očarovaně zasypával její tělo polibky, nejdéle prodléval na kudrnatém trojúhelníku v klíně. Dívka zpočátku ucukla, pak přemožena vášní zabořila prsty do mužových vlasů. Spokojeně vzdychala. Když byla připravená, Nikolaj se nad ni vyhoupl.

Objala ho pažemi kolem krku. „Netuším, jak tě potěšit,” zašeptala zoufale. „Co mám dělat? Co ti mám dát?”

„Sebe. Po ničem jiném netoužím.” Líbal ji a hladil, povzbuzoval, aby zkoumala jeho tělo. Když už se vzniklé napětí nedalo snést, opatrně do ní vstoupil. Vykřikla bolestí. „Promiň,” vydechl a zhoupl se v bocích. „Nerad ti ubližuji.”

„Kdepak, kdepak…” Ovinula ho rukama i nohama, přitáhla si muže blíž a vstřícně se prohnula v zádech.

Nikolaj se snažil být ohleduplný a něžný, přestože ho vlastní žádostivost doháněla k šílenství. Zapomněl na vše, čím kdy byl, nestaral se o minulost ani budoucnost. Zůstala pouze Emilia… Emma. Zahnala

veškerou hořkost i hněv. Nalezla klíč k jeho duši. Nikolaj poprvé v životě poznal, jaké to je být šťastný.

Zimní dny ubíhaly jeden za druhým jako ve snu, uplynul měsíc. Nikolaj se zcela poddal novému životu. Využil příležitosti být někým jiným. Do neobvyklé role vklouzl s udivující lehkostí. Vlastnosti, které mu dříve připadaly cizí - soucit, tolerance, velkomyslnost -, k němu připlouvaly s obdivuhodnou samozřejmostí. Nikomu nezáviděl, neboť poslední dobou měl vše, po čem kdy toužil. Ustavičně se něčím zaměstnával. Organizoval schůzky s kupci, do svého sídla najímal další personál, neochotně se účastnil občasných pitek s Petrem a jeho družinou. Nicméně většinu času trávil s Emilií.

Manželka ho dočista okouzlila. Obdivoval její oduševnělost a silnou vůli. Jezdili na sáních po zamrzlých řekách, povolávali k sobě muzikanty a herecké skupiny, anebo v dokonalém souznění vysedávali v komnatě, kde Nikolaj své ženě předčítal nějaký román. Hodiny se milovali a každý nový důvěrný prožitek jako by zastínil ten předešlý. Nikolaje udivilo, jak moc Emilii potřebuje. Konečně si připustil, jak býval osamělý a zoufale prahl po něčí náklonnosti. Nikdy dřív nikomu nedovolil, aby ho lépe poznal. Emilia ho směla škádlit, pohrávat si s ním, klást si požadavky. S nadšením ji hýčkal.

Zahrnoval ji všemožnými dárky - róbami z barevného hedvábí, sametu a brokátu, kabátky bohatě zdobenými krajkou. Nezapomněl ani na doplňky - hedvábné punčochy a střevíčky na vysokém podpatku, na něž byla Emilia obzvlášť pyšná. Neopomenul ani její bohaté vlasy. Dostala kazetu ze zlata a stříbra plnou hřebenů ze želvoviny, čelenek s drahokamy,

jehlic zdobených démanty a stuh ve všech barvách duhy.

„Je toho příliš,” bránila se Emilia, když jednoho dne seděli v salonu s Iljou Iljičem, scvrklým starcem, jenž byl považován za nejšikovnějšího klenotníka v Moskvě. „Nepotřebuji další šperky, Nikki. Nevynosím ani to, co mám.”

„Šperků není nikdy dost,” namítl klenotník a nabídl jí dtM neodolatelné kousky, rozprostřené na černém sametu.

„Co takhle náramek?” otázal se Nikolaj a navlékl si na pntl obroučku posázenou rubíny.

Emilia zavrtěla hlavou. „Mám jich tolik, že bych si jimi zakrylii obě paže až k loktům.”

Iljič ukázal na další klenot. „Nebo náhrdelník s diamanty a jantarem? Popřípadě safírový křížek vhodný pro návštěvu kos tela?”

Rozesmála se a na protest energicky zamávala pažemi. „Skutečně nic nepotřebuji.”

„Kněžna si zaslouží něco speciálního,” sdělil Nikolaj starci, Manželčino odmítnutí nebral na vědomí. „Rád bych pro ni poři dil něco neobvyklého. Co dalšího jste přinesl?”

Iljič zamyšleně svraštil rty a začal se probírat poklady v sametových pytlících. „Hmm… Třeba by se jí líbilo… Ano, myslím, Ů tohle by ji dokázalo potěšit.” Vylovil sadu drahocenných figurek a vyrovnal je na stůl.

Emilia vypískla nadšením, sotva je spatřila. „Ty jsou úžasné! Nikdy jsem nic takového neviděla.”

Nikolaj se omámeně usmál. „Já také ne,” hlesl, přestože to byla lež. Sbírku vyřezávaných zvířátek si dokonce vzal s sebou do exilu. Labuť z bílého korálu se zlatým zobákem, malachitovou žábu, ametystového

vlka se zlatými tlapami a zejména zlatý hřeb celé kolekce - jantarového tygra s očima ze žlutých briliantů.

Emilia zvedla tygra a prohlížela si ho ze všech úhlů. „Podívej, Nikki, není nádherný?”

„Je,” souhlasil. Díval se do jejího rozzářeného obličeje. Nakrátko od ní odtrhl zrak, aby mohl říct klenotníkovi: „Vezmeme si je všechny.”

Vesele se rozesmála a vroucně ho objala. „Jsi na mě velice hodný,” špitala mu do ucha. „Proto tě hrozně moc miluji. Až příliš.” Otřel se rty o její hebkou líc. Lásky není nikdy dost…

Avšak na dny plné štěstí začal zvolna dopadat temný stín. Nikolaj si uvědomoval, že přátelské pouto mezi ním a carem zvolna slábne. Svým způsobem toho muže obdivoval, ale vadila mu jeho nevypočitatelná výbušná povaha, dravost a bezdůvodná zatvrzelost. Avšak v těchto ošidných časech přežil pouze ten, koho měl Petr doopravdy rád.

Car byl pod velkým tlakem, neboť vedl válku nejenom proti švédům, ale i svým vlastním lidem. Do armády a na výstavbu Sankt Petěrburgu povolal statisíce mužiků, čímž nahněval spoustu Rusů napříč celou společností. Všude vládly nespokojenost a zrada. Málokdo zůstal ušetřen Petrovy podezíravosti. Tajná I

>olicie ustavičně pátrala po lidech, kteří se opovážili na věrolom-nost jenom pomyslet. Jen Bůh ví, kolik nevinných bylo obviněno ,1 exemplárně potrestáno, občas dokonce i bez soudu. Moskva ,1 její okolí žily intrikami. Nikolaj vycítil, že se stává terčem všeobecné nelibosti.

„Závist,” prohlásil stručně Sidarov, když si mu Nikolaj postěžoval na chlad, s nímž ho přijímají mnozí šlechtici. „V jejich očích se vám dostalo více požehnání,

než si jediný člověk zaslouží. Vaše jméno má dobrý zvuk, nashromáždil jste nemalé jmění, navíc dobře vypadáte…” Za poslední poznámku si od Nikolaje vy-sloužil opovržlivé odfrknutí. „Ano, jste pohledný chlap a kromě toho jste se oženil s krasavicí, jaké není rovno. Vaše pokrokové ideály vám zajistily carovu přízeň. Proč by vás potom ti ostatní měli mít rádi?”

„Carova přízeň…,” zamumlal. „Má asi takovou cenu jako hromada koňských koblížků.”

„Vaše milosti!” zhrozil se sluha. „Takové věci byste neměl říkat nahlas! I stěny mají uši! Ještě ohrozíte sebe a kněžnu.”

„V ohrožení už jsme,” podotkl Nikolaj. Zvedl ruku a významně se dotkl tmavé modřiny. Přišel k ní předešlý den na schůzce s carem a dalšími osmi muži, které Petr hodlal jmenovat guvernéry nově vytvořených ruských gubernií. Menšikov dostal na starost oblast kolem Sankt Petěrburgu, kníže Dimitrij Golicyn okolí Kyjeva a tak dál.

Nikolaj vladaře rozzlobil, když odmítl spravovat oblast kolem Archangelska. Kromě toho si dovolil carovi upřít pravý důvod svého rozhodnutí. Ve skutečnosti nehodlal vydělávat vládě další peníze. Petr od svých správců požadoval jediné - vytvořit hustou síť výběrčích daní, kteří by vyždímali co nejvíc peněz z beztak

zbídačených poddaných. Nikolaje se zmocnil nepříjemný pocit hraničící s jistotou, že zmíněné odmítnutí pro něho bude mít da le kosáhlé následky, avšak přesto se nepřinutil názor změnit.

Petrův nesouhlas na něho dopadl plnou silou. Car prokl.il Nikolaje obviňujícím pohledem, až se někteří muži sedící u Ir hož stolu soucitně ušklíbli. Další neskrývali zlomyslné potěšeni „Dobrá - jmenuji

někoho jiného!” ucedil Petr. „Avšak jestliže té nemrzí odmítnout žádost samotného cara, mohl bys nám sdělil, co jsi pro mě kdy udělal. Pokud vůbec něco. Vysvětli mi, pnu’ jsi dosud nepřesvědčil moskevské kupce, aby založili obchodní společnost.” Vstal a přešel k Nikolajovi, aby mu mohl pohlédnout zpříma do tváře. „Přeji si mít zde víc průmyslu, víc pokroku! Proč je tak těžké změnit můj lid? Proč mi odmítají dávat peníze, které nutně potřebuji k porážce Švédů? Ihned mi na to odpověz!”

Nikolaj se tvářil nezúčastněně. Nepohnul ani brvou, když mu car vřískal do obličeje. Neucukl, ani když na něho dopadly drobné krůpěje obrových slin. Nějakým zázrakem se mu podařilo klidně říct:

„Vystopoval a vyždímal jsi už všechny představitelné zdroje, báťuško. Tvoji výběrčí připravili tvůj lid o poslední kopejku. Uvalil jsi daně úplně na všechno - od narození přes sňatky po pitnou vodu. Dokonce máme daň i na kníry, velice absurdní, jak jistě víš.”

Nikolaj se odmlčel. Uvědomil si, že v místnosti vládne hrozivé ticho. Petrovy oči se proměnily v nebezpečné škvírky. Všichni žasli nad tím, že se Nikolaj opovážil povědět mu pravdu. „A vrcholem všeho jsou státní monopoly, které jsi ustanovil. Díky nim se cena zboží zpětinásobila. Lidé si nemohou dovolit řádně pohřbít své mrtvé, protože nákup rakve je nad jejich možnosti. Mužici museli dokonce oželet sůl. Drahý je alkohol, kožešiny, dokonce i hraní karet. Za těchto podmínek nemají kupci slušný zisk. Jsou naštvaní. Nevidí důvod, proč by se měli honit a zvýšeným úsilím financovat tvou válku.”

„Oceňuji tvoji upřímnost.” Petr ho bez varování udeřil. Jeho pěst přistála s oslepující silou na

Nikolajově čelisti. Málem skončil na podlaze. „Ale

tohle je za tvoji drzost.”

Car toužil po pokroku a ideálech západní společnosti. Avšak pokoušel se jich dosáhnout naprosto nevhodnými metodami.

Nikolaj divoce mrkal, aby se zbavil jiskřiček tančících mu před očima a udržel se zpříma. Podivně mu zvonilo v uších. Zacloumala jím zlost. Toužil se bránit, oplatit zákeřný útok. Ovšem zvednout proti carovi pouhý prst znamenalo podepsat si rozsudek smrti.

Zvolna se postavil. „Děkuji ti za lekci,” prohlásil.

„Už vím, jak ,i ceníš pravdy.” Jeho opovážlivost se setkala s hlasitým zalapáním po dechu. Poté všichni přítomní včetně Petra ohromeně sledovali, jak kníže Angelovský odchází. Panovalo hrobové ticho.

Nikolaj se vrátil v myšlenkách do přítomnosti. Opět si bříšky prstů přejel po bolavé čelisti. Chmurně se na Sidarova usmál. Ten rozčileně vyhrkl:

„Ale Vaše milosti, car mlátí každého. Zkrátka už je takový, lednou v tomhle domě praštil knížete Menšíkova tak nešťastně, že chudák Sášenka zakrvácel celý stůl. A to jste prosím večeřeli! Báíuška tím nic nemyslí. Lidé z jeho nejbližšího okolí holt musí snášet důsledky jeho náladovosti. To přece dávno víte.”

„Jeho náladovost má zatraceně pádný pravý hák,” zabručel Nikolaj.

„Modřina se brzy zahojí.” Mladík se zamračil.

„Prosím, kníže Nikolaji, pokuste se na to zapomenout.” Nikolaj mu to slíbil. Už kvůli Emilii.

Později té noci, když se odebral do ložnice, již sdílel se svou chotí, našel Emilii sedět u stolu s podivnou sbírkou malých zrcadel. Všechna byla postavena tak,

aby se vzájemně odrážela. Uprostřed hořela svíčka. Měkké mihotavé světlo dopadalo na stěnu za jejími zády a působivě osvětlovalo ikonu s Eliášem a jeho ohnivým vozem.

Užaslý Nikolaj se na prahu zastavil. Sledoval svoji ženu. Měla na sobě světle modré sametové šaty, které se vpředu zapínaly na titěrné perleťové knoflíčky. „Co to provádíš?” otázal se.

Emilia úlekem maličko nadskočila, potom se usmála. „Přišel jsi tak tiše, že jsem tě vůbec neslyšela.” Nato obrátila pozornost k zrcadlům.

„Pokouším se číst budoucnost. Budu zírat do těchto zrcadel, dokud nám neodhalí náš osud. Když nic neuvidím, napadlo mě, že bych mohla nakapat vosk do mísy s vodou. Třeba nám vzniklý tvar poskytne nějaké vodítko.”

189Nikolaj zavřel dveře a přistoupil k ní. Jemně ji zatahal za rusou kadeř. Zazubil se na ni. „Ale ve skutečnosti na tyhle věci nevěříš, že ne?”

Vážně se na něho podívala. „Samozřejmě že ano. Vždyť to funguje. Copak lidé ze Západu nevěří věštbám?”

„Někteří asi ano. Ale většina dává před kouzly přednost vědě.”

„Čemu věříš ty?”

Pohladil dívku po dlouhé šíji. „Obojímu.” Přiměl ji, aby se k němu otočila. „Proč se obáváš o náš osud, dítě?”

Pohlédla na jeho modřinu a zlehka se jí dotkla konečky prstů. „Carovi se nelíbí, že ses se mnou oženil. Všichni to vědí.”

Semkl rty. „Copak se někdo opovážil vmést ti to do očí?”

„Šušká se o tom na každém kroku. Myslím, že Menšikov a jeho příznivci schválně šíří neblahé zvěsti o mém původu, a tebe to staví do špatného světla.”

„Ať všichni táhnou k čertu,” ucedil hrubě a dívku políbil.

Emilia se odvrátila. „Někdy si přeji…”

Sklonil k ní hlavu a zasypal polibky její něžné hrdlo. „Co si přeješ, zrzečko?”

„Abychom dokázali nechat zbytek světa zmizet.

Abychom zůstali jen my dva.”

„Snadno zařídím,” zamumlal a hladově ji políbil.

Emilia ho od sebe odstrčila. Ustaraně se na něho dívala. „Nechci ti působit potíže. Ráda bych ti přinášela jen spokojenost a klid.”

„Dáváš mi mnohem víc,” ubezpečil ji Nikolaj. „Díky tobě cítím věci, které jsem si neuměl ani představit. Miluji tě víc než svůj život.” Laskal její ňadra, až začala sténat touhou. Nato ji vítězoslavně odvlekl do postele. Dopřeje Emilii pocit bezbřehé slasti, nechá zmizet veškeré trápení. Alespoň nakrátko.

Nikolaj věděl, že Emiliino podezření týkající se Menšíkova bude nejspíš správné. Proto přemítal o tom, jakým způsobem ho konfrontovat. Podivná náhoda je svedla dohromady v knihkupectví, jež navštěvovali nejučenější muži v Moskvě. Zrovna si vybíral nějaké překlady cizojazyčných knih, když ho zamrazilo v zádech. Otočil se a zjistil, že několik metrů od něho stojí Alexandr Menšikov.

Sledoval ho upřeným pohledem hada, mdle se usmíval. „Dobrý den, kníže Angelovský. Našel jste něco zajímavého ke čtení?” Ukázal na nedaleký svazek. „Osobně vám doporučuji tento výčet carových úspěchů.”

Nikolaj nespouštěl zrak z mužova obličeje. „Co se Petra týče, vím vše, co potřebuji vědět.”

„Přesto byste si měl tuto knihu přečíst, abyste si připomněl carovu velikost a nezlomnou vůli. Nemluvě o tom, co udělal pro vás i nás ostatní. Víte, že jsme si o vás dnes ráno povídali?”

„A?” pobídl ho Nikolaj. Bezděčně zatínal svaly.

„Vypadá to, že jste Petra zklamal. Vkládal do vás obrovské naděje, avšak vy jste se rozhodl svůj talent promrhat. Přitom máte takový potenciál! Odmítáte stanout v čele vojska, zřekl jste se postu guvernéra…, dokonce jste se rozhodl oženit s dcerou zrádce.”

„Nechci o ní nic slyšet,” varoval ho tiše Nikolaj. Oči se mu nebezpečně blýskaly.

Menšikov pokračoval mírnějším tónem: „Vyprávěla vám o svém otci Vasilovi? Hodně jsem se o něm dozvěděl od našeho společného přítele, šéfa tajné policie. Vasil skutečně patřil k povstalcům, kteří brojili proti carské rodině a neštítili se vyvraždit její členy, když byl Petr ještě malý. Místo aby následníka trůnu hlídali, usilovali mu o život. Car je nazývá

,zplozenci ďábla’. Váš zesnulý tchán proslul plamennými projevy o tom, jak se jeho stoupenci zmocní hlavního města, pobijí všechny bojary a na trůn dosadí carovu sestru Žofii. Stál uprostřed davu, zrzavá kštice mu jenom plála, a vykřikoval velezrádná slova. Lidé ho přezdívali Rudý ďábel. Vzpomínáte si, jak rebelové před osmi lety vtrhli do Moskvy? Byl mezi nimi i Vasil. Přirozeně byl zajat a v mučírně vypustil duši. Avšak vzpomínka na příšernou zradu v carově mysli nikdy nevybledne. Pokaždé když spatří vaši ryšavou ženu, jeho srdce se proti vám víc a víc zatvrdí. Sňatek s Emilií byl z politického hlediska

špatnou volbou. Na vašem místě bych se jí okamžitě zbavil.”

To už se Nikolaj neudržel. Vrhl se na Menšíkova a přitiskl ho ke stěně. Oběma rukama svíral jeho krk.

„Možná se nejdřív zbavím vás.”

Ostatní zákazníci se zarazili a udiveně na ně zírali. Menšikov zesinal strachy. „Dejte ode mě ty pracky pryč!” zasyčel.

Nikolaj ho neochotně pustil. „Už mám dost těch drbů, ktc ré vypouštíte po celé Moskvě,” zavrčel.

„Jestli se ještě jednou doslechnu, že špiníte mě či moji ženu, budete se z toho zodpovídat.”

Menšikov se zlomyslně usmál. „Na nápravu vaší pošramocené pověsti je pozdě, můj arogantní příteli. Vaše hvězda již pohasla. Už se netěšíte Petrově náklonnosti. Před svým pánem jste dal přednost své pýše a soukromí. Všechno je jenom hra. Copak to nevidíte? Jenže vy jste se jí odmítl zúčastnit, tak vás vyloučili.”

Menšikov má pravdu, pomyslel si Nikolaj a zamrazilo ho. Jelikož nevyhověl Petrovým rozmarům, nemá nyní nárok očekával projevy panovníkovy dobré vůle.

Zima vtrhla do Ruska s plnou silou. Mráz byl tak krutý, že při dlouhodobějším pobytu venku hrozilo umrznutí. Nikdo se neodvážil vyjít z domu, aniž se od hlavy až k patě zahalil do kožešin, ať králičích nebo sobolích. Velká kachlová kamna v komnatách paláce vydechovala blahodárné teplo, přesto si lidé zahřívali ruce o sklenky horkého čaje, čokolády či svařeného vína. Příchod Vánoc předznamenávaly večírky s tancem, na ulicích zněly koledy. V každé domácnosti se pekly perníčky různých tvarů, které byly nabízeny hostům.

Emilia se nechala nakazit svátečním veselím. Trvala na tom, aby ji Nikolaj vzal na ledový kopec, jenž vyrostl pro obveselení dětí i dospělých. Jednalo se o dřevěnou skluzavku pokrytou bloky ledu, jež byly následně polity vodou. Měřila přibližně dvanáct metrů. Lidé se po ní proháněli na dřevěných sáňkách a zalykali se smíchy.

„Taky se chceš svézt?” otázal se neochotně Nikolaj, když mu Emilia nedala pokoj a škemrala, aby to také zkusili.

„Ano, ano, je to úžasný pocit…Ty už jsi po skluzavce jel, že?” „Jako malý kluk.”

„Jenže od té doby uteklo hodně vody!”

Nesmlouvavě odvlekla manžela ke skluzavce, od někoho si vypůjčila dřevěné malované sáně. Po schůdcích vystoupali na vrchol, kde na ně nemilosrdně zaútočil ledový vítr.

„Budu toho litovat,” prorokoval Nikolaj, zatímco sledoval, jak se sáňkaři řítí po příkré dráze.

Dívka ukázala na sáňky. Manžel zasténal, ale poslechl. Usadil se vzadu, nohy natáhl před sebe. Emilia se uvelebila mezi jeho stehny. Zachvívala se vzrušením. Lidé čekající za nimi ochotně spolupracovali. Pořádně je odstrčili a sáně se rozletěly.

Nikolaj se ostře nadechl. Vzduch byl tak ledový, až ho zabolelo v plicích. V uších mu zněl svist skluznic. Sáně nabíraly na rychlosti, konečně si ji užíval. Emilia se smála a pištěla, důvěřivě se o něho opírala. Vzrušující let dole ukončila vrstva písku, jež sáně spolehlivě zastavila. Nikolaj navíc brzdil oběma nohama.

Rozesmátá Emilia se mu svalila do náruče. Otočila se k němu, aby ho políbila na větrem ošlehanou tvář,

neohrabaně ho objímala. „Chci jet ještě jednou!” prosila.

Nikolaj se zazubil a vlepil jí mlaskavou pusu. „Mně to jednou dočista stačilo.”

„Ach Nikki!” Vstala a sotva si stoupl vedle ní, ovinula mu paže kolem krku. „Zřejmě máš pravdu. Upřímně jsem se obávala, abych neskončila se sukní vyhrnutou až ke krku.”

„Na to si ještě chvíli počkáš,” slíbil, když se mazlil s jejím promrzlým líčkem. Škádlivě ho dloubla do hrudi a vyprskla smíchy.

Té noci se u knížete Golorkova konal večírek. Jakmile vstoupili do plesového sálu, Emilia se na manžela usmála. Oba si vzpomněli na odpoledne, kdy si ji Nikolaj vybral z pěti stovek dalších děvčat. „Nyní to zde vypadá úplně jinak,” užasla.

„Vánoční výzdoba,” odvětil Nikolaj, zatímco si prohlížel červené sametové girlandy zdobené květinami a zlatými stuhami. Stoly zkrášlené jedlovým chvojím se prohýbaly pod tíhou koláčů, sušeného ovoce a různých druhů ořechů. Pozornost poutaly domky vyrobené z perníku ozdobeného cukrovou polevou. Některé znázorňovaly významné moskevské stavby včetně Kremlu a chrámu Vasilije Blaženého s jeho barevnými kopulemi. Ve vzduchu se vznášela typická kořeněná vůně, jež se mísila s odérem vosku a jehličí.

Velkolepost prostředí Emilii znervóznila. Rozpačitě si uhladila nadouvající se sukně. „Připadám si jako venkovanka navlečená ve vypůjčených šatech. Kéž bys mi alespoň dovolil použít pudr!”

„Jsi nádherná,” ubezpečil ženu Nikolaj a zlehka ji políbil na líčko poseté zlatavými pihami. Jenže Emilia měla pravdu. Navzdory nákladnému oblečení se

přítomným aristokratkám vůbec nepodobala. Ostatní dámy byly bledé a křehké, pohybovaly se malátně. Životem kypící Emilia mezi nimi působila jako světluška v roji bělavých můr. Bohaté rusé kadeře s vpletenými perličkami měla vyčesané vzhůru, několik volných pramenů svůdně splývalo na ramena. Modré sametové šaty umocnily sytý odstín jejích jiskrných safírových očí. Čtvercový výstřih lemovaný žlutou krajkou podtrhoval obliny ňader. Korzet se postaral o vosí pas. Nikolaj byl manželčinou spanilostí zcela uchvácen, a soudě podle obdivných pohledů ostatních mužů, zdaleka nebyl sám.

Emilia se vyhřívala na výsluní jeho obdivného pohledu. Ovívala se vějířem a laškovně na manžela pokukovala přes jeho okraj. „Vím, na co myslíš, když se na mě takhle podíváš,” zamumlala tiše. „Nejradši by sis mě odvedl do postele.”

„Tak na tohle myslím pořád,” ujistil ji.

Poklepala si na těsně utaženou šněrovačku. „Jsem omotaná tolika stuhami, že se ke mně nejspíš nedostaneš.”

Zazubil se a zlehka ji pohladil po ruce. „Věř mi, že já už si poradím.”

Jejich koketování přerušil příchod cara. Vždycky jej provázel vzrušený šum a dohady, ale tentokrát se hlahol zdál ještě hlasitější. Nikolaje zajímalo, co způsobilo tolik rozruchu. Natahoval proto krk, aby to zjistil. A vzápětí udiveně zavrtěl hlavou. Emilia se ostře nadechla.

Na rozdíl od ostatních hostů, kteří se při této příležitosti neváhali vyšňořit do nejlepších šatů, panovník zvolil oděv prostého mužika - červenou rubášku, volné šedivé kalhoty a vyšívané fil-cové válenky.

„Proč?” vydechla Emilia.

Nikolaj jí mdle odpověděl, aniž se na ni podíval.

„Nechutný vtip. Vysmívá se tím rolníkům, kteří si stěžují na jeho politiku.”

Hosté se chichotali a tleskali, zatímco Petr předváděl jednoduchý lidový taneček. Teatrálně se nakrucoval do všech stran, aby si ho přítomní mohli důkladně prohlédnout.

„Jak trapné,” podotkla Emilia a provinile se zapýřila.

Nikolaj se nevzmohl na odpověď. Soustředil se na vykládanou podlahu, vyrobenou z několika druhů dřeva a perleti. Doufal, že se car brzy nabaží a přestane ze sebe dělat šaška.

„Vypadá to, že jste nedocenil Petrův vtípek,” ozval se za ním medový hlas.

Angelovský svraštil obočí. Za zády mu přešlapoval Alexandr Menšikov. „Když tomu tak říkáte…,” ucedil a věnoval muži varovný pohled. Měl ze škodolibého konkurenta velice nepříjemný pocit.

Nato se Menšikov s předstíranou zdvořilostí otočil k Emilii. „Jak se vám daří, kněžno?”

„Výborně, děkuji vám,” odpověděla škrobeně, aniž se na něho podívala.

Nikolaj uchopil svou ženu za loket a chystal se ji odvést. „Pokud nás omluvíte…”

„Vydržte,” zarazil ho Menšikov. „Mám pro vaši krásnou choť nové zprávy. Asi na ně teď není nejvhodnější doba, ale některé zvěsti nejsou příjemné nikdy.”

Nikolaj pohlédl na Emilii, ale ta nechápavě zavrtěla hlavou.

„Zdá se, kněžno, že jste pátrala po příslušnících své rodiny - konkrétně po bratrovi a strýci -, kteří byli

vysláni na nucené práce do Sankt Petěrburgu.” Oslovení Menšikov schválně zdůraznil tak, aby vyznělo spíše posměšně než uctivě.

Nikolaj tupě civěl na svoji ženu. Co se kčertu děje? Nikdy se nezmínila, že by chtěla najít své příbuzné. Neprojevila starost o jejich bezpečí. Ani Sidarov o ničem nemluvil.

Emilia se provinile zapýřila a jala se tiše vysvětlovat: „Požádala jsem Sidarova, aby se pokusil zjistit, jak se vede mému bratrovi a strýci. Neslyšela jsem o nich od chvíle, co je odvezli. Chtěla jsem je zpravit o svém sňatku a…” Vyděšeně se odmlčela a pohlédla na Menšíkova.

„Proč jsi mě nepoprosila o pomoc?” nechápal Nikolaj. „Domn vala ses, že bych tě odmítl?”

„Já nevím,” hlesla nešťastně.

Menšikov se spokojeně zazubil. Blažila ho nepříjemnost, kterou způsobil. „Vybudovat si v manželství důvěru očividně chvíli trvá. V každém případě se vašemu sluhovi nepodařilo nic zjistit. Nedávno jsem byl informován o jeho pokusech a dovolil jsem si provést vlastní vyšetřování - jakožto osobní laskavost.” Dlouze, lítostivě si povzdechl.

„Vašeho strýce i bratra potkal společný osud, kněžno. Pracovali vedle sebe, když se na ně zřítila zeď.” Omluvně pokrčil rameny. „Oba jsou mrtví. Ale život jde dál, že?”

„Kliďte se pryč,” obořil se na něho Nikolaj, „než vás zabiju!”

Menšikov poodstoupil o několik kroků, avšak dál dvojici zvědavě sledoval.

Emilia svírala vějíř tak úporně, až jí zbělaly klouby prstů. Celá se chvěla.

„Nevíme, zda je to pravda,” chlácholil ji manžel.

Povzbudivě ji objal kolem ramen.

„Já tomu věřím.” Z očí jí skanuly slzy a kutálely se po bradě. „Tušila jsem, že se jim něco stane. Teď už mi nikdo nezůstal.”

„Máš mě.” Nikolaj ji pohladil po ramenou a zádech. Navzdory upřímné účasti se více zabýval svízelnou situací, v níž se ocitli, a nebezpečím, které z ní plyne.

„Ticho, zrzečko, lidé nás poslouchají.”

„Ani jeden z nich tam jet nechtěl,” plakala. „Toužili žít na vesnici, starat se o své rodiny a v klidu zestárnout. Nenávidím cara za to, že je poslal na smrt! Totéž provedl tisícům jiných lidí. Jakým právem se mužikům vysmívá, když je připravil o tolik…”

Nikolaj ji popadl za paže a pevně stiskl, až se ušklíbla bolestí. „Mlč! Ted si nesmíš stěžovat.” Přikývla a přiměla se spolknout slzy i hořká slova.

Ale k tragédii už došlo. Nikolaj to vyčetl z Menšikovova spokojeného úsměvu a ohromených výrazů lidí, kteří rozhovor zaslechli. Vtom si jich Petr všiml. Tvářil se výhružně. Ve vzduchu se vznášela hrozba.

*

Emilia byla natolik šokovaná, že si ničeho nevšimla. Vnímala jen svůj zármutek. Bez námitek se podvolila Nikolajově žádosti, aby se vrátili domů. V sáních, které je odvážely, se k manželovi tiskla jako vyděšené dítě. Nikolaj ji svíral v náruči a šeptal do vlasů útěšná slůvka. Svářilo se v něm tolik myšlenek a emocí, že posléze nevyhnutelně vyústily v rezignaci.

Uvědomil si, že manželství s Emilií bylo od prvopočátku odsouzeno k nezdaru. Dcera revolucionáře a carův rádce - takový vztah nemá z

pohledu veřejnosti budoucnost. Ale i kdyby se mohl rozhodnout znovu, volil by stejně.

Nebyl žádný hlupák a dobře si uvědomoval, že dávno není pod Petrovou ochranou. Po dnešním večeru Emilii brzy odvlečou do Kremlu, kde ji podrobí výslechu. Budou se jí vyptávat na minulost a politické přesvědčení. Určitě ji čeká mučení. Nikolaj by se raději nechal zabít, než by něco takového připustil. Všechno komplikovala skutečnost, že Emilia může být těhotná. Musí se postarat o její bezpečí, i kdyby to znamenalo, že neochrání sebe.

Pomyšlení na dítě - svého potomka - naplnilo Nikolaje úžasem. Malý bezmocný uzlíček. Dokonalost sama. Skrývá se v něm tolik nevinnosti a naděje.

„Proboha,” zašeptal nehlasně. Poprvé si vzpomněl na Jacoba. Svého nemilovaného syna, jehož zanechal v daleké budoucnosti bez otcovské ochrany. „Udělal jsem nesmírnou chybu.” Ke svému nemanželskému dítěti si zakázal cokoliv cítit, avšak náhle zatoužil sevřít chlapce v náruči a ujistit ho, že je v bezpečí. Ze někam patří.

Políbil svou ženu na skráň. Jestli se v budoucnu opět setkáme, vynahradím ti to. I jemu. Oběma. Přísahám.

Po návratu domů se Nikolaj zdržel v hale natolik dlouho, aby Sidarova poinformoval o tom, co se přihodilo. Sluha byl otřesený. Obličej mu zbledl strachem i lítostí. „Nikdy jsem vám nechtěl působit trable, Vaše milosti.”

„To je v pořádku,” mávl rukou Nikolaj. „Snažil ses vyhovět mé ženě. Kromě toho bychom se do současné situace dostali tak jako tak. Jsme zkrátka v Božích rukou, Fjodore.”

„Ale co se stane teď?”

„Myslím, že pro nás brzy přijdou,” odvětil Nikolaj. Cítil, jak s k němu vine pevné tělo jeho ženy. Zachvěla se a pohlédla na něho vyděšenýma očima. Avšak věnoval plnou pozornost Sidarovovi. „Poslouchej mě, Fjodore. Pomůžu manželce sbalit nějaké věci. Potom ji okamžitě odvez do novoděvičského kláštera, rozumíš? Ve vyhnanství v něm žila i carova sestra Žofie. Jeptišky Emilii poskytnou útočiště.” Nato se obrátil ke své ženě. „Zůstaneš tam do doby, než se situace uklidní. Potom ti Sidarov pomůže najít nějaké místo na venkově, kde budeš žít v bezpečí.”

Dívky se zmocnila hrůza. „Ne!” zašeptala. Bylo to jediné slovo, jež dokázaly zformulovat její třesoucí se rty.

Nikolaj pohlédl na Sidarova. „Uděláš, oč tě žádám?” Sluha přikývl a s povzdechem se odvrátil.

Kníže odváděl svou ženu po schodech do ložnice. Naléhavě k němu promlouvala: „Nikki, neposílej mě pryč, prosím! Tohle není třeba…”

„Až o tom budu přesvědčený, osobně si pro tebe přijedu a odvezu tě domů.” Přidržoval ji v pase.

„Dostali jsme se do potíží, zrzečko. Nepřeji si vystavovat tě možnému riziku.”

Rozplakala se. „Kdybych po Sidarovovi nechtěla, aby našel moji rodinu…”

„Tohle s tím nemá nic společného. Mám nepřátele vedené Menšikovem, kteří štvou cara proti mně. Možná jim můj sňatek s tebou usnadnil situaci, ale došlo by k tomu tak jako tak. Je to osud, Emilie.” Bojoval s emocemi, ale podařilo se mu je ovládnout. Musí své ženě pomoci přijmout nevyhnutelné, jinak si bude svoje počínání do smrti vyčítat.

„Bez tebe nikam nejedu,” prohlásila tiše. „Nemůžeš mě nutit, abych odešla.”

„Co dobrého by z tvého trucování vzešlo?” otázal se mírně. „Vyrovnám se úplně se vším, ale jen za předpokladu, že jsi v pořádku. Je docela možné, že jsme spolu počali dítě. Vystavila bys svoje miminko možnému riziku?” Zadržela dech, z čehož usoudil, že s touto eventualitou nepočítala. „Jestli jsi těhotná, ocit-ne se v ohrožení i naše děťátko. Všichni je budou považovat za potomka zrádce, nemluvě o tom, jak mu přitíží skutečnost, že se stane právoplatným dědicem rodového majetku. Proto se o něm nesmí nikdo dozvědět - ani zbytek rodiny -, dokud nebude náš syn dost starý, aby se o sebe dokázal sám postarat.”

„Proč mi tohle všechno říkáš?” vybuchla zuřivě skrze slzy. „Jestli máš v úmyslu mě děsit, pak věz, že se ti to povedlo! Lituji všeho, co jsem udělala. Mrzí mě, že jsem ti vpadla do života a dočista jej zničila!”

„Ne, ne…” Nikolaj ji vtáhl do pokoje a zavřel dveře. Pevně ženu objal a chlácholil. „Už nechci nic podobného slyšet! Právě ty jsi dala mému životu smysl, jejž postrádal. Emilie…, nikdy nelituj, žes mě milovala.”

Dál stkala, zoufale se k muži vinula.

„Musíme sbalit tvoje věci,” připomněl jí po chvíli.

„Času není nazbyt.”

Vášnivě se k němu přimkla rty chutnajícími po slzách. Nikolajovy ztrápené myšlenky se rozletěly jako listí ve větru. Ač nerad, na projev její náklonnosti divoce zareagoval. Teprve v tu chvíli si uvědomil, jak zběsile mu tluče srdce. Obával se o Emilii a zároveň se děsil neodvratného loučení. Uchopil její obličej do dlaní a kochal se tvarem umanuté brady a vystouplých lícních kostí.

Zaryla prsty do jeho silného sametového kabátce barvy jantaru. Prosebně na něm visela. „Ještě jednou,

prosím,” škemrala, oči se jí podezřele leskly. „Prosím. Víc od tebe nemůžu chtít.”

„Emilie…,” spustil a zavrtěl hlavou. Hleděl do rozšířených zřítelnic a jeho vůle se hroutila jako domeček z karet. Hnán zoufalstvím, dychtivě se přisál k manželčiným ústům. Lačně ho hladila po zádech a bocích, zalévala jeho líce závany horkého dechu.

Nikolaj přerušil polibek a jal se manželku chvatně svlékat. Ovšem pevně zašněrovaný korzet se odmítal vzdát. Emilii se nesmírně ulevilo, když se ho zbavila. Konečky prstů si masírovala pohmožděnou kůži. Pak pomohla manželovi přetáhnout přes hlavu bílou košili. Sklonila se k jeho široké hrudi a horoucně ji líbala, dokud ji muž netrpělivě neodnesl do postele. Tam vytahal z manželčiných vlasů všechny ozdoby a opatrně rozpletl dlouhé ohnivé kadeře, aby se jimi mohl pokochat.

Deset minut se nespoutané líbali a dotýkali jeden druhého. Nebylo třeba slov. Oba sdíleli totéž odhodlání - na co nejdelší čas zapomenout na zbytek světa. Nikolaj zahříval Emiliinu chladnou pokožku, klouzal dlaněmi po jejím nádherně štíhlém těle. Pokorně mu vycházela vstříc, plna očekávání mhouřila oči. Jejich těla se zachvívala nesnesitelnou touhou. Nikolaj již déle neotálel a divoce se své ženy zmocnil. Emilia ho radostně přivítala ve své svatyni, pobízela ho, aby dosáhl samé hlubiny jejího nitra.

Nikolaj se jí vpíjel pohledem do očí, až se ztratil v oceánu třpytivé modři. „Ty moje rusovlasá ženuško… Přinesla jsi mi jediné štěstí, které mě v životě potkalo.” Hrdlo se mu stáhlo zármutkem. „Slibuji, že pokud se znovu setkáme, okamžitě mě poznáš.”

„Jak bych tě mohla nepoznat?” otázala se omámeně.

Jemně se pohyboval a přinášel jí nadpozemskou slast. „Pověz, že mě miluješ.”

„Miluji tě, Nikki… Navěky.” Emilia ta slova opakovala, dokud nedosáhli vyvrcholení. Přehnala se přes ně bouřlivá vlna. Dívka obemkla muže pažemi i nohama, jako by se od něho neměla nikdy odloučit.

Nikolaj zatoužil usnout v jejím náručí, ponořit se do milosrdného nevědomí. Místo toho přinutil unavené tělo k pohybu. Zvedl se z postele a rozptýlil iluzi míru a pokoje. Rozpálené kůže se dotkl mrazivý vzduch. Muž se zachvěl a rychle se ustrojil. Emilia mlčela, nespouštěla z něho zrak. Nikolaj přistoupil ke skříni a vytáhl z ní jednoduché šaty z tmavého sametu s vysokým límcem a dlouhými rukávy.

Z lůžka se ozval manželčin ponurý hlas. „Musím v klášteře nosit řeholní šat?”

Nikolaj se neubránil úsměvu. „Proboha ne.” Rozprostřel oblečení na pomačkané pokrývky. Obdivné pohlédl na svou choť. Fascinovalo ho její dlouhé pružné tělo a záplava rusých kadeří. Rozkošná čarodějka, jež by svým úsměvem dokázala svést k hří-chu i kněze. „Ty jako jeptiška nevypadáš, bez ohledu na to, jak se oblékneš.”

Posadila se, ňadra si cudně zakryla dekou. „Co bude s tebou?” otázala se tiše.

Nikolaj mlčel. Netušil, co říct.

„Oni tě zabijí, že?” pokračovala. „Zaplatíš za to, co jsem řekla. Za to, co jsem…”

„Kdepak,” namítl pohotově. Usedl na matraci a konejšivě manželku objal. „Ať už se stane cokoliv, ty za nic nemůžeš. Udělal jsem spoustu chyb ještě dřív, než jsem tě poznal.”

„Nesnesu to.” Popadla ho za košili. „Nepřipustím, abys kvůli mně zemřel.” Její slzy zanechaly na Nikolajově vestě z jemné měkké vlny tmavé skvrny.

„Kdyby na to přišlo, skonal bych kvůli tobě klidně tisíckrát,” zašeptal. „Je to o hodně snazší, než bez tebe žít.”

„Dovol mi s tebou zůstat,” žebronila. Pokoušela se ho zadržet, když se odvracel.

Nikolaj ukázal na šaty a přistoupil ke kamnům, která téměř vyhasla. Přitiskl dlaně na chladnoucí kachle a prohodil přes rameno: „Obleč se, Emilie. Času není nazbyt.”

Poté jí pomohl sbalit nějaké šaty a osobní potřeby. Pohled z okna ho ujistil, že saně už jsou přistavené před vchodem. Jejich skluznice zanechaly ve sněhu úzké stopy.

Obrátil se k Emilii. Vlasy si ovinula krajkovým šálem, který jí věnoval. Částečně jí stínil obličej, přesto Nikolajovi neunikly uslzené oči a chvějící se rty. Fascinovala ho skutečnost, že tahle mimořádná žena mu patří i v jiném životě. Myslí mu probleskla neuvěřitelná plejáda vzpomínek. Emilia ho v posteli vášnivě objímá, řádí s ním ve sněhu jako uličnice, sedí v lázni, z mokrých vlasů odkapává voda… A pak je tu Emma s darebáckým úsměvem, jež se vzápětí promění v hádavé děvče s nevyčerpatelnou zásobou argumentů. Anebo dámu vznášející se s ním po tanečním sále. Popřípadě v nezlomnou milovnici zvířat, oblečenou v pánské košili a kalhotách. Miloval ji v každé podobě. A dvakrát ji ztratil.

Emilia mlčky vklouzla dlaní do jeho. Prsty se propletly v pevném sevření. Nikolaj se chopil kufříku a společně vyrazili ke schodišti.

Sidarov na ně čekal ve vstupní hale. Hnědou kštici měl nezvykle rozcuchanou, obličej pobledlý. V náruči svíral jeden z plášťů své paní - fialový vlňák temný tak, že vypadal jako černý. „Všechno je připraveno, Vaše milosti.”

„Dobrá.” Nikolaj přistoupil těsně ke svému sluhovi.

„Nedovol, aby se jí zmocnili,” zašeptal téměř nehlasně. Tvrdě se na Sidarova

201podíval. Víc nebylo třeba dodávat. Radši ať Emilia rychle skoná rukou sluhy, než aby ji umučili jeho nepřátelé.

Sidarov přikývl. Pochopil. „K tomu nedojde,” ubezpečil svého pána vyrovnaně. Nikolaj mu krátce stiskl rameno.

„Svěřuji ti to nejdražší, co mám, Fjodore.”

„Rozumím, Vaše milosti.”

Kníže od něho převzal plášť a přehodil jej manželce přes ramena. Opatrně jí nasadil kapuci. Pokusil se usmát. Avšak jeho úsilí žalostně selhalo, když si všiml, jak je zoufalá. Netušil, jak se s ní rozloučit. V krku ho bolelo, jak urputně potlačoval emoce. „Nechci tě opustit,” pravil pokorně a natáhl se po jejích studených rukou.

Emilia sklonila hlavu. Nebránila se zármutku. „Už tě nikdy neuvidím, že?”

Zavrtěl hlavou. „V tomhle životě ne,” přiznal ochraptěle.

Vyškubla se mu a zoufale ho objala kolem krku. Cítil, jak ho vlhkými řasami šimrá na tváři. „Pak na tebe počkám sto let,” zašeptala. „Nebo tisíc, pokud budu muset. Pamatuj si to, Nikki. Budu čekat, až se ke mně vrátíš.”

Nikolaj stál na prahu. Sledoval, jak Sidarov usazuje Emilii do saní. Vzápětí je pohltila černočerná

noc. „Bůh tě provázej,” zamumlal tiše a přidržel se zárubně. Pak požádal jednoho ze sluhů, aby mu přinesl do salonu láhev vodky. Usadil se vedle kachlových kamen. Zíral do prázdna a ledabyle se naléval alkoholem.

Uplynula hodina. Poté mu lokaj oznámil, že za ním přišli dva příslušníci tajné policie. Tuto instituci zřídil Petr. Měla vymýtit veškeré zločiny ohrožující stabilitu carské samovlády.

Sluha zavedl carovy pohůnky přímo ke svému pánovi. První z nich působil klidným až lhostejným dojmem, druhý, muž s ostře řezaným obličejem a čupřinou mastných černých vlasů, se potměšile uculoval.

„Kníže Nikolaji, jsem Valentin Nečerenkov,” představil se. „Mému kolegovi říkají Jermakov. Byli jsme za vámi vysláni tajnou policií kvůli incidentu, k němuž došlo dnes večer.”

„Ano, já vím.” Nikolaj ukázal na láhev vodky na stříbrném podnosu. „Smím vám nabídnout občerstvení?”

Nečerenkov přikývl. „Ano, děkujeme, Vaše milosti.” Nikolaj opatrně nalil tři skleničky.

Nečerenkov se na něho tázavě zahleděl. „Vaše milosti, přišli jsme si promluvit s kněžnou Emilií.”

„Nevidím důvod, proč byste měli.”

„Jeden by tu byl,” ubezpečil ho Nečerenkov.

„Doneslo se nám, že dnes večer vedla věrolomné řeči na carovu adresu. Kromě toho pochází z velice podezřelého prostředí…”

„Emilia nepředstavuje hrozbu pro nikoho, natož pro cara.” Nikolaj se pokusil o přesvědčivý úsměv. „Je to krásná ženská, ale trochu prostoduchá, pokud mi rozumíte. Neurozená venkovanka bez vlastního

názoru. Obávám se, že pouze opakovala to, co někde slyšela. V zájmu spravedlnosti byste se měli poohlédnout po pravém viníkovi.”

„A tím je kdo, Vaše milosti?”

Nikolajův úsměv se rozplynul. „Já,” prohlásil na rovinu. „Není těžké uhodnout, že jsem carovi trnem v oku. Všichni to vědí. Tahle země krvácí jenom proto, aby si Petr zachoval tvář. Jsem ochoten mu to bez váhání zopakovat do očí.”

Nečerenkov na něho zamyšleně pohlédl a napil se vodky. „Přesto musíme vaši ženu vyslechnout, milosti.”

„Zbytečně budete mrhat časem.” Nikolaj diskrétně vytáhl z kapsy černý sametový měšec a významně jej potěžkal v dlani. „Jsem si jist, že jste velice vlivný muž a dokážete zařídit, aby se na ni zapomnělo.”

Nečerenkov váček převzal a prozkoumal jeho obsah. Sestával z dokonale vybroušených diamantů o hmotnosti patnácti až dvaceti karátů. Ale našly se mezi nimi i větší. Plály v mužově ruce jako bílý oheň. Nikolaj potlačil pokušení se rozesmát, když si všiml, jak agenti začali vzrušeně oddechovat.

Nato se tiše ozval Nečerenkov. „Pravdou je, že od hloupé venkovanky se toho moc nedozvíme.”

„Těší mě, že jsme se dohodli.”

Nečerenkov se mu zahleděl zpříma do očí. „Ale protože jste vzal veškerou vinu na sebe, je naší povinností odvézt vás do Kremlu a podrobit výslechu.”

„Samozřejmě.” Navzdory neodvratnému chmurnému osudu si Nikolaj v duchu oddechl. Velice se mu ulevilo.

Tři dny Nikolaje věznili v pevnosti na břehu řeky Moskvy. Jeho cela byla temná a vlhká, dech se v mrazivém vzduchu srážel do bílých obláčků. Nemohl

dělat nic jiného, než v naprostém osamění sedět a čekat. Dvakrát denně mu přinesli vodu a misku vařené pšenice. V kobce neměl vůbec nic - ani kavalec či kupku slámy, tedy nepočítaje dva spoluvězně s vyhaslým pohledem a prázdnými obličeji. Vzájemně se nepředstavili, ani si nepovídali. Pouze zareagovali na Nikolajovu poznámku, že jim žalářníci mohli dopřát alespoň přikrývku.

„Nám žádné pohodlí nepřísluší,” mínil tupě jeden z nich. „Zločiny bojarů jsou považovány za daleko horší, než přečiny vzbouřených mužiků, neboť car od nás očekává naprostou loajalitu.”

Druhý muž mlčel. Očividně stonal. Ledový vlhký vzduch jeho stav silně zhoršoval. Muž ošklivě kašlal a třásl se. Třetího dne žalářníci spoluvězně odvedli a už se nevrátili. K Nikolajovi doléhaly nelidské skřeky, jak trýznitelé někoho mučili. Možná to byl některý z uvězněných bojarů.

Tohle přece již zažil. Ukrutné trýznění. Poprvé se začal bát, předchozí odevzdanost ho opustila. Další utrpení nevydrží. Rozbité tělo se zahojilo a zajizvilo, ale jeho duše… Kdepak, tentokrát dozajista zemře. Schoulil se na holé podlaze a přitiskl se k ledové zdi. Nikdy se necítil tak sám.

Uplynul další den nebo dva. Nikolaj onemocněl. Zimničně se třásl, sužovala jej horečka. Jeho myšlenky zdánlivě nedávaly smysl. Objal se pažemi a pokoušel se spát. Konečně si dovolil plakat. Blouznil. Občas ho v cele navštěvovali duchové. Taša, otec, Jacob… A také zesnulý bratr Míša, který si ho utrápeně prohlížel. Couval před nimi, ale někdy se vyptával na Emilii… Emmu, jež za ním nepřicházela. Toužil po své ženě. Kéž by mohl hlavou spočinout v jejím klíně a navěky usnout.

V jednom z krátkých údobí, kdy byl při plném vědomí, přijal neočekávaného návštěvníka - cara osobně. Nikolaj se choulil v rohu kobky a otupěle sledoval, jak se v jeho páchnoucím přibyt ku zhmotnila obrovitá postava.

„Nikolaji,” oslovil ho Petr dunivým hlasem, jenž se nepříjemně odrážel od kamenných stěn. „Slyšel jsem, že stůněš, proto jsem se rozhodl za tebou přijít.”

„Proč?” otázal se Nikolaj. V ústech měl sucho, v krku ho škrábalo.

Petr na něho pohlédl jako otec na nezdárného syna.

„Chtěl jsem se přesvědčit, zda není šance přivést tě k rozumu. Tohle nejsi ty, Nikolaji. Nepoznávám tě už celé měsíce. Kdysi jsi mě hluboce ctil, byls ke mně loajální… Co se s tebou stalo?”

Nikolaj se odvrátil, neobtěžoval se odpovědět.

„Dovolils ženě, aby tě zničila,” pokračoval tiše Petr.

„Holce z venkova. Přiměla tě, aby ses proti mně obrátil. Očarovala tě. Jinak bys kvůli ní neopustil vše, cos kdy miloval.”

Nikolaj se třásl jako osika. Přitiskl se ještě těsněji do rohu. „Nikdy jsem nikoho a nic nemiloval. Až ji.”

Car si povzdechl a přidřepl k němu. „Nyní tě tvoje láska přivedla do záhuby. Copak může taková zkáza pocházet z něčeho, co je dobré?”

„Já jsem tě nezradil,” prohlásil Nikolaj.

„Možná ne, ale nemáš k tomu daleko. Já pro tebe musím být tím nejdůležitějším, nikdo jiný. Dokonce ani Bůh. Potřebuji neochvějné stoupence, aby mi pomohli přetvořit Rusko v moderní zemi.” Petr upřeně hleděl do Nikolajovy odvrácené tváře. „Pořád patříš mezi nejpohlednější bytosti, které jsem kdy viděl. Dostal jsi příliš mnoho, Nikolaji. Myslím, že jsi předurčen k tragickému konci.”

„Co ode mě chceš?” zavrčel Nikolaj, než ho přemohl záchvat dusivého kašle. Ucítil na rtech kovovou příchuť krve.

Petr ho svou obrovitou tlapou pohladil po špinavých vlasech jako oblíbené zvíře. „Jsem ochoten nabídnout ti druhou šanci, Nikolaji. Dostaneš příležitost žít a opět získat moji přízeň. Jestliže prokážeš svoji loajalitu, všechno ti odpustím.”

Nikolaj na něho pohlédl kalným zrakem. „Čím?”

„Skoncuj se svým manželstvím. Přiměj Emilii, ať vstoupí do kláštera. Pošli ji pryč a přestaň se s ní stýkat. Můžeš si vybrat jinou ženu. Takovou, která ti poslouží lépe než ona. Vrať se k životu, který jsi kdysi vedl, a znovu vstup do mých služeb. Slib mi to a do hodiny jsi odsud pryč. Nařídil jsem svému osobnímu lékaři, aby se o tebe příkladně postaral. Zase tě uzdraví.”

Nikolaj se mdle pousmál. „Nemůžu se od ní držet dál,” zasípal. „Nesnesu pomyšlení, že někde žije, a já ji nesmím spatřit ani se jí dotýkat.” Zavrtěl hlavou.

„Ne,” prohlásil. Vzápětí ho při mohl kašel. Plíce měl v jednom ohni.

Petr svěsil ruku a prudce se postavil. Ustoupil o krok a hněvivě se na svého vězně podíval. „Mrzí mě, že si tak málo ceníš svého života. Udělal jsem chybu, když jsem ti nabídl druhou šanci. Chlap, který radši zvolí smrt a zradu, nezasluhuje slitování.”

„Lásku,” zašeptal Nikolaj a položil si hlavu na podlahu. „Zvolil jsem lásku.”

Znovu upadl do milosrdného blouznění dřív, než ho přijde někdo vyslýchat. Tělo měl ztuhlé zimou. Žádný z přeludů, který se potuloval po jeho cele, nebral na vědomí úpěnlivé prosby o kabát, přikrývku nebo malý ohníček, u něhož by si zahřál ruce a nohy. Vzpomněl si

na svoji manželku a způsob, jakým ho objímala. Na záplavu bohatých rusých kadeří. „Emilie, je mi zima,” pokusil se říct, ale byla pryč a nemohla ho slyšet. Neovladatelně se roztřásl, až se bál, že jeho kosti začnou chrastit o kamennou podlahu. Do kobky vstoupily pohádkové postavy z jeho dětství - obři, kouzelné labutě, čarodějnice. Pták Ohnivák si načechrával rudozlaté peří. Pojednou se proměnil v Emmu se svatozáří utkanou z vlasů barvy skořice. Natáhl k ní ruku, avšak ucukla před jeho dotykem.

„Neodcházej, Emmo,” šeptal, ale nevyslyšela ho. Zmizela, přestože ji zoufale lákal k sobě. „Emmo…, potřebuji tě.” Dávno nebyl svým pánem, odtikávaly poslední minuty jeho života. Obklopila ho tma a pohltila veškeré myšlenky a vzpomínky. Propadal se do její bezedné hlubiny.

ČÁST IV.

Ručičky hodin oběhly dokola a oznámily, že nastal čas loučení. Ač věčně jsou spolu, zůstaly si cizí, jedna u druhé se nezdrží. Avšak nás dva půlnoc nerozdělí.

ALEXANDR SERGEJEVIČ PUŠKIN

LONDÝN 1877

„Nikki? Nikki, otevři oči!”

Zamumlal na protest. Chtěl se ponořit zpátky do milosrdné temnoty. Avšak vzrušený hlas ho naléhavě a netrpělivě budil z hlubokého spánku. Zamračil se, promnul si oči a pootevřel je na úzké škvírky. Ležel natažený na lůžku, vedle něho seděla jeho žena.

Žije. Je tady, krásná a plná energie jako vždycky.

„Emilie,” vydechl a pokusil se posadit. Na jazyk se mu draly otázky, překotně je ze sebe začal chrlit.

„Ne tak rychle! Uklidni se, prosím.” Emma se nad ním sklonila a přiložila mu prsty na ústa. Zvláštně se

na něho podívala. „Hovoříš rusky, ačkoliv víš, že znám jenom několik slov.”

Zarazil se. Nic nechápal. Pokoušel se uvažovat v angličtině. „Bál jsem se, že už tě nikdy nespatřím,” vysoukal ze sebe nakonec ochraptěle.

„Sama jsem byla na vážkách,” odvětila suše.

„Napřed jsem se domnívala, že to na mě hraješ. Ale když jsem ti do obličeje vychrstla vodu a ty ses neprohrál, poslala jsem pro doktora. Zatím nepřijel.” Přitiskla manželovi k čelu studenou dlaň. „Jsi v pořádku? Bolí tě hlava?”

Nikolaj jí nedokázal odpovědět, neboť se v něm svářilo příliš mnoho emocí. Nejradši by ji sevřel v náruči a se vším se jí svěřil, ale to by si myslela, že zešílel. Ze všech sil se proto ovládal, aby se na ni nevrhl. V očích ho štípalo, hrnuly se do nich slzy.

Emma svěsila ruku. „Proč se na mě tak díváš?” Nikolaj od ní odtrhl zrak a rozhlédl se kolem sebe.

Jeho ložnice byla stejná jako vždycky - tmavý vyřezávaný nábytek a ostění.

Nedaleko od něho rozpačitě přešlapoval Robert Soames, tvářil se nešťastně. Nesměle se na Nikolaje usmál. „Vy jste nám ale nahnal strachu, Vaše milosti.”

Nikolaj zmateně zamrkal a zaostřil na Emmu. „Co se stalo?”

Dívka pokrčila rameny. „Prohlížel sis obraz, jejž pan Soames zrestauroval. Mimochodem, ten člověk na portrétu se ti mimořádně podobá. Zčistajasna jsi zbledl a skácel se k zemi. Pan Soames spolu se služebnictvem tě přenesli do ložnice. Přinejmenším hodinu jsi byl v bezvědomí.”

„Hodinu,” opakoval tupě Nikolaj. Podíval se na sebe a zjistil, že má košili do pasu rozepnutou.

„Spatně se ti dýchalo,” vysvětlovala jeho žena a zrudla.

Nikolaj přitiskl dlaně k hrudníku. Pod bříšky prstů ucítil známý reliéf zhojených jizev. Soames se na ně očividně zdráhal podívat. „Asi bych vám měl dopřát několik minut soukromí,” poznamenal a odešel.

„Není třeba…,” spustila Emma, pak obrátila oči ke stropu. Hořce se zazubila. „Jako bychom my dva o nějaké soukromí stáli.”

Nikolajovi třeštila hlavu. Měl ji plnou hlasů a útržků rozličných vizí. Minulost se mísila s přítomností. Přemožen láskou a potřebou vyjádřit manželce svou náklonnost, natáhl se po její ruce. Emma prudce ucukla. „Nedotýkej se mě!” ohradila se tiše a vstala. „Teď když vím, že jsi v pořádku, můžeš na lékaře počkat sám. Mám ještě spoustu práce. Chceš podat sklenici vody, než odejdu?”

Chopila se porcelánového džbánu a naplnila křišťálový pohár. Když mu jej podávala, krátce se dotkli prsty. Nikolajovým tělem projela příjemná teplá vlna. Muž se žíznivě napil, pak si otřel ústa rukávem.

„Zdá se mi, že nejsi zcela ve své kůži,” poznamenala jeho manželka. „Zřejmě se na tobě podepisuje tvoje holdování alkoholu. Divím se, že tě vodka neskolila dřív…” Hlas se jí zadrhl, když si všimla, že Nikolaj zírá jako uhranutý na ikonu na stěně. „Co je ti? Co se děje?”

Nikolaj opatrně postavil číši a vstal z postele. Mírně zakolísal. Nato se vydal k obrazu proroka Eliáše. Od osmnáctého století se změnila - kolem světcovy hlavy přibyla zlatá svatozář vykládaná drahokamy. Zlaté destičky zakrývaly ohnivý kočár a zvýrazňovaly okraj rudého oblaku. Kníže pod ně

zasunul nehty a zatáhl. Zcela ignoroval Emminy naléhavé dotazy. Ohromeně civěl na malbu.

Přes okraj rudého mraku se táhl hluboký vryp - ten, který udělal před sto sedmdesáti lety. Přejel po něm špičkou prstu a vzápětí se mu po tvářích kutálely slzy. „Nebyl to sen,” konstatoval.

Emma zůstala stát za jeho zády. „Proč se chováš tak divně?” nechápala. „Proč ničíš tu ikonu? Proč…?” Nikolaj se k dívce obrátil. Údivem zalapala po dechu.

„Proboha.” O krok ucouvla. „Co se to s tebou děje?”

„Neopouštěj mě.” Nikolaj pustil zlatý plátek na podlahu a zvolna přistoupil k manželce. „Emmo, potřebuji ti říct několik věcí.”

„Mě to nezajímá!” obořila se na něho ostře. „Úplně mi stačí, co jsem dnes zjistila. Když si vzpomenu, že jsi zničil můj vztah s Adamem a obrátil mi život naruby…”

„Omlouvám se.”

Dívka zavrtěla hlavou, jako by mu špatně rozuměla. „To je mi novinka! Dřív ses za nic neomlouval. Myslíš, že ucedíš dvě slova a všechno se mezi námi spraví?”

Jen s obtížemi hledal vhodné výrazy. „Něco se mi přihodilo. Netuším, jak ti to nejlépe vysvětlit. Já… Co se týče mých citů, nikdy jsem k tobě nebyl upřímný. Odmítal jsem si je přiznat, a když byly příliš silné, pokusil jsem se ti ublížit, aby ses ode mě držela dál.”

„Proto jsi šel do postele s jinou?” zasyčela. „Protože jsi mě příliš miloval?”

Nikolaj se hluboce zastyděl. Nedokázal ženě pohlédnout do očí. „Už to nikdy neudělám, Emmo. Nikdy.”

„Je mi to fuk! Pro mě za mě si každou noc užívej s jinou! Hlavně mě nech na pokoji!”

„Žádnou jinou nechci.” Sevřel ji v náruči dřív, než stačila ucuknout. Srdce mu bušilo radostí. Konečně zase objímá svoji milovanou Emmu! Aniž si to uvědomoval, tiskl ji příliš silně. Emmino tělo vzdorem ztuhlo. Probodávala manžela mrazivým pohledem.

„Pokusím se, abys zapomněla na všechno, co jsem ti provedl,” sliboval. „Přísahám, že tě učiním šťastnou. Jenom to se mnou zkus… Netoužím po ničem jiném, než tě milovat. Nemusíš mi ani lásku oplácet.”

Emma se zarazila. V uších jí stále zněla manželova slova. „Cože?” otázala se mírně. Začala se chvět.

Nikolaj odložil veškerou svou pýchu a opatrnost a položil jí k nohám své srdce. „Musíš znát pravdu. Miluji tě už dlouho, Emmo. Udělal bych pro tebe cokoliv. Dal bych za tebe život.”

Vyškubla se mu. „O co se proboha snažíš? Chceš mě připravit o zdravý rozum? Týdny se staráš jenom o sebe, chováš se jako bezcitný parchant, pak sebou sekneš v salonu, a když se probereš, zjistíš, že ses do mě zamiloval? Co je to za nechutnou hru?”

„Není to hra.”

„Ty nejsi lásky schopen. Záleží ti jenom na sobě a na tom se nic nezmění.”

„V minulosti ano, ale teď je všechno jiné. Konečně jsem si uvědomil…”

„Hlavně mě nepřesvědčuj, že ses zčistajasna rozhodl změnit manýry! Tomu by uvěřil jenom hlupák. Když si uvědomím, žes odvrhl vlastní dítě!”

Nikolaj se ušklíbl. „Hodlám to Jacobovi vynahradit,” prohlásil chmurně. „Budu mu dobrým otcem. Ceká ho šťastný život v kruhu milující rodiny.”

„Přestaň s tím!” Obličej jí zbrunátněl hněvem. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že umíš být tak škodolibý. Ze prázdnými sliby podvádíš mě, je jedna věc, ale pokud

se pokusíš obelhat malého chlapce a přiměješ ho uvěřit, že ti na něm záleží, poznamenáš tím jeho duši.”

„Záleží mi na něm.”

„Odvrhneš ho stejně nemilosrdně jako všechny ostatní a já pak nebudu schopná napravit vzniklou škodu. Proč jste vy, muži, takoví prolhaní zbabělci? Napřed ostatní přesvědčujete, že se na vás můžou plně spolehnout, a když vám uvěří, bez sebemenšícli výčitek svědomí se na ně vykašlete. Ale já ti nedám šanci, abys mě a Jakea tímto způsobem zradil!”

„Ode dneška se na mě můžeš spolehnout. Jsem připraven tisíckrát ti dokázat, že se ve mně mýlíš.” Nikolaj uchopil manželku za ruku a pozvedl si její dlaň k ústům. Přitiskl ji ke rtům. „Už ti neublížím, věř mi.”

Emma mu zírala do očí. Ať tam spatřila cokoliv, zadržela dech. Nesmlouvavě se Nikolajovi vyškubla a zamířila ke dveřím. „K čertu s tebou!” zavrčela a výmluvně jimi práskla.

Choulila se na pohovce ve svém soukromém salonu, pažemi si objímala kolena. Hlavu měla plnou otázek. Musí Nikolajovi připsat ke cti, že ji dovede překvapit. Co se týče jeho škodolibosti a výsměchu, nikdo se mu nevyrovná. Nejprve se ji pokusí přesvědčit, jak moc mu na ní záleží, aby se na ni vzápětí mračil a ponižoval ji. Uvažuje jako ztělesněný ďábel!

Ale ty jeho oči… Zrcadlila se v nich ryzí zranitelnost. Co se s ním ve jménu božím stalo? V duchu se vrátila ke scéně v knihovně. V jednu chvíli se Nikolaj choval arogantně jako vždycky, pak se podíval na portrét svého předka a skácel se k zemi jako špalek. „Vypadá to jako záchvat mrtvice,” konstatoval Robert Soames, když Emma poklekla k manželovi.

„Ale na to je příliš mladý!” vykřikla a položila si mužovu hlavu do klína. „Och, třeba za to může to jeho ustavičné pití. Pošlete pro doktora, prosím!” Hladila manžela po světlých vlasech. Přiběhlo služebnictvo, aby pomohlo Nikolaje přenést do ložnice. Emma se od něho ani nehnula. Nebyla si jistá, proč má takový strach. Koneckonců se k sobě nechovají jako manželé. Nepanuje mezi nimi sebemenší náklonnost. Nicméně… Když posléze otevřel oči, zaplavila ji nebetyčná úleva.

Co se přihodilo v době, kdy byl v bezvědomí, že se po procitnutí začal chovat tak podivně? Dokonce prohlásil, že ji miluje. Ač měla pláč na krajíčku, hlasitě se rozesmála.

„Přísahám, že tě učiním štastnou. jenom to se mnou zkus… Netoužím po ničem jiném, než tě milovat. Nemusíš mi ani lásku oplácet.”

Tato slova jí otřásla. Nikolaj má zvláštní talent dostat se člověku pod kůži. Zejména v jejím případě mu to jde neuvěřitelně snadno. „Taša mě před tebou varovala,” připomněla si tiše.

„Varovala mě, že mi budeš lhát, manipulovat mnou. Že mě zradíš. A měla pravdu. Inu, s tím je teď konec, Nikki. Kvůli mně i kvůli Jacobovi.”

Vydala se do Nikolajovy ložnice. Podvědomě se napřímila v ramenou. Dveře zůstaly pootevřené. Doktor Weide, malý, zamyšleně se tvářící šedovlasý pán v brýlích, zrovna uklízel nástroje do svého kufříku.

„Jak je mu?” otázala se rázně Emma, když vstoupila.

„Vaše milosti,” zamumlal s úsměvem lékař. Přistoupil blíž a políbil jí ruku. „Vzhledem ke spěchu, s jakým jste pro mě nechali poslat, bych předpokládal,

že zde najdu pacienta v posledním tažení. Nicméně váš muž se očividně těší dobrému zdraví. Neshledal jsem žádnou nepatřičnost.”

„Co potom způsobilo ztrátu vědomí?” zeptala se zamračeně. „Přibližně hodinu byl bez sebe.”

Doktor zavrtěl hlavou. „Nezjistil jsem žádnou fyzickou příčinu.”

„Vím určitě, že mdloby nepředstíral,” namítla Emma. „Zkusila jsem všechno kromě píchání špendlíkem, abych ho probrala.”

„Je spousta věcí, které o lidské mysli zatím nevíme,” odvětil lékař. „Slyšel jsem, že pan kníže pohlédl na jistý obraz a omdlel. Je to pouhá spekulace, ale co když mu připomněl nějaké trauma z minulosti?” Emma tázavě pohlédla na svého muže. Tvářil se nepřístupně. Vycítila, že už se nemůže dočkat, až doktor odejde. „Traumatická událost,” zamumlala.

„Inu, těch jsi prodělal dost, že?”

Nikolaj se soustředil na zapínání košile. „Už se to nikdy nestane.”

„Dejte mi prosím vědět, kdyby ano,” ozval se doktor Weide. „V každém případě vám oběma přeji hodně zdraví.” „Vyprovodím vás,” nabídla se Emma.

Lékař zavrtěl hlavou. „Jen zůstaňte se svým manželem, milosti. Cestu znám - alespoň myslím.” Spiklenecky zamrkal a tiše odešel.

Emma si založila ruce a podívala se na Nikolaje.

„Jak se cítíš?” „Dobře. Nebylo třeba volat doktora.”

„Odborné proklepání nikdy neuškodí.”

Nikolaj si odfrkl. „Počkej, až budou proklepávat tebe.” Postavil se a zasoukal si podolek do kalhot.

Emma přešlápla z nohy na nohu. Manžel se oblékal v její přítomnosti, což jí připadalo nevhodně důvěrné. Necítila se v jeho společnosti dobře. „Přišla jsem tě

varovat,” prohlásila proto energicky. „Nejspíš odsud brzy odjedu a vezmu Jacoba s sebou.”

Ihned se k ní obrátil, propaloval ji očima. Ačkoliv neodpověděl, sálal z něho jasný nesouhlas.

„Zatím jsem se nerozhodla,” pokračovala klidně.

„Avšak jakmile se mě zmocní dojem, že Jakeovi nebo mně ubližuješ, odvezu ho odsud, než bys řekl švec.”

„Zkus to,” vyzval ji Nikolaj tiše. „Uvidíš, co se stane.” Přestože hovořil věcně, čišel z jeho hlasu mráz.

„Jake zůstane tady. Je to můj syn. A ty jsi moje žena.”

„A ty všemocný kníže Nikolaj!” utahovala si z něho.

„Možná se tě všichni bojí, ale já ne. Nejsem bezmocný tvoreček, kterého můžeš týrat, jak se ti zlíbí. Kromě toho není v tvých silách mě tu udržet.”

„Ale můžu se postarat, abys tu zůstala dobrovolně a ráda.”

Jeho sebevědomí a arogance braly Emmě dech. Schválně se na nic nevyptávala, nehádala se s ním. Místo toho se chystala k odchodu. „Řekla jsem ti, co jsem chtěla,” zadrmolila.

Touto větou měl její výstup skončit. Avšak Nikolaj k ní přistoupil. Tyčil se nad ní, šel z něho strach. Jakožto žena, která si hraje s tygrem a ostatními divokými zvířaty, nezakoušela tento pocit často.

„Dříve než odejdeš, dovol mi říct, co mám na srdci já,” spustil Nikolaj. „Zakrátko se vrátím do tvé postele. Stanu se takovým manželem, jakým jsem měl od začátku být.”

„Ty jsi ďábel!”

„Nenechám tě odejít. Na to tě příliš potřebuji.”

Takový nikdy předtím nebyl - přímý a děsivě upřímný. Bez zábran projevoval své city. Z Nikolajovy nové podoby ovšem čišela mnohem silnější hrozba než

z předchozí bezstarostnosti. „Ty nikoho nepotřebuješ!” vmetla mu do tváře.

„To není pravda! Přistup ke mně blíž a pořádně se na mě podívej, Emmo. Pověz mi, co vidíš.”

Nedokázala mu vyhovět. Příliš se bála toho, co by mohla spatřit v jeho očích. Svěsila proto hlavu a utekla. Nechal ji běžel. Dokud nezahnula za roh, cítila v zádech jeho upřený pohled.

Nikolaj osaměl. Zatoužil napít se něčeho ostřejšího, avšak odolal. Alkohol již k němu nepřivolá příjemnou otupělost, nezmírní jeho rozjitřené emoce. Nestojí o to. Potřebuje mít jasné, ničím nezkalené vědomí. Vadila mu pověst, již si vybudoval, vlastni povrchnost se mu hnusila. Nedokázal vystát nepřátelství zapsané v Emmině obličeji. Kéž by mu zase věřila jako kdysi, projevila mu porozumění! Musí nalézt způsob, jak ji přimět, aby ho znovu milovala.

„Emilie,” zašeptal. Rád by se dozvěděl, co se stalo s jeho někdejší chotí. Trpěla po jeho smrti? Našla něco, co jí přinášelo útěchu? Například jiného muže? Toto pomyšlení ho naplnilo hněvem a žárlivostí. Musí se dozvědět, jak dál pokračoval Emiliin život, nebo se zblázní. Odebral se do knihovny, kde se probíral starými svazky a záznamy a pátral po jakýchkoliv informacích. O Emilii Vasiljevně se nedozvěděl nic, o jejím synkovi Alexejovi velmi málo.

Ve starobylé rodinné kronice stálo, že se v Moskvě zčistajasna objevil mladý Alexej Angelovský, jenž strávil dětství v zapadlé vísce východně od Kyjeva. Očividně vedl dobrý život, neboť se mu podařilo pro rodinu nakoupit další pozemky a získat bohatství. Velice mu při tom pomáhal dlouhodobý poměr s císařovnou Jelizavetou. Kníže Alexej proslul jako okouzlující a jemný muž, mecenáš umění, jenž hrál na

housle. Nakonec se oženil a zplodil dvě děti, které se dožily dospělosti. Ale co jeho matka? Jak dopadla Emilia?

Nikolaj s kletbou na rtech odstrčil stranou kopičku knih. Pokud bude třeba, najme si historika a spolu s armádou tlumočníků ho pošle do Ruska, aby to zjistil. Opřel se lokty o desku stolu a zabořil prsty do vlasů. Možná zešílel, když zoufale pátrá po ženě, jež žila před sto padesáti lety. Skutečně se přenesl do minulosti? Co když ikonu s Eliášem poškrábal někdo jiný? Může to být shoda náhod. Třeba jeho usouzená mysl fantazíruje, aby se odpoutala od mizérie, již představuje jeho život.

Energicky se postavil a zamířil do dětského pokoje. Potřeboval vidět Jacoba, chtěl dát do pořádku jejich vzájemný vztah. Bůh ví, že mu chlapec odpustí. Na schodišti začaly jeho kroky váznout. Náhle se zastavil a přinutil se přiznat pravdu - bojí se vlastního syna. Nemá nejmenší ponětí, jak s ním jednat. Nikolajův otec byl krutý tyran. Vzpomínky na dětství má spojeny s bolestí. Nerad by něco podobného spatřil v očích svého dítěte. Nechtěl Jacobovi ublížit, přesto se mu to povedlo. „Přehlížel jsem ho a zanedbával,” přiznal si nahlas. „Jako rodič jsem zklamal.”

Jak mám s Jacobem mluvit? Jak mu mám vysvětlit, že se na mě může spolehnout? Pojednou mu připadalo nepochopitelné, že ho ještě nedávno hodlal poslat pryč. Tehdy ho chlapec nezajímal, nyní mu na něm velice záleží. Toužil se o hošíka starat a pořídit mu všechno, co si zamane. Na světě je toho tolik, co mu může ukázat. Na jihu má rozsáhlé panství. Mohou trávit dny u moře, stavět na pláži hrady z písku a sbírat mušle. Anebo můžou navštívit zámek v Irsku, toulat se po vřesovištích, pořádat pikniky, plavat v řece a

lovit ryby. Popřípadě by mohl Jacoba vzít na jachtu nebo si v jeho společnosti zalovit v oboře.

Měl jsem to udělat už dávno, pomyslel si. Bylo v mých silách nabídnout mu skvělý život, jenže já se k němu otočil zády. Znovu vykročil. U dveří dětského pokoje zaváhal. Zůstaly pootevřené. Zaklepal, než vstoupil.

Jacob seděl na holé podlaze obklopen vším možným: kuchyňským hrncem, sbírkou kamínků, větvemi ze stromu a vyřezávaným dřevěným medvědem. Tuhle figurku dítěti daroval kočí, který se ve volném čase bavil výrobou jednoduchých hraček. Vědomí, že on sám svému synovi nic nedal, způsobilo, že se Nikolajovi bolestí sevřelo srdce. Rozhlédl se po dlouho nepoužívané místnosti. Až na malou postel, starou truhlu a zaprášeného houpacího koně v ní nic nebylo.

Jacob po něm zvědavě pokukoval očima, které se nikterak nelišily od těch jeho.

Připomíná mi Míšu, pomyslel si zničeně Nikolaj, přesto se mu podařilo usmát. „Ahoj Jakeu,” pravil tiše.

„Napadlo mě, že tě navštívím. Je všechno v pořádku?”

Chlapec přikývl a začal si hrát s dřevěným medvědem.

„Víš, že medvěd je v Rusku oblíbeným zvířetem?” Usedl n.i podlahu vedle hošíka. „Staří Rusové kdysi medvěda uctívali stoj ně jako Boha. Věřili, že jeho přítomnost zahání zlé duchy.”

Jacob zíral na vyřezávané zvíře ve svých rukách. Potom sáhl do hrnce stojícího po Nikolajově boku. „Co žáby?”

Odhrnul síť, která nádobu pokrývala. Nikolaj spatřil, že je v ní plochý kámen a na prst vody - kvůli pohodlí hnědozelené lesklé žáby. Muž se usmál a vzal

obojživelníka do dlaní. „Nádherný kousek,” pravil uznale. „Kde jsi ho chytil?”

„V zahradním jezírku. Včera. Emma mi pomáhala.”

„To mě nepřekvapuje,” ucedil kníže kysele a vrátil žabáka do jeho přechodného domova. Docela by rád viděl, jak se jeho urozená choť v honbě za obojživelníkem brodí vodou.

„Emma říká, že ho musím večer pustit na svobodu.”

„Ty máš Emmu moc rád, že?”

Jakob přikývl a pečlivě zakryl hrnec sítí. Ustaraně pohlédl na Nikolaje. „Dneska vám bylo špatně. Viděl jsem, jak jste upadl na podlahu.”

„Už jsem v pořádku,” ubezpečil ho Nikolaj. „A cítím se o hodně lépe než dřív.” Rozhostilo se ticho. Nikolaj opět přelétl místnost očima. Zavrtěl hlavou.

„Potřebuješ nějaké hračky, Jacobe. Knížky a hry. Nemluvě o nábytku.” Natáhl se po truhle a zvedl víko. Zaskřípalo. Obsahovala vybledlé pohádky psané v ruštině, krabičku hracích karet a otlučenou dřevěnou skříňku. Nepatrně se usmíval, když ji vytahoval ven.

„Tohle jsem naposledy viděl, když jsem byl tak starý jako ty.”

Jake ho sledoval se vzrůstajícím zájmem. Nikolaj rozpletl kožený řemínek, jímž byla skříňka převázaná. Uvnitř se skrývaly dvě armády malovaných cínových vojáčků a leštěná deska sloužící jako bitevní pole. Hra připomínala Krymskou válku. Nechybělo ani dělo, koně, povozy a mrňavý most. „Tohle jsou Angličané.” Nikolaj významně zvedl figurku oblečenou do červené uniformy. „Rusové jsou modří. Já a můj bratr Míša jsme si s nimi rádi hráli. Ve skutečnosti v téhle bitvě zvítězili Angličané, ale u nás doma triumfovali zásadně Rusové.” Podal vojáka Jacobovi. „Ted patří tobě.”

Jake si pozorně prohlížel jednu figurku po druhé.

„Zahrajete si se mnou?” otázal se. „Můžete být Angličan.”

Nikolaj se spokojeně ušklíbl a pomohl synkovi rozestavit jednotlivé šiky. Nespouštěl dítě z očí, dmul se pýchou. Jeho syn. Roztomilý klouček. Má jemný obličej, dlouhé husté řasy a elegantní oblouky obočí. Vyzařuje z něho cosi exotického - tak se projevuje krev tatarského předka, po němž Angelovští zdědili nezlomnou vůli.

„Jakeu,” spustil Nikolaj mírně, „chci si s tebou promluvit o něčem důležitém.”

Chlapec se zarazil a pohlédl na něho. V dlani tiskl drobného koníka, jako by se bál, co mu Nikolaj řekne.

„Je mi líto tvé maminky,” pokračoval muž zvolna.

„Měl jsem ti to povědět dřív. Umím si představit, jak to pro tebe bylo těžké. Ale ted jsi u mě. Byl bych rád, kdybychom spolu trávili víc času a navzájem se poznali. A… moc si přeju, abys tu se mnou zůstal.”

„Navždycky?”

„Ano. Navždycky.”

„Takže mě nepošlete pryč?”

Nikolaj ztěžka polkl. „Ne, Jakeu. Jsi můj syn.”

„Znamená to, že už nejsem parchant?”

Slova zapůsobila na Nikolaje jako ledová sprcha. Naplnila jej lítostí - a zuřivostí. „Kdo ti tak říkal?”

„Lidé z vesnice.”

Nikolaj se odmlčel. Potom rozechvělou dlaní pohladil synka po černých rozcuchaných vlasech.

„Vysmívali se ti, protože jsem se neoženil s tvou mámou. Ty za nic nemůžeš, Jakeu. Měl jsem za tebe převzít zodpovědnost. Až ti bude zase někdo nadávat do parchantů, řekni, že jsi Angelovský, ruský kníže. Dostaneš jenom to nejlepší - vzdělání, bydlení,

plnokrevné koně. Ať se někdo opováží mi naznačit, že tě rozmazluji!”

Chlapec na něho zíral doširoka otevřenýma očima a hltal každé jeho slovo. „Proč jste pro mě nepřijel?” otázal se tichým hláskem. „Proč mi o vás maminka nevyprávěla?”

„Já…” Stálo ho veškerou sílu pohlédnout dítěti do očí a upřímně odpovědět: „Udělal jsem v životě spoustu chyb, Jakeu. Byl jsem sobecký a zahořklý, lidé kvůli mně trpěli. Ale slibuji ti, že se pokusím být hodným tatínkem. Dám ti to nejlepší. Ať to stojí, co chce.”

Jednou ráno se Emma vydala na projížďku. Cvalem se řítila vesnicí, ignorujíc užaslé pohledy lidí, které míjela. Věděla, že je na ni zvláštní pohled: rusovlasá dračice, amazonka ženoucí se na koni, jako by ji honil sám čert. Nestarala se, kým její chování otřese. Byl to jediný způsob, jak se vypořádat s emocemi.

Hnala se s větrem o závod, dokud se kůň neunavil, potom se vrátila zpátky na panství. Fyzická námaha pomáhala, ale představovala jen dočasný únik. Skutečností zůstává, že žije s člověkem, který jí je cizí. Pořád vypadá jako Nikolaj, gestikuluje a pohybuje se jako on, ale nikdo nemůže popřít, že se zásadně změnil. Netuší proč ani co to způsobilo, a právě toto tajemství jí nedopřává pokoje. Od incidentu s portrétem uplynuly dva týdny a nezdá se, že by se v Nikolajovi probouzelo jeho staré já. Sluhové jsou z toho dočista paf, div že nezanedbávají svoje povinnosti. Nikdo Nikolaje nepoznává.

Tak například tolik nepracuje, zato každý den tráví několik hodin s Jakém. Chlapeček v jeho péči přímo rozkvetl. Nikolaj ho bere všude s sebou - na procházky po Londýně, na projížďky kočárem, na návštěvu pily,

kde se zpracovává dřevo, a další místa, která Jacoba zajímají. Hošík dávno nejí sám, nýbrž stoluje spolu s manželským párem v jídelně. Když Nikolaj úřaduje v knihovně, syn si hraje poblíž jeho stolu. A co je nejzvláštnější - Nikolaj omezil pití na příležitostnou sklenku vína k večeři.

Otec se synem pokaždé Emmu zvou, aby se k nim připojila, ale ta většinou odmítá. Nechápe, co se děje, ale úporně se snaží, aby se s novými podmínkami se ctí vypořádala. Nikolaj koupil Jacobovi černého poníka s lesklou srstí. Pojmenoval ho Ruslan po svém oblíbeném pohádkovém hrdinovi. Neopomněl obstarat ani černý lakovaný vozík, aby měl Jake poníka za co zapřahat. Dětský pokoj zaplnil hračkami a nábytkem, každý večer hrál se synkem v salonu nějakou hru.

Emmu rozladilo, jak rychle se Jacob s Nikolajem skamarádil. Děti s neuvěřitelnou lehkostí důvěřují druhým a Jake nově nalezeného otce zjevně obdivoval. Vznikalo mezi nimi určité pouto, byť křehké, jež pramenilo ze vzájemné podobnosti. Oba jsou nezávislí, bystří, podezíraví vůči okolnímu světu. Oba touží nalézt bezpečí. Zjevně je našli jeden v druhém.

Později začal Nikolaj konat pohovory s celou řadou chův a domácích učitelů. Každého kandidáta neváhal prodiskutovat s Jakém, což přítomné urazilo nebo pobavilo. Všeobecně panovalo mínění, že ptát se dítěte na názor je zbytečné, zejména jedná-li se o důležité věci. Ale Nikolaj se o to nestaral. Jake si nového života užíval. Smál se, křičel, každým dnem se stával rozpustilejším, ale zároveň byl tak roztomilý, že si nikdo nestěžoval. Ovšem nakonec se Emma odhodlala naznačit, že chlapci je nutno vštípit určitou disciplinu. Když jednoho večera Jake odešel v deset hodin spát, rozhodla se, že si promluví s manželem. „Ráda

bych podotkla, že děti potřebují stanovit hranice,” prohlásila, když se jakoby náhodou zastavila ve dveřích manželovy ložnice. „Jakeovi by prospělo, kdyby chodil v pravidelnou hodinu na kutě. Včera šel do postele v devět, dnes v deset. A to nemluvím o tom, že jsi ho o svačině nechal, ať si třikrát přidá koláč. Potom není divu, že odmítal večeřet.”

„On už si omezování užil v životě dost. Proto má nárok chvíli se bavit.”

„Tebe trápí černé svědomí a pokoušíš se mu ulevit. O Jakeovo blaho ti vůbec nejde!” vyštěkla. „Prokazuješ mu medvědí službu! Je nejvyšší čas přestat ho rozmazlovat!”

„Koho tedy budu kazit?” otázal se mírně. V očích mu zahořely plamínky, jež Emmu znervóznily.

„Ledaže by ses dobrovolně nabídla, že ho zastoupíš.”

„Nebuď směšný!”

Nikolaj se spokojeně zazubil a ukázal na polstrovaná křesla přisunutá ke krbu. „Pojď dál, zrzečko. Popovídáme si a dáme si drink.”

„Ne.” Úporně se vyhýbala pohledu na svého manžela. Měl na sobě tmavě hnědý sametový župan, sluncem vyšisované vlasy darebácky rozcuchané. Mizerný manžel nebo ne, stále patří k nejpřitažlivějším mužům, s nimiž se v životě setkala.

„Jsem unavená. Jdu spát.”

Přistoupil k ní ještě blíž a chopil se dlouhé rusé kadeře, jež jí spadala přes rameno. „O Jakea se neboj,” zamumlal. „Bude v pořádku.”

Emma si nervózně olízla rty. Představila si, jak ji manžel laská bříšky prstů, a srdce se jí divoce rozběhlo. „Dělám si starosti a nemůžu si pomoct,” přiznala. „Nejde mi do hlavy, proč trávíš s Jakém tolik času, když nedávno ses na něho nesvedl ani podívat.”

„Ano, já vím.” Navíjel si ryšavý pramen na prsty a pevně jej držel. „Když jsem Jakea poprvé spatřil, myslel jsem jenom na to, jak moc se podobá Míšovi. Ten pohled bolel. Ustavičně mi zesnulého bratra připomínal.” Oči mu potemněly, zakryly je vějíře řas.

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl, že nás otec týral? Míša to odnášel nejvíc. Snad proto, že se nedokázal bránit. Když jsem ho po otcových útocích našel, krvácejícího a bolavého, pokoušel jsem se ho utěšit. Neumíš si představit, jaký vztek a pocit viny jsem cítil. Ubližovat bezmocnému dítěti…” Odmlčel se a křivě se usmál. „Inu, možná umíš. V každém případě jsem nemohl pro Míšu nic udělat. Byl jsem příliš mladý, abych ho mohl ochránit. Ale o svého syna se postarat můžu. Dám mu všechno, co potřebuje ke štěs-tí. Připadám si, jako bych dostal druhou šanci.”

Emma se ani nepohnula, uvězněná v tichu, jež se mezi nimi rozprostřelo. Vzduch ztěžkl touhou a porozuměním. Nikolaj ví, jak zahrát na její citlivou strunu. Nenáviděla ho za to, ale zároveň zoufale toužila, aby jeho slova byla pravdivá. Předstírá, že je typem muže, do něhož by se dokázala zamilovat. Partnerem, jehož si vysnila. Nikolaj je natolik dobrým hercem, že mu dokonce tu a tam uvěří. Mučivě se jí svíralo srdce, jak prahla po člověku, který si nezaslouží její lásku. Muži, jenž ji neváhá zradit, pokud se mu to zrovna hodí.

„Proč mi tohle děláš?” zeptala se usouzeným šepotem. Prozradil, že se jí do očí hrnou slzy.

„Emmo,” hlesl Nikolaj tiše a pustil její vlasy.

Uskočila od něho. Nechápavě na manžela zírala a potřásala hlavou. Odešla dřív, než se Nikolaj vzmohl na slovo. Kráčela rychle, vší silou se ovládala, aby se nedala do běhu.

*

Po půlnoci, když Emma hlasitě oddechovala ve své posteli, vstoupil Nikolaj do jejího soukromého salonu. Dveře ložnice zůstaly pootevřené. Představoval si, jak jeho žena sní. Usadil se v polstrovaném křesle a vzal do ruky jedno z vyřezávaných zvířátek, která jí věnoval. Drobné tělo jantarového tygra se v jeho dlani zvolna zahřívalo. Přejížděl prstem po naleštěném hřbetě a zíral do tmy manželčiny svatyně. Sužovaly ho chtíč a osamělost. Trápilo ho vědomí, že má na dosah vlahé tělo své ženy. Avšak nemůže se jej zmocnit dřív, než ho k tomu sama vyzve. Než jej začne milovat stejně jako Emilia.

„Emilie, co se s tebou stalo?” zašeptal rusky a pevně sevřel jantarového tygra v pěsti. Vyzpovídal všechno služebnictvo, včetně sester Sidarovových. Zajímalo ho, zda náhodou neslyšely něco o Emilii. Avšak kromě dobře známých historek nic nevěděly. Následně se obrátil na jednoho z kurátorů Britského muzea, sira Vincenta Almaye. Pověřil ho, aby odcestoval do Ruska a pátral v soukromých a veřejných materiálech po osudu kněžny Emilie. Nikolaj nevěřil, že by jeho rodina pátrání bránila. Naopak. Třeba by Almayovi mohla pomoci jedna ze sester. Dokud se nedozví, jaký osud Emilii potkal, nebude mít klid.

Kéž by pro ni mohl udělat víc! Ochránit ji…

Přinutil se zůstat v křesle, přestože zmíral touhou rozběhnout se za Emmou a sevřít ji v náruči. Slíbilas mi, že na mě nikdy nezapomeneš, vyčítal jí v duchu. Tvrdilas, že mě poznáš, až se znovu setkáme.

Následujícího dne se k Emmě dostavila překvapivá návštěva. Nikolaj s Jakém se vypravili na jednu ze svých toulek po Londýně. Zrovna když si

vychutnávala poslední šálek čaje, který měl završit opulentní snídani, přistoupil k ní majordomus Stanislav se stříbrným podnosem v ruce. Přesně uprostřed se bělala vizitka. Emma údivem vykulila oči, když zjistila, že na ní stojí jméno Adama Milbanka.

„Mám ho poslat pryč, Vaše milosti?” zeptal se Stanislav.

„Ne,” odvětila nepřítomně. „Doprovoďte lorda Milbanka do přijímacího salonu.”

Ač se ve sluhově slovanském obličeji nepohnul ani sval, černé obočí nesouhlasně vystřelilo vzhůru.

„Dobrá.”

Emma si uhladila vlasy, do nichž jí komorná zapletla zelené hedvábné stuhy. Pak si upravila sametové šaty barvy lesa a pospíchala Adama přivítat. Proč za ní přišel, když nemůže Nikolaje ani cítit? Zřejmě si chce promluvit o minulosti. Ale z jakého důvodu, to Emma nechápala. V podstatě na tom nezáleží. Jejím záměrům poslouží pouhá Adamova přítomnost. Nikolaj se o jeho příjezdu dozví a začne zuřit. Chtěla se manžela dotknout a ranit jeho city. Ona se donedávna cítila stejně. Třeba se nehodí, aby Adama zneužívala jako nástroj pomsty, ale je jí to fuk! Vzato kolem a kolem, také ji využívali - Adam i Nikolaj. Nastal čas odplaty.

Stanislav doprovodil Adama do salonu a otázal se Emmy, zda má přinést nějaké občerstvení.

„Čaj, prosím,” odvětila a majordomus s tichým mumláním odspěchal. Emma přistoupila k Adamovi, muži, jehož považovala za svou životní lásku, s napřaženými pažemi. „Adame,” pravila s úsměvem.

„Chtěla jsem ti napsat a pozvat tě na čaj. Jak ráda tě vidím!”

Očividně zaskočený její vstřícností uchopil Adam její ruce a zlehka je stiskl. Jeho chlapecký obličej vypadal zkroušeně, avšak v hnědých očích vzplála světélka naděje. „Pouze jsem tu chtěl nechat vizitku…”

„Kdepak. Zůstaň a dej si se mnou čaj,” naléhala.

„Tedy pokud máš čas.”

„Lépe bych jej ani strávit neuměl.” Učinil několik kroků a ohromeně se rozhlédl kolem sebe. „Tomu se říká přepych… A přesto je zde útulně. Určitě se tu cítíš jako doma.”

„Také doma jsem,” chichotala se Emma. „Ale moc jsem se tady zatím nezabydlela. Většinu času trávím ve zvěřinci ve staré známé společnosti.”

„Jak se daří tvým zvířatům?’

„Docela dobře si zde zvykla.

„A ty?”

Její úsměv pohasl. Usedla do křesla vyloženého vyšívanými polštáři a pečlivě si upravila sukně.

„Pořád se mám čemu přizpůsobovat,” přiznala na rovinu. „Nikolaj je velice složitá osobnost. Není lehké mu porozumět ani s ním žít.” „Jsi s ním šťastná, Emmo?”

Na muže a ženu, kteří mají závazky ke svým oficiálním protějškům, vedli příliš důvěrnou konverzaci. Avšak s ohledem na předešlý vztah necítila Emma před Adamem žádné zábrany.

„Nejsem. Ale také se nedá říct, že jsem nešíastná. Myslela jsem, že to bude horší. Těžko se to vysvětluje.” Adam se vedle ní usadil, z očí mu čišel smutek.

Zhluboka se nadechl. „Od našeho posledního setkání na tebe často myslím. Chtěl jsem ti říct spoustu věcí, ale nebyl vhodný čas. Tehdy jsem uvažoval jenom o tom, že bys měla znát pravdu. Vědět, že nás rozdělil tvůj muž. Abys o tom mohla přemýšlet.”

„Přemýšlela jsem o tom,” přiznala chmurně dívka.

„Také jsem Nikolajovi řekla, co si o té věci myslím.”

„Oběma nám zničil život, Emm. Já se oženil se ženou, již nemiluji. Neviděl jsem jiné řešení. Věděl jsem, že tebe nikdy nedostanu. Tolik lidí stálo proti nám - tvoje rodina, Nikolaj… Potom jsem potkal Charlottě…”

„Prosím.” Emma se nervózně ošila a vztáhla ruku na protest. „Nechci se o ní bavit.”

„Jistě. Ale dovol mi, abych ti alespoň sdělil… Nejsme spolu šťastní, Charlottě a já. Nehodíme se k sobě. Nerozumíme si jako kdysi my dva.” Adam si rozpačitě prohrábl dlouhé prameny hnědých vlasů. Tvářil se netrpělivě a znepokojeně. Do hlasu se mu vetřel nepříjemný podtón, jejž Emma neznala. V očích se mu zlostně zablýsklo. „Ustavičně myslím na to, co jsme my dva mohli mít,” prohlásil na rovinu. „Napadlo tě někdy, jaké by to bylo, kdybychom se vzali?”

„Kdysi jsem se tím pořád trápila,” přiznala bez obalu, „ale poslední dobou už ne. Už se tím nezaobírám.”

„Já na to nemůžu zapomenout. Když si uvědomím, oč mě tvůj manžel připravil… Surově nám zasáhl do života a zhatil mi všechny plány. Občas si představuji, co bych mu s chutí udělal. Čím bych mu oplatil tu neuvěřitelnou bolest a ponížení.” Udiveně se odmlčel, když se Emma rozesmála.

„Promiň!” Stěží potlačovala veselí. „Já jenom…, že nejsi prv to mi věř! Takhle uvažuje většina lidí, kteří se s Nikolajem kd setkali.”

„Mně to zábavné nepřipadá,” prohlásil s přehnanou důstoj ností Adam a zapýřil se.

Emma poněkud vystřízlivěla, přestože smích jí dosud klokotal v hrdle. „Máš pravdu. Nikolaj je skutečně darebák.”

„Mučí mě pomyšlení, že jsi s ním. Určitě tě týrá. A ponižuje. Schválně ti věší na krk toho svého parchanta…”

„Ne!” ohradila se kvapně. „Přeji si, aby tu Jake žil s námi. Na tom chlapci mi záleží a Nikolajovi jakbysmet.” Odmlčela se, neboť si uvědomila, že nyní je to úplná pravda. „Zpočátku jsem se domnívala, že Nikolaj není schopen nikoho milovat,” pokračovala,

„ale on svého syna zbožňuje. Bud se můj manžel dočista změnil, anebo… se v něm skrývá něco, čeho jsem si dřív nevšimla. Buď jak bud, nyní je z něho ten nejoddanější otec, jakého jsem kdy viděla. Kromě toho mého, samozřejmě.”

„Tvůj otec!” zvolal dotčeně Adam. „Uvědom si, že hovoříš o lidech, kteří nás rozdělili! Jsou to dominantní, manipulativ-ní muži, kteří musejí mít pod kontrolou každého, kdo se ocitne v jejich blízkosti!” Uchopil ji za ruku a pevně stiskl. „Emm, copak si nevzpomínáš, jak nám spolu bylo krásně? Vzájemně jsme se milovali, dokud nás ti dva sobci od sebe neodtrhli. S lehkým srdcem nám ublížili, tak snadno…” Odmlčel se a nešťastně si povzdechl.

Mlčeli, oba přemítali o době, od níž uplynulo půl roku.

Když se Emma ohlédla do minulosti, necítila bolest, jak očekávala. Neozvalo se zlomené srdce či touha. Ke svému úžasu zjistila, že se mimoděk zbavila zahořklosti a ublíženosti. Kromě toho ji udivila další věc - Adam jako by ztratil část svého kouzla, jež mu ve vzpomínkách přisuzovala. Náhle jí nepřipadal tak hezký a dokonalý. Vlastně je v některých směrech

docela obyčejný. Nečekané odhalení ji zaskočilo. Při pohledu na Adama se její srdce již netetelí radostí, v jeho přítomnosti nezakouší někdejší blaho.

Už po něm netoužím jako kdysi, napadlo ji.

„Neuvěřitelně jsi zkrásněla,” zamumlal. „Jsi vznešená a elegantní.”

„Vůbec jsem se nezměnila,” přiznala popravdě.

„Ale ano. Kdysi jsi působila značně nejisté. V očích jsi měla pohled plaché laně, jež by se nejradši ukryla před celým světem. Nyní je veškerý ostych pryč. Působíš uhlazenějším dojmem… Dospěleji, neporazitelně.”

Emma nakrčila nos a rozesmála se. „Neporazitelně? Tímhle výrazem bych označila sochu nebo válečnou loď. Popřípadě horu.”

Adam se zazubil. „Jsi jako stolistá růže. Je to lepší?”

„O hodně.”

Zdálo se, že si okamžik souznění vychutnává. „Je nám spolu dobře,” konstatoval. „Jako zastará. Vzpomínáš, jaké to bylo? Jak příjemně jsme se spolu cítili? Od té doby jsem nic podobného nezažil.”

„Nalijme si čistého vína,” prohlásila zčistajasna Emma a zahleděla se mu zpříma do očí. „Kromě jiného jsi mě chtěl kvůli penězům mé rodiny. Kdyby se moje jméno nepojilo s příslibem tučného věna, ani by ses na mě nepodíval.”

„Především mi šlo o tebe. Ale pokud by sis do manželství přinesla velké věno, tím lépe. Co je na tom špatného? Proč bych měl mít odpor k penězům a veškerému pohodlí a bezpečí, které je s nimi spojené?”

„Ted je máš. Oženil ses s docela pěkným jměním.”

Mladík se na ni zvláštně podíval. V očích se mu zračily nezvyklá tvrdost a bolest. „Ale ztratil jsem tebe a na tom se nic nezmění.”

Emma se snažila vymyslet komentář, jímž by zmírnila vzniklé napětí. Vtom si uvědomila, že do místnosti někdo vstoupil. Očekávala, že spatří služebnou s občerstvením. Právě včas, pomyslela si s úlevou. Avšak ke svému zklamání shledala, že se na prahu objevil Nikolaj.

Vlastně by měla být za tuto náhodu vděčná. Dokonalejší načasování si nemohla přát. Nikolaj se vrátí právě ve chvíli, kdy si vesele povídá s bývalým ctitelem. Jenže místo uspokojení se jí zmocnily obavy. Zpočátku toužila vyvolat konflikt, nyní o něj však nestála.

Nikolaj zbrunátněl, což jí připadalo zvláštní, neboť za běžných okolností své pocity mistrně skrýval. Zdálo se, že každou vteřinou vybuchne vzteky. Adam Milbank se postavil, bezděčně zatínal pěsti. Netvářil se poraženecky, sálal z něho hněv. Ve vzduchu se vznášela nenávist. Emmu ohromilo dusivé ticho. Kdysi by se z hrozící bitky vskrytu radovala, dnes se ale pokusila situaci uklidnit.

„Nikki,” usmála se, „vrátil ses brzy. Zrovna si povídám s lor-l dem Milbankem. Čekáme, až nám přinesou čaj…”

„Obávám se, že už musím jít,” skočil jí do řeči Adam, aniž spustil zrak z jejího muže. „Právě jsem si vzpomněl, že mám naléhavou schůzku. Potřebuji ihned odejít.”

„To mě mrzí,” ucedila Emma, zatímco ho strkala ke dveřím. „Ráda jsem vás viděla. Pozdravujte ode mě lady Milbankovou, prosím.”

Tehdy se ozval Nikolaj. Z hlasu mu čišela bojovnost. „Tohle je naposledy, kdy jste se ometal kolem mé ženy, Milbanku. Už to nezkoušejte, nebo vás rozsápu na kusy.”

Místo strachu svým prohlášením v Adamovi probudil vzdor. Mladík se na prahu zarazil. „Buďte ujištěn, že se nevidíme naposledy,” zasyčel. „Kdysi jsem vám dovolil, abyste pošlapal moje sny, protože jsem se vás bál. Ale to už neplatí. Hodlám vyrovnat skóre a vězte, že na výsledek nebudete čekat dlouho. Dlužím to Emmě stejně jako sobě.”

Emma okamžitě pustila jeho paži a udiveně na něho pohlédla. Takhle ho nikdy předtím mluvit neslyšela. Adam se rychle vzdálil a zanechal ji o samotě s manželem, který opovržlivě ohrnul rty.

„Kde je Jake?” otázala se. Pokoušela se chovat jako obyčejně, přestože měla žaludek stažený nervozitou.

„Když mi Stanislav oznámil, že je tady Milbank, poslal jsem ho nahoru.” Přelétl manželku bleskovým pohledem. „Tys ho sem pozvala?”

„Ne. Přišel sám. Ale aby bylo jasno - můžu si pozvat, koho si zamanu, a nemusím se tě prosit o svolení!”

Nikolaj přistoupil o krok blíž a zle se zakabonil. „Ve svém domě toho chlapa nestrpím!”

„Po všem, co jsi mi v této souvislosti provedl, nemáš právo stěžovat si na moje přátele a vyčítat mi, že se s nimi stýkám.”

„Já si nestěžuji. Povídám ti, aby ses od Milbanka držela dál.”

„Ty arogantní, nafoukaný… Komanduj si, koho chceš, ale mě vynechej! A přestaň ze mě dělat hlupáka! Proč musím strpět žárlivou scénu, když vím, že ti na mně houby záleží?”

„Protože tě miluji,” zavrčel. „A měla bys tomu věřit!”

Ostře se zasmála. „Když si vzpomenu, jak náramně sladce mi to dokazuješ…!”

„Miluji tě,” procedil Nikolaj skrze zuby. „Tolik, až se obávám, že samou láskou puknu. Umíš si představit, jak moc tě potřebuji? Každou noc skoro šílím, když si představím, že jsi tak zatraceně blízko…, sama ve své posteli.”

Odmlčel se a vzápětí ženu sevřel v pevném objetí. Nedostala šanci se mu vymanit. „Emmo,” zamumlal a přivinul ji blíž, aby cítila, jak se chvěje. Byl nadmíru vzrušený, svým mužstvím se tiskl k jejímu klínu. Emma se zarazila, když si uvědomila, jak na jeho blízkost reaguje její tělo. Tep se jí zrychlil. Neochotně si připustila, že po tomhle touží celé týdny.

Ucítila na rtech manželova ústa, dychtivá, nesmlouvavá a sladká. Z jeho oblečení sálal venkovní chlad, stoupala z něj důvěrně známá vůně vlny a čaje. Vášnivě se k němu tiskla. Omámena radostí a vzrušením zrychleně oddechovala. Takhle horoucně ji Nikolaj nikdy dřív nelíbal. Náhle vzdorovala přílivu všemožných pocitů, až se jimi zalykala.

Vtom ji muž pustil a zkoumavě se jí zahleděl do očí. Emma se snažila popadnout dech. Objímala se pažemi. Nikdy se necítila tak bezbranná a děsivě zranitelná. V tom okamžiku se vzdala záměru změřit s Nikolajem síly anebo mu ukázat, kde je jeho místo. Pokud si chce zachovat zdravý rozum, musí se od něho držet dál. „Přestaň mě obtěžovat!” ohradila se rozechvěle. „Jestli nutně potřebuješ ženskou, tak si nějakou najdi, Já o tebe nestojím. I kdyby mi tvoje objetí přineslo nějakou slast, později bych si to

vyčítala.” Hrdlo se jí stáhlo, na další slova se nevzmohla. Raději zvolila zbabělý útěk.

Nikolaj ji následoval. Ještě s Emmou neskončil. Chtěl vědět, co přesně se odehrálo mezi ní a Milbankem. Zajímalo ho, co jeho žena k bývalému ctiteli cítí. Mířila ke zvěřinci. Zelené sukně zlostně šustily, nadouvaly se chladným větrem.

„Emmo!” zavolal na ni. Ohlédla se.

„Táhni pryč! Odmítám s tebou mluvit!” „Proč za tebou Milbank přišel? Co chtěl?” „Byl by rád, kdybychom zůstali přáteli,” přiznala lítostivě. „Nic víc.”

„Dovol, abych se zasmál,” ucedil Nikolaj.

Následoval dívku do zvěřince.

„Nechod sem, Nikki!” Emmin hlas se ozýval od tygří klece. „Ráda bych strávila několik minut o samotě se svým…” Náhle se odmlčela.

„Emmo?” Nikolaj se zamračil. Opatrně kráčel dál. Vtom pochopil, proč manželka zmlkla. Pohlédl do tygrovy klece a krve by se v něm nedořezal.

Za mřížemi kromě pruhované šelmy spatřil Jakea.

Nikolaj nedokázal dýchat ani myslet. Zmocnil se ho strach, jaký nikdy dřív nepoznal. Jake si otevřel drátěná dvířka a nasoukal se dovnitř. Klouček stál na jedné straně klece, zatímco tygr se krčil uprostřed. Popuzeně vrčel. Vadilo mu, že se na jeho výsostné území vetřel neznámý tvor.

Emma pohlédla na Nikolaje. Byla bledá, na smetanovém čele rudě zářily oblouky obočí. Pohnula rty, jako by se pokoušela něco říct, avšak šok ji stejně jako jeho připravil o veškerá slova.

Horečně uvažovala. Přemohla hrůzu, která se jí zmocnila, a upřeně zírala na šelmu. Snažila se

odhadnout, v jakém rozpoložení se nachází. Nelíbil se jí soustředěný pohled, s nímž si Manchu kloučka prohlíží. Je ve střehu, trpělivě vyčkává, což by mohla být předzvěst náhlého útoku. Tygr naježil bílé vousy a pomalu, krok za krokem, se blížil k chlapci. Ačkoliv Manchu nemá drápy, zuby mu zůstaly - patnáct na každé straně, včetně dlouhých špičáků, s jejichž pomocí tygr loví. Sevře kořist silnými čelistmi, zlomí jí vaz, anebo drtí hrdlo tak dlouho, dokud se lapené zvíře neudusí.

V případě malého chlapce by nejspíš došlo na první z možností. Jenže Manchu se tvářil rozpačitě. V Emmě vzplála jiskřička naděje. Třeba tygr nezaútočí! Vesele zapískala, aby na sebe strhla pozornost. Potom zvedla vědro na odřezky, jako by bylo plné masa.

„Manchu!” volala. Nesla kýbl ke vzdálenému konci klece, co nejdál od Jakea. Nepřestávala na tygra halekat. „Pojď sem, ty můj krásný kluku! Pojď se podívat, co pro tebe mám!”

Tygr neochotně poslechl. Líně se vlekl za jejím jasným hlasem. V tu chvíli Nikolaj otevřel dvířka a vklouzl do klece. Šelmě neušlo, že do jejího hájemství vstoupil další nezvaný host. Manchu zavrčel a popuzeně se otočil. Emmino vábení nebral na vědomí. Nikolaj popadl synka do náruče a spěchal s ním pryč. Petlice za nimi zapadla zrovna v okamžiku, kdy nervózní tygr přiskočil k mřížím.

„Tatí,” ohradil se dotčeně hošík. Zmítal sebou, aby ho Nikolaj pustil. „Chtěl jsem tam ještě zůstat! Jdi pryč!”

Ale otec ho odmítal pustit. Pevně svíral drobné tělíčko, zachvíval se úlevou. Emma upustila vědro a opřela se o nejbližší stěnu. Srdce jí divoce bušilo, točila se jí hlava. Krev jí bouřila v žilách.

Když se Nikolaj vzpamatoval, postavil synka na zem a přidřepl k němu. Vážně hleděl do drobného obličeje. „Cos tam pohledával?” zeptal se hlasem zhrublým emocemi. „Přece jsem tě poslal do tvého pokoje.”

„Nechtěl jsem tam jít. Přál jsem si vidět tygra.” Jake se tvářil vzdorovitě a zároveň nešťastně. Stále nechápal, jakému nebezpečí se před chvílí vystavil.

„Jasně jsme ti řekli, že do zvěřince smíš jenom se mnou nebo s Emmou.”

„Manchu by mi neublížil, tati. Má mě rád.”

Nikolaj se zachmuřil. „Neposlechl jsi mě, Jakeu. Nechci tě trestat, ale nemám na vybranou. Měsíc nesmíš do zvěřince ani vkročit.” Zatímco dítě vehementně protestovalo, muž šije přehnul přes koleno a uštědřil mu tři pádné rány na zadek. Jake vykřikl a vzápětí se překvapeně rozplakal. Nikolaj ho postavil před sebe a naléhavě k němu promlouval:

„Tygr je nebezpečný stejně jako ostatní zvířata. Vyděsil jsi nás s Emmou k smrti. Nechci, aby se ti něco přihodilo. Proto musíš dodržovat stanovená pravidla, přestože jim někdy nerozumíš.”

„Ano, tati,” vzlykal Jake. Svěsil hlavu, aby zamaskoval slzy.

Nikolaj ho přivinul blíž a pevně ho držel. Dítě ho objalo kolem krku. „Dobrá,” zamumlal přešťastný otec.

„Všechno je odpuštěno. Hlavně si pamatuj, co jsem ti kladl na srdce, a podle toho se chovej.”

„Můžu si teď hrát ve svém pokoji?”

Nikolaj přikývl a naposledy jej horoucně objal.

„Ano, běž.”

Jake si drobnými pěstmi setřel slzy. Zvědavě si otce prohlížel. „Proč pláčeš ty, tati?”

Po krátké odmlce Nikolaj neochotně přiznal:

„Protože tě nerad trestám.”

Chlapeček se šibalsky zazubil. „Taky mi to vadí.” Nato se rozběhl k Emmě a popadl ji kolem pasu.

„Promiň, Emmo.”

Zmáhalo ji pohnutí, proto mu jen prsty pocuchala vlasy a políbila ho na vršek hlavy. Sotva hošík odběhl, Nikolaj si přejel rukama po obličeji a ulehčením vydechl.

Emma k němu váhavě přistoupila. „Nikki, myslela jsem, že jsem mu to jasně vysvětlila…”

„Věděl, že sem sám nesmí.” Nikolaj se k ní obrátil.

„Je to umíněné dítě. Příšerně zvědavé. Měl jsem to předpokládat.”

Dívku by zajímalo, proč je stále v obličeji tak popelavý a v očích má uštvaný výraz. „Díkybohu všechno dobře dopadlo a nedošlo k žádnému zranění.”

Nikolaj s ní, jak se zdálo, nesouhlasil. Rukávem si otřel zavlhlé čelo. „Nikdy dřív jsem dítě neuhodil.”

Emma rázem pochopila. Epizoda mu připomněla jeho bratra Míšu a časy, kdy ho otec týral. „Ty jsi Jakea neztloukl,” zdůraznila tiše. „Dostal na zadek a ještě málo. Potřeboval ses ubezpečit, že se v budoucnu nevystaví podobnému riziku. Jake to pochopil, Nikolaji. Neublížil jsi mu.” Odmlčela se, aby vzápětí laskavě dodala: „Jsi úplně jiný, než byl tvůj táta.”

Neřekl nic, jen tupě zíral před sebe, jako by se utápěl ve vzpomínkách.

„Není snadné být rodičem, že?” otázala se vlídně.

„Náhle má člověk spoustu starostí. Uvažuje o věcech, které by ho nikdy dřív nenapadly. Mučí ho tíživá rozhodnutí, jež činí pro dobro druhých.” Náhle se zarazila. Vzpomněla si na svého otce a zaplavil ji pocit viny. Stýskalo se jí po něm. Lucas Stokehurst byl

vždycky milující, snad až příliš starostlivý táta a ona ho obrazně řečeno vymazala ze svého života. Postrádala ho. Už ji unavovalo trestat sebe i svou rodinu. Zatoužila po usmíření. „Netrap se pocitem viny,” zamumlala. Avšak příliš se zabývala vlastními úvahami, aby zaregistrovala Nikolajovu odpověď.

Toho večera se přesně v osm hodin Emma odebrala do dětského pokoje. Rozhodla se Jakeovi vysvětlit, že Manchu není krotký domácí mazlíček, jako například Samson. Přestože o něm mluví jako o svém miláčkovi, stále je nebezpečnou šelmou. Je dobře,že ho mají všichni rádi, ale zároveň k němu musí přistupoval s respektem, neboť navždycky zůstane nevypočitatelným predátorem. Trápil ji pocit viny, že tuto skutečnost Jakeovi včas a dostatečně nevysvětlila.

Na horním schodu se zastavila. Dolehl k ní chlapcův ospalý hlas. „Tati, budeš mi vyprávět pohádky, i když se o mě bude starat chůva?”

„Samozřejmě,” odvětil Nikolaj. „Ale určitě bude taky nějaké znát a s radostí ti je poví.” „Já mám nejradši ty ruské.”

„Já taky,” přiznal Nikolaj. „Takže, kde jsme to skončili?” „Kníže Ivan potkal šedého vlka.”

„Ano.” Zašustily otáčené stránky. „Byl to pohádkový vlk, který věděl o knížeti Ivanovi dočista všechno. I to, že hledá ptáka Ohniváka. ,Vím, kde se schovává,’ zavyl a nabídl Ivanovi, že ho tam odvede. Mládenec se vyhoupl vlkovi na hřbet. Uháněli celou noc, až dorazili k zahradě obehnané vysokou zlatou zdí. Náležel k paláci cara Afrona…”

Emma se tiše odplížila pryč. Představovala si, jak se chlapec choulí v posteli a soustředěně naslouchá otcovu sytému bary tonu. Pojednou si připadala

osamělá a nešťastná. Zatoužila po něčem, co nesvedla správně pojmenovat. Vypila sklenici červeného vína, aniž by si je vychutnala, a odebrala se na lože. Oblékla si tenkou bavlněnou noční košili a vklouzla pod přikrývku. Čekala, až se ledové lúžkoviny nasytí teplem jejího těla. Místnost tonula ve tmě a tichu, ze stínů k ní doléhaly posměšné hlasy.

Taša ji varovala: „Není hoden ničí důvěry, Emmo.

Nikolaj je nebezpečný člověk.”

Otec na ni tiše naléhal: „Vždycky se můžeš vrátit.

Přivítám tě s otevřenou náručí.”

A Nikolaj ji prosil: „Už ti nikdy neublížím, věř mi.”

Vzpomínky ji mučily celé hodiny. Konečně je zaplašil milosrdný spánek. Ale ani v něm nenacházela úlevu. Zdál se jí znepokojivě živý sen, z něhož ji zamrazilo až v kostech.

Ocitla se ve studené temné cele s dřevěnými stěnami, kamennou podlahou a maličkým hranatým okénkem. Všude kolem ní visely kříže a ikony, z nichž na ni shlížely přísné obličeje a odrážely její zármutek.

Zoufale vzlykala. Přecházela po stísněném prostoru, courala za sebou tmavý šat. Věděla, že Nikolaj příšerně trpí, ale nebylo v její moci se k němu dostat. Nezbývalo, než čekat a trápit se bezmocností. Dvě ženy - jedna v šedém hábitu jeptišky - se ji pokoušely ukonejšit, ale odstrkovala od sebe jejich něžné ruce a odvracela se.

„Umírá,” plakala. „Potřebuje mě. Je úplně sám. Musím za ním! Tohle nesnesu! Tohle ne!”

S trhnutím se probudila. Posadila se na lůžku. V důvěrně známé místnosti se vznášelo přízračné ticho.

„Byl to jenom sen,” domlouvala si. Setřela slzy z líčka. Ale z nějakého důvodu plakala dál a srdce ji bolelo, jako by skutečně někdo umřel. Netušila, jak se bolesti zbavit. Sklouzla z postele a bezděčně zamířila k

manželovu apartmá. Osušila si obličej rukávem. Zůstala stát na prahu Nikolajovy ložnice. Měsíc vykreslil na koberci stříbrné pruhy.

„Nikki,” zašeptala.

Ozvalo se zašustění pokrývky a rozespalý hlas:

„Kdo je to? Ty, Emmo?”

„Tížila mě noční můra,” zašeptala. Nikdy dřív nezakusila tak bezbřehý žal. Jistě se přenesl i na Nikolaje. „Povídej,” vyzval ji.

„Umíral jsi… Toužil jsi po mně, ale já za tebou nemohla přijít. Byla jsem v klášteře a jeptišky mě odmítaly pustit.”

Neodpověděl, avšak zamumlal jediné slovo:

„Emilia.”

Emma se na několik minut odmlčela, přemáhalo ji dojetí. Náhle se vydrala na povrch otázka, která ji sužovala celé týdny. „Proč ses zčistajasna tak změnil? Co se s tebou stalo toho dne, kdy jsi omdlel před portrétem?”

Konečně se zeptala. Nikolaj zpočátku nedokázal mluvit. Tolik se na tento okamžik těšil a připravoval, že se zprvu zajíkal a zadrhával. Zvažoval několik možností, jak Emmě vše vysvětlit, a úporně pátral po správných slovech, která by přijala a uvěřila jim. Ale jeho úsilí se zdálo beznadějné. Copak tomu může Emma porozumět, když to nechápe on sám?

Jeho hlas nebylo téměř slyšet, když jí odpovídal:

„Ztratil jsem vědomí a zdálo se mi, že jsem zpátky v Rusku. Převtělil jsem se do svého předka Nikolaje.”

„Nikolaj,” opakovala rozpačitě. „To je ten, který si vybral manželku z pěti set panen?”

„Jak to víš?” zeptal se překvapeně.

„Vyprávěla mi o tom Rašel Sidarovová. Jak se Nikolaj oženil s jednou z nich…”

„Ano. Přesně o téhle situaci se mi zdálo. Tou nevěstou jsi byla ty. Jmenovala ses Emilia Vasiljevna a já se do tebe na první pohled zamiloval.”

„Co se stalo pak?” vyzvídala.

„Strávili jsme spolu krátký čas, potom mě zatkli kvůli podezření ze zrady. Abys unikla podobnému osudu, uchýlila ses do kláštera, kdes mi porodila dítě. Nevím, co se s tebou později stalo.” Nato tiše dodal:

„Pokouším se to zjistit.”

Ohromil ji manželův věcný tón. „Panebože… Ty věříš, že se to doopravdy stalo, že? Domníváš se, že to nebyl pouhý sen.”

„Byla to skutečnost.”

Otevřené přiznání jí otřáslo. Zakryla si ústa rukou, aby potlačila vyděšený, téměř hysterický smích.

„Hovoříš jako šílenec.”

„Miloval jsem tě před sto sedmdesáti lety a nyní jsem tě opět našel.”

Začala se chvět. „Ne.”

„Neboj se,” domlouval jí tiše.

„Nedává to smysl!”

„Proč se ti potom zdálo, že jsi v klášteře, Emilie?”

„Neříkej mi tak! Je to jen náhoda.” Prudce vydechla. Zachvátil ji strach. „Tohle se ti nepodobá, Nikki. Neznám člověka, který by uvažoval racionálněji než ty. Když tě slyším vykládat takovou historku a tvrdit, že je skutečná… Zřejmě se mě snažíš vyděsit k smrti. Ale já ti na to neskočím.”

„Je to pravda.”

Emma sledovala, jak Nikolaj vstává z postele a blíží se k ní. Ačkoliv chtěla uprchnout, nohy ji odmítaly poslouchat. Proto stála na místě jako vrostlá do země.

Manžel ji objal pevnými pažemi. Jednou dlaní vklouzl pod Eminy vlasy. Pokusila se mu vytrhnout, hlasitě zalapala po dechu. Celá se chvěla. „Já ti nevěřím,” šeptala. „Nevěřím tvému snu.”

Nikolajovi se nesmírně ulevilo, že se mohl Emmě svěřit. Opájel se její blízkostí a vůní. Potřeboval jí toho tolik říct… Slova se mu překotně drala na jazyk. Musí ji mít. Oslovil ji rusky, měkkými hrdelními slovy, kterým nerozuměla.

„Co to povídáš?” otázala se.

Přeložil jí své vyznání, na hrdle ji zahřál jeho dech.

„Je mi jedno, zda mi věříš nebo ne. Chci tě mít dnes v noci ve své posteli. Toužím ponořit se do tvého lůna. Přeji si, abys mě pevně ovinula rukama i nohama.”

Emma se mu pokusila vymanit, ale byl silnější. Marně s ním bojovala. „Chci tě,” šeptal s přízvukem výraznějším než obvykle. „Rád bych se s tebou pomiloval.”

Ucítila na svých ňadrech jeho ústa, palčivě ji hladila přes tenkou látku noční košile. Nesmlouvavě sál její bradavky, dokud se nezahrotily. Emma se přestala vzpouzet a slastně zasténala. Zabloudil dlaní mezi ženina stehna a hladil její měkký klín. „Emmo,” zasténal a tvrdě se k ní přimkl. Prsty zarýval do oblého zadečku.

„Ano,” zašeptala. Přemáhala ji touha.

Nikolaj odnesl Emmu do postele a sklonil se nad ní. Netrpělivě zachytil lem její noční košile. Zabořila obličej do pomačkaných lůžkovin a směle se mu nabídla. Cítila, jak se nad ni vyhoupl. Když ho její tělo přijalo, vydechl slastí. Vtahovalo jej do tajuplných hlubin. Počínal si tak dravě, že Emma brzy dosáhla vyvrcholení. Zalykala se rozkoší a blaženě vzdychala. Vycházela mu vstříc, dokud i on nedospěl k extázi.

Potom se k sobě přitulili, zemdlení vyčerpáním. Emma cítila, jak ji manžel zahřívá svým svalnatým tělem. Vychutnávala si vzácný pocit souznění. Trvalo dlouho, než promluvila sotva slyšitelným šepotem.

„Bojím se.”

„Proč, dušenka?”

„Co to znamená?”

„Dušička,” odvětil pohotově a uhladil její bujné kadeře. „Proč se bojíš?”

Po tváři jí stekla slza a zachvěla se na špičce brady.

„Bojím se tě milovat,” přiznala. „Potom ti budu vydaná na milost a ty mě rozškubáš na kusy. Nechci to připustit, Nikki.”

237Umlčel ji tichým šepotem a odstrčil její ruce stranou. Líbal ji na hrdlo tam, kde se jemná pleť stýkala s krajkovým okrajem noční košilky. Polibky způsobily, že se dívce znovu zrychlil dech a zahrotily bradavky. Přesunul se nad ni, ve svitu měsíce se za-leskla jeho potem orosená ramena. Široké dlaně vystoupaly od boků až k ňadrům. Cosi jí zašeptal. Něco anglicky, něco rusky. Slova splývala. Opatrně soukal lem nočního úboru vzhůru a každý centimetr odhalené kůže pokrýval drobnými polibky. Emma se dotkla manželových zad a ucítila pod bříšky prstů důvěrně známý reliéf jizev.

Přetáhl jí košilku přes hlavu. Ocitla se před ním úplně nahá. Vášnivě ho objala. Horoucně se líbali, jednou, dvakrát se převalili po posteli. Nikolaj se opájel něhou manželčiných dlaní. Sklonil se nad jejím plochým bříškem a putoval ústy stále níž, až dorazil do centra veškeré rozkoše.

Emma se zachvěla žádostivostí a zabořila mu prsty do vlasů. Ovíjela si je hedvábnými pramínky. „Ted,”

zašeptala naléhavě. Slastně se zavrtěla pod tíhou Nikolajových naléhavých úst. „Prosím…”

Muž do ní zvolna vstoupil. Nořil se hloub, dokud spokojeně nevykřikla. Zůstali spojeni, nehýbali se. Emma zahlédla v temnotě třpyt manželových očí, tajemný nástin jeho obličeje. Nepoznávala ho. Nikolaj byl něžnější a vášnivější, než si kdy dokázala představit. „Kdo jsi?” zašeptala.

„Jsem ten, kdo tě miluje,” zašeptal. „Navždycky, Emmo.” Přitiskl se k ní ještě víc. Zdálo se, že si vychutnává její roztoužení. Poté se mu nadobro odevzdala. Otevřela se před ním jako květina a vydala se mu všanc. Oplatil jí stejnou mincí. Nechal odplynout všechen svůj vztek a zrádné myšlenky. Jeho svět byl opět nový a čistý.

Emma se poprvé probudila v manželově náruči. Po překonání počátečního zmatku pohlédla Nikolajovi zpříma do tváře. Upřeně se na ni díval. „Dobré jitro,” pozdravil hlasem ochraptělým spánkem.

Celou noc ji svíral v objetí. Tu a tam se probudil, aby ji políbil na obličej a hrdlo. Ještě několikrát se milovali, dokud nedosáhli blaženého uspokojení. Co mu má povědět po noci té nejryzejší smyslnosti? Rozpačitě se odvrátila, tváře jí hořely. Pokusila se vstát z postele.

Zadržel ji a přišpendlil k matraci. Zíral jí do očí.

„Jak se cítíš?”

„Nevím. Nemám ponětí, kam mám odsud odejít ani jak s tebou žít. Je snadné se pořád hádat - jsem na to zvyklá. Ale žít v míru… Nejsem si jistá, zda to dokážeme.”

Vlahými dlaněmi ji objal kolem pevného zadečku.

„Je to prosté, zrzečko. Vezmeme to hezky krok za krokem.”

Emma cítila, jak se zavrtěl. Opět se ho zmocňovala vášeň. Chytil ji v pase a posadil na sebe. Ústy laskal její ňadra.

Zahanbeně se bránila. „Nech toho, Nikki. Je čas na snídani.”

„Nemám hlad.”

„A ještě jsem nebyla u zvířat.”

„Můžou počkat.”

„Jacob tě bude hledat.”

„Nebude. Je přece můj syn a poradí si i beze mě.” Vynesla poslední trumf. „Všechno mě bolí.”

„Umím to spravit,” zašeptal a převalil ji na záda. Doširoka rozevřel ženina stehna a uvelebil se mezi nimi, čímž ji přinutil zůstat. Jeho šikovné ruce a ústa se staly zárukou, že svůj příslib splní.

Od té doby pokládal Nikolaj za samozřejmé, že bude kdykoliv vítán v Emmině posteli. Manželka mu nic neodpírala. Týden uplynul jako voda. Emma se každé ráno budila s pocitem, že objevila něco nového. Zjistila o svém choti spoustu zajímavých věcí, o nichž dosud neměla ponětí. Přicházely okamžiky, kdy býval neuvěřitelně něžný. Každý večer jí pomáhal rozplétat těžkou hustou hřívu a masíroval namoženou pokožku hlavy tam, kde ji drásaly vlásenky a hřebeny. Navykl si vtírat jí do prací zhrublých dlaní hojivou mast, anebo zčistajasna vtrhl do koupelny, aby ji umyl jako malé dítě.

Jednoho dne se v něm probudil dravec. Tehdy si Emmu vzal v koutě zvěřince. Nebral na vědomí její protesty. Rozepnul jí kalhoty, opřel ji o stěnu a bylo. Nemilosrdně ji škádlil a zároveň

239rozveseloval. Někdy netušila, zda ho má líbat nebo do něho bušit.

Ve dnech, kdy Robert Soames pracoval na Emmině portrétu, přicházel Nikolaj na sezení a zíral na svou ženu s takovým zaujetím, až ho posléze z místnosti vykázala. „Nemůžu zde sedět a tvářit se důstojně, když na mě tak civíš,” prohlásila a vystrčila manžela na chodbu. Nikolaj neochotně poslechl. Zamračil se, když mu přibouchla dveře přímo před nosem.

O svém podivném snu se zmínil ještě jednou, když se procházeli po panství. Zem pokrýval sněhový poprašek, z oblohy se sypaly křehké vločky. Nikolaj se zastavil, aby tající krásu slíbal ženě z obličeje.

„Vypadáš jako anděl,” zamumlal a dotkl se studených hvězdiček, které se jí usadily ve vlasech.

„Ty také,” odvětila se smíchem a smetla mu sníh ze světlých kadeří. „Jako ten padlý.”

Pojednou se Nikolaj odmlčel. Emma shledala, že na ni zírá jako očarovaný. „Co je ti?” zeptala se ostražitě.

„Takovou jsem tě viděl v Rusku. Koupil jsem ti krajkový šál a ty sis jej ovinula kolem hlavy.”

Nikdy jsem v Rusku nebyla, chtělo se jí říct, ale ovládla se. Jak často se její muž zabývá tou tajemnou vizí, v níž se přenesl zpátky do minulosti? Ačkoliv se tvářil neproniknutelně, vycítila jeho touhu. Rád by znovu získal vše, oč kdy přišel. Opravdu žije v přesvědčení, že se v minulém životě znali a milovali? Nerada by ho v tomto bludu podporovala, avšak nechtěla se mu kvůli němu vysmívat.

„Ty ses do té ženy ze snu zamiloval, že?” Oči mu vzplály vášní. „Bylas to ty.”

„I kdyby to byla pravda, s naší současnou situací to nemá nic společného.”

„Z mého pohledu ano. Pamatuji si, jaké to je milovat a dostávat lásku na oplátku.”

„Mrzí mě to, ale nedokážu ti oplatit toutéž mincí,” odvětila škrobeně Emma. „Není to možné. Copak ti nedávám dost? Jsme přátelé, děláme si navzájem společnost, což nás oba těší.”

„Ne,” přiznal chmurně. „Tohle mi nestačí.”

Dál kráčeli mlčky, dokud nedospěli k malé kamenné stavbě, soukromé kapli, jež sloužila členům domácího personálu.

„Dosud jsem tady nebyla,” přiznala Emma. „Jak to vypadá uvnitř?”

Nikolaj na manželku bezvýrazně pohlédl a doprovodil ji ke dveřím, nad nimiž se klenul lomený oblouk. Otevřel je a přidržel, aby mohla vstoupit. Emma si zahalila hlavu modrým šátkem a rozhlédla se kolem sebe. Spatřila ikony a spoustu planoucích svíček. Některé byly zapáleny teprve nedávno, jejich drobné plamínky zaháněly tmu. Svatyně působila smutně a stroze. Vypadala, jako by její stěny nasákly zpověďmi a prosbami těch, kteří sem zavítali před nimi.

„Mám zapálit svíčku?” otázala se tiše Emma.

Nikolaj neodpověděl. Tvářil se stejně vážně jako ikony, které je obklopovaly.

„Nuže, jistě to neuškodí,” odpověděla si a vybrala z hromádky dlouhou tenkou voskovici. Opatrně ji zapálila a umístila před ikonu s Pannou Marií a děťátkem. Nato pohlédla na Nikolaje a zadržela dech.

Manželovy oči přetékaly slzami. Jakmile spatřil Emmu obklopenou ruskými malbami a ozářenou světlem svící, nedokázal se ovládnout. Taková muka nikdy dřív nepoznal. Připadalo mu, že rusovlasá dívka nad ním má absolutní moc. Netušil, co se s ním stane, když ho nezačne milovat. Obával se následků v případě odmítnutí.

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než odvětil nepřirozeně tichým a monotónním hlasem: „Netuším, co se toho dne se mnou stalo. Nejsem si jist, zda jsem se ocitl ve skutečném světě nebo ne. Vím jenom to, že tě potřebuji.”

Emmy se zmocnil nefalšovaný zmatek. Zírala na muže, který ji svedl, oženil se s ní, zradil ji… S komplikovanější osobou se dosud nesetkala. Cítila se, jako by stála tváří v tvář tygrovi, a nedělily je žádné mříže. Zakoušela celou plejádu pocitů: strach, touhu, zlost, něhu. Bude ji někdo tolik fascinovat jako on? Má význam zkoušet, zda mu na ní doopravdy záleží? Má cenu riskovat?

Přistoupila k manželovi a položila mu dlaň na tvář. Cítila, jak se chvěje nesnesitelným napětím. „Zřejmě tě také potřebuji,” zašeptala.

Nikolaj Emmu nesmlouvavě přivinul k sobě, šeptal jí slova vyznání a vroucně ji líbal. Svíral svou ženu tak, jako by ji nikdy neměl pustit.

„Kam jedeme?” zeptal se následujícího dne Jake. Ruku v ruce kráčeli s Emmou ke kočáru čekajícímu na začátku příjezdové cesty. „Proč na sobě máme sváteční šaty?”

Emma mu vybírala oblečení s nezvyklou péčí - černé kalhoty, modrou vestu, čepici téhož odstínu. Sama zvolila elegantní šedou róbu ozdobenou hedvábnými lemy s fialovým a šedým proužkem. Vlasy si nechala zaplést do úhledného drdolu, jejž při-zdobila šedým plstěným kloboučkem se stuhou a levandulovým šátkem tenkým jako pavučina. Před chladem ji chránil sametový plášť s kapuci a vlněný šál.

„Navštívíme moji rodinu,” sdělila hošíkovi. „Moje nevlastní matka mi poslala dopis se zprávou, že se několik dní zdrží ve městě.”

„Ty také nemáš vlastní maminku?” otázal se překvapeně. „Ne.” Emma mu upravila čepici a usmála se. „Jak vidíš, nejsi sám.”

„Jaká je ta tvoje?”

„Je to Ruska jako ty a tvůj otec.”

„Umí vyprávět ruské pohádky?” V chlapcových očích se objevila zvědavost.

Emma se zazubila. „Pravděpodobně jich zná stovky.” Byla Jakeovi za jeho veselé štěbetání vděčná. Spokojeně se uvelebil v kočáře, vytáhl z kapsy cínové vojáčky a začal si s nimi hrát. Vítala každé rozptýlení, jež odvádělo její pozornost od nervozitou staženého žaludku.

Od svatby, k níž došlo před více než čtyřmi měsíci, své rodiče neviděla. Kromě několika afektovaných listů, které si vyměnila s Tašou, s nimi nekomunikovala. Proto ji zajímalo, jak zareagují, až se opět setkají. Přijmou ji vřele nebo chladně? Co poví na Jacoba?

Asi by bylo lepší, kdyby je navštívila sama, jenže Emma potřebovala hošíkovu společnost. Chtěla rodičům o chlapci povědět,

pomůže jim to pochopit spoustu věcí. Vypadalo to, že právě Jacobova přítomnost nese lví podíl na Nikolajově proměně.

„Pravděpodobně se seznámíš s mými bratry, Williamem a Zachariášem,” pokračovala, když kočár drkotal po dlouhé pěšině. „William je stejně starý jako ty, Jakeu. Vlastně jsou to tví vzdálení bratranci. Rusové si svých rodin velice považují, jsou hrdí na

svoje příbuzné. Umím si představit, jak bude William šťastný, že tě má.”

Jacob se na ni ostražitě zahleděl. „Bude se mi líbit?”

„Určitě si ho oblíbíš,” ubezpečila ho Emma. „Je to hodný kluk. Nikomu nenadává a netropí si žerty z ostatních dětí.”

„Ale já mluvím jako venkovan. Kromě toho jsem nemanželský.”

Emma neměla tušení, že si je hoch vědom svých společenských nedostatků. „Nemusíš nikomu nic vysvětlovat, Jakeu. Za svůj původ se nestyd, ale hovořit o něm je zbytečné - nic se tím nezmění. Zadruhé, Williamovi tvůj přízvuk vadit nebude. Kromě toho časem zeslábne.”

„Určitě?” Jake se zaradoval a vrátil se ke svým vojáčkům.

Jak se blížili k vile na břehu Temže, Emmina nervozita vzrůstala. Náhle se před ní objevilo důvěrně známé trio půvabných věžiček. Kočár zastavil. Ke dvířkům se hrnuli lokajové v brokátových livrejích, aby pasažérům pomohli z kabiny. Jako by Jake vytušil její rozpaky, vklouzl drobnou ručkou do Emminy teplé dlaně. Společně kráčeli ke dveřím. Dívka zběžně prohlédla chlapce i sebe, aby se ujistila, že co se oblečení týče, je všechno v nejlepším pořádku.

Na prahu je vyhlížel vážně se tvářící majordomus. Sotva Emmu poznal, maličko se pousmál. „Slečno Emo,” pozdravil a pozval je do vstupní haly, kde k nim pospíchala Taša.

„Zahlédla jsem kočár,” zvolala a vrhla se k Emmě.

„Je báječné tě zase vidět!” Rozpřáhla paže a dychtivě nevlastní dceru objala. Obě se radostně smály.

Emmina nervozita se začala rozplývat. Uklidňovalo ji známé domácí prostředí i Tašina náklonnost.

Nevlastní matka se odtáhla a zkoumavě si Emmu prohlížela. „Já žasnu!” vydechla. „Jsi rozesmátá, spokojeností jenom záříš, moc ti to sluší… Vypadá to, že ti manželství svědčí, má drahá.” Pak její zrak padl na chlapce po dívčině boku a údivem vykulila oči. Povážlivě zbledla. Ústa se jí zachvěla, zašeptala několik ruských slov. Po chvíli se vzpamatovala. „Kdo je to?” otázala se rozpačitě.

„Jaké,” odvětila Emma s rukou na hochově rameni.

„Nikolajův syn.”

Taša projevila nezměrnou dávku sebekontroly, když na sobě nedala znát, jak moc je překvapená.

„Samozřejmě… Na první pohled se pozná, že je to Angelovský. Zejména podle očí.” Povzbudivě se na kloučka usmála a pravila laskavým hlasem:

„Nikolajův syn… Řekla bych, že tím pádem jsem tvoje babička, že?” Hedvábí zašustilo, jak před dítětem poklekla. Objala je štíhlými pažemi.

„Na babičku jste moc mladá a krásná,” oznámil jí

„vnuk” na rovinu, načež o poznání tišeji dodal: „Taky úplně jinak voníte.”

Taša se zachichotala. „A ty, chlapče drahý, to umíš se ženami úplně stejně jako tvůj otec. Klidně mi říkej bábuška, jestli chceš. To je ruský výraz pro babičku.” Napřímila se, smekla Jakeovi čapku a uhladila mu tmavé vlasy. „Víš co? Zavedu tě za svým synem Williamem. Právě má hodinu s domácím učitelem, ale brzy skončí.”

„Kde je Zachariáš?” vyzvídala Emma.

„V dětském pokoji. Po obědě vždycky spí.” Taša podala Jakeovi ruku, poslušně se jí chopil.

Všichni tři se odebrali z haly lemované mramorovými sloupy ke schodišti, zdobenému drahocennými gobelíny s výjevy ze středověkého života. Taša se Jacoba ustavičně na něco vyptávala. Ochotně jí vyprávěl o zvěřinci a o tom, co podniká s tatínkem. Dospěli do učebny, útulné místnosti plné hraček a knih. Stěny pokrývaly mapy a zarámované rytiny pohádkových ilustrací.

William seděl u stolu ve společnosti přísně se tvářícího mladíka. Zvědavě se po příchozích podíval. Jeho zrak nejprve padl na Emmu. Nadšeně vykřikl a seskočil ze židle. „Emmo!” zvolal a vzrušeně ji objal.

„Ty ses vrátila!”

Dívka se rozesmála a pevně ho sevřela v náruči.

„Ach, Williame, ty jsi vyrostl!” Podsaditý tmavovlasý chlapec jako vždycky přetékal energií. Podívala se na Jakea, který o kousek couvl. Zvědavost se v něm očividně mísila se žárlivostí. Pustila proto

bratra, popadla nevlastního syna za ramena a přistrčila ho blíž. „Williame, tohle je tvůj bratranec Jake, Nikolajův syn.”

Chlapci si bedlivě prohlíželi jeden druhého. Zjevně si ihned padli do oka. „Znamená to, že se jmenuješ Angelovský?” zajímalo Williama.

Jake pyšně přikývl. „Jsem napůl Rus.”

„Já taky,” přiznal William a plaše se zazubil.

„Koukni, co mám.” Jake vylovil z kapsy hrst cínových vojáčků. William si je soustředěně prohlížel.

Tehdy zasáhla Taša. Krátce promluvila s vyučujícím, aby si pro dnešní odpoledne vzal na starost i Jakea. Když oba chlapci seděli způsobně za stolem, dámy se odebraly do salonu.

„Je táta doma?” zeptala se Emma.

„Odjel na zasedání správní rady železniční společnosti. Očekávám, že se brzy vrátí.” Taša objala nevlastní dceru kolem štíhlého pasu. „Ted mi vyprávěj o Jakeovi.”

„Nikolaj ho poprvé spatřil až před několika týdny. Chlapcova matka pracovala na jedné z jeho mléčných farem. Nedávno zemřela a jistá vesničanka chlapce přivedla k nám. Nikolaj se rozhodl, že Jacobovi poví pravdu. Nikterak nezastíral, že je jeho otcem.”

„Tomu se divím,” přiznala na rovinu Taša.

„Nevzpomínám si, že by Nikolaj měl rád děti. Navíc je ten chlapec neuvěřitelně podobný Míšovi, což musí být tvému muži velice nepříjemné.”

„Ano,” přiznala na rovinu Emma. „Byl to pro něho příšerný šok. Zpočátku se nedokázal na Jakea ani podívat. Ale ted ho obdivuje. Je úžasné vidět ty dva pohromadě.”

Taša nechápavě zavrtěla hlavou. „Děti zřejmě v člověku probouzejí to nejlepší. Dokonce i v muži, jako je Nikolaj.” Na okamžik se odmlčela. „Vypadáš moc dobře, Emmo. Doufám, že to znamená, že si tě manžel považuje.”

„Zpočátku ne,” kápla božskou dívka a maličko se zapýřila. „Ale poslední dobou…,” tváře jí zahořely, „… je to o hodně lepší. Změnil se. Ovšem netuším, zda nadobro. Můžu v to pouze doufat.”

Povídaly si v salonu, Taša zašívala. Šikovně spravovala utrženou manžetu u manželovy košile. Emma se jí neváhala svěřit s Nikolajovým podivným chováním. Alespoň si ulevila. „Zpočátku se mu tu a tam zdálo, že spatřil něco povědomého. Jenže o svých vizích odmítal mluvit. Velice ho zneklidňovaly.”

„Vize,” opakovala Taša. Složila zašitou košili a upřeně se na Emmu zadívala. „Jakého druhu?”

„Nevím přesně. Ale pokaždé, když k nim došlo, se Nikolaj tvářil zvláštně. Jako by se v něm mísily hněv i strach… Potom jsem našla ten obraz. Vzpomínáš, jak jsem ti psala o krajinomalbě, kterou necháváme zrestaurovat? Ukázalo se, že se pod ní skrývá starobylý rodinný portrét Nikkiho praprapradědečka. Ti dva jsou si neuvěřitelně podobní. Když se na něho Nikolaj poprvé podíval, zbledl a skácel se k zemi. Hodinu jsme ho nedokázali přivést k vědomí. A když se konečně probral, byl… jiný.”

„Jiný?” Taša se zarazila.

„Jako by úplně obrátil. Předtím nechtěl mít s Jakém ani se mnou nic společného a vzápětí jsme pro něho nejdůležitější osoby na světě. Později se mi přiznal, že… si vzpomněl na svůj minulý život, v němž jsme byli manželé. Jako by se tím pro něho úplně všechno změnilo.” Emma se zamračila. „Takové historce by žádný rozumný člověk neuvěřil. Nejvíc mě udivuje, že ze všech lidí s ní vyrukoval zrovna Nikolaj. Pověz mi, belle-měre, zbláznil se můj manžel, nebo ze mě dělá hlupáka, jemuž není rovno?”

Taša chvíli mlčela, soustředila se na zašívání.

„Myslím, že bych dokázala Nikolajově historce uvěřit,” prohlásila posléze.

„Žertuješ?”

„My Rusové takovým věcem věříme. Jsme lidé plní protikladů. Neukáznění, tajuplní, pověrčiví…” Taša pokrčila rameny a mírně se pousmála. „Třeba jsme skutečně vedli minulé životy. Co já vím?”

„Ale vždyť jsi tak zbožná! Bibli znáš skoro nazpaměť!”

„Rusové nechápou náboženství jako striktně dané.

Zahrnuje veliké množství myšlenek a názorů.”

„Já taková nejsem. Odmítám podléhat takovým výstřednostem. Ale vím, že Nikolaj je o reálnosti svého prožitku nezlomně přesvědčen, a vypadá to, že ho změnil k lepšímu.”

„V tom případě je veškeré vyptávání nejspíš zbytečné, Emmo. Pokus se smířit s tím, co se stalo, a jednoduše žij dál.”

„Ale jak…,” spustila dívka. Vtom si všimla, že do místnosti někdo vstoupil. Vzhlédla a srdce jí poskočilo. Spatřila svého otce. Lucas Stokehurst působil jako vždycky důstojně a elegantně, uhrančivé oči mu jenom jiskřily. Sotva na dceru pohlédl, obličej mu zněžněl láskou a nadějí.

„Emmo…”

Vyskočila ze židle a rozběhla se k němu. Divoce tatínka objala a přimkla se k jeho robustnímu tělu. Zaplavila ji vlna štěstí. Přitiskla obličej k otcovu rameni. „Poslouchej mě, tatínku,” drmolila, zatímco mu visela kolem krku. „V poslední době jsem si uvědomila spoustu věcí. Kladla jsem na ostatní vysoké nároky a očekávala, že budou dokonalí. A nejtvrdší jsem byla na ty, které miluji. Zbytečně jsem se zlobila, když se ukázalo, že jsou jenom obyčejní smrtelníci. Snažil ses mi pomáhat, chránil jsi mě. S Adamem Milbankem jsi měl naprostou pravdu. Proto mi odpusť vše ošklivé, co jsem ti kdy řekla. Měla jsem strašný vztek, ale ani slovo jsem nemyslela vážně. Miluji tě, tati. Hrozně moc jsem tě postrádala.”

Otec jí dojetím nemohl odpovědět. Bořil bradu do dceřiných vlasů a svíral dívku ze všech sil. Emma si utírala slzy štěstí. Všechno nakonec dobře dopadlo.

Dychtivě rodičům vyprávěla o svém novém životě. Pochopitelně jim přednesla poněkud poupravenou verzi. Čerpala radost z vědomí, že ji zbožňovaný otec

drží za ruku. Tašu blažila znovunalezená vzájemná blízkost. Po chvíli se do salonu dostavili chlapci, aby se zde nasvačili. William a Jake se rychle skamarádili. Nejmladší Zacharias byl stále rozespalý. Vyškrábal se matce na klín.

„Rád bych Jakea navštívil a prohlédl si zvířata,” oznámil William. Ruce měl upatlané od koláčků s ledovou polevou, jimiž se spolu s Jakém nacpával.

„Kdy tam můžu jet? Vezmeš mě s sebou, Emmo?”

„Určitě se brzy uvidíme,” slíbila mu s úsměvem sestra. „Zvířatům se už po tobě stýská.” Zaváhala, než se obrátila k rodičům. „Vánoce jsou za dveřmi. Co kdybyste s námi strávili Štědrý den a povečeřeli u nás?”

Taša pohotově souhlasila. Už se těšila na speciality ruské kuchyně, které pro ně Nikolajův kuchař jistě připraví. Zatímco spřádali plány, dostavil se majordomus se zprávou, že před vchodem čeká policejní inspektor. „Pozval jsem si ho,” objasnil Luke.

„Omluvte mě, prosím. Musím si s ním promluvit.”

I William s Jakém se zakrátko vytratili. Emma měla podezření, že se vydali nenadálého hosta pokradmu omrknout.

Jakmile zmizeli, Emma se užasle zahleděla na Tašu. „Co tu u všech svatých pohledává policejní inspektor?”

Zena se ušklíbla. „Předevčírem, když jsme spali, se k nám někdo vloupal! Mě a děti to k smrti vyděsilo. Luke zuřil.” Spiklenecky ztišila hlas. „Každého chlapa namíchne, když mu někdo přímo před nosem krade jeho majetek. Luke ihned zavolal Scotland Yard. Poslali sem dva strážníky a vyšetřovatele. Manžel nebude mít klid, dokud toho pobertu nechytí.”

„Předem toho zlodějíčka lituji. Až se dostane tátovi do rukou…,” ucedila suše Emma. „Co se ztratilo?”

„Nějaké šperky, pokladnička a pouzdro s pistolemi.” Taša se zamračila a zavrtěla hlavou. „Ten chrna ták to provedl velmi šikovně, což naznačuje, že se v domě vyzná. Přesně věděl, kde schováváme cennosti.”

„Z čehož vyplývá, že ho s největší pravděpodobností známe.”

Taša přikývla a políbila Zachariáše do vlásků. Ochranitelsky ho k sobě přivinula. „Všichni naši sluhové jsou staří a důvěryhodní, takže pachatelem musí být někdo z našich hostů. Možná jsme ho kdysi pozvali na soaré či večeři.”

Emma se zachvěla. „Tohle pomyšlení mě děsí.”

Nevlastní matka pokrčila rameny, praktická jako vždycky. „Život je plný překvapení a díky bohu za to.”

Když se Emma s Jakém vrátili domů, Nikolaj se zrovna loučil se skupinkou správců, účetních a právníků, kteří dohlíželi na jeho majetek a podávali mu pololetní hlášení. Když odešel poslední z nich, Nikolaj si posadil synka na koleno a vyptával se ho, jak se měl. Trpělivě naslouchal chlapcovu nadšenému vyprávění o nových bratrancích a prarodičích. „Takže se ti Stokehurstovi líbí?” otázal se poté Nikolaj tiše.

„Ach ano,” ubezpečil ho Jake. „Tak milé lidi jsem nikdy dřív nepotkal.”

„Tím jsem si jist,” zabrblal jeho otec suše. Kradmo se podíval na Emmu. Nepatrně se na něho zamračila, proto se ušklíbl a opět se věnoval synovi. „Co kdybys teď šel do svého pokoje, Jakeu? Třeba tam na tebe čeká nová hračka.”

Chlapec se nenechal dvakrát pobízet. Vystřelil ze salonu tak rychle, až se jeho rodiče hlasitě rozesmáli.

Nikolaj se postavil a tázavě povytáhl obočí. „Jak to šlo?”

Emma k němu impulzivně přistoupila a objala ho kolem pasu. „Taša byla jako vždycky sladká a laskavá, my s otcem jsme si všechno vysvětlili. Před mým odjezdem dokonce přiznal, že nemůžeš být tak špatný manžel, když výborně vypadám. Myslím, že by se s tebou táta rád usmířil, Nikki. Proto se nediv, když tě v nejbližší době pozve na soukromou návštěvu, aby si s tebou pohovořil mezi čtyřma očima. Zřejmě už je připraven přijmout tě za zetě.”

Nikolaj se sarkasticky ušklíbl. „Proč mi z tvého výroku běhá mráz po zádech?”

Lehce se kousla do rtu. „Jestli se otec rozhodne být k tobě milý, očekávám, že se mu předvedeš z té nejlepší stránky. Kvůli mně.”

Nikolaj sundal Emmě klobouk a pohladil ji po vlasech. „Vadí mi, když si stahuješ vlasy do příliš pevného uzlu.”

„Snažím se vypadat upraveně.”

„O upjatou matronu nestojím. Ty máš být rozevlátá a přirozená, jako jsou tvoje zvířata. Ne, už mě nekousej… Mám pro tebe dárek.”

„Jaký? Kde je?”

„Musíš si ho najít,” smál se, zatímco mu šacovala kapsy. „Ne tak hrubě. Mohla bys něco poškodit.”

Emma vítězoslavně vytáhla těžké sametové pouzdro. Otevřela je a vysypala si šperk do dlaně.

„Ach,” vydechla užasle. Spatřila prsten s jediným safírem zasazeným do zlata. Byl velký jako vejce červenky a zdálo se, že ve svých hlubinách ukrývá všechny odstíny modři. Emma se na manžela ohromeně podívala.

„Vyzkoušej si jej,” vyzval ji.

Sledovala, jak ohromný safír klouže po jejím prstě. Perfektně jí padl, blankytně jiskřil. „Proč jsi mi jej koupil?” „Protože se hodí k tvým očím.”

„Je úžasný.” Pohladila manžela po hrudi. „Ale proč jsi ho věnoval mně?”

„Těší mě, když nosíš nádherné věci… Mám skoro stejnou radost, jako když tě vidím nahou.” Vášnivě k ní promlouval hlasem zhrublým touhou. Zlehka ji hladil, pečlivě rozepínal límeček u šatů. Obnažil alabastrové hrdlo a špičkou jazyka polaskal místečko, pod nímž tepala krev.

Emma si povzdechla a zavřela oči. „Nikki, ne…”

„Pojďme nahoru.”

„Před večeří ne,” zatvrdila se a zrudla. „Chci tě vidět tak, jak tě Pánbůh stvořil –a s prstenem.”

„Ty jsi nemožný,” vyčetla mu s koketním úsměvem a nechala se odvléct z místnosti.

Týden před Vánoci Emma pilně zkrášlovala svůj příbytek zvonečky, metry červených stuh, cesmínou a jmelím. Sestry Sidarovovy spolu s dvěma lokaji šplhali po žebřících a zdobili vysokou borovici postavenou ve vstupní hale. Zatímco pracovali, bavili Emmu prozpěvováním ruských koled.

„Kéž by to tu nebylo tak rozlehlé!” posteskla si Emma, zatímco přivazovala větévky cesmíny k zábradlí. „Abychom vytvořili vánoční atmosféru, spotřebujeme třikrát víc ozdob než ostatní.”

„Ano,” přisvědčila Rašel, „ale vypadá to báječně.” Opatrně na větev připevnila panáčka z perníku. Kuchaři z těsta vykrájeli různé tvary a ozdobili je bílkovou polevou. Ovšem voňavé ozdoby lákaly spoustu nenechavců, kteří dostali na dobrútky zálusk. Kraloval jim pes Samson, který trhal perník z nízkých větví. Rád se pod nimi rozvaloval, tu a tam si podrbal

slavnostní červenou mašli, kterou měl uvázanou kolem krku.

Majordomus přistoupil k Emmě se zmateným výrazem v tváři. „Vaše milosti,” zamumlal. „Právě jsem venku na schodech objevil balíček.”

Emma přerušila práci a vydala se k němu, aby jej převzala. Byla to malá bílá krabička převázaná červenou stuhou, za niž kdosi zastrčil kartičku s jediným slovem: Emma.

Usmála se. „Zajímalo by mě, kdo mi tímto způsobem posílá dárky.”

Rozvázala pentli a otevřela mírně zvlhlou krabičku. Byla vystlaná sametem, na němž spočívala čerstvá, krvavě rudá růže, doplněná lístkem s prostým písmenem A. Úsměv zmizel dívce z tváře, ustaraně nakrčila čelo. Kdo je záhadným odesilatelem? Skutečně je to Adam Milbank? Kdysi jí podobnou růži věnoval. Sotva se květu dotkla, bolestně ucukla. Píchla se o trn. „Au!” Sála si postižený prst, na jazyku zůstala kovová příchuť krve.

Stanislav svraštil černé obočí. „Vaše milosti, kdybyste dovolila…” Převzal krabici, odhrnul samet a společně s květinou jej položil dívce do dlaně.

Emma zalapala údivem po dechu, když zčistajasna pod růží spatřila perlové náušnice. Přistoupily k ní sestry Sidarovovy a zavzdychaly obdivem. „Ty jsou krásné…”

Emmy se zmocnil neblahý pocit. Kdysi četla, že perly znamenají slzy. Krabička s rudou růží a perlami…, krev a slzy. Vhodila náušnice zpátky do pouzdra. „Je dobře, že tu Nikolaj není,” poznamenala.

„Určitě by se mu nelíbilo, že přijímám dary od cizích pánů.”

„Svatá pravda,” pohotově souhlasil Stanislav.

Znechuceně pohlédla na dárek. „Vraťte to lordu Milbankovi, prosím. Chovám podezření, že tento prezent pochází od něho.” Odmlčela se a významně se podívala po ostatních. „Před knížetem se o tom nemusíte zmiňovat. Zbytečně by se zlobil, a já si přeji, aby naše první společné Vánoce proběhly v co největší pohodě.”

Všichni chápavě přikývli a šli si po svém. Snažili se obnovit předchozí příjemnou náladu. Emmu nečekaný dárek zaskočil, ale předsevzala si, že jej ihned pustí z hlavy. Co Adam tímto gestem sleduje? Chtěl jí dát na vědomí, že mu na ní pořád záleží? Ze po ní něco žádá, třeba pouhou milostnou aférku? Jak hloupí jsou někteří muži! Touží pouze po tom, co nemohou mít. Nebo to měl být dárek na rozloučenou? Však na tom nezáleží. Musí se soustředit na budoucnost, ne na minulost. Vede s Nikolajem spokojený život plný příslibů. A nenechá si jej ničím zmařit. O to se postará.

Ráno si Emma dopřávala čaj ve svém soukromém salonu, když za ní přišel Stanislav.

„Vaše milosti,” spustil a vzápětí se odmlčel, jako by nevěděl, jak dál. Nerozhodně vraštil černé obočí, rty semkl do přísné čárky.

„Co se děje, Stanleyi? Tváříte se vskutku podivně.” Opět mu zkomolila jméno, dnes na to však nedbal.

„Milosti,” učinil druhý pokus. „Právě jsem na prahu objevil tohle.” Ukázal jí předmět, jejž držel v ruce.

Emma na něj užasle zírala. Odložila šálek stranou. Byla to tatáž růže jako včera. „Copak jste ji neposlal zpět?”

„Ano, milosti. Společně s perlami. Avšak růže se nám vrátila.”

Dívka zavrtěla hlavou. Zírala na mírně povadlý květ. „Dárce je vskutku neodbytný.”

„Mám to oznámit panu knížeti?”

Emma se na okamžik zamyslela. S jistotou věděla, že prezent pochází od Adama. Zřejmě si zamanul, že ji bude trápit. Touží Nikolaje vyprovokovat a vyvolat mezi nimi svár. „Ne,” rozhodla bystře. „Je to jen pošetilé gesto. Zbavte se té věci, prosím. A zapo-meňte.”

Nastal Štědrý večer. Z borovice umístěné v rohu rodinného salonu, útulné místnosti s tapiseriemi a obložením ze zlatého dubu, se linula vůně. Okna rámovaly závěsy v barvě burgundského, na noční obloze se třpytily hvězdy. V krbu hořel oheň, polena praskala. Měkká žlutá záře zaháněla tmu.

Nikolaj si hověl na hromadě sametových polštářů poházených na podlaze a sledoval, jak se jeho žena čile pohybuje po místnosti. Jacob spí v dětském pokoji, aby se co nejrychleji dočkal rána. A oni dva mají před sebou celou noc.

„Pojď sem,” lákal Emmu líně. Popíjel víno z číše zdobené zlatem, stříbrem, brilianty a rubíny.

„Za chvíli,” odvětila. Ovíjela stromeček nitěmi, na nichž byly navlečeny brusinky. „Ještě jsem neskončila.”

„V posledních dvou dnech neděláš nic jiného, než rozvazuješ mašle a girlandy a posouváš je o centimetr výš nebo níž.”

„Zítra zde bude na dvě stě hostů. Chci, aby všechno bylo perfektní.”

„Dokonalejší to být nemůže.” Nikolaj si dolil víno. Obdivoval tvar boků své ženy, když se před ním předkláněla, oblečená ve svých typických kalhotách.

„Nech toho a pojď ke mně. Mám pro tebe dárek.”

„Já pro tebe taky.” Sáhla za pohovku a vytáhla velký, pečlivě zabalený předmět, jenž svým tvarem odpovídal zarámovanému obrazu. Zakrývalo jej tmavé sukno.

Nikolaj se napřímil. „Je to tvůj portrét?”

„Ano. Pan Soames pracoval ve dne v noci, aby jej včas dokončil.”

„Ukaž mi ho.”

„Napřed chci svůj dárek.” Posadila se vedle manžela. Dlouhé nohy zkřížila pod sebe. Přijala sklenici vína.

Nikolaj vykouzlil zpod polštáře balíček velikosti pěsti. Emma se zaradovala jako dítě a natáhla se po něm. „Výborně. Ty malé jsou nejlepší.” Zvědavě roztrhla ozdobný papír a otevřela sametové pouzdro. Nato se spokojeně uculila. Opatrně šperk vyňala. Nikolaj pro ni nechal vyrobit brož ve tvaru tygra. Černé pruhy měl z onyxu, žluté z diamantů. „Děkuji ti,” zazubila se vděčně. „Připomíná mi tebe.”

„Měl ti připomínat Manchua.”

„Máte hodně společného,” konstatovala a pohladila muže po krku. „Oba jste samotáři, kterým bylo kdysi ublíženo. A ani jeden z vás se nenechá tak úplně zkrotit.”

Nikolajovi zasvítily oči, když se na manželku podíval. „Takové nás chceš mít.”

Emma se kysele ušklíbla, avšak jeho slova popřít nedokázala. Sáhla po obrazu. „Ted tvůj dárek.” Pojednou se zarazila a nakrčila čelo. „Je poněkud… nekonvenční.”

Muž jí gestem naznačil, aby odstranila sukno.

„Dobrá.” Jediným tahem obraz odhalila. „Co si o tom myslíš?”

Nikolaj mlčky zíral na podobiznu, tvářil se jako u vytržení. Robert Soames Emmu zachytil, jak sedí na okenním parapetu. Má na sobě bílou košili, u krku rozepnutou, a tenké béžové kalhoty. Je bosá, což kupodivu působí obzvlášť eroticky.

„Zvláštní obraz, že?” Emma pozorně vyčkávala na manželovu reakci.

Nikolaj se usmál a přitáhl si ji na klín. Nato se opět zadíval na portrét. „Je nádherný. Děkuji, zrzečko. Cením si jej víc, než kteréhokoliv z uměleckých děl ve své galerii.”

„Nevím, kam ho pověsit,” přiznala a opřela se muži o hrud. „Některé lidi by pohled na kněžnu v kalhotách popudil.”

Něžně ji pohladil po dlouhých nohách. „Jenže já jinou kněžnu nechci.”

Usmála se, kompliment ji zjevně potěšil. Rozpačitě si pohrávala s knoflíky jeho košile. „Nikki, je zde něco, co bys měl vědět.”

„Co?” Nikolaj vycítil náhlou změnu její nálady.

Trpělivě čekal, až Emma najde správná slova.

„Nevím, jak ti to říct,” přiznala posléze.

Muž ji vzal za bradu a zahleděl se do jejích hlubokých modrých očí. Něco se v něm pohnulo. Posvátná bázeň se v jeho nitru mísila s úžasem. Zčistajasna věděl, oč zde kráčí, avšak musel to slyšet z úst své ženy. „Pověz mi to, Emmo.”

„Já…” Popadla ho za košili. „Myslím, že…” Odmlčela se a nešťastně se na něho dívala, neschopná větu dokončit.

Spočinul dlaní na jejím plochém bříšku a tázavě se na ni usmál. Nepatrně přikývla a zrudla.

Nikolaj se zhluboka nadechl. Bude mít s Emmou dítě. Část jeho bytosti je teď v ní… Avšak místo

radostného pohnutí se ho zmocnil úžas. V duchu poníženě děkoval Bohu, že dostal takovou příležitost. Jeho život zásadním způsobem ovlivnily tři děti, které mu nedopřávaly klid: bratr Míša, jehož nedokázal zachránit. Jake, syn, kterého zpočátku nemilosrdně odmítal. A také Alexej, potomek jeho prapředka Nikolaje, jehož nikdy nepoznal. Konečně bude při tom, až se jeho děťátko narodí. Zaujme významné místo v jeho životě, zaplaší přízraky minulosti, stane se novým začátkem. Nikolaj zabořil obličej do manželčiných bujných kadeří.

„Znamená to, že jsi šťastný?” otázala se Emma a objala ho kolem krku.

Zpočátku se nevzmohl na slovo. „Jsi celý můj svět,” zašeptal.

Po rušném božíhodovém ránu, kdy si služebnictvo vyměňovalo dárky ve vstupní hale, zatímco Angelovští oslavovali v soukromém salonu, zůstal dům plný potrhaného papíru a stužek. Emma věděla, že vbrzku se začnou sjíždět hosté na velkolepý vánoční večírek. Proto se převlékla do šatů z modrého hedvábí ozdobe-ných černou lemovkou. Jednoduchou sukni bez volánu či skladů zvýrazňoval jen široký pruh černých třásní. Ze šperků zvolila pouze brož ve tvaru tygra, již vetkla do bílého fiží u krku.

Služky hbitě uklízely ozdobné papíry z dárků, kuchyňský personál čile připravoval pohoštění pro přibližně dvě stovky hostů. Vůně nadívaného krocana a pečené husy se mísila s typickými aromáty ruských jídel. Citlivý nos rozpoznal dušené houby či zelí. Pronikavý odér alkoholu předznamenával, že jako moučník bude ruský koláč nazvaný „bába v rumu”. Jake netrpělivě pobíhal po celém domě a ustavičně se vyptával, kdy přijedou jeho bratranci.

„Za chvíli,” slibovala mu Emma. Při pohledu na nedočkavého chlapce a s osudem smířeného Nikolaje se neubránila smíchu. Manžel se na setkání se Stokehurstovými vůbec netěšil, v žaludku mu ležel zejména tchán. Ti dva si nikdy nepadli do oka, proto Nikolaje vůbec nemrzelo, že se s Lukem nestýkají.

Jakmile zachytil Emmin pobavený pohled, otráveně se zakřenil, avšak grimasa neměla daleko k úsměvu.

Manželka k němu přistoupila a políbila ho na líc.

„Nebude to bolet,” zamumlala. „Všech se zmocní slavnostní nálada. Naši jsou moc rádi, že jsme je pozvali. Přestaň se proto tvářit, jako by ti měli trhat zub.”

„Hodláš jim povědět o děťátku?”

„Raději bych si to nechala nějakou dobu pro sebe.”

Mazlil se s jemnými pramínky kolem manželčina ucha. Než jí stačil odpovědět, objevila se ve dveřích Rašel Sidarovová. „Už přijíždějí první hosté,” hlásila bez dechu.

„Děkujeme, Rašel.” Emma vzrušeně zatleskala a vydala se spolu se svým chotěm příchozí přivítat.

Zakrátko byl dům plný vzrušeného hovoru a smíchu. Děti se shromáždily kolem vysokého stromku v hale, zatímco dospělí v salonu popíjeli svařené víno, vaječný koňak a ruský likér ochucený medem. Lord Shepley, o němž se vědělo, že má hudební nadání, hrál na piano vánoční koledy, ostatní zpívali. Když Emma zjistila, že se všichni skvěle baví, nadmíru se jí ulevilo. Její otec a Nikolaj k sobě byli zdvořilí. Drželi se od sebe dál, zdánlivě plně zaujati tím, jak jejich děti řádí. Taše to v róbě barvy zralých švestek náramně slušelo. Zachytila Emmin pohled a spiklenecky na ni mrkla.

Hostitelka se rozhodla, že zkontroluje, jak si vedou kuchaři. Diskrétně se proto vytratila ze salonu.

Cestou do suterénu si prozpěvovala. Zčistajasna ji kdosi popadl za loket. Překvapeně se otočila a spatřila, že je to Nikolaj. Dříve než stačila něco říct, uchopil její obličej do dlaní a vroucně ji políbil.

„Co to děláš?” zeptala se, když znovu dostala šanci mluvit.

Nikolaj ukázal ke stropu, kde viselo jmelí. „Mohl bych se na ně vymluvit, ale udělal bych to stejně.”

Emma se zazubila. „Měl bys bavit hosty.”

„Radši bych bavil tebe.”

Rozesmála se a dloubla ho do hrudi, ale pevně ji objal. „Chci být s tebou sám,” přiznal a náruživě ji políbil.

Vtom se ozvalo potutelné dětské chichotání. Emma ztuhla a kvapně od sebe manžela odstrčila. Prudce se otočila za nevítaným zvukem a zrudla až po kořínky vlasů. Spatřila trojici chlapců: Jakea a Williama se Zachariášem. Doprovázel je její otec.

Luke navenek zachoval dekorum, avšak neodpustil si káravě povytažené obočí.

Jake prolomil ticho jako první: „Nevšímejte si jich.

Takhle se muchlají pořád.”

Zahanbená Emma se vymanila z Nikolajova sevření a energicky si upravila živůtek. „Kam jste se vypravili?” zeptala se, aby zakryla rozpaky.

Jake se vesele zakřenil. „Chci jim ukázat svého poníka Rus-lana.”

„Nebudeme vás tedy zdržovat,” ucedil Nikolaj.

Emma ho za nerudnou poznámku tajně štípla a odkašlala si. „Manžel by vás třeba mohl doprovodit.”

Luke se na Nikolaje pochybovačně podíval. „Ano.

Proč ne?”

Děti začaly škemrat, aby se k nim přidal. Neochotně jim vyhověl, ovšem neopomněl k Emmě

vyslat vražedný pohled. Na oplátku se na něho přesladce usmála. Doufala, že otec alespoň dostane příležitost promluvit s Nikolajem v soukromí. Stráví spolu nějaký čas, což jim jedině prospěje.

Prošla halou, mířila ke kuchyni. Náhle se jí zmocnil nepříjemný pocit. Jemné vlásky vzadu za krku se jí zježily, kroky počaly váznout. Na dům jako by znenadání padl stín. Ohlédla se přes rameno. Stanislav právě vítal trojici hostů. V prvním rozpoznala Olivera Brixtona, amerického výrobce smaltovaného nádobí, jenž je kdysi navštívil. Je bratrem ženy, s níž se oženil Adam Milbank. Vzápětí se objevila na scéně. Malá, nevýrazná, oblečená do róby z drahého hedvábí a krajky. Vlasy měla upravené do praktického účesu. Byla zavěšená do povědomého muže.

Adam Milbank má tu drzost přijít na Emmin vánoční večírek v doprovodu své choti!

Hostitelka se ani nepohnula, neuspořádané myšlenky jí vířily hlavou jako zběsilé. Jak je to možné? Pravda, panu Brixtonovi poslali pozvánku. Ale čistě ze zdvořilosti. Nepředpokládali, že se doopravdy objeví. Přesto se rozhodl přijít. Ovšem skutečnost, že s sebou přivedl Milbankovy, byla hrubým porušením etikety. Brixton se zubil na celé kolo. Na Emmin někdejší vztah k jeho švagrovi očividně zapomněl. Ne však jeho sestra Charlottě. Z očí jí čišely zvědavost a nedůvěra, upřeně na Emmu zírala.

Té srdce tlouklo natolik prudce, až slyšela jeho ozvěnu v uších. Obličej se jí orosil potem. Co tu Adam pohledává? Co má za lubem? Lidé je budou potutelně sledovat, šeptat si o nich. Vyčkávat, zda mezi Adamem a Nikolajem vypukne otevřený svár. Přinutila se k úsměvu a vydala se návštěvu přivítat. Pan Brixton se rozzářil a políbil jí ruku.

„Veselé Vánoce, Vaše milosti.”

Emma mu popřála totéž a obrátila pozornost k jeho sestře, která byla minimálně o hlavu menší než ona.

Charlottě Milbanková ji zaskočila tím, že promluvila jako první. V nepříjemně modulovaném hlubokém hlase, jaký by u drobné kypré ženy nikdo nečekal, zazníval nepřátelský podtón. „Doufám, že se k vám vejdou dva hosté navíc, Vaše milosti. Nedala jsem bratrovi pokoj, dokud mě k vám nevzal. Od té doby, co jsem se přestěhovala do Anglie, všude slýchám o knížeti Nikolajovi a jeho fantastickém majetku - nemluvě o výstřední ženě a jejím zvěřinci.”

Emma nespouštěla Charlottě z očí. Na Adama se neodvážila podívat. „Vy i vaše rodina jste u nás vítáni, lady Milbanková.”

Sotva ta slova vypustila z úst, zmocnil se jí divný pocit. Lady Milbanková - po tomto titulu kdysi zoufale toužila.

Příroda obdařila Charlottě Milbankovou kulatým naducaným obličejem, který jako by postrádal kosti, avšak zároveň dostala do vínku krásnou bezchybnou smetanovou pleť s tím správným růžovým nádechem na tvářích. Kdyby byla vlídnější a živější, dala by se považovat za přitažlivou. Jenže upírala na Emmu šedé oči tvrdé jako křemeny a dotčeně špulila rty.

Emma málem propadla pokušení ji konejšit. Nemusíte se mě bát, toužila jí říct. Místo toho se zdvořile usmála a šikovně Charlottě vmanévrovala k nejbližší skupince hostů, aby ji představila. Její doprovod se zdržel v hale, Brixton otevřeně obdivoval mohutný vánoční strom.

Kněžna nezvanou návštěvnici nenápadně opustila a diskrétně se vmísila mezi hosty. Kradmo se rozhlížela kolem sebe. Nikolaj se brzy vrátí. Musí ho najít a varovat. Na Adama se ani nepodívala, přestože vycítila jeho upřený pohled. K čertu s tebou, Adame! pomyslela si. Proč mě musíš ustavičně trápit? Co se stalo, stalo se. Opustil jsi mě a oženil se s jinou. Vypořádala jsem se s tím. Tak mě nech na pokojil

Proplétala se davem a hrála si na okouzlující hostitelku. Přesto nadešel okamžik, kdy se Adamovi nedokázala vyhnout. Tvářil se příjemně, avšak sálalo z něho napětí. Jeho úsměv působil škrobeně. Charlottě stála vedle něho, tlusťoučkou ručkou mu majet-nicky svírala paži. Když kolem nich Emma procházela, zaslechla útržek konverzace. Adam se pokoušel ostatním vyprávět jakýsi příběh.

„… naši přátelé mají příšerně domýšlivého lokaje.

Nosí tu nejnazdobenější modrou livrej, jakou jste…”

„Černou livrej, drahý,” opravila ho Charlottě.

Adam pokračoval, jako by ji neslyšel. „Jednou jsme se procházeli po jejich zahradě lemované tisy…”

„Byly to ovocné stromy,” namítla jeho žena.

„… když vtom jsme zaslechli vyděšený výkřik a šplouchnutí. Ten nafoukaný sluha kráčel ke kočárovně s nosem vystrčeným tak vysoko, že si nevšiml, že sešel z cesty, a spadl do jezírka. Nikdy jsem se tolik nezasmál.”

„Zachoval ses nesmírně vulgárně,” pokárala ho upjatě jeho choť.

Emma ucítila čísi dotek a otočila se. Stála vedle ní Taša a tvářila se soucitně. Nenápadně ukázala očima na Milbankovy. „Koukám, že máš neočekávanou společnost,” poznamenala tiše.

Dívka se výmluvně ušklíbla a povzdechla si. „Až je uvidí Nikolaj…”

„Ten scénu neudělá,” ujistila ji Taša. „Umí se ovládat.” „V to doufám.”

„Adam je parádně pod pantoflem,” bystře odhadla Taša.

„Také jsem si toho všimla.” Adam je citlivý muž, jenž si zakládá na své pověsti. Proč se oženil s nedůtklivou ženou, jako je Charlottě? Třeba si není jistá jeho city a dodává si sebevědomí tím, že se nad něho povyšuje. „Chudinka ubohá,” povzdechla si náhle Emma. „Vím, jaké to je, pokoušet se o udržení nepolapitel-ného muže. Dlouho jsem se snažila jako ona, ale pak mi konečně došla marnost mého úsilí.”

„O kom to mluvíš?” nechápala Taša. „O Adamovi nebo Nikolajovi?”

Emma se provinile usmála. „Nejspíš o obou. Avšak Nikolaj se na rozdíl od Adama změnil. Myslím, že Adam schválně udržuje své partnerky v nejistotě. Nikdy nezískají pocit, že se na něho mohou plně spolehnout.”

„Na Nikolaje se spolehnout můžeš?” vyzvídala opatrně Taša.

„Ano. Události posledních týdnů mě přesvědčily o tom, že mu musím dát šanci. Rozhodla jsem se mu důvěřovat do té doby, dokud mě nezklame.”

Taša si ji pozorně prohlížela. „Záleží ti na něm, Emmo?”

S odpovědí zaváhala. Koutkem oka sledovala, jak se Adam vymanil ze sevření své manželky a přistoupil k francouzským dveřím vedoucím do zahrady. Nato se zpříma podíval na Emmu.

Chce s ní mluvit v soukromí. Emma se odvrátila a zamračila se. Musí se odsud vytratit a vydat se za ním.

„Myslíš, že je to moudré?” zeptala se Taša, které pochopitelně nic neušlo.

„Možná není, zato je to nezbytné. Musíme si konečně vyjasnit, jak to mezi námi teď je. Jednou provždy.”

Nikolaj se vrátil do salonu s pocitem úlevy. Chlapci Jakea potěšili tím, jak nepokrytě obdivovali jeho poníka. Stokehurst byl zdvořilý, dokonce se pokoušel o přátelský tón. Nenucené svému zeti oznámil, že by si s ním rád brzy popovídal nad sklenkou brandy. Nikolaj s návrhem pohotově souhlasil. Emma má pravdu. Její otec by se s ním chtěl usmířit.

Sotva překročil práh, hrnula se k němu žena, kterou neznal. Byla malá a kyprá, v těstovitém obličeji žhnuly podivné dravci oči.

„Vaše milosti,” pronesla hlubokým hlasem. „Jsem lady Charlottě Milbanková. Zdá se, že vaše žena a můj muž spolu někam zmizeli. Jelikož se ve vašem sídle nevyznám, musím se spolehnout na vaši pomoc. Doufám, že je společně vypátráme.”

Zahrada tonula ve tmě, vítr cloumal větvemi. Půda zmrzla na kámen, živé ploty se přizdobily krajkovím z jíní. Emmin dech se v mrazivém vzduchu srážel v bělostné obláčky.

Pouze tady budou mít s Adamem naprosté soukromí. Avšak zdálo se nevhodné, aby se scházeli zrovna na místě, kde byli naposledy doopravdy spolu, než jim do života vpadl Nikolaj.

Dívka našla svého někdejšího ctitele na mýtince ohraničené irskými tisy. Adam na ni čekal, hnědé vlasy mu poletovaly kolem obličeje. Zestárl, jako by

místo několika měsíců od poslední schůzky uplynulo pár let. I Emma si pojednou připadala o hodně starší. Jak je možné, že se oba tak změnili?

Už nevypadají jako mladí dychtiví milenci, rozděluje je mnohem víc než jen manželství uzavřené s jiným partnerem. Náhle si uvědomila, že Adama nikdy doopravdy nemilovala. Opravdová láska znamená přijmout člověka i se všemi chybami a umět mu odpustit. Porozumět jeho slabostem a o to víc ho milovat. To, co s Adamem sdíleli, byla pouhá iluze, jež neunesla tíhu první výzvy, která je potkala.

Zastavila se několik kroků od Adama. Chvěla se zimou. „Proč jsi přišel?”

Natáhl k ní dlaň, na níž se zatřpytily perly. „Rád bych ti dal tohle.”

Náušnice, které mu vrátila. Zavrtěla hlavou a založila si paže na hrudi. „Nemůžu je přijmout.”

„Proč ne? Nejsou tak nóbl jako šperky, které ti věnuje on?” Spočinul zrakem na broži s tygrem.

Emma bolestně polkla. Necítila se v mladíkově blízkosti dobře. „Co ode mě chceš?” Netrpělivost se v jejích slovech mísila s prosbou.

„Toužím vrátit se zpátky k té noci, kdy jsme se zde naposledy setkali. Zachoval bych se úplně jinak. Nenechal bych se zastrašit. Tentokrát bych tě neopustil. Velice pozdě jsem si uvědomil, že jsi mou jedinou šancí na štěstí.”

„To není pravda.”

„Ze není? Lidé otevřeně hovoří o tom, jak se Nikolaj po svatbě změnil. Udělalas z něho lepšího člověka. Kdybych se s tebou oženil já, dopadlo by to stejně. Také bys kvůli mně zavrhla svou rodinu i celý svět. Milovala bys mě.”

Kdysi by ji tohle přiznání nevýslovně těšilo. S požitkem by sledovala, jak Adam lituje, že ji opustil. Nyní o jeho pokání nestojí. Především od něho chce mít pokoj. „Adame, připomínání minulosti ani jednomu z nás neprospívá.”

„Co když si nedokážu pomoct?” otázal se vášnivě. Vztekle mrštil náušnicemi k jejím nohám. Jedna z nich se rozbila, drobné perly se rozkutálely. „Chtěl jsem, aby sis je dnes vzala. Abys měla něco ode mě.”

„Náleží tvé ženě.”

„Tu nemiluji,” přiznal hněvivě, tvářil se zkroušeně.

„Jakmile jsem se tě vzdal, zaprodal jsem svoji duši. Domníval jsem se, že Charlottiny peníze budou dostatečnou náhradou za tvou lásku. Ale víš, co jsem zjistil?” Hořce se uchechtl. „Moje nynější bohatství je podmíněno povinnostmi, z nichž se mi zvedá žaludek. Drahá choť se mnou zachází jako se cvičenou opicí. Očekává, že vyplním každý její rozmar. A když je spokojená, dočkám se odměny. Dočista jsem kvůli ní ztratil sebeůctu.”

„Ach Adame,” zašeptala nešťastně dívka. „Neříkej mi takové věci! Stejně ti nemůžu pomoci.”

„Ale můžeš.”

Emma už už otvírala pusu, aby se s ním přela, když vtom zaslechla blížící se kroky. Kdosi se prodíral živým plotem. O několik vteřin později se před nimi objevila Charlottě Milbanková. V pobledlém obličeji se nezračily žádné city, avšak oči jí vítězoslavně svítily.

„Našli jsme je!” oznámila svému společníkovi.

„Nikki.” Emmě pokleslo srdce.

Její manžel se tiše obrátil k Adamovi. „Vypadněte z mého panství, nebo vás zabiju.” V případě některých lidí se jedná jen o zlostnou frázi, avšak Nikolaj svá slova myslel smrtelně vážně.

„Ne,” zasáhla pohotově Emma. „Jsou to naši hosté. Nezavdávej podnět k pomluvám! Kromě toho je pan Brixton tvým obchodním partnerem. Neurážej ho tím, že odsud vyhodíš jeho sestru s manželem.”

Nikolaj na ní spočinul planoucím zrakem. „Proč ho tady chceš mít?”

„Stejně odjíždíme,” zamumlala Charlottě a nesmlouvavě popadla svého muže za paži. „Začíná mě bolet hlava. A co jsem chtěla vidět, to jsem už viděla. Pojď, drahý.”

Zpočátku se zdálo, že ji Adam neposlechne. Rozhostilo se napjaté ticho. Nakonec však mladík manželku neochotně následoval.

Nikolaj si všiml perel u Emminých nohou.

Dívka si připadala provinile, přestože se nedopustila žádné špatnosti. Vlastní rozpaky ji zlobily, proto pohotově přešla do útoku. „Co přijde teď, Nikki? Hádka? Obviňování?”

„Tys ho sem pozvala?” Nespouštěl oči z perel.

„Opravdu si myslíš, že stojím o jeho přítomnost?”

„Možná ano. Zkoušíš mě, Emmo?”

Otázka ji zle popudila. „Odmítám cokoliv zdůvodňovat! Mysli si, co chceš!”

„Požaduji vysvětlení.”

„Skutečně?” vyjela sarkasticky. „Těší mě, že ses rozhodl dát mi šanci, přestože jsi dávno dospěl k vlastním závěrům! Ty i Adam jste stejní. Chováte se jako dva psi, kteří se rvou o kost. Nuže, vaší manipulace už mám po krk! Jak se opovažuješ mě podezírat, když já ti bezvýhradně věřím? Copak si nezasloužím tutéž důvěru?”

Následovala dlouhá odmlka. Nikolaj jako by sváděl tuhý vnitřní boj a potřeboval se na něj plně soustředit.

Emma si prohlížela jeho přísný profil zvýrazněný svitem měsíce.

Po chvíli se muž zhluboka nadechl. Poté pomalu vypouštěl vzduch z plic a zároveň se tím uklidňoval.

„Vím, žes ho nepozvala,” připustil neochotně. „Když jsem tě spatřil v jeho společnosti, nejradši bych vás oba uškrtil. Příšerně jsem žárlil.”

Emma cítila, jak ji opouští vztek. „Zcela bezdůvodně.”

„Opravdu?” Opět se rozhostilo ticho. „Před šesti měsíci jsem na tomtéž místě vyslechl, jak Adamovi vyznáváš lásku. Mně jsi nic podobného nikdy neřekla.”

„Ani v předchozím životě?” pokusila se zažertovat.

„Tam ano,” prohlásil stroze. „Rád bych ta slova znovu slyšel. Představují jedinou naději, která mi zbyla, Emmo.”

K všeobecné úlevě proběhly svátky bez dalších incidentů. Nikolaj pustil Milbanka z hlavy a věnoval se potřebám své rodiny a obchodům. Jakmile našel vysoce kvalifikovaného kandidáta na místo Jakeova domácího učitele, povolal ho na své panství. Po-staršího muže přivedli do knihovny, kde na něho čekali Nikolaj s Jacobem.

Nikolaj ukázal na židli, aby se příchozí posadil.

„Pane Robinsone, já a můj syn bychom vám rádi nabídli místo domácího učitele. Máte vynikající doporučení. Po předchozí schůzce jsme se oba rozhodli, že jste pro nás ten pravý.”

Robinson, podsaditý šedovlasý pán, po uplynulých čtyřicet let vyučoval na Etonu. Poté zatoužil po méně namáhavé práci domácího kantora. Byl laskavý a měl jemný smysl pro humor, což se Nikolajovi velmi zamlouvalo, ovšem uměl si také zjednat pořádek. A co

je nejdůležitější, Jake ho schválil. Považoval ho za náhradního dědečka.

Muž s úhledně zastřiženou bradkou se usmál.

„Přijímám vaši nabídku,” pravil bez otálení. „Ale pokud smím něco podotknout - připadá mi neobvyklé dovolit dítěti, aby mluvilo do tak zásadního rozhodnutí. Avšak zároveň to shledávám osvěžujícím.” Pohlédl na chlapce, oči se mu třpytily. „Věřím, pane Jacobe, že spolu budeme výborně vycházet.”

„Poskytneme vám přepychové ubytování a byli bychom rádi, kdybyste nás doprovázel na všech cestách.”

„Už se na to těším, Vaše milosti. Cestování je vždycky výtečná příležitost k poznávání, dokonce i pro člověka v mém věku.”

„To rád slyším.” Nikolaj se odmlčel, když ve dveřích spatřil majordoma. „Ano, Stanislave?”

„Kurýr právě přinesl tohle, milosti.” Na stříbrném podnosu ležel zapečetěný dopis.

„Promiňte,” omluvil se Nikolaj Robinsonovi a rozlomil pečeť. Nato se zahloubal do vzkazu, jenž byl adresován výhradně jemu.

Nikolaji,

potřebuji s Vámi prodiskutovat velmi důležitou záležitost. Týká se Emmy. Dnes odpoledne Vás ve čtyři hodiny čekám u staré brány v Southgate Halí. Ocenil bych, kdybyste se o naší schůzce nikomu nezmínil.

Stokehurst

„Co se to k čertu…?” zavrčel kníže a znovu přelétl očima po řádcích. Záhadná zpráva neodpovídala tchánovu otevřenému stylu. Možná je to proto, že se

bojí o svou dceru. Nikolaj nemá na vybranou - musí mu vyhovět.

Chce s Emminou rodinou dobře vycházet. A pokud to znamená podrobit se prapodivnému přání jejího otce, nedá se nic dělat.

Jake si ho zvědavě prohlížel, pan Robinson se zatvářil znepokojeně. „Spatné zprávy, milosti?”

„Ne,” odvětil zamyšleně. „Jen neočekávané.” Pochyboval, že Emma o vzkazu něco ví. Dnes se účastní zasedání Královské společnosti pro lidské zacházení se zvířaty. Tato shromáždění obvykle trvají celý den a nezdálo se pravděpodobné, že se manželka vrátí domů před večeří. Když se ihned vydá na cestu na Stokehurstovo panství, stihne schůzku s tchánem a domů dorazí ještě před Emminým příchodem.

Nikolaj položil psaní na roh stolu. „Tchán,” ucedil suše. „Ustavičně mě prohání.”

Stárnoucí muž se zazubil. „To já znám. Má drahá choť odešla před deseti lety, ale její rodina mě dosud otravuje.”

Nikolaj se usmál a pohladil syna po vlasech.

„Jakeu, musím teď odjet. Co kdybys panu učiteli ukázal studovnu?” Nato se obrátil na Robinsona.

„Stanislav všechno zařídí a pomůže vám se stěhováním. Dejte mu seznam všeho, co budete potřebovat.”

„Děkuji vám, kníže Nikolaji. Prokázal jste mi velikou čest, když jste mi svěřil vzdělávání svého syna.”

Jacob netrpělivě zatahal otce za rukáv. „Kam jdeš, tati?”

„Do večeře jsem zpátky.”

„Chci jet s tebou.”

„Tentokrát to nejde. Musíš zůstat tady a chovat se jako pán domu, dokud se nevrátím.”

„Ano, tati,” odvětil poslušně chlapec, avšak dotčeně svraštil tmavé obočí.

Emma se vrátila ze zasedání. Spokojeností jenom zářila. Samotné rokování probíhalo v tradičním duchu

- obvyklá nuda, téměř nic nového, co by stálo za povšimnutí. Rozběhnuté projekty nikam nepokročily, proto skončili dříve. Avšak zásadně se změnil způsob, jak s ní ostatní jednali. Jak kdysi prorokoval Nikolaj, její společenský vliv se přinejmenším zdesateronásobil, a to jenom proto, že se stala chotí vlivného aristokrata.

Všichni členové Společnosti si byli vědomi majetku, do něhož se Emma přivdala, stejně jako významného titulu, který nosí. Lidé jí podlézali, pohotově souhlasili se vším, co navrhla. Do oblak vynášeli její inteligenci a soucit s druhými. Jako nejprestižnější členka Společnosti byla jmenována její prezidentkou. Emma upadala do rozpaků. Cítila se polichocená, ale zároveň ji mrzelo, že její předchozí trpělivá práce nepřinesla tolik ovoce a respektu jako sňatek s vlivným mužem.

Vstoupila do sídla a blaženě se zachvěla. Venku vládlo mrazivé počasí, uvnitř ji přivítalo příjemné teplo. „Zdravím, Stanleyi,” prohodila k majordomovi, který jí pomáhal z pláště. Smekla plstěný šedý klobouk a stáhla si rukavice. „Kde je můj muž? V knihovně?”

„Odjel před několika minutami, Vaše milosti.”

„Opravdu? Proč?”

„To neřekl, madam.”

„Emmo!” ozval se Jakeúv hlas. Chlapec pospíchal ze schodů, v patách mu důstojně kráčel postarší gentleman. „Tohle je můj učitel pan Robinson.”

Mladá žena obdařila hosta širokým úsměvem.

„Manžel mi o vás vyprávěl, pane Robinsone. Rozhodl jste se nabízené místo přijmout?”

„Ano, Vaše milosti.”

„To jsem ráda.” Nato se podívala na nevlastního syna a otázala se: „Prozradil ti tatínek, kdy se vrátí?”

„Do večeře bude doma.” „Víš, kam měl namířeno?”

„Ano.”

Když se Emma nedočkala dalších informací, trpělivě pokračovala ve vyptávání. „A povíš mi to?”

„Nemůžu ti to říct, jenom ukázat.”

Emma nic nechápala. Následovala hocha do knihovny, zatímco učitel zůstal se Stanislavem ve vstupní hale. Jacob přistoupil ke stolu svého otce, prolistoval nějaké dokumenty, načež podal ženě složený vzkaz. „Tady.”

Dívka káravě zavrtěla hlavou. „Číst cizí dopisy se nesluší, Jakeu.”

„Vždyť jsi chtěla vědět, kam šel.”

„Ano, ale…” Dívala se na složený vzkaz, toužila si jej přečíst. „Kčertu!” zaklela tiše a s úšklebkem papír převzala. „Tohle, co dělám, je velmi ošklivé. Je naší povinností za všech okolností ctít soukromí druhých.”

„Ano, madam.” Jake ji pozorně sledoval, když četla a oči mu svítily.

Vzápětí se Emmy zmocnil zmatek. „Zvláštní.” Tohle se otci vůbec nepodobá. Proč by Nikolajovi posílal takový nesmyslný vzkaz? A proč…? „Tohle přece není jeho rukopis!” vykřikla. Žaludek se jí poděšeně stáhl. Něco není v pořádku… Prokristapána! Písmo patří Adamu Milbankovi! Oči se jí zamžily, černý inkoust jako by se rozpíjel. Adamův styl přece zná. Posílal jí milostná vyznání a pak dopis na rozloučenou.

Adam se rozhodl vylákat Nikolaje na opuštěné místo.

Papír jí vypadl z ruky, snesl se na podlahu. Náhle si vzpomněla na výroky, jež Adam pronesl na Nikolajovu adresu. Jeho slova jí duněla v hlavě…

„já na to nemůžu zapomenout. Když si uvědomím, oč mě tvůj manžel připravil… Surově nám zasáhl do života a zhatil mi všechny plány. Občas si představuji, co bych mu s chutí udělal. Čím bych mu oplatil tu neuvěřitelnou bolest a ponížení.”

„Hodlám vyrovnat skóre a vězte, že na výsledek nebudete čekat dlouho. Dlužím to Emmě stejně jako sobě.”

„Proboha, někdo by měl prokázat světu laskavost a skoncovat s ním dřív, než zničí další nevinné životy.”

„Ne,” vydechla Emma a zatnula pěsti. „To je šílené.

Nic takového by neudělal.”

Avšak její srdce vědělo, že Nikolaj je v ohrožení. Nebrala na vědomí kloučkovy nechápavé dotazy a přistoupila ke skříňce, kde Nikolaj přechovával křišťálové karafy s likéry a několik cenností. „Udělals dobře, že jsi mi ten vzkaz ukázal, Jakeu,” pochválila nevlastního synka, zatímco se probírala obsahem skříňky. „Ted se prosím vrať dolů.”

„Proč?”

„Protože jsem to řekla, Jakeu.” Zazubila se přes rameno. „Všechno je v pořádku,” prohodila vesele. Chlapec se neochotně odšoural z místnosti, nohy vlekl za sebou. Emma konečně našla, co hledala - soupravu střelných zbraní v mahagonovém pouzdře. Vytáhla francouzský revolver vykládaný slonovinou. Byl těžký,

čerpala z něho prapodivný klid. Zkontrolovala, zda je nabitý, a zjistila, že nábojové komory jsou plné.

Zastrčila jej do kapsy u sukně. Odebrala se zpátky do haly a požádala o plášť. Ačkoliv na sobě nedávala nic znát, něco v jejím výrazu ji muselo prozradit, neboť oba přítomní muži se zatvářili znepokojeně.

„Stanleyi, nechte mi znovu připravit kočár,” rozkázala. „Koně určitě ještě nejsou odstrojení.”

Majordomus zaváhal, jako by nevěděl, zda má začít s vyptáváním, anebo se pokusit svou paní zadržet. Ale stačilo se Emmě podívat do očí a přikývl. „Ano, Vaše milosti.”

Kočár už čekal před starou bránou, v ledovém vzduchu stoupaly od nozder koní bělavé obláčky. Kdysi tudy vedla hlavní příjezdová cesta k sídlu Southgate Hall, ležícímu zhruba míli odsud. Avšak tato křivolaká silnice táhnoucí se při okraji hustého hvozdu se dávno nepoužívá. Nahradila ji nová, mnohem přímější.

Nikolaj vystoupil z lehké kolesky tažené jediným hnědákem. Poplácal jej po pleci a vydal se k bráně. Mrzlo, až praštělo, avšak anglická zima byla na hony vzdálená té ruské, již znal z dětství. Přesto si přál, aby už měl tuhle schůzku za sebou a mohl se vrátit k Emmě. K čertu s jejím otcem a jeho dětinskými výmysly! V koutku duše si ale přiznával, že tchán má na takové vrtochy nárok. Nikolaj mu něco dluží.

Odsunul těžké dřevěné dveře a vstoupil do strážního domku u brány. Hranatým okénkem dovnitř proudilo denní světlo, avšak marně se pokoušelo zaplašit hutné šero. Po sněhem zaváté krajině představoval temný interiér značnou změnu. Nikolaj několikrát zamrkal, aby jeho oči přivykly přítmí.

„Dobrá, Stokehurste,” zahučel. „Povězte mi, oč jde.”

Avšak hlas, který mu odpověděl, rozhodně tchánovi nepatřil. Byl tichý, škodolibý a nepřátelský. „Na takové mizerné prostředí nejste zvyklý, co? Pro knížete Nikolaje jenom to nejlepší! Výstavní palác, přepych, krásná žena… Nyní budete o tohle připraven mužem, kterého jste o všechno obral vy.”

Muž vystoupil ze stínů a Nikolaj v něm poznal Adama Milbanka.

Angelovský nic nechápal. Ohromeně zíral na mladíka před sebou. „Co k čertu chcete?”

Milbank mávl rukou a ukázal pistoli. „Pomstít se a tahle hračka mi pomůže. Žárlil jste na můj vztah s Emmou, musel jste ji urvat pro sebe. Domníváte se, že jste lepší chlap než já, že? Nuže, vězte, že mezi námi neexistuje téměř žádný rozdíl. Ani jeden z nás si Emmu nezaslouží.” Adam pečlivě zamířil, odjistil pistoli palcem. „Tahle zbraň patří Stokehurstovi. Nejprve vás s její pomocí zabiju, potom ji tu někde pohodím. Vy dva jste se proti mně spikli, nyní nastal čas odplaty.”

„Hlupáku,” ucedil Nikolaj. Sledoval, jak se Adamovi chvěje ruka, což svědčilo o velkém vzrušení. „Nikdo neuvěří, že mě Stokehurst zavraždil.”

„Přinejmenším padne stín na jeho ctihodné jméno, jímž se tak pyšní. A na světě bez vás bude o mnoho lépe, vy sobecký ruský parchantě!”

„Co si myslíte, že bude následovat?” otázal se Nikolaj. Prohlížel si mladíkův zpocený obličej.

„Skončíte na šibenici a Emmu stejně mít nebudete. Nestojí o vás.”

„Dokud jste se mezi nás nevložil, stála o mě!” Zbraň poskočila a Nikolaj sebou mimoděk trhl. Milbank se hrubě rozesmál. „Bojíte se a dobře děláte, Angelovský. Zlikviduji vás se stejně lehkým srdcem jako dotěrnou

mouchu. Ale nejdřív vás dostanu na kolena. Poklekněte!” Nikolaj zaváhal. Do Milbanka očividně vjel vztek. „Padněte na podlahu! Chci vás vidět poníženého!”

Neochotně Adamovi vyhověl, aniž od něho odtrhl zrak. Přemáhal vztek.

„Tohle plánuji ode dne, kdy jsem se doslechl, že si berete Emmu,” drmolil Milbank. „Od té doby to máte spočítané.”

Nikolaj si olízl suché rty. „Hodláte se obětovat kvůli pomstě? Co vaše žena?”

„Moje žena…,” opakoval posměšně. „Malá tlustá slepice klovající po každém, kdo se k ní opováží přiblížit. Pokaždé, když se na Charlottě podívám, vzpomenu si, že jsem s ní vaší vinou. A Emmu máte vy… Vy, který si ji nejméně zasloužíte.”

„Což nepopírám,” přiznal tiše Nikolaj.

„Emma mi bude do smrti vděčná, že se vás zbavila.” 269„Mýlíš se, Adame.” Do rozhovoru se vložil nový hlas. Oba muži sebou trhli. Natolik se soustředili jeden na druhého, že si nevšimli štíhlé postavy, jež proklouzla pootevřenými dveřmi. Emma. Oči se jí nezvykle třpytily, vypadala, jako by byla v transu. Kráčela kupředu. Revolver svírala s větší jistotou než Adam. „Tohle je šílené. Přestaň na Nikolaje mířit.

Jestli mu zkřivíš jediný vlásek, napálím to do tebe!”

„Odejdi odsud, Emmo!” obořil se na ni Nikolaj. Náhle se ho zmocnila hrůza. Jeho žena, jeho dítě… Ať se s ním stane cokoliv, těm dvěma se nesmí nic přihodit.

Adam se na Emmu ani nepodíval. „Nechci ho před tebou zabít, ale udělám to, budu-li muset.”

„O co ti prokristapána jde?” rozkřikla se. „Rozhodl ses Nikolaje vyděsit? Inu, podařilo se! Oba jsme strachy bez sebe. Ted dej pryč tu pistoli!”

Mladík se chmuřil, jeho nervozita vzrůstala. Ruka se mu třásla čím dál víc. „Měla bys mi být vděčná, že se ho zbavíš. Copak si to nepřeješ? Jak bys mohla milovat takovou zrůdu?! Chceš s ním skoncovat.”

„Nic takového nemám v úmyslu!” Rty se jí viditelně chvěly. „Přestaň bláznit, Adame!”

„Prokristapána, Emmo, odejdi!” prosil ji zoufale Nikolaj. Tohle přece nemůže být jeho osud. Nesmí ji znovu ztratit po tom všem, čím si prošel. Z hlubin minulosti k němu doléhal šepot nešťastné Emilie: „Už tě nikdy neuvidím, že?”

„V tomhle životě ne.”

„Vypadni odsud, Emmo!” nařídil jí hrubě.

„A ty sklapni!” zařval na něho Adam, oči mu nenávistně blýskaly. Stočil k dívce utrápený pohled.

„Jak mi na tobě záleží, jsem pochopil až v okamžiku, kdy jsem tě ztratil. Musím to udělat. Nepřipustím, aby vyhrál. Kdybych ho nepotrestal, už nikdy bych se necítil jako muž. Nikdo mi nevěřil, že jsem tě miloval, Emmo. Ani ty ne. Tohle je jediný způsob, jak ti můžu svou lásku dokázat. Potom mi uvěříš.”

„Nemusíš mi nic dokazovat,” domlouvala mu Emma. „Vždyť já ti věřím!” Cítila, jak ji v koutcích očí štípou slzy. V duchu křičela hrůzou: Neubližuj mu, prosím’. Zamrkala, aby se zbavila zrádné vláhy. Pořád měla Adama na mušce. „To já tě nikdy nemilovala, Adame. Byla jsem osamělá, nejistá sama sebou… Tys mi lichotil, připadala jsem si žádoucí. Díky vlastní nezralosti jsem pouhou náklonnost považovala za lásku…”

„Ošálil tě, abys uvěřila jeho lžím!” namítl vášnivě Adam.

„Byli jsme jenom přátelé, kterým na sobě záleží. Náš vztah neměl s láskou nic společného. Oběma se nám vede dobře, byť jsme spojili svůj život s někým jiným. Nemusíš všechno ničit. Nic tím nezískáš. Dej pryč tu pistoli! Někde si spolu promluvíme…”

„Ne!” zasáhl pohotově Nikolaj.

„Vám do nás dvou nic není!” ušklíbl se Adam.

„Hlavní slovo mám já!”

„Polož tu zbraň, Adame!” trvala na svém Emma.

„Myslím to vážně.”

„Nejde to!”

„Okamžitě mě poslechni!”

Jako by ji neslyšel. Nespouštěl z Nikolaje zrak. „Je příliš pozdě.”

Události, které následovaly, si bude Emma pamatovat do konce života. Vteřiny se vlekly jako hodiny. Nikolajovi stačil jediný pohled do očí svého soka, aby pochopil, že jeho dny jsou sečteny. Otočil hlavu k Emmě, aby se na ni naposledy podíval.

Vtom dívka stiskla spoušť. Třeskl ohlušující výstřel, jenž Emmě dlouho rezonoval v uších.

„Nikolaji!” Ani si neuvědomovala, že křičí. Rána odhodila Adama dozadu, rameno se mu zbarvilo krví. Z upuštěné pistole vyšel výstřel, kulka se zaryla do stěny za Nikolajovými zády.

Angelovský se ani nepohnul, když se mu mladík zhroutil k nohám. Natolik byl otupělý očekáváním jisté smrti. Posléze se vzpamatoval a uvědomil si, že stále klečí na podlaze a Emma se tyčí vedle něho. V dlaních svírá jeho obličej a zalévá jej vroucím dechem.

„Nikki,” zašeptala. V modrých očích se zatřpytily slzy. „Bože, jak já tě miluji!” Políbila ho na víčka,

tváře a rty. „Podívej se na mě!” To už nahlas plakala.

„Nesmím tě nikdy ztratit, rozumíš? Miluji tě.”

Nikolaj ji vroucně objal. Pohlédl na Milbankovo zhroucené tělo. Kulka provrtala rameno. Ten syčák bude žít. Obrátil pozornost k Emmě a pokusil se zastavit slaný vodopád, který se jí řinul po tvářích. Připadala mu nesmírně křehká a zranitelná. Padly mezi nimi poslední zábrany. Tiskli se k sobě, konečně patřili jeden druhému. Pochybná minulost byla rázem zapomenuta.

„Jak jsi věděla…?” podařilo se mu vykoktat.

„Našla jsem vzkaz a poznala Adamův rukopis. Ihned mě napadlo, že ti Milbank chce ublížit. Musela jsem za tebou přijít.”

Manželovo sevření zesílilo. „Nikdy se nevystavuj podobnému nebezpečí! Za žádných okolností!”

Potutelně se usmála. „Neříkej mi, co mám dělat.” Otřela si obličej rukávem.

„Neplač,” zašeptal. „Už je to za námi. Oba jsme v bezpečí.”

„Když mi došlo, že tě Adam může zabít, uvědomila jsem si, jak prázdný by byl bez tebe můj život. Potřebuji tě.” Brada se jí chvěla, jak bojovala s emocemi. „Takže bude nejlepší, když se mnou zůstaneš, Nikki…, nebo ti udělám ze života peklo.”

„Tys mi vyznala lásku… jako tenkrát,” připomněl a pohladil dívku po zádech.

„Skutečně?” užasla Emma. Na okamžik se zamyslela. „Ano, už si vzpomínám,” přiznala neochotně. „Nechápu proč. Zřejmě začínám věřit tvému snu.”

Na minulosti mu dávno nezáleželo - rýsovala se před ním budoucnost plná příslibů. „Nemusíš. Hlavně když mě budeš milovat, zrzečko.”

„Spolehni se,” zašeptala a vroucně ho políbila.

EPILOG

V následujících měsících byl Adam Milbank oficiálně obviněn a před soudem se zpovídal z pokusu vraždy. Pod drobnohledem veřejnosti se ocitla i jeho žena Charlottě, jíž příslušníci aristokracie dávali okázale najevo své pohrdání. Není divu, že nevydržela a utekla ke své rodině do Ameriky. Adam byl shledán vinným. Kromě pobytu ve vězení ho odsoudili ke ztrátě většiny majetku a půdy.

Přicházely chvíle, kdy Emma o Adamovi přemítala s pocitem viny. Lámala si hlavu, zda mohla podniknout či říct něco, co by jejího bývalého ctitele odradilo od pokusu připravit Nikolaje o život. Adam si stejně jako ona dělal o lásce iluze, a když mu život nevyšel podle jeho představ, vinil z neúspěchu druhé. Díkybohu, že ona se konečně poučila, jinak by nedokázala být s Nikolajem šťastná.

V průběhu posledních měsíců těhotenství se Emmin svět zúžil na panství, domov rodičů a skupinu nejbližších přátel. Nehodilo se, aby se ženy v jejím stavu objevovaly na veřejnosti, snad s výjimkou prvních měsíců, kdy na nich není nic poznat. Taša a několik dalších dam ji chodilo pravidelně navštěvovat, aby se příliš nenudila, přesto o hodně přišla. Chyběly jí návštěvy divadla, plesů a večírků, jízda na koni a procházky po Londýně. Ale nejhorší jí připadalo, že nesmí pracovat ve zvěřinci.

Když přibyl do stáje nový kůň a ona si ho šla prohlédnout, Nikolaj ji odtamtud téměř vynesl v zubech. U předchozího majitele zvíře krutě trpělo,

proto nikomu nedůvěřovalo. Poté co valach ošklivě kopl stájníka, když se mu snažil ošetřit poraněnou nohu, vydala se Emma koníka uklidnit. Upovídaný sluha uvědomil Nikolaje o jejím záměru a manžel se ihned rozběhl za ní.

Emma se zpočátku cítila provinile, pak se muži vzepřela. Nikolaj ji nesmlouvavě popadl kolem ramen a snažil se ji odvést.

„Dopřej mi několik minut, abych ho mohla uchlácholit,” naléhala zlostně. „Se zvířaty to umím. Sám jsi to viděl!”

„Ten zatracený kůň kouše a kope každého, kdo se k němu přiblíží,” ucedil manžel stručně a nesmlouvavě vlekl vzpouzející se ženu pryč.

„O sobě si rozhoduji sama!” trucovala, třebaže v koutku duše věděla, že Nikolaj má pravdu.

„Ale ne v době, kdy čekáš moje dítě.”

Trvalo dlouho, než se to odpoledne uklidnila. Zlobila se především na sebe. Vadilo jí, že je poprvé v životě závislá na ostatních. Lehce se unavila a původně pružný energický krok se pozvolna změnil v kachní kolébání.

„Nebude to trvat věčně,” domlouval jí manžel, když se chystala k odpolednímu spánku. Uvelebil se vedle ní na lůžku, zezadu se k ní přitulil a pohladil ji po vzdutém bříšku a nalitých ňadrech. Emma vytušila, že se usmívá. „Brzy se zase vrátíš do zvěřince, kde se budeš spokojeně rochnit v hnoji a vracet se domů poškrábaná a pokousaná.”

Při té představě si toužebně povzdechla. „Dobře víš, že není snadné přenechat služebnictvu všechny povinnosti, které jsem dříve zastávala. Chci je dělat sama. A kdyby jen to. Jsem nemotorná a tlustá…”

Tiše se zasmál s rukou položenou na jejím břichu.

„Přibrala jsi jenom tady, zrzečko. A nejsi tlustá, nýbrž těhotná. Rusové se domnívají, že na světě není nic hezčího, než ženy v jiném stavu.”

„Tady nejsme v Rusku,” vzdorovala. „Žijeme v Anglii, kde nastávající matky dávno vyšly z módy.” Nikolaj začal manželku jemně masírovat v kříži, až slastně zavzdychala. „Och, miluji tvoje ruce,” zamumlala a mírně se prohnula.

„Jenom ruce?”

„Víc si momentálně nemohu dovolit.”

„Co tohle?” Přimkl se k ní boky, aby si uvědomila, jak je vzrušený. „Já tě shledávám okouzlující, nádhernou a velice žádoucí.” Políbil ji na krk. „Co si o tom myslíš, maminko?”

Emma se zazubila a mírně se zavrtěla. „Myslím si, že jsi nemravný mužský s mizerným vkusem.” Položila se na záda a objala Nikolaje kolem krku. „A já mám veliké štěstí, že jsem tvou ženou.”

O dva měsíce později seděla Emma na lůžku a chovala svou novorozenou dcerku. Nikolaj prodléval vedle ní. Novopečená matka špičkou prstu hladila ryšavé chmýří na hlavě miminka. Obdivovala vějíře načervenalých řas, jež spočívaly na růžových tvářičkách. „Jak jí budeme říkat?” otázala se. „Jména, která jsme vybrali, mi najednou nepřipadají vhodná.”

„Mám návrh.” Nikolaj spočinul dlaní na Emmině koleně schovaném pod přikrývkou. „Co kdybychom ji pokřtili po tvé matce? Marie.”

Emma chvíli mlčela, skláněla se nad děťátkem. Potom pohlédla na manžela. V očích se jí třpytily slzy štěstí. „Ano, to by se mi líbilo. Marie Nikolajevna

Angelovská. Bůh ví, že se nikdy nenaučí tohle jméno správně vyslovit.”

Vyrušilo je tiché zaklepání. „Ano?” zvolal Nikolaj.

Ve dveřích se objevila služka.

„Vaše milosti, ani ne před pěti minutami doručili balíček. Pan Stanislav vzkazuje, že odesilatelem je sir Almay. Mám zásilku odnést do knihovny?”

Emmě neuniklo, jak se manžel zarazil.

„Ne,” prohlásil. „Přineste ji sem.”

„Co je to?” vyzvídala Emma, když děvče odešlo.

„Kdo je sir Almay?”

Nikolaj jako by ji neslyšel. Po několika minutách váhavě odpověděl: „Historik, jehož jsem najal, aby v Rusku prozkoumal rodinný archiv.”

„Aha.” Emmě neuniklo, jak manžel zatíná prsty do lůžkovin, přestože jeho výraz se na první pohled zdá prázdný. Náhle pochopila. „Požádals ho, aby pátral po Emilii.”

„Musel jsem.”

„Ano, samozřejmě.” Emma se natáhla pro jeho ruku a pohladila ji. Mohla jen hádat, co pro něho Emilia znamená. Zvláštní vizi dodnes prožívá jako skutečnost. Pravdou zůstává, že ho v mnoha ohledech změnila. Jistě bude truchlit, pokud zjistí, že Emilii Vasilijevnu potkal smutný osud. „Ať už dopadla jakkoliv, Nikki, není to tvoje vina. Doufám, že to víš.”

Nikolaj neodpověděl. Zíral na dveře, jako by očekával, že se v nich zjeví přízrak dávno zesnulé kněžny. Služka se vrátila s balíčkem, který podala svému pánovi. Na Emmin pokyn převzala kojence a odnesla jej do dětského pokoje.

Nikolaj opatrně rozvázal provázek a rozbalil tuhý hnědý papír. Emma mu zvědavě nahlížela přes rameno. Spatřila složený dopis, dvě nebo tři knihy

psané azbukou a jakýsi předmět, na nějž pořádně neviděla. Nikolaj se jej zmocnil a otočil se k ní zády. Ať už držel v ruce cokoliv, upřeně si to prohlížel. Pak beze slova přistoupil k oknu. Zvedl ruku, jako by si otíral slzy, ale možná se jenom potil.

Emma se chopila dopisu. Naštěstí byl napsán v angličtině.

Jeho milosti knížeti Nikolaji Angelovskému: Vzhledem k tomu, že jsem právě dokončil pátrání,

které jste po mně požadoval, mi nejprve dovolte poděkovat Vám za neobyčejný zážitek. Cesta do Ruska proběhla na výbornou, ubytování je skvělé. Spolupráce s překladatelem panem Sigejovem se vydařila. Pokud budete mít nějaké dotazy týkající se materiálů, které jsem Vám poslal, rád se s Vámi sejdu a všechny zodpovím. Většinu informací ohledně osudu Emilie Vasilijevny jsem čerpal z osobní korespondence jejího syna, knížete Alexeje Nikolajeviče Angelovského. Zmíněné dopisy jsou majetkem Vaší nejstarší sestry Káti, okouzlující bytosti, která Vám tímto zasílá spoustu pozdravů a přeje to nejlepší. V dalších letech se objevuje zmínka o Emiliině rezidenci, malém moskevském panství, jež údajně navštěvovala carevna Jelizaveta ve společnosti knížete Alexeje…

„Co se s ní stalo?” vyhrkl dychtivě Nikolaj, aniž se odvrátil od okna.

Emma bleskově přelétla dopis očima, vynechala odstavec nebo dva. „Emilia opustila klášter sedm let po tvé… Ehm. Sedm let poté, co Nikolaj zemřel,” hlásila. „Nakrátko žila spolu se svým synem u manželových příbuzných v Sankt Petěrburgu. Vládní úředníci a tajná policie je otravovali tak dlouho, až Emilia jednoho dne zmizela neznámo kam a deset let o ní nikdo neslyšel. Alexeje odvedla s sebou. Je možné,

že se uchýlili do její rodné vesnice. V seznamu tamějších věřících se objevila neznámá žena s dítětem bez otce. Mohla to být ona.” Emma vyhledala v badatelově dopisu další důležitou pasáž a nahlas ji přečetla:

Emilia a její syn se definitivně přestali skrývat v roce 1727, tedy dva roky po smrti cara Petra Velikého. V té době bylo Alexejovi devatenáct dvacet let. Vznesl zákonný nárok na veškerý majetek Angelovských a stal se právoplatným nástupcem svého otce Nikolaje. Nikdo z příbuzných jeho požadavek nemohl ani nechtěl zpochybňovat. Alexej se spolu s matkou usadil v paláci poblíž Moskvy, kde Emilia žila v pohodlí až do své smrti. V příštích dvaceti letech se jejímu synovi podařilo znásobit rodinný majetek. Z tohoto období se dochovalo několik dopisů psaných Alexejovou rukou, které byly adresovány jeho matce, jsou součástí písemností, které Vám posílám. Z této korespondence vyplývá, že Emilia měla námitky proti Alexejovu vztahu s carevnou Jelizavetou, dcerou Petra Velikého. Nicméně dožila se sňatku svého syna s ruskou šlechtičnou i dvou vnoučat, Sergeje a Lídy. Zemřela v roce 1750 ve věku šedesáti tří let. Ve sbírkových předmětech Vaší sestry Káti jsem objevil miniaturu portrétu Emilie Vasilijevny která vznikla ned louho před její smrtí…

Emmin hlas se zadrhl, když si uvědomila, co manžel drží. „Nikki?” otázala se tiše a odložila list stranou. Zvedla se z lůžka a přistoupila k manželovi. Zpočátku ji oslnilo denní světlo a nic neviděla. Dotkla se jeho ruky. Natočil obrázek tak, aby podobiznu spatřila.

Dívala se na portrét staré ženy, jejíž stříbrné vlasy nesly broskvový nádech. Z vrásčité tváře čišela

noblesa. Neusmívala se. Barva očí nebyla k poznání. Zdálo se, že zamyšleně hledí do dáli - na něco či na někoho. „Vypadá jako já?” Sevřela Nikolajovy prsty. V krku jí vyschlo. „Já bych řekla, že ano.”

„Nikdy se znovu neprovdala,” zamumlal.

Emma vzhlédla a shledala, že se mu po tváři kutálejí slzy. „Ne, vypadá to, že ne.”

„Nikoho neměla.”

„Měla své dítě,” podotkla Emma. „Alexej jí přinášel útěchu. A také vzpomínky na Nikolaje. Kromě toho věděla, že se s ním opět setká. A nezklamala se.”

Vycítila, že se muži ulevilo, a pustila ho. „Myslíš?” otázal se a otočil se k ní s miniaturou v dlani. „Jak si můžeš být jistá?”

Emma se usmála a opřela se o něho. Majetnicky ji objal. „Prostě to vím.”

Zabořil obličej do rusých vlasů své ženy a šeptem jí vyznával lásku. Vyhřívali se ve zlatistých paprscích ranního slunce.