Lisa Kleypas

Vallerandovi 01. Jen ve tvém náručí

PROLOG

NATCHEZ, 1805

„Do New Orleansu odjíždíme zítra, hlupáčku!“ Gaspardovy chladné tmavé oči přelétly po kufrech poskládaných podél zadní stěny ložnice. „Proč ještě nemáš sbaleno?“

Lysette se bleskově otočila za zvukem jeho hlasu, až se jí dlouhé rusé vlasy rozlily po ramenou. „Jak se opovažujete vejít do mé ložnice!“ zakřičela. Bylo naprosto nepřípustné, aby jakýkoli muž vešel do pokoje neprovdané ženy, byť se jednalo o nevlastního otce. „Odejděte! Ihned odejděte!“

Místo toho, aby se měl k odchodu, vtrhl Gaspard prudce do pokoje, vzteky celý bez sebe. Bolestivě jí sevřel paže. Nebyl vysoký, ale byl obdařený nesmírnou silou, stejně tak jako vznětlivou povahou. „Jsi nevděčné, tvrdohlavé děvče,“ zvolal a tvář mu zbrunátněla. „Prázdné kufry tě před cestou nezachrání. Pokud to bude nutné, pojedeme bez tvé výbavy. Odjedeme spolu do New Orleansu a provdáš se za Etienna Sagesse jako poslušná a vděčná dcera. Neexistuje způsob, jak by ses tomu mohla vyhnout.“

„Nejsem zboží, abyste mě mohl jen tak prodat tomu, kdo dá nejvíc,“ řekla Lysette tiše. Bála se Gaspardova hněvu a měla k tomu dobrý důvod, ale tohle byla situace, kdy se mu nemohla podvolit. „Už jste vydělal na mé sestře, když jste ji provdal za muže, kterého nemiluje – a teď máte v úmyslu provést se mnou to samé!“

Její starší sestra, Jacqueline, si také odmítala vzít za muže nápadníka, kterého jí Gaspard vybral, bohatého postaršího vdovce, který by mohl být jejím dědečkem. Teď již byla Jacqueline se svou situací smířená, ale ke štěstí měla daleko. Jediný, kdo z tohoto sňatku těžil, byl Gaspard, jelikož dostal za ruku krásné nevlastní dcery pořádně zaplaceno.

„To nemá s Etiennem Sagessem nic společného,“ pravil Gaspard sebejistým tónem. „Je to muž z dobré rodiny, pohledný, bohatý…“

„Víte moc dobře, že je to zvíře!“ odsekla Lysette ostře a snažila se osvobodit z bolestivého sevření. „Naprostý ožrala, a to nemluvím o tom, jaký je to chvastoun. Slyšel jste, jak se vychloubal, kolik mladíků zabil v soubojích. Slyšel jste, jak drze mě oslovoval, a dokonce i máti. A moc dobře víte, jak se ke mně choval na zahradě! Je to ten nejhorší hrubián…“

„Vezmeš si Sagesse,“ procedil Gaspard skrze zuby. „Uděláš to pro dobro rodiny. Nemáš právo odmítnout.“

„Ale moje city…“

„Tvoje city nikoho nezajímají!“

„Prosím,“ zašeptala Lysette. Prosby se změnily v doprošování:

„Jsou tu i jiní, kteří by se o mě ucházeli, kdybyste to dovolil. Mnozí čestní, laskaví muži tady v Natchezu…“

„Žádný z nich není tak bohatý jako Sagesse a nemá jeho vliv.

Já mám právo rozhodnout, kdo je pro tebe ten nejlepší, a já…“

„Vy nemáte žádné právo,“ zajíkla se Lysette. „Nejste můj otec. Jste jen pijavice, která bude tuto rodinu vysávat tak dlouho, dokud nic nezbude!“

Gaspard nevěřícně přihlížel jejímu nečekanému výbuchu.

„Nikdy jsem nepochopila, čím jste ošálil máti tak, že si vás nakonec vzala! Asi byla tak zdrcená smrtí mého otce, že nebyla schopná prokouknout, jaký doopravdy jste. Za ty peníze, které nám tatínek po sobě zanechal, jsme mohly pohodlně žít. Jenže vy jste je všechny prohrál. A teď za to máme Jacqueline a já po zbytek života platit, protože…“

Gaspard ji sice nechal mluvit, ale bolestivě s ní praštil o zeď. Upřela na něho své široce otevřené oříškově hnědé oči. V takovém stavu ještě Gasparda neviděla. Zdálo se, že je připravený ji zabít.

„Gasparde?“ ozval se bojácný hlásek Lysettiny boubelaté stydlivé tety. Delphine patřila do kategorie tetinek, nešťastných žen, které v mládí neulovily žádného manžela, a tak byly odkázány na role gardedam svých neteří. „Gasparde,“ opakovala Delphine a nakoukla do místnosti. Kulatá tvář se jí leskla potem. „Pokud Lysette dovolí, dohlédnu, aby zabalili celou její výbavu.“

„Ne, to nedovolím,“ odpověděla Lysette. Rysy v Gaspardově obličeji se zkřivily zlostí a jí se roztřásla kolena. „Nikam nejedu, nikoho si nevezmu. Nejsem…“

Zmlkla a zalapala po dechu, jelikož ji Gaspard tvrdě udeřil do obličeje. Ohromeně zvedla roztřesenou dlaň ke své tváři. Oči nevlastního otce byly plné zuřivé nenávisti. Delphine potichoučku opustila místnost. Nechtěla se účastnit toho, co bude následovat.

„Neudělám to,“ řekla pevně Lysette. „Neudělám.“ Gaspard znovu pozvedl pěst. Reflexivně uhnula. Zasáhl ji do ucha a ona se pod silou jeho rány zapotácela. Zmateně si zakryla tvář rukama a křičela, aby přestal, ale v tu chvíli nemohlo jeho trestající pěsti nic zastavit. Tiskla se do kouta, ale nebylo jí to nic platné. Gaspard ji následoval. Tvrdé rány zasypávaly její záda a ramena, dokud neklesla na kolena. Hlasitě a pronikavě křičela, ale nikdo se neodvážil se jí zastat – sluhové, Delphine, dokonce ani její vlastní matka Jeanne, která byla jen několik místností od ní.

Trvalo celou minutu, než si Lysette uvědomila, že Gaspardův útok skončil. Opatrně složila paže, kterými si chránila hlavu, a vzhlédla k němu. Stál nad ní, dlaně stále sevřené v pěst. Polkla. V ústech ucítila chuť krve. Opatrně se posadila, ve svalech jí škubalo mučivou bolestí. Bez rozmyslu se pokusila postavit, ale svezla se zpátky na zem.

„Tak, teď víš, jakou cenu zaplatí ten, kdo se mi vzepře,“ vrčel Gaspard. „A odteďka stačí tvůj jediný drzý pohled a znovu za to takhle zaplatíš.“ Podržel jí před obličejem zaťatou pěst.

„Rozumíš?“

„Ano.“ Lysette zavřela oči. Ať už je to za mnou, myslela si horečně. Ať už je to za mnou… Řekla by a udělala by cokoliv, jen aby nemusela znovu projít tím peklem.

Mlhavě si uvědomila, jak Gaspard pohrdavě odfrkl a odburácel pryč. Poté se do místnosti zdráhavě vrátila tetinka Delphine. Lysette si byla naprosto jistá, že ačkoliv Delphine nemá Gasparda ráda, potlačí v sobě všechny projevy nesouhlasu, aby se neprotivila jeho přání.

„Asi si myslíš, že jsem si to zasloužila,“ řekla Lysette ochraptěle, „vím, že je to tak. Koneckonců, Gaspard je hlava rodiny…, jediný muž. Jeho rozhodnutí se přijímají bez otázek. Že je to tak?“

„Ještě štěstí, že to nedopadlo hůř,“ pravila Delphine a snažila se, aby to vyznělo lítostivě. „Nikdy bych nevěřila, že zajdeš tak daleko, Lysette.“ S obtížemi sklonila svou korpulentní postavu a uchopila neteř za paži. „Dovol, abych ti pomohla…“

„Jdi ode mě pryč,“ zašeptala Lysette a trhla sebou, aby se osvobodila. V tu chvíli nebyla schopná snést svůj odpor a ponížení.

„Musíš přestat s tou nevraživostí a přijmout svůj osud,“ pravila Delphine. „Třeba být manželkou Etienna Sagesse nebude tak strašné, jak očekáváš.“

„Tomu sama nevěříš!“

„Le Bon Dieu tak rozhodl, a pokud je to Jeho vůle, že se máš stát ženou takového muže…“ Delphine pokrčila rameny.

„To nebyl Bůh, kdo rozhodl,“ Lysette se zahleděla na otevřené dveře. „Byl to Gaspard.“

Odmítla tetinčinu pomoc a belhala se do postele. Co krok, to ukrutná bolest. Když uléhala na matraci, sykla bolestí.

„Lysette?“ vznášela se nad ní znepokojená Delphine. „Nemám ti přinést studenou vodu, abys smyla tu…“

„Nedotýkej se mě. Já… chci Jacqueline. Pošli pro ni. Prosím.“

„Ale manžel jí možná nedá svolení…“

„Řekni jí,“ trvala na svém Lysette a položila si hlavu na bohatě vyšívanou přikrývku, „řekni jí, že ji potřebuji.“

Poté, co Delphine odešla z místnosti, se rozhostilo nepřirozené ticho. Takové, jaké následuje po bouři. Lysette se propadla do hlubokého spánku, který trval několik hodin. Odpolední slunce zbledlo a pokoj naplnily stíny večera. Když se vzbudila, seděla sestra u její postele.

Kdysi by možná Jacqueline zaplakala nad Lysettinou bolestí a přitiskla by ji k sobě, aby se jí ulevilo, ale Jacqueline dnů minulých byla pryč. Místo ní tu byla uzavřená, dokonale se ovládající žena s chladným výrazem. Ryšavé vlasy, stejného skořicového odstínu jako Lysettiny, měla vyčesané do módního účesu a líčka pečlivě napudrovaná. Ale neexistoval prostředek, který by zakryl skutečnost, že za poslední dva roky zestárla o dvacet let.

„Jacqueline…“ Lysettin hlas se zlomil. Natáhla se po štíhlé dlani spočívající na přikrývce.

Sestřina navoněná ručka se ani nepohnula. „Ach, Lysette,“

řekla unaveně. „Muselo to takhle dopadnout?“

„On… chce mě provdat za plantážníka z New Orleansu…, za muže, kterým pohrdám…“

„Ano. Za Etienna Sagesse,“ následovala mdlá odpověď.

„Věděla jsem o tom ještě předtím, než přijel Sagesse do Natchez.“

„Ty jsi to věděla?“ Lysette na ni ohromeně zírala. „Proč jsi mě nevarovala, co má Gaspard za lubem?“

„Podle toho, co jsem slyšela, to není špatná partie. Pokud si to Gaspard zamanul, tak to taky udělá. Alespoň se ho zbavíš.“

„Nemůžu…, ty nevíš, co je to za člověka, nevíš…“

„Jsem si jistá, že se Sagesse nikterak neliší od ostatních mužů,“ řekla Jacqueline věcně. „V porovnání s tímhle není svatba nic hrozného, Lysette. Budeš paní vlastního domu a nebudeš se muset radit s matkou o tomhle či tamtom. Až porodíš jedno dvě děti, nebude tě manžel navštěvovat v lůžku tak často. A pokud si budeš hledět svého, bude k tobě laskavý.“

„Jenže já chci něco víc než to,“ pípla Lysette slabým hláskem.

Na špičku nosu ukápla slza.

„Něco víc neexistuje,“ povzdychla si Jacqueline. „Naše představy, které jsme spřádaly jako děti, byly pošetilé…, byly to jen hry. Je mi líto, jestli je to pro tebe jen slabá útěcha. Myslela jsem, že ti bude milejší pravda než plané fráze.“ Sklonila se, aby se dotkla Lysettina ramene. Lysette nedokázala potlačit bolestný vzdech a Jacqueline sevřela rty.

„Doufám, že od nynějška budeš natolik rozumná, abys před ním držela jazyk za zuby. Nemůžeš se alespoň pokusit předstírat poslušnost?“

„Ano,“ přikývla Lysette. Opatrně se dotýkala oteklého rtu.

„Půjdu se teď podívat na máti. Jak jí bylo tento týden?“

„Hůř než obvykle. Doktor říkal…“ Lysette zaváhala a přitiskla tvář k matrací. Zadívala se na pruh vzorovaného damašku visící přes čelo postele. Měl roztřepené okraje. Byl celý opotřebovaný, tak jako veškeré zařízení v domě. „Nemůže vstát z postele, i kdyby chtěla,“ pravila. „Všechny ty roky, co si hrála na invalidu a neopouštěla pokoj, si vybírají svou daň. Příliš zeslábla.“ Zamračila se a dodala: „Kdyby nebylo Gasparda, byla by naprosto zdravá. Jenže pokaždé, když začne řvát, vezme si máti další dávku valia, nařídí, aby zatáhli závěsy, a prospí dva dny. Proč jen si ho brala?“

Jacqueline přemýšlivě potřásla hlavou. „Možná se bála osamění.“

„Ale proč si vzala zrovna jeho?“

Sestřina ústa zvlnil tvrdý úsměšek. „Asi si myslela, že Gaspard bude důvěryhodnější než papá.“

„Důvěryhodnější? Co tím myslíš?“

„Otec byl krasavec a příliš temperamentní. Dokážeš si představit, jak se asi máti musela cítit, když její manžel zemřel na břehu řeky u nevěstince v souboji o jinou ženu?“

„Cože?“ Lysette sebou trhla a pomalu se posadila. Byla ještě malá, když její otec Lucien zemřel. Ačkoliv se na to často ptala, nikdo jí nedokázal příčinu osudného souboje uspokojivě vysvětlit.

„Tak takový byl náš otec,“ uzavřela celou záležitost Jacqueline.

„O Gaspardovi by nemohl nikdo říct, že je hezký. A je příliš zbabělý, aby s někým zkřížil meče, a hazard ho zajímá víc než ženy. Máti bohužel nikdy neočekávala, že její peníze rozhází tak rychle.“ Postavila se a urovnávala si sukně. „Půjdu se teď na ni podívat. Ví o tom, co se stalo mezi tebou a Gaspardem?“

Lysette se hořce usmála, když si vzpomněla, jaké pozdvižení způsobili. „Nedovedu si představit, jak by jí mohlo něco takového uniknout.“

„Potom bude rozrušená, tím jsem si jistá. No, až budeme obě pryč, bude snad v tomto domě víc klidu. Upřímně v to doufám. Pro maminčino dobro.“

Když Jacqueline odcházela, vyprovázela ji Lysette pohledem. Potom se opatrně sunula z postele. Každičký sval ji bolel. Dokonce ji bolelo i dýchání. „Tak nějak,“ brblala si pro sebe, „jsem očekávala víc sympatií.“ Zauvažovala nad tím, jestli nakonec Jacqueline nemá ve všem pravdu. Nebylo by lepší smířit se s osudem a stát se raději Sagessovou ženou než zůstat tady? Jediná věc, která jí zbývala, byla naděje…, naděje, že Etienne Sagesse nebude tak odporný, jak se původně domnívala.

NEW ORLEANS

Snad to byla přílišná nepřístupnost, co na Maximilienu Vallerandovi lidi tolik děsilo. Pohyboval se tiše jako panter, dokonale se ovládal a působil hrozivě. Ačkoliv neměl ve zvyku vyhledávat hádky, byly jeho smrtící údery mečem a kousavý sarkasmus všeobecně známy. Vysoký, dobře stavěný silný muž kráčel dolů ulicí, jako by kolem nikdo nebyl, a nevšímal si rozruchu, který způsobil. Byl obdařený ďábelskou krásou. Černovlasý, se širokým tmavým obočím a uhrančivýma očima zvláštního hnědavého odstínu tak jasného, že vypadaly jako zlaté. Měl dokonalé tvrdé rysy a smyslná, krutá ústa.

Pouliční obchodníci, při nabízení svého zboží – uhlí, listí zakrslých palem, proutí na košťata a ovoce – obvykle neodbytní, náhle ztichli a utíkali mu z cesty. Pomluvy v New Orleansu se šířily velmi rychle a povídalo se, že kdo se podívá do Vallerandových očí, se zlou se potáže.

Dvě kreolské ženy, které se setkaly v okně jednoho z početných krámků lemujících síťoví ulic, zvědavě vykukovaly ven.

„Podívej, podívej, to je on,“ šeptala jedna z nich, zatímco druhá se otřásla nelíčeným děsem.

Skupina malých chlapců přerušila svou hru, kterou provozovali na dřevěné lavičce – banquette – stojící u chodníku, a přesunula se na nedlážděnou stranu ulice. Děti se navzájem hecovaly, kdo hodí kamenem po vysoké postavě v dáli, ale nikdo se neodvážil.

Určitě by je chytil a usekl by jim hlavy.

Starší hoši, ti na hranici dospělosti, pozorovali Valleranda přivřenýma očima, tak jako mladí vlci žárlivě pozorují vůdce smečky. „Jednoho dne,“ rozumoval jeden z chlapců, „budu ten, kdo nakonec Valleranda v souboji dostane.“

Ostatní se mu posmívali, ale tajně ve svých myslích hýčkali ten samý sen. Za posledních deset let se Vallerand zúčastnil téměř třiceti soubojů, a ačkoliv byl počet mužů údajně padlých jeho rukou přehnaný, pravdou zůstávalo, že nebyl nikdy poražen. Možná za pět, deset či více let začne jeho paže ochabovat a reflexy se otupí, ale nyní je to muž v plné síle a vyzvat ho na souboj znamená jistou smrt. „Vallerande, Vallerande, počkej.“

Maximilien se podíval ke dveřím obchodu, ze kterých zaslechl své jméno, a zastavil se. Stál tam Jacques Clement. Muž, který mu dělal sekundanta v mnoha soubojích. Maximilien tázavě zvedl černé obočí. S pozdravem se neobtěžoval.

Clement se pousmál. Takové chování bylo pro Valleranda typické. Max, jak mu říkali příslušníci jeho rodiny a nejbližší známí, se nezatěžoval společenským chováním či společenskou konverzací, kterých si ostatní kreolové tolik cenili. Nedostatek přívětivosti byla vážná vada – ale po pravdě řečeno, v jeho případě to byla ta nejmenší.

„Čekám na svoji sestru Henriettu,“ poznamenal Clement a opřel se o průčelí modistčina obchodu, které bylo zastíněno balkonem. „Kde jsi byl? Na nábřeží?“

Max krátce přikývl. „Dneska ráno dorazil nový náklad.“ Nikdy nenechával svoje záležitosti v rukou obchodních vedoucích. Osobně dohlížel na vykládku zboží – koření a luxusních výrobků – ze své největší fregaty a jeho převoz do skladišť ve quai.

Jacques si ho posměšně prohlížel. „Teď, když tolik Američanů míří do New Orleansu, musí tvé obchody vzkvétat.“

Max pokrčil rameny.

„Nikdy jsem nepochopil,“ brblal Jacques, „proč se něčím takovým zabýváš, když jsou vaše rodinné zdroje už tak… nevyčerpatelné.“

Max se netrpělivě rozhlédl. „Protože mě to baví,“ prohlásil tónem, který prozrazoval, že je konverzace u konce. „Promiň, Jacquesi, musím…“

V tu chvíli vyběhla z obchodu Henriette Clementová. Max se zarazil a potlačil povzdech.

Jako správný džentlmen nemohl odejít bez pozdravu.

„Jacquesi,“ řekla nadšeně Henriette, „koupila jsem si ten nejrozkošnější klobouk, který byl kdy vyrobený. Je hnědý a zelený, s péry z…“ Když poznala společníka svého staršího bratra, zarazila se a zalapala po dechu.

„Slečno Clementová,“ řekl Max kysele a dotkl se střechy svého plantážnického klobouku. Tak jako jiné mladé ženy v New Orleansu, i ona vypadala, že má strach, že se na ni vrhne a veřejně se jí zmocní.

Henriette se odvrátila, tvář zrudlou trapnými rozpaky, a přistoupila blíže ke svému bratrovi. Max se ani nepokusil ukonejšit ji nějakou zdvořilostí nebo neškodnými úsměvy. Místo toho se otráveně zaměřil zpět na Jacquese, jako by dívka vůbec neexistovala.

„Henrietto,“ řekl Jacques a odtáhl ji ochranitelsky stranou, „co kdybys zašla ještě jednou do toho obchodu a koupila si něco pro radost – nový vějíř, nebo nějaké rukavičky – já za tebou hned přijdu.“

Okamžitě ho poslechla. Ulevilo se jí, že může uniknout ze znepokojivé společnosti Maximiliena Valleranda.

Jacques se obrátil zpět k Maxovi. „Už jsi slyšel nejčerstvější novinku týkající se Etienna Sagesse?“

Max, který už byl na odchodu, se okamžitě zastavil. „Ne.“ Jacquese potěšilo, že bude první, kdo mu to poví, jelikož věděl,

že klevety rychle ztrácejí na lesku. Cítil, jak mu tuhne krev v žilách. Kdykoliv před Maxem padlo Sagessovo jméno, přimhouřil oči. Připomínal šelmu čekající příliš dlouho a příliš trpělivě na svou kořist a šanci zaútočit.

„Z Natchez přijela jeho snoubenka,“ řekl Jacques. „Do čtrnácti dnů bude svatba. Slyšel jsem, že je to nádherná dívka. Žádná z New Orleansu se jí nevyrovná. Ale to se dalo čekat, když vezmeme v úvahu, kolik let už si Sagesse vybírá nevěstu.“ Ztišil hlas. „Bon Dieu, doufám, že teď budou dívky v New Orleansu v bezpečí. Sagessovy sklony ke svádění neviňátek jsou pozoruhodné. Dívkám jako Henriette nebezpečný není, ale mám na mysli dcery chudých obchodníků a námořníků, které láká představa zlata, hedvábí a uhlazeného chování.“

„Manželka Sagesse nezmění, ani jeho zvyky,“ řekl Max nevýrazně. Jeho rty přelétl studený, potutelný úsměv. „Děkuji ti za informaci, Jacquesi. Možná se bude hodit.“

Clement se téměř roztřásl. Max se nikdy neusmíval. Ale když se usmál, nevěstilo to nic dobrého.

„Můžete odejít, Delphine,“ řekl Etienne Sagesse, když vešel do dveří, oči upřené na Lysette. „Slečna Kersaintová a já si přejeme být spolu sami.“

Lysette něco takového očekávala. Od včerejšího dne, kdy spolu s Gaspardem a Delphine přijela do New Orleansu, Etienne dychtivě čekal na okamžik, kdy by s ní mohl zůstat o samotě. Ačkoliv na ni téměř nepromluvil, neustále si ji prohlížel. Byla vystavena stejnému tichému, vytrvalému zkoumání, které si pamatovala z jeho návštěvy v Natchez a ze kterého jí běhal mráz po zádech.

Salon byl malý, ale tak jako ostatní místnosti v Sagessově domě krásně zařízený. Gaspard slídil po domě s těžko skrývaným potěšením. Přejížděl dlaněmi po jemně vyřezávaném nábytku, stříbrném a mosazném zdobení, mramorových deskách stolů a malovaném lněném čalounění. Lysette uznávala, že prostředí je úžasné, ale byla si vědoma toho, že jí bydlení v nádherném domě sotva vynahradí skutečnost, že je provdána za člověka, kterého nemá v lásce.

Delphine se pokusila postavit se Etiennovi na odpor svým obvyklým nervózním způsobem. „Nemohu odejít…, vždyť víte, jako Lysettina gardedáma. Nebylo by vhodné, kdybych…“

„Ani ne za čtrnáct dní se stane mou chotí,“ skočil jí do řeči Etienne. „Domnívám se, že mám právo promluvit s ní v soukromí.“

Zastrašená Delphine udělala úkrok stranou ke dveřím.

„Lysette, právě jsem si vzpomněla, že jsem zapomněla vybalit nějaké věci. Vrátím se brzy.“ Spěšně vylétla ze dveří, které schválně nechala trochu pootevřené.

Lysette vrátila Etiennovi upřený pohled. Uvědomovala si, že hluboko uvnitř cítí naprostý odpor. Možná že pro určité ženy mohl být přitažlivý. Byl to statný muž s modrozelenýma očima a vysokým čelem, silným obočím popelavě plavé barvy, jakou měly i jeho vlasy. Rysy obličeje však byly příliš masité, oči napůl utopené v těžkých váčcích. Pokožku měl zarudlou a protkanou červenými žilkami, které připomínaly jeho nadměrné pití.

Usouzená Lysette vyhrkla bez rozmyslu: „Pane, tetinka Delphine vám k srdci příliš nepřirostla, n’est-ce pas?“

Etienne si ji nepřestával lačně prohlížet. Ačkoliv jeho hlas zněl neutrálně, byl to jeho výraz, který způsobil, že se cítila v ohrožení.

„Nemám pro ni žádnou zvláštní slabost. Je to víceméně typická příslušnice vašeho druhu.“

„Mého… druhu? Tomu nerozumím.“

„Ženy nejsou v podstatě nic jiného než povrchní bytosti a vaše teta není žádnou výjimkou.“

Lysette se trochu zamračila. „Myslíte povrchní, co se týče zájmů, pane? Anebo inteligence?“

„Ach, ženy mají svou svéráznou inteligenci. Jsou vychytralé a vypočítavé. Úplně stejně jako děti.“

Lámala si hlavu nad tím, jestli ji jenom škádlí, anebo se ji pokouší z nějakého nepochopitelného důvodu rozzlobit. Zdálo se, že to myslí vážně. Nemá rád ženy, pomyslela si, tak jako Gaspard. Dřív, než si mohl Etienne všimnout jejího výrazu, rychle sklopila oči.

„Vy se zlobíte,“ poznamenal.

Lysette věděla, že by si měla dávat pozor na jazyk, ale slova jí sama vyklouzla z úst. „Domnívám se, že také považujete ženy za tuze přecitlivělé.“

Etienne se rozesmál. „Za tou stydlivou tvářičkou se ukrývá pořádná kuráž. Všiml jsem si toho už při našem prvním setkání.“ Poklepal prsty na místo vedle sebe a naznačil jí tak, aby si přisedla.

„Posaďte se vedle mě.“ Srdce se jí nepříjemně rozbušilo. Když se nehýbala, sklouzl tělem směrem k ní, takže ji téměř přišpendlil do rohu pohovky. „Pamatujete si, jaké to bylo, když jsme byli spolu v Natchez sami?“ mumlal a jeho paže se plazily kolem jejího těla.

Lysette neřekla ani slovo, tělo ztuhlé úsilím zůstat klidná. Jediné, po čem toužila, bylo ho ze sebe setřást. Pamatuje si to? Jak by jen mohla zapomenout, jaký to byl pocit, když se jeho mokrá, zraňující ústa tiskla k jejím rtům a hrdlu. Jak by jen mohla zapomenout na nenasytnou žádostivost jeho rukou na svém těle? Tenkrát byl tak hrubý, že natrhl rukáv jejích šatů. Ale úplně nejhorší bylo, s jakou radostí si vychutnával její ponížení. To byl důvod, proč ho nenáviděla. Vyžíval se v ženské bezmocnosti.

„Po manželce jsem toužil po mnoho let,“ řekl, „ale na každé dívce, o které jsem uvažoval, jsem našel nějakou chybu. Ale na vás ne.“ Pootevřenými rty se dotkl jejího krku a špičkou jazyka sklouzl po kůži. Cítila jeho dech. Závan zkyslého vína. „Budete moje hezoučká ozdůbka,“ prohlásil domýšlivě. „Zkrotím tu vaši duchaplnost – a věřte mi, vím jak – přinutím vás škemrat o milost.“

Zavřela oči a odvrátila se. „Ne,“ řekla rozhodně. Bylo jí zle.

„Teď jste moje. Udělám, co budu chtít.“ Hrubě přejel dlaní přes přední díl jejích šatů.

Zaskočilo ji to. Překvapením zalapala po dechu. Pokusila se ho ze sebe shodit, ale položil se na ni celou svou vahou. Ústy jí zamkl rty a ruka opět zašátrala po jejích ňadrech. Uprostřed zápasu si uvědomila, jak ji odpuzuje svou troufalostí. Čím víc ji ponižoval, tím byl spokojenější. Použila prsty jako drápy. Zaryla nehty do jeho dlaní a zápěstí a najednou byla volná. Krátce vykřikla, vyskočila na nohy a zamířila ke dveřím. Zastavilo ji trhnutí za sukně.

Etienne ji držel za vlečku šatů a prohlížel si rudé škrábance. Zadíval se do jejího zčervenalého obličeje. Rty se mu zkřivily pomalým, krutým úsměvem, který ji vyděsil mnohem více než jakékoli násilí, které mohlo následovat.

„Pusťte mé šaty,“ řekla rozechvělým hlasem. Brada se jí třásla, jak úporně se snažila zadržet slzy. Ach, musí se od něho dostat pryč! Cítila se pošpiněná jeho doteky. Stane se jeho manželkou, bude čekat jeho děti…, bylo to cosi nepředstavitelného.

„Dobrá. Vyřešíme to o něco později. Dnes večer. Vy a já,“ prohlásil Etienne a ještě několikrát hravě škubl její sukní.

Lysette pochopila, co to znamená. Dnes večer přijde do její ložnice. „D-Delphine tam bude se mnou…“

„D-Delphine,“ posmíval se jejímu zakoktání. „Žádná překážka nezhatí mé plány. Nikdo.“

Lysette se divoce pokoušela rozpomenout se na někoho, kdo by se jí mohl zastat. Gaspard by ho pravděpodobně ještě podpořil. Etiennův postarší otec je tak sláb na těle i na duchu, že není schopen komukoliv pomáhat. Jeho sestra Renée s manželem Severinem Duboisem také žili se zbytkem rodiny Sagessů v tomto ohromném domě, ale jak Lysette již stačila zjistit, rodina vždy bezvýhradně souhlasila s Etiennovými záměry, ať se týkaly, čeho chtěly.

„Není těžké číst vaše myšlenky, má drahá,“ řekl Etienne.

„Pomýšlíte na útěk, že ano? Ale tady nemáte kam utéct a nikdo vám nepomůže.“

Lysette popadla sukni oběma rukama a vytáhla mu ji z dlaní. Odešla od něho, jak nejrychleji to šlo. Slyšela, jak se za jejími zády řehtá. Nemůžu to udělat, myslela si a cítila, jak ji zachvacuje panika. Nemůžu tu zůstat. Možná má Etienne pravdu – utéct by bylo pošetilé. Ale bez boje se s osudem smířit nedokážu.

Když se Max přiblížil k velkému dvoupatrovému domu s dvojitým elegantním schodištěm v průčelí, přitáhl koni otěže. Prohlížel si rodinný majetek s náležitou dávkou hrdosti. Jeho otec, Viktor, tento dům postavil před více než čtyřiceti lety. Plantáž byla výsledkem úsilí muže, který začínal s prázdnými kapsami, ale díky své bystrost a tvrdé práci shromáždil neuvěřitelné bohatství.

Tak jako ostatní domy v oblasti u ramene řeky, bylo i sídlo Vallerandů obráceno k Bayou St. John, prstíčku vody, který se táhl od jezera Pontchartrain až k řece Mississippi.

Viktor si toto místo vybral z dobrého důvodu. Námořníci se do města dostávali snáze po vodě jezera a po Bayou St. John, než kdyby zdolávali nástrahy řeky Mississippi. Pirogy, malé dlabané čluny s mělkým ponorem, umožňovaly pašerákům a pirátům vydělat spoustu peněz díky snadnému přístupu na tržiště v New Orleansu. Ačkoliv nyní již Max s pašeráky nespolupracoval, v minulosti se Vallerandové finančně podíleli na mnoha ilegálních obchodech, ze kterých výborně profitovali.

Jakmile pobídl koně, vytratil se Maxovi kajícný úsměv z tváře. Když se v poslední době vracel domů, pociťoval podivnou prázdnotu, a ačkoliv častokrát uvažoval, proč tomu tak je, na důvod stále nepřicházel. Věděl jen, že je každý den víc a víc nespokojený se svým životem.

Zamračil se, seskočil z koně a podal otěže štíhlému chlapci tmavé pleti, který mu běžel v ústrety po předním schodišti domu. Protáhl se za zády komorníka, kterého míjel cestou do knihovny. Ale sotva usedl k psacímu stolu a prudce otevřel účetní knihu, kdosi ho vyrušil.

„Maxi,“ oslovila ho Irénée stojící ve dveřích. Z jejího obvykle něžného hlasu zaznívalo podráždění. Poté, co před dvanácti roky ovdověla, přestala Irénée Vallerandová předstírat, že je křehounká žena, kterou je nutné ochraňovat. Ve svých šedesáti letech měla podle slov svých vrstevníků mnohem více energie než v době, kdy byla mladé děvče. „Maxi, ráda bych s tebou mluvila,“ řekla. „Ale trvám na tom, abys zavřel tu knihu a věnoval mi pozornost.“

Neochotně vzhlédl od stolu. „Co se děje, máti?“

„Chtěla bych si promluvit o dvojčatech.“

Naštvaně si povzdychl. „Způsobili zase nějakou mrzutost?“

„Samozřejmě, že způsobili mrzutost! Vykázala jsem je ven, protože povykovali na celý dům.“ Nasadila ublížený výraz.

„Philippa by přirozeně nic takového nenapadlo. Myslím, že ho k tomu ponoukl Justin.“

Max nezúčastněně pokrčil rameny. „Co chceš, abych udělal? Patnáctiletí kluci se prostě hádají. Byl jsem snad jiný? Nebo Alex s Bernardem?“

„Oui, ty a tvoji bratři jste byli opravdu jiní, o tom není žádných pochyb. Ty jsi nebyl ani z poloviny tak divoký, jako jsou Justin s Philippem. A když jsem se pokusila je pokárat, vůbec na mě nedbali a nezdálo se, že by je trápily nějaké výčitky svědomí.“

Maxův výraz ztvrdl. „Okamžitě je potrestám.“

„No, no,“ protestovala Irénée. „To už stačilo. Beztak se tě bojí, můj synu.“

„Mezi strachem a respektem je rozdíl. Ještě jsem neviděl, aby se některý z mých synů třásl strachy, když jsem jim něco vytýkal, nebo aby krotce přijali trest. Jak už jsi řekla, jsou to pěkní klackové. Nechci jim brát kuráž, máti, ale ani je nechci rozmazlovat příliš lehkou rukou.“

„Jenže oni poznali tak málo něžnosti. Domnívají se, že jemnost není dost mužná, a ty víš moc dobře, že je tomu tak, protože napodobují svého otce.“

Maxovy dlouhé prsty začaly netrpělivě bubnovat na desku stolu. „Jsem, jaký jsem. Nemůžu to změnit.“

Irénée dlouze pohlédla na svého pohledného, dobře stavěného syna, který se vůbec nepodobal tomu vřelému, soucitnému chlapečkovi, kterým kdysi býval. Kdyby to nebyl její syn, vyhýbala by se mu také tak vytrvale jako ostatní obyvatelé New Orleansu. Max byl uzavřený do sebe, nemilosrdný, sans coeur, někdy skoro ďábelský. Jeho synové pouze následovali otcova příkladu – zejména Justin. S tak nevypočitatelným dítětem se Irénée ještě nesetkala.

„Maxi, stalo se to před deseti lety,“ zašeptala Irénée měkce.

„Kdy se zbavíš té hořkosti?

Jak se chceš znovu naučit důvěřovat lidem, když se před každým uzavíráš, dokonce i před vlastní rodinou?“

„Důvěřovat lidem?“ Cynicky se usmál. „K čemu by mi to bylo?“

„Nemusel bys žít v tom strašném osamění,“ řekla toužebně.

Max se rozesmál. „Ale já nejsem osamělý, opravdu.“ Jeho životní potřeby byly uspokojovány více než dostatečně. Měl práci, která zaměstnávala jeho mysl i tělo, a placée – překrásnou

míšenku, která ukájela jeho fyzické touhy. Měl dva nevycválané syny, díky kterým pokračovala rodová linie, a majetku a peněz víc než kdokoli jiný v New Orleansu.

Od Viktorova úmrtí rodinné bohatství ještě rozšířil. Na obou stranách města přikoupil pozemky, ke kterým patřil rozsáhlý lán lesa hned za jezerem Pontchartrain. Nedávno si nechal postavit pilu a založil malou vývozní společnost, jelikož po dřevě z cedrů, javorů a cypřišů byla vysoká poptávka v západní Indii.

A v poslední době Max podnikl jisté kroky k posílení svého politického postavení, kterému se věnoval se stejným zaujetím jako obchodu. Svým dvěma přátelům zabezpečil místa ve správní radě, kterou ustanovil nový guvernér orleánské oblasti William Claiborne. Mnozí členové městského kreolského obyvatelstva a Američané, kteří se do města přistěhovali, mu byli zavázáni. Max si uvědomoval, že se ocitl v pozici, kdy může udělat cokoliv, co si zamane. Víc od svého života neočekával.

„Starej se o své ostatní syny,“ doporučil matce. „Ti potřebují tvoje rady daleko více než já.“

„Maxi, ty ani nevíš, jak ses změnil.“

„Pokud jsem se změnil, tak jedině k lepšímu.“

„K lepšímu?“ opakovala po něm Irénée nevěřícně. „Považuješ za dobré, když se všemu pošklebuješ a opovrhuješ těmi, kdo o tebe projeví zájem, a když všem dáváš své pohrdání najevo? Opravdu jsi hrdý na to, že věříš jen v to nejhorší, co v lidech je?“

„Oni věří tomu, že to nejhorší je ve mně,“ prohlásil s cynickým úsměvem. „A nepokoušej se to popřít, máti. Ani ty se neukážeš ve městě po mém boku – pokud se tomu můžeš vyhnout. Bůh ví, že ti to nevyčítám. Moc dobře si uvědomuji, že se mi lidé vyhýbají. A také jsem už proklatě unavený ze všech těch nestydatých mladých kohoutků, kteří se snaží upevnit si sebevědomí tím, že mne vyzvou na souboj. Vůbec nezáleží na tom, že vlastně bojovat nechci. Když se octnu v souboji, pouze se bráním. A pokaždé, když některého muže zabiju nebo zraním, už je tu další, aby zaujal jeho místo.“

Mluvil tiše a odměřeně. Max si už dávno všiml, že se ho lidé bojí, a to ho přimělo ukrýt své city hluboko v sobě.

„Proč jsi tak zahořklý?“ rozplakala se Irénée.

Max se starostlivě zadíval na matku a potem se krátce uchechtl.

„Sama víš, že na to mám právo, máti. A teď, co chceš, abych udělal s chlapci?“

„Vůbec nic,“ řekla Irénée ledově. „Nyní si uvědomuji, že jsem vlastně chtěla mluvit s tebou. Ale dotknout se tvého srdce se mi nepodařilo. Možná proto, že ani srdce nemáš…“ Opustila ho s bolestným výrazem ve tváři.

Max za ní hleděl, rty pootevřené, jako kdyby ji chtěl přivolat zpátky. Ale něco chladného a temného, co se mu usadilo v hrudi, mu zabránilo poprosit ji, aby se vrátila.

Philippe a Justin se prodírali lesem k bažinatému ramenu řeky. Vyhýbali se jámám plným bahna, obcházeli pinie a platany. Na svůj věk byli vytáhlí, hubení, samá ruka, samá noha. Zdaleka ještě nebyli tak svalnatí jako jejich otec.

Do tváří měli zapsanou vrozenou aroganci Vallerandů. Do čela jim padaly stejně rozcuchané kadeře těžkých černých vlasů a modré oči rámovaly dlouhé tmavé řasy. Ti, kteří je dobře neznali, nedokázali odlišit, který z nich je který, ale jejich povahy se od sebe lišily tak, jak je to u dvou chlapců vůbec možné. Philippovi byl vlastní smysl pro čest, který ho nabádal, aby byl laskavý ke slabším a zranitelným. Naopak Justin byl nelítostný, sobecký, s vrozeným odporem k autoritám.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Philippe. „Co kdybychom si vzali pirogu a podívali se po nějakých pirátech dole na řece?“

Justin se opovržlivě zasmál. „Najdi si nějakou jinou zábavu.

Dneska mám v plánu navštívit Madeleine.“

Madeleine Scipionová byla pěkná černovlasá dcera jednoho z obchodníků ve městě. Štíhlounká, tmavooká koketa projevovala o Justina víc než jen obvyklý zájem, i když si byla moc dobře vědoma toho, že Philippe je do ní beznadějně zamilovaný. Vypadalo to, že dívku nesmírně těší popichovat jednoho bratra proti druhému.

Philippův citlivý obličej nedokázal skrýt závist a zvědavost.

„Zamiloval ses do ní?“ zeptal se.

Justin se zašklebil a naježil se. „Zamilovat se? Koho zajímá nějaká láska? Už jsem ti vyprávěl, co mi Madeleine dovolila, když jsme se viděli naposled?“

„Co?“ naléhal Philippe, jehož žárlivost rostla.

Jejich oči se střetly. Náhle ho Justin plácl přes hlavu a rozchechtal se. Poté se rozběhl mezi stromy. Začali se s Philippem honit. „Přinutím tě to říct!“ Philippe zvedl hrst bláta a hodil ji Justinovi na záda. „Přinutím…“

Náhle se zastavili, jelikož u pirogy se něco pohnulo. Malý kluk v otrhaných šatech a velkém klobouku se zvlněným okrajem zápasil s lodí. Když zjistil, že ho pozorují, vypadlo mu vázací lano z rukou. Rychle zvedl raneček svázaných šatů a dal se na útěk.

„Pokoušel se ji ukrást!“ řekl Justin. Okamžitě zapomněli na hádku. S bojovým pokřikem se rozběhli za mizejícím zlodějem.

„Chyť ho!“ nařídil Justin. Philippe prudce zahnul doleva a zmizel za lesíkem cypřišů. Mech volně visící z jejich větví se dotýkal měkké, špinavě hnědé vodní hladiny. Během několika minut se mu podařilo chlapci nadběhnout, takže se za skupinkou cypřišů ocitli spolu tváří v tvář.

Když zjistil, jak příšerně se kluk třese, vítězně se ušklíbl a utřel si předloktím zpocené čelo. „Ty ještě budeš litovat, že tě kdy napadlo dotknout se naší pirogy.“ Prudce oddechoval a pomalu se přibližoval ke své kořisti.

S výkřikem plným strachu se zloděj obrátil a rozběhl se opačným směrem. Vlétl přímo do náruče Justinovi, který ho uchopil za paži a zalomcoval s ním ze strany na stranu. Chlapec upustil svůj raneček a začal pištět vysokým hláskem, což dvojčata rozesmálo.

„Philippe!“ křičel Justin a odrážel slabé údery, které mu kluk uštědřoval. „Podívej, co jsme to chytili! Malého lutin, který nedokáže držet prsty dál od cizího majetku! Co s ním asi tak uděláme?“

Philippe se zadíval na nešťastného zlodějíčka vyčítavým pohledem soudce. „Ty,“ vyštěkl nadřazeně na kroutícího se darebu,

„jak ti říkají?“

„Jděte ode mě pryč! Nic jsem neudělal!“

„Jenom proto, že jsme ti v tom zabránili,“ prohlásil Justin schválně pomalu.

Philippe zjistil, že chlapcovy tenké paže a krk pokrývají červené boláky a krvácející škrábance, a hvízdl. „Koukám, že komáři měli hostinu, co? Jak dlouho se už v bažinách potuluješ?“

Děcku se podařilo kopnout Justina do kolena.

„Au, to bolí!“ Justin si shrnul tmavé vlasy z očí a zadíval se na chlapce. „Tak, teď mě trpělivost přešla!“

„Pusť mě, ty lumpe!“

Rozzlobený Justin zvedl ruku, aby vrazil svému zajatci pohlavek. „Já tě naučím, jak se máš chovat, chlapečku.“

„Počkej, Justine,“ přerušil ho Philippe. Dítě, bezmocně uvězněné v Justinově sevření, mu bylo něčím sympatické. „Je moc malý. Nebuď tyran.“

„Jseš měkkej,“ poškleboval se mu Justin, ale nechal paži klesnout. „Jak si myslíš, že ho donutíme mluvit? Hodíme ho do řeky?“

„Možná bychom neměli…,“ začal pochybovat Philippe, ale to už jeho bratr zamířil ke břehu. Křičící děcko táhl za sebou.

„Uvědomuješ si, že jsou tu hadi?“ zeptal se a rozhoupal chlapce, aby ho mohl snáze vhodit do vody. „Jedovatí.“

„Ne! Prosím!“

„A taky jsou tu aligátoři. Všichni čekají jen na to, aby si smlsli na takovém mrňavém spratkovi jako…“ Široký klobouk spadl chlapci z hlavy a proud jej odnášel pryč. Justin oněměl překvapením, když spatřil vodopád vlnitých hedvábných vlasů barvy ohně.

Tím zlodějem byla dívka. Dívka, asi tak v jejich věku, možná o něco starší. Štíhlými pažemi objímala Justinův krk a držela se ho jako klíště.

„Neházej mě tam,“ žebronila. ,,Je vous en prie. Prosím.

Neumím plavat.“

Justin si ji nadhodil v náruči a zadíval se na malý, špinavý obličejík, který byl jen kousek od jeho. Měla vysoké a ušlechtilé lícní kosti a nádherně vykrojené chvějící se rty.

„No dobrá,“ řekl pomalu úplně jiným tónem. „Vypadá to, že jsme se spletli, Philippe.“ Zatřásl bránící se dívkou, aby ji utišil.

„Pššt. Nehodím tě tam. Myslím, že pro tebe vymyslíme něco lepšího.“

„Nech to na mně, Justine,“ řekl Philippe.

Justin se zlověstně usmál a odvrátil se od bratra. „Jdi se pobavit někam jinam. Tahle je moje.“

„Je stejně tak tvoje jako moje!“

„Ale já jsem ji chytil,“ pravil Justin věcně.

„S mojí pomocí!“ vykřikl uraženě Philippe. „Kromě toho máš Madeleine!“

„Madeleine si nech. Chci tuhle.“

Philippe se zamračil. „Budu s tebou o ni bojovat,“ řekl. Justin zavrtěl hlavou. „V tom případě nám zdrhne a utřeme nos oba, pitomče.“

„Tak ať si vybere ona!“

Vyzývavě si jeden druhého měřili pohledem, když tu náhle Justin propukl v smích. „Dobrá,“ pravil. Vznětlivost se přetavila do zvláštního smyslu pro humor. Postrčil dívku rukama. „No tak, potvůrko, kterého z nás si vybereš?“

„Vy-vyberu?“ zašeptala. Byla celou situací příliš vyvedená z míry a příliš vyčerpaná, aby rozuměla tomu, co se kolem ní odehrává. „Proč?“

„No, s kým půjdeš,“ odvětil Justin netrpělivě. „Tak kterého z nás si vybereš?“ Začala s ním zápasit, ale jeho sevření zesílilo, až sykla bolestí a vzdala se.

„Mon Dieu, snad není nutné jí ubližovat,“ prohlásil Philippe.

„Neubližuju jí,“ odsekl Justin rozhořčeně. „Jen jsem ji trochu zmáčkl.“ Provrtal dívku pohledem. „A udělám to zas, pokud okamžitě nedostane rozum.“

Zamrkala řasami a vzhlédla od panovačné tmavé tváře svého věznitele ke světlejšímu obličeji hocha stojícího vedle. Jsou to bratři, přemýšlela, vypadají stejně. Ale ten, co mu říkají Philippe, je o něco jemnější. Zahlédla v jeho modrých očích stopu soucitu, který jeho bratrovi scházel. Vycítila to. Možná se jí ho podaří přesvědčit, aby ji propustil.

„Ty,“ pravila zoufale s očima upřenýma na Philippa.

„Vybrala sis jeho?“ posmíval se Justin a postavil ji na zem. „I když jsem tu já? Vždyť nemá žádné zkušenosti! Nejspíš ani nemá představu, co si s tebou počne.“

V to doufám, pomyslela si, když putovala z jedné náruče do té druhé.

„Tady ji máš. Dělej si s ní, co chceš,“ řekl Justin rozmrzele. Posměšně zvedl ze země její ranec a jal se jej prozkoumávat. Objevil hrst drobných zavázaných do kapesníku, srolované šaty a jantarový hřeben.

Philippe vzal dívku kolem úzkých ramen v uklidňujícím gestu.

„Jak ti říkají?“ zeptal se.

Jeho hlas byl nečekaně laskavý. Skousla si spodní ret a ucítila bodání slziček. „Lysette,“ zašeptala se skloněnou hlavou.

„Proč sis brala tu loď?“

„To ti nemohu říct.“

Philippovy modré oči si ji pozorně prohlédly od zářivě rusých vlasů až po onošené, příliš velké boty. Ačkoliv měla na sobě oděv venkovanky, na děvečku nebo nějakou divokou poběhlici nevypadala. Působila nevinně a vystrašeně.

„Pojď se mnou,“ řekl Philippe a sklouzl dlaněmi k jejímu zápěstí. „Pokud tě něco trápí, snad ti můžeme pomoci.“

„Ne, prosím,“ zaprosila a snažila se osvobodit si ruce.

„Nemám jinou možnost.“

Po těchto slovech Lysette znásobila své úsilí vykroutit se mu a dala se opět do naříkání.

„Neublížím ti,“ řekl Philippe a přehodil si ji přes rameno. Ruce zaklesl za její kolena. Visela na něm bezmocně jako pytel brambor.

Justin se zájmem sledoval počínání svého bratra. „Kam ji neseš?“ ptal se posměvačně.

„K otci.“

„K otci? Proč to děláš? Řekne ti, abys ji pustil.“

„Na té dívce je něco zvláštního. Mám takový dojem, že ho bude zajímat.“

„Idiote,“ zamumlal si Justin pro sebe a nevraživě následoval svého bratra odnášejícího od břehu líného toku nový úlovek.

Lysette schlíple visela hlavou dolů. Rozhodla se, že bude šetřit síly, aby dokázala čelit tomu, co pro ni dál osud přichystal. Neexistoval způsob, jak uniknout ze spárů těch dvou mladíků. Zavřela oči. Bylo jí zle. Pokud mluví Philippe pravdu a vezme ji ke svému otci, pošlou ji zpátky do Sagessova domu a ten se postará o to, aby mu už nikdy neutekla.

„Prosím,“ zasípala. „Nenes mě hlavou dolů. Já… dělá se mi špatně.“

„Je fakt dost zelená, Philippe,“ ozval se zezadu Justin.

„Skutečně?“ Philippe se zastavil a Lysettiny nohy se opět dotkly země. „Radši bys šla po svých?“

„Ano,“ přisvědčila a zavrávorala. Bratři ji uchopili z každé strany za jednu paži a vyrazili k domovu. Omámeně se rozhlížela zleva doprava. Chlapci museli pocházet z bohaté rodiny. Pozemky a budovy na ni udělaly ještě velkolepější dojem než Sagessova plantáž. Pronikavé odpolední slunce ozářilo rezidenci s bílou fasádou se světle šedým zdobením. Široké ochozy byly orámovány bílými sloupy, které shlížely na zahrady ohraničené skupinami vybraných druhů magnólií, duby a košatými myrtami.

Nedaleko od domu stála kaple, udírna a různé hospodářské budovy. Za cypřišovým lesíkem se vypínala zvonice sousedící se čtvrtí otroků, kde stály vedle sebe chýše o jedné či dvou místnostech a tvořily malou vesnici.

Lysettina nevolnost nějakým zázrakem ustoupila. Když kráčeli po schodišti vedoucím k hlavní budově, cítila, že má naprosto jasnou hlavu. Prošli největšími vstupními dveřmi, jaké v životě viděla, a ocitli se v rozlehlé hale, tmavé a studené, kterou lemovaly úzké mahagonové lavice.

„Otče?“ zvolal Philippe a vyplašený sloužící je gestem pozval do jednoho ze dvou salonů, které s halou sousedily. Chlapci samolibě doprovázeli svoji svěřenkyni do knihovny, kde za masivním mahagonovým stolem seděl jejich otec. Místnost byla nádherně zařízená. Polstrování židlí a okenních sedátek z drahého žlutého hedvábí ladilo se žlutými a lápisově modrými tapetami na stěnách. Okna rámovaly těžké girlandy ze šarlatově červené vlněné látky.

Lysette přesunula svoji pozornost z místnosti na muže sedícího u stolu. Hlavu měl skloněnou, takže neviděla víc než lesklé černé vlasy a horní polovinu vysokého, statného těla.

„Co je to?“ ozval se hluboký, zvučný hlas, který jí v hlavě rozezněl poplašné zvonky. Vůbec by ji bývalo nepřekvapilo, kdyby zvedl hlavu a místo lidského obličeje by na ni zírala tvář ďábla.

„Otče,“ řekl Philippe, „u vody jsme chytili někoho, kdo se pokoušel ukrást naši pirogu.“

Muž za stolem shrnul několik dokumentů do úzké hraničky.

„No? Doufám, že jste mu dali pocítit, co čeká toho, kdo vztáhne ruku na majetek Vallerandů.“

„Vlastně…,“ spustil Philippe a nervózně se zakuckal. „Víš, otče…“

„Je to dívka,“ vybuchl Justin.

Tato skutečnost evidentně vzbudila Vallerandovu pozornost.

Zvedl hlavu a pohlédl na Lysette.

Měl jemně propracované rysy. V porovnání s bronzovým odstínem jeho tváře vypadaly jeho oči podivně bledé. Byly to zlaté oči, orámované tmavými řasami ostrými jako jehly. Krásně tvarovaná ústa přiostřil výsměch. Bezcitnost, která probleskovala Justinovým chováním, byla tomuto muži naprosto vlastní.

Srdce jí zběsile tlouklo. Zírala na něho, zcela fascinována respektem, který z něho vyzařoval. Postavil se. Byl obrovský. Dlouhé, štíhlé tělo s rameny širokými jako dveře do kostela. Jeho oděv byl jednoduchý, ale dokonale ušitý, elegantní. Když se k ní blížil, Lysette se strachy přikrčila k Philippovi. Trhla sebou, když mužova teplá dlaň sklouzla po její bradě a zvedla ji vzhůru. Cítila

sametově drsná bříška jeho prstů, když obracel její obličej ze strany na stranu. Co je to za muže, že má takhle mozolnaté ruce?

„Kdo jsi?“ otázal se.

„Nechce nám to říct, otče!“ dychtivě odpověděl Justin. Lysette nebyla schopna unést ten spalující zlatý pohled, ale nedokázala zavřít oči. „Proč jsi kradla pirogu?“ následovala další otázka. „Já-já, musela jsem.“

„Jak se jmenuješ?“ Když neodpověděla, zvedl jí bradu ještě o něco výše. „Kdo jsou tvoji příbuzní?“

„Prosím… to nemohu říct.“

„Ztratila ses?“

„N-ne, vlastně ne,“ odpověděla Lysette. Cítila, že odpověď z ní vyrazila proti její vůli.

„Tak od někoho utíkáš.“

„Ano,“ zašeptala. „Od koho?“

„Od ně-někoho, jako jste vy, pane.“ Ocitla se v situaci, kdy jí připadalo, že on a Etienne Sagesse mají mnoho společného. Max se pousmál. „O tom pochybuji. Víš, kdo jsem?“

„Ne,“ špitla.

„Jsem Maximilien Vallerand. Už jsi o mně slyšela?“

„Ne.“

„Potom nejsi z New Orleansu.“

Lysette si jazykem navlhčila suché rty a zamumlala neslyšitelné ne. Maxe ten letmý pohyb pobavil. Nemohl odtrhnout pohled od jejích úst. Lysette pocítila neodolatelnou touhu vykřiknout a utéct, ačkoliv věděla, že pokus o útěk by nebyl nic jiného než zbytečné gesto.

„Jak jseš stará?“ zeptal se Max jadrně. „Je mi osmnáct, pane.“ Se zraňující drzostí sjel pohledem po její ploché hrudi. „Lžeš.“

Lysette zavrtěla hlavou. Věděla, že vypadá mladší. A také mu nemohla, nechtěla vysvětlovat, že dětská plochost její hrudi je způsobená pevně utaženým kusem látky, kterým si na útěku stáhla hrudník.

„Tak kolik?“ opakoval.

„Osmnáct. Je to pravda,“ trvala na svém, ale jeho ústa se pochybovačně zkroutila.

„Kam jsi chtěla na piroze doplout?“

„V Beauvallet mám sestřenici, a…“

„Beauvallet?“ opakoval nevěřícně Justin a opovržlivě si ji prohlížel. Malá farnost ležela skoro patnáct mil odsud. „A ty ses

tam vydala na vlastní pěst? Copak jsi neslyšela o indiánech kmene Choctaw? A o říčních pirátech? Dovedeš si představit, co by se ti mohlo v bažině stát? Co si o sobě myslíš, že jsi? Vždyť jsi jen holka, hloupá…“

„Justine,“ přerušil ho Max, „už dost.“ Syn okamžitě zmlkl.

„Vydat se sama takovou dálku…, to je vskutku troufalý čin,“ prohlásil Max k Lysette. „Možná jsi neměla v úmyslu jet tak docela sama. Co když jsme ti jen pokazili dostaveníčko s nějakým ctitelem?“

Zbledla a zhnuseně zamrkala. Snad si doopravdy nemyslí, že to všechno podnikla jen proto, aby se tajně sešla se svým milencem. Drží ji tu proti její vůli, vyslýchají a ponižují – víc už nedokázala snést. Než si uvědomila, co vlastně dělá, vystřelila její dlaň krátkým obloukem k jeho tváři. Chytil ji za zápěstí, jako kdyby její reakci předpokládal. Lysette vztekle vykřikla a slepě zaútočila druhou rukou.

Otočil ji a zkroutil jí ruce za zády. Bolest se do ní zařízla jako nůž a ona jen zalapala po dechu. Max ji okamžitě pustil a obrátil k sobě. Výraz jeho tváře byl ledový, jako by se mu do mysli vkrádaly temné myšlenky. „Jen klid,“ zavrčel, „bud hodná a už se to nestane.“

Pohlédl na dvojčata, která je fascinovaně sledovala. „Nechte nás o samotě,“ přikázal.

„Ale proč?“ protestoval dotčeně Justin. „My jsme ji našli a kromě toho…“

„Ihned odejděte,“ řekl Max bezvýrazně. „A řekněte své grand-m?re, že si přeju, aby se k nám připojila v knihovně.“

Ne! Lysette se chtělo v panice křičet, když viděla, že je chlapci neochotně opouštějí, táhnou za sebou nohy a ohlížejí se na ni přes rameno. Nenechávejte mě tu s ním samotnou!

„Má moje věci!“ vykřikla a věnovala Justinovi obviňující pohled.

„Justine,“ řekl Max tiše. V hlase mu zaznělo varování.

Hoch se zašklebil, z kapsy vytáhl svázaný kapesník plný mincí a mrskl jej na nejbližší židli. Vyklouzl ze dveří dříve, než ho mohl jeho otec napomenout.

Když Lysette zůstala v místnosti jen s Vallerandem, začala překotně drmolit. „Pane Vallerande, je mi opravdu velice líto, že jsem vstoupila na pozemek, který patří vám, ale jelikož jsem

nezpůsobila žádnou škodu, tak zmizím a už nikdy vás nebudu nikterak obtěžovat, protože jistě máte na starosti důležitější věci než se zabývat takovým bezvýznamným incidentem, jako je tento, a…“ Zmlkla a překvapením vykvikla, jelikož vyhrnul zadní díl její košile. Na kůži ucítila závan vlhkého vzduchu. „Ne!“ zakřičela děsem a zaútočila, aby zkrotila jeho ruce. „Nesmíte…, nemůžete…“

„Samozřejmě že mohu,“ odvětil suše Max. Stále držel podolek její košile ve výši límce.

„Nemáš se čeho bát, slečno, rozhodně mě nezajímají tvoje…,“ udělal dramatickou pauzu a ironicky dodal, „ženské přednosti. To tvé předstírané staropanenské upejpání je zcela zbytečné.“

Lysette nebyla šokována natolik, aby se s ním na toto téma nedokázala přít, ale již se poučila o tom, že když se její věznitel pro něco rozhodne, nic ho nezastaví. „Opovrhuji vámi,“ řekla slabým hlasem a trošku nadskočila, když pod pravou paží objevil konec pruhu látky, kterým si stáhla poprsí. Na okamžik se jeho ruka ocitla mučivě blízko jejímu prsu. „Vy nejste džentlmen,“ zavrčela a odvrátila se od něho, když začal uvolňovat její ovinutí.

„Jste naprosto bez srdce a bez zábran… a hrubý a drzý…, krutý, necitelný, brutální…“

Zatímco mu sdělovala, co si o něm myslí, odvinul Max drsně bandáž z jejího těla. Zoufale si zakryla prsa rukama a začala se třást úzkostí.

„Přesně jak jsem si myslel,“ zaslechla, jak si mumlá pro sebe, a ucítila pohled jeho očí na nahých zádech. Jemná pleť ji štípala jako popálená. Ponížením zčervenala jako pivoňka. Žádný muž ještě nezahlédl tolik z jejího obnaženého těla. Pokusila se před ním couvnout, ale jeho paže se jí obtočila kolem pasu. „Přestaň se vrtět,“ řekl. „Těžko se mohu pokusit tě zneuctít, když sem každou chvíli přijde moje matka.“

Strnulá ponížením se Lysette podvolila jeho prohlídce. Uvědomovala si, že má tělo poseté spoustou pupínků tam, kde ji skrz oblečení poštípali komáři. Místa, kde si je rozškrábala, ji pálila. Týden staré modřiny, které jí zůstaly po Gaspardově výprasku, hrály teď všemi barvami a navíc se slily, takže ji pokrývaly téměř všude. O čem Vallerand přemýšlí? Proč něco neřekne?

Ticho přetrvávalo a Lysette se nechala ukolébat ocelovým stiskem jeho paží. Byla mu téměř vděčná za to, že ji drží v náruči.

Najednou vyčerpáním nebyla schopná ani stát na vlastních nohou. Udržet oči otevřené ji stálo veškerou sílu. Brada jí poklesla, oči se zavřely. Napjatě očekávala, co bude dál. Cítila se podivně bezbranná. Všechno se vymklo její kontrole. Zvláštní, nebylo vůbec nepříjemné opírat se o ty pevné, silné paže. Možná je to jen sen…, ano, musí to být sen, lehounký dotek špiček prstů na jejích zádech, který putuje od podlitiny k podlitině a rozpaluje nervy. Hroty ňader se změnily v tvrdé, citlivé, skoro bolestivé hrudky. Náhle zatoužila vyjít vstříc té neosobní, ale konejšivé dlani.

Max jí pomalu stáhl košili a zakryl drobné tělo. Obrátil ji čelem k sobě, ruce stále spočívaly na jejích ramenou. Měl netečný výraz, nehybný, jako vytesaný z žuly. Téměř nelidský. „Kdo ti to udělal?“

Věděla, že se ptá na modřiny. Tak jako předtím, i teď ji neznámá síla přinutila odpovědět. „Mou beau-p?re.“

„Kdo je to?“

„Gaspard… Gaspard Médart.“

„Ach tak. Patří tyto praktiky ke zvykům pana Médarta?“

Ačkoliv zněl jeho hlas neurčitě, téměř neutrálně, Lysette vycítila, že velice záleží na tom, co odpoví. „Přijeli jsme z Natchez… kvůli mému sňatku. Odmítla jsem se provdat za muže, kterého mi nevlastní otec vybral. Strašlivě se na mne zlobí.“

Max lehce zdvihl obočí. U kreolů to chodilo tak, že dokud se dívka neprovdala, byl jejím pánem otec – nebo nevlastní otec. Patřila mu naprosto stejně, jako bude jednou patřit svému muži. Bylo nemyslitelné, aby se dívka vzepřela přání rodičů. A už vůbec ne v otázce sňatku. „Většina lidí by neodsuzovala muže, který za těchto okolností potrestá vzpurnou dceru,“ řekl.

„A c-co vy?“

„Pohrdám mužem, který udeří ženu. Nezáleží na tom, co provedla.“

„Takže zdálo se, že jí hlas zamrzl v hrdle. „Vaše žena má veliké štěstí, pane.“

Zdálo se jí to, nebo se opravdu objevil v jeho očích záblesk pobavení? „Nemám manželku, petite.“

„Ach.“ Lysette odvrátila pohled, líčka jí zrůžověla. Upadla do rozpaků, tohle nepředpokládala.

„Kde je tvůj nevlastní otec teď? Hádám, že nebude daleko.“

„Prosím, pane, zapřísahám vás…“

„A taky mě přestaň žádat o propuštění.“ Věnoval jí posměvačný úšklebek. „Jak asi správně předpokládáš, nemám to v úmyslu. Kde je teď Médart?“

„V domě pana Sagesse.“ Sklonila hlavu, takže jí unikl záblesk zlomyslnosti, který se náhle zjevil ve zlatém pohledu jejího věznitele. „Ty jsi zasnoubená s Etiennem Sagessem?“

„Oui.“

„A jmenuješ se,“ napověděl jí rychle.

„Lysette Kersaintová,“ zašeptala. Byla tak unavená, že už nemohla ani mluvit.

Situace vzala nečekaný obrat. Max si ji prohlížel s divokým uspokojením.

Snoubenka Etienna Sagesse. Je tady, v jeho moci. Konečně se mu dostal do rukou nástroj pomsty. Díky jeho synům. A nemusí udělat vůbec nic. Jen nechat věcem volný průběh.

Tok jeho myšlenek přerušil matčin hlas: „Maxi? Qu’est ce qu’il y a?“ Irénée se krátce zastavila, aby si prohlédla ubohou postavičku v sevření svého syna. Vypadala jako jehňátko v čelistech vlka.

„Slečna Lysette Kersaintová, máti,“ pravil Max měkce. „Přijela na návštěvu z Natchez.

Podle všeho se rozkmotřila s příbuznými. Chlapci ji potkali někde venku a přivedli ji ke mně. Obávám se, že se ocitla v nesnázích a potřebuje naši pomoc. Byla bys tak laskavá a dohlédla na její pohodlí a našla jí něco lepšího na sebe?“

V Irénée okamžitě vzklíčila zvědavost, ale uchlácholila samu sebe tím, že jí Max jistě vše vysvětlí ve vhodnější době. Pohlédla na dívku, která neměla daleko k mdlobám, s opravdovou lítostí.

„Pauvre petite,“ řekla mateřsky. „Vidím, že jste unavená.“

„Madam,“ spustila Lysette přeskakujícím hlasem. „Musím…“

„Promluvíme si později,“ řekla Irénée a vykročila směrem k ní, aby ji chytila za ruku. „Pojďte se mnou, dítě.“

„D’accord, madam,“ souhlasně špitla Lysette a důvěřivě ji následovala. Víc než po čemkoli jiném toužila uniknout z dosahu Maximiliena Valleranda. Když odcházely, cítila, jak ji hltá očima. Neznala muže, ani jejich způsoby, ale byla dost bystrá na to, aby věděla, že o ni projevil neobvyklý zájem – a že se nebude cítit v bezpečí, dokud od něho nebude na míle vzdálená.

O několik hodin později přišla Irénée za Maxem. Byla celá rozechvělá. Max stál v knihovně u okna, v ruce držel sklenku. „Jak je jí?“ otázal se, aniž se otočil.

„Vykoupala se, trochu pojedla a teď odpočívá. Noeline jí ošetřila mastí škrábance a štípance od hmyzu.“ Irénée se postavila k oknu vedle něho a pozorovala ospalou zátoku. „Pamatuji se na den, kdy jsem se seznámila s její matkou Jeanne. Už je to dávno. Jeanne Magnierová. Byla to dobrá rodina. Kdysi bydleli v New Orleansu, ale bohužel neměli syny, aby nesli dál rodinné jméno. Jeanne byla krasavice, ale dcera ji určitě zastínila.“ Irénino jemné obočí se spojilo. „Lysette se pokoušela přede mnou skrýt ty příšerné podlitiny, Maxi. Uvědomuješ si, že…“

„Ano,“ přerušil ji. „Ale na tom nezáleží. Není to nic vážného.“

„Zdá se, že jsou velmi bolestivé.“

Netrpělivě pokrčil rameny. „Mladí se hojí rychle.“

Irénée na něho překvapeně pohlédla. „Maxi, ty přece nejsi tak otrlý, že ne? Ulehči mému srdci, protože se začínám obávat…“ Max se k ní obrátil a její hlas umlkl. V plíživých stínech večera na sebe jeho tvář vzala ďábelskou podobu.

„Víš, kdo to je?“ otázal se klidně.

„Oui, řekla mi to. Je zaslíbená Etiennu Sagessovi.“

„Jo – Sagessovi. Člověku, který zneuctil moji ženu a mé jméno.“

„Ale to nebyla pouze jeho vina!“ vykřikla Irénée, celá žhavá promluvit si o něčem, o čem Max nikomu mluvit nedovoloval.

„Corinne se do hanby uvrhla sama.“

„Nicméně, já to Sagessovi oplatím tím, že zneuctím jeho snoubenku.“

„Cože?“

„A potom,“ dumal, „bude souboj neodvratný. Etiennova pýcha je dosti zranitelná.“

„Ne!“ vydechla Irénée hrůzou. „To nedovolím!“

„Nemůžeš tomu zabránit.“

„Ty bys zničil nevinnou dívku jen proto, abys ublížil Etiennu Sagessovi?“

V očích mu plápolala zlomyslná světýlka. „Jistě.“

„Ta dívka za nic nemůže, Maxi. Je to ještě dítě. Nic ti neudělala. To ji chceš mít do konce života na svědomí?“

„Žádné svědomí nemám.“

Irénée se ostře nadechla. „To nesmíš udělat, synu.“

„To bys ji raději viděla provdanou za muže, jako je Sagesse?“

„Ano, pokud jediná možnost, která jí zbývá, je ta, že ji zničíš a vyhodíš na ulici!“

„Neskončí na ulici. Můžu si dovolit dobře ji zaopatřit. Malá odměna za příležitost, kterou mi poskytla.“

„Její otec tě jistě vyzve na souboj.“

„Pokud je tak pošetilý, pak jistě ano. Nebude to první souboj, kterého se zúčastním.“

„Alors, ty tedy máš v úmyslu ohrozit její nevinnost, ubytovat ji v domě, kde jí bude slušná společnost opovrhovat, a bít se s jejím stárnoucím otcem, který se snaží pomstít čest své dcery…“

„Nevlastním otcem. Který ji tluče, pokud smím něco dodat.“

„A ty nepochybně očekáváš, že ti bude vděčná, když ho zničíš! Jak jsem jen mohla vychovat tak podlého muže, jako jsi ty? S takovým mužem se nebudu stýkat. S někým, kdo je schopen takovéto zvrhlosti, nechci mít nic společného!“

Max na ni chladně pohlédl. „Varuji tě, máti, nestůj mi v cestě. Roky jsem čekal na odplatu a nevzdám se té příležitosti. Kvůli nikomu. Neplýtvej na tu dívku sympatiemi. Až bude po všem, bohatě ji odškodním.“

Šaty, které si Lysette vzala s sebou, byly po cestě přes močál nenapravitelně zničené. Irénée jí poskytla světle modré šaty, které jí dokonale padly až na živůtek, jenž se jí nestoudně napínal přes prsa. Vysoký límec a rukávy k loktům zdobené krajkou dokázaly skrýt nejhůře potlučená místa na jejích pažích, hrudníku a krku.

Když od ní Irénée poodstoupila, aby si prohlédla výsledek, zjistila se směsicí radosti a zděšení, že je Lysette mnohem krásnější, než předpokládala. Vlasy se jí nepředstavitelně leskly tak, že v kontrastu s porcelánovou bělostí pleti vypadaly šarlatově červené. Na jiné ženě by takový odstín vlasů vypadal křiklavě, ale k této dívce se hodil, a dokonce působil elegantně. Půvabné obočí jen o několik odstínů tmavší než vlasy se klenulo nad oříškově hnědýma očima, které byly průzračné a kulaté jako oči dítěte. Ústa se klenula ve smyslném oblouku a sváděla muže k představám, které museli krotit silou vůle.

„Jsi okouzlující, má drahá,“ řekla Irénée a Lysette bez úsměvu mumlala slova díků. Byla zkroušená skutečností, že byl její pokus o útěk zmařen. Zůstala bezmocná v rukou Vallerandů.

Podle toho, co jí naznačila Irénée, poslali jejímu nevlastnímu otci Gaspardovi zprávu. Nebylo pochyb o tom, že brzy přijede a s ostudou ji odtud odveze. Bude to ponižující scéna. Lysette zaťala zuby, když si jen představila, že ten arogantní nezdvořák dole tomu bude přihlížet a tiše se jí vysmívat. Zadívala se na Irénée a podivila se, jak taková jemnocitná žena mohla přivést na svět takového syna.

„Madam Vallerandová,“ otázala se, „máte ještě další děti?“

„Oui, mám ještě dva mladší syny, Alexandra a Bernarda. Brzy se vrátí z cesty po Francii.“ Irénée se k ní spiklenecky naklonila a dodala: „Mám tam sestřenici, která je matkou pěti dcer, všechny jsou neprovdané. Přesvědčila jsem syny, aby tam zajeli na delší návštěvu. Doufala jsem, že třeba Alexandre nebo Bernard projeví o některou z těch děvčat zájem a vrátí se domů s manželkou.“ Zamračila se. „Ale buď žádné z těch děvčat není tak hezké, jak

prohlašuje jejich matka, nebo jsou mí synové předurčeni k životu starých mládenců. Měli by přijet domů asi tak za tři týdny.“

Pokud jsou Irénini mladší synové tak nepříjemní jako Maximilien, není divu, že je ta děvčata nechtějí! pomyslela si Lysette v hloubi duše.

Jako kdyby jí četla myšlenky, řekla Irénée: „Můžu tě ubezpečit, že jsou úplně jiní než jejich bratr. Maximilien nebýval vždycky takový, ma petite. Je tomu jen několik let, co takhle zatrpkl. Strašně trpí. V minulosti ho potkala tragédie a obávám se, že ho ošklivě poznamenala.“

Lysette potlačila nevěřícné odfrknutí. Strašně trpí? To naprosto zdravé, sebejisté zvíře, které potkala dnes odpoledne, nestrádalo jistě ani jediný den ve svém životě. Slíbila si, že se mu už nepoddá tak, jak se to stalo předtím.

I když se bude muset setkat s otcem a vrátit se do jeho područí, a ten ji předá Etiennu Sagessovi…, musí nalézt způsob, jak se s tím vyrovnat. Neříkala jí její matka, že údělem ženy je trpělivě snášet utrpení? Tetinka Delphine zase tvrdila, že s manželem se žije špatně, bez manžela ještě hůř. V Lysettině srdci nikdy nebude Etienne manželem, ale navenek ho bude muset snášet.

Lysette doprovázela Irénée dolů po schodišti. Představa nadcházejících let, která stráví v tichém zoufalství, ji soužila. Její manžel se od ní nikdy nedočká ničeho víc než loajality. Děti budou vyrůstat, a nikdy se nedozví, jak bezútěšný život prostý radosti vedla jejich matka. A celé ty roky bude mít vždy na paměti, že kdyby nebylo zásahu Maximiliena Valleranda, žila by možná u své sestřenice Marie v Beauvallet.

Když vstoupily do salonu, srdce se jí rozbušilo rychleji. Salon byl malý, ale vzdušný, zdobený růžovým, hnědým a krémovým brokátem s květinovým vzorem. Obklady z bílého dubu zářily silnou vrstvou vlámského laku. Vyleštěná okna od podlahy až ke stropu propouštěla do místnosti zamlžené louisianské slunce. Mechově zelené židle a malé barokní pohovky byly přitaženy k sobě a zvaly k posezení. Je tu někde Maximilien? Ne, díkybohu, místnost je prázdná. Lysette si oddychla.

Vtom zaslechla jeho hlas ze dveří za svými zády.

„Slečno, musíme si promluvit dříve, než nevlastní otec…“ Překvapeně zmlkl, když pohlédl na Lysette, která se leknutím vymrštila z pohovky a stanula mu tváří v tvář.

V obličeji se mu krátce objevilo napětí, které se rychle vytratilo. Byla to jeho jediná reakce na její dokonalý vzhled. Navenek se ovládal, ale vnitřnosti se mu stáhly. Statečně se snažil uhnout očima, ale nic ho nedokázalo přimět nebloudit jimi po jejím útlém těle. Byla nesmírně přitažlivá. Úhledná a roztomilá jako kočka.

„Nedomnívám se, pane, že je o čem mluvit,“ řekla Lysette a bojovně zvedla bradu. Vypadal rozzlobeně. Nevšímej si ho! pomyslela si vzdorně. Udělala by cokoli, jen aby ho potrápila. Nemůže jí opovrhovat více, než ona opovrhuje jím. „Pošlete mě zpět na Sagessovu plantáž společně s mým beau-p?re. Pak bude celá záležitost uzavřená.“

„Tohle chceš?“ otázal se Max.

Hleděla mu přímo do očí a odolávala jeho ledovému pohledu.

„Pochopitelně že ne, jinak bych tady nebyla.“ Mluvila měkce, ale s nezastíraným sarkasmem.

Irénée Lysette užasle sledovala. Už je to dávno, co naposledy někoho slyšela mluvit s Maxem tímto způsobem. Tiše se modlila, aby si Lysette uvědomila, že si má dávat pozor na jazyk. Ubohá dívka nemá představu o tom, jak krutý dokáže být.

„Sedněte si,“ řekl Max.

Irénée ho okamžitě poslechla, ale Lysette zůstala stát.

„Nesednu.“

Zlaté oči se zúžily a Lysette v tu chvíli dostala strach, že zašla příliš daleko. „Posad se, s’il vous plait,“ vyslovil s posměchem zdvořilou žádost. To by ušlo, pomyslela si Lysette a klesla na židli. Seděl naproti ní, ležérně rozvalený, s kotníkem jedné nohy nenuceně opřeným o koleno té druhé.

„Rád bych znal důvod, slečno, proč nemáš v lásce Etienna Sagesse.“

Zaskočena otázkou, podívala se Lysette na svoje ruce. Proč se na něco takového ptá? To není jeho věc. Možná doufá, že ji přinutí prozradit něco, čeho by mohl proti ní v budoucnu zneužít.

„Pohráváte si se mnou,“ špitla.

„Možná se ti pokouším pomoci. Pokud mi řekneš to, co chci vědět, podaří se mi možná najít jiné řešení než to, že tě pošlu zpátky s panem Médartem.“

„Maximiliene,“ vložila se do hovoru Irénée, „to dítě není natolik hloupé, aby uvěřilo, že zde může zůstat proti vůli nevlastního otce!“

Max pohlédl na Lysette a tvrdě se usmál. „Čemu věříš,

doucette?“

Ten nedbalý projev náklonnosti na ni měl zdrcující dopad. Jeho hlas se jí zaryl hluboko do morku kostí. Oplatila mu pohled a vzadu na krku cítila podivný žár. „Důvod, proč si nepřeju sňatek s panem Sagessem,“ vyslovila pomalu, „je ten, že to není čestný muž.“

Objevila se před ní představa Etiennovy blahobytné zarudlé pohledné tváře s plnými smyslnými rty a ospalýma modrýma očima. „Nemá úctu k ženám,“ pokračovala, „vím, že by své ženě neprojevil ani náznak věrnosti, úcty a ohledů. Mám… z něho strach.“ Přiznat něco takového muži, který sám neví, co je strach, ji zahanbovalo.

„Jsi bystrá mladá dáma,“ pravil na to Max. „Měla by ses ho bát.“

„Moje rodina je toho názoru, že je to veliké štěstí, že si pan Sagesse vybral za manželku právě mne.“

„Jako Sagessova choť budeš velmi dobře zajištěná,“ podotkla Irénée a zachytila Maxův varovný pohled.

„Znamená to, že Sagesse znáte?“ zeptala se Lysette.

Max odpověděl dříve, než se Irénée stačila nadechnout.

„Nikterak zvlášť,“ zalhal.

„Pan Sagesse je zvláštní člověk,“ řekla Lysette. V něžném obličejíku se objevilo zaváhání. „Nechápu, proč si za ženu vybral právě mě. Dobře ví, že k němu nechovám žádné něžné city. Nepocházím z významné rodiny, moje věno není…“ Bezmocně pokrčila rameny. „Existují stovky jiných žen, které by posloužily jeho záměrům stejně dobře. Ženy, které by se za něho rády provdaly a ještě mu byly vděčné…, ale on si z nějakého důvodu vybral mne. To vůbec nedává smysl!“

Žádný z Vallerandů neodpověděl, ale oba dva mysleli na to samé. Ano, jistě tu byly i jiné ženy, které byly Sagesse hodny, ale žádná nebyla obdařena kombinací Lysettiny krásy a bezvadného původu. Navíc její neochota podřídit se jen přiostřovala Sagessův zájem.

„Co ten tvůj příbuzný v Beauvallet?“ zeptal se Max. „Proč jsi doufala, že u něho nalezneš pochopení?“

„U ní,“ opravila ho Lysette. „Jmenuje se Marie Dufourová a její manžel Claude.“ Dufourovi byli úspěšní farmáři. Vzpomínala na Marii jako na ženu plnou soucitu, která z lásky ke Claudovi

uprchla z domova. „Jako děti jsme se měly s Marií moc rády,“ řekla. „Doufala jsem, že mne Dufourovi pochopí a podpoří v úmyslu postavit se přání nevlastního otce. Možná mi dovolí, abych u nich zůstala.“

„Co kdybychom oddálili svatbu natolik, abys jí mohla zaslat dopis a počkat si na odpověď?“

Návrh vyrazil Lysette dech. „Ale jak?“ zeptala se zmateně.

„Můžeme prohlásit, že jsi náhle onemocněla. Rodinný lékař potvrdí, že je nebezpečné, abychom tě v takovém stavu někam převáželi, a že je nutno vyčkat naprostého uzdravení.“

„Ale doktor pozná, že nemocná nejsem.“

„Doktor řekne to, co budu chtít já.“

Popletená Lysette nad návrhem zauvažovala. „A po dobu

čekání na Mariinu odpověď smím zůstat tady?“

Krátce přikývl. „Bylo by to jen pár dní. Přítomnost mé matky by měla být dostatečnou zárukou, že zde nedojdeš žádné úhony. Pokud tvoje sestřenice potvrdí, že je ochotná ti pomoci, bezpečně tě do Beauvallet dopravíme.“

Lysette zaplavil pramínek naděje. Celou myslí se upírala k myšlence na útěk. Mohlo by to vyjít! Marie bude jistě na její straně a navrhne jí, aby u ní zůstala, a potom se nebude muset provdat za Etienna. Vzrušením se málem roztřásla.

„Pozdává se ti ten plán?“ otázal se Max bryskně.

„Oui, pane!“ vykřikla. „Ale… proč mi chcete pomoct?“

„Možná jen zrovna tebe nechci vidět provdanou za muže, jako je Sagesse.“

„Ale…“

„Lepší bude, když teď odejdeš nahoru,“ přerušil ji, „dříve než přijede tvůj otec.“

„Nevlastní otec,“ zabrblala Lysette.

Max přijal opravu krátkým přikývnutím a obrátil se k Irénée.

„Počkej zde, máti, s’il vous plait, uvítáme pana Médarta spolu.“ Zavěsil se do Lysette a vyprovázel ji ze salonu k točitému schodišti, které vedlo do druhého patra.

Proměna jeho chování je tak náhlá, pomyslela si Lysette. Jaký záměr se asi skrývá za tím roztomilým chováním? Když se zastavili, vytáhla paži z jeho rámě a pohlédla na něj. „Pane Vallerande, lituji, jestli to vyzní nevděčně,“ řekla, „ale ať zůstanu u vás, nebo se vrátím k panu Sagessovi, v každém případě jsem předurčena svěřit svůj život do rukou muže, kterému nedůvěřuji.

To se týká i vás. Pouze doufám…, modlím se, abyste mne nezradil.“

Pohlédl na ni bez jediného slova. Lysette měla pocit, že ji úplně pohltí. Strach, který ucítila, když na něho poprvé pohlédla, začal zapouštět úporné kořeny. Nedokázala pochopit, co ho vede k tomu, aby jí pomáhal.

Nadechla se, aby se ho na to zeptala, když tu si všimla, že zírá na její živůtek. Tenký batist byl napnutý k prasknutí. Zarděla se a nervózně zašátrala po malém límci svých šatů. Nebyla ve své kůži, když na ni hleděl tímto pohledem.

„Jestliže máme trávit následující týdny pod jednou střechou, asi bychom si měli něco vyjasnit, slečno,“ řekl důrazně. „Ani v nejmenším nemám v úmyslu svádět nezkušené dívky, které nevědí, jak to na světě chodí, a neovládají umění potěšit muže mého věku. Proto nemusíš mít obavy z neslušných návrhů a můžeš se přestat afektovaně uculovat a upejpat, kdykoli se jen nadechnu. Je to jasné?“

Zrůžověla rozpaky a rozhořčeně přikývla. Poté odkráčela po schodech vzhůru. Sotva se k němu obrátila zády, zaťal Max prsty do zábradlí tak, až mu klouby zbělely. Vyvíjel značné úsilí, aby potlačil zběsilý tlukot svého srdce. Sledoval téměř nepostřehnutelné pohyby jejích boků. Vzrušení prolétlo celým jeho tělem a usadilo se mu ve slabinách, což mu způsobilo značné nepohodlí. Usoudil, že by nebylo vůbec špatné dnes večer navštívit Mariame, svoji placée.

Když se vrátil do salonu, přivítal ho Irénin úsměv. „Věděla jsem, že to nenecháš jen tak. Rozhodně ne po tom, co ses přesvědčil, jak sladké, milé děvče to…“

„O čem to mluvíš?“ skočil jí do řeči Max.

„Přece sis to rozmyslel, oui? Rozhodl ses jí pomoci.“

„Nic jsem si nerozmyslel.“

Radost se z Iréniny tváře vytrácela stejně rychle jako pocit úlevy. „Ale ten dopis, co jsi jí dovolil zaslat té sestřenici…“

„Ten dopis nikdy neodejde.“

Překvapeně na něho hleděla. „Jak jsi jen mohl…,“ začala ho peskovat. Přerušil ji příchod sluhy, který oznamoval příjezd pana Médarta. Neochotně mu nařídila, aby pozval hosta dál.

Gaspard Médart byl malý, sporý muž neurozeného chování a způsobů. Odporně se potil, sálal z něho vztek a dychtivá touha uvidět nevlastní dceru. Za ním vstoupila žena, která ho dalece

překonávala jak do výšky, tak do šířky. Matróna, jejíž vlasy prozrazovaly, že si je neodborně přibarvuje kávou. Vypadala příšerně. To bude tetinka, odhadoval Max a vyslal k ní ten nejlíbeznější úsměv, jakého byl schopen.

„Kde je?“ dožadoval se Médart dříve, než se mohli vzájemně představit. Jasně modrýma očima těkal po místnosti. „Kde je Lysette?“

Max byl tím mužem okamžitě znechucený. „Pane Médarte,“ ozval se klidně, „jsem Maximilien Vallerand a toto je ma m?re, paní Irénée Vallerandová. Věřím, že jste se vy a vaše choť měli tu čest s mou matkou setkat.“

Médart mávl zběžně rukou ke své společnici. „Delphine, moje švagrová. Proč tu není Lysette?“

Irénée je půvabným gestem vyzvala, aby se posadili.

„Chápeme, že si o Lysette děláte starosti,“ řekla. „Je to tak milá a okouzlující dívka…“

„Taky je svéhlavá a zkažená,“ vrčel Médart. „Kde je? Mám v úmyslu ji odtud odvézt co možná nejdříve. Nechte nás, ať si to s ní vyřídíme!“

Irénée mlčela, neschopná vyslovit lži, které sepředl její syn. Max začal jemně. „Bohužel, pane, musím vám sdělit několik znepokojivých novinek.“

„Znovu zdrhla!“ vybuchl Médart, brunátný spravedlivým rozhořčením. „Věděl jsem to!“

„Ne, nic takového. Neděste se. Sklátila ji horečka.“

„Horečka!“ vykřikla Delphine. Zmateně vykulila oči a našpulila rty. Vzpomněla si na epidemii smrtelné žluté zimnice, která kdysi téměř vylidnila město.

„Zdá se, že to není nic vážného,“ ujistil je Max, „ale samozřejmě jsme zavolali rodinného lékaře, aby ji vyšetřil. Dokud tak neučiní, mohlo by být velmi nebezpečné, kdybychom ji vyrušovali. Odpočívá nahoře v hostinském pokoji.“

Médart se na něho podezíravě zadíval. „Chci ji okamžitě vidět, trvám ma tom.“

„Jistě,“ přisvědčil Max a počal se zvedat ze židle. Poté se nevinně otázal: „Předpokládám, že bahenní horečku jste již prodělal?“

„Non, nikdy.“

„No, pokud je to vážnější případ, než se domníváme, měl bych vás varovat, že pro muže vašeho věku je tato nákaza životu nebezpečná.“

„Možná,“ přimlouvala se chvatně Delphine, „bychom měli přijít až zítra, Gasparde, poté, co ji prohlédne doktor.“

Irénée napodobila její přesvědčovací tón. „Ujišťuji vás, že pro ni uděláme vše, co bude potřeba.“

„Zneužíváme vaší laskavosti…,“ řekla Delphine.

„Nejde o žádné zneužívání,“ odvětila Irénée. „Ani v nejmenším. Je u nás vítána.“

Médart obdařil Maxe tím nejnevraživějším pohledem, jakého byl schopen. „Jak mě přesvědčíte, že je o ni dobře postaráno? Dokonce jste mi ani neposkytl důkaz, že je skutečně tady!“

„Je tady a má veškeré pohodlí,“ pravil Max. „Jako důkaz vám musí stačit moje pověst.“

Médart se zamračil. „Znám tu vaši pověst, pane. A taky vím, že jste nepřítelem Lysettina snoubence. Jestli se tu jedná o nějaké spiknutí…, já… já… zaplatíte za to!“

Irénée se předklonila a prohlásila přesvědčivě: „Slibuji vám, pane Médarte, že je u nás vaše dcera v bezpečí. Nic se jí nestane.“ V jejím hlase zaznělo podráždění, které dokázal rozpoznat pouze Max, a dodala: „Já osobně se o to postarám.“

Po dalších minutách vzájemného přesvědčování Gaspard s Delphine odešli. Neměli jinou možnost. Když Max zaslechl drkotání kol jejich kočáru na příjezdové cestě, od srdce si oddechl.

„Nemožní lidé,“ brblal.

Irénée sešpulila ústa. „Vědí, že jsme lhali, Maxi.“

„Samozřejmě, že to vědí.“

„Raději bych jim ji vydala, kdyby to ovšem nevedlo k dalším podlitinám na jejích zádech. Podlé mého názoru by umravňování od pana Médarta dlouho nevydržela.“

„Do týdne toho bude plné město,“ poznamenal Max nepřítomně a zašklebil se. „Dal bych cokoli za to uvidět pak, jak se Etienne tváří.“

„Možná by s Etiennem byla ve větším bezpečí. Přinejmenším má v plánu se s ní oženit!“

Max se dál bezstarostně usmíval. „Jednou zjistí, že být mojí milenkou je mnohem příjemnější než se stát Sagessovou manželkou.“

„Co se to jen z tebe stalo,“ řekla Irénée a jedovatě pokračovala.

„Nikdy bych to do tebe neřekla. Předtím, než nám vstoupila do života Corinne, jsi byl obdařen zvláštní silou, stejně jako tvůj otec.“

Náhle se Maxův obličej zachmuřil. „Nejsem jako můj otec,“ konstatoval věcně.

„Ne, to opravdu nejsi,“ přisvědčila Irénée. „Viktor byl ten nejsilnější muž, kterého jsem kdy poznala. Nikdy se nenechal zlomit. V životě ho potkaly všechny trýzně, které si jen dovedeš představit, ale přesto si vždy uchoval kuráž a pochopení pro ostatní. Ale ty rozhodně silný nejsi a necháváš se snadno zlomit. Neštítíš se zničit slabou ženu, pokud ti to prospěje, podléháš těm nejnižším lidským pudům. Radši necháš slabšího trpět, než abys přiznal své chyby. Je to od tebe nelidské. Tvůj otec by se za tebe styděl, zrovna tak jako já.“

Max na ni šokovaně hleděl. Irénée ho nikdy tak přísně nekritizovala. Ke svému vlastnímu překvapení zjistil, že ho matčino odsouzení zasáhlo. Zíral na ni s chladným vztekem. „Co je na té holce tak zvláštního, že se jí zastáváš proti mně?“

Zoufalá Irénée zjistila, že ji vůbec neposlouchal. „Doufám,“ řekla, „že se jednoho dne objeví někdo, kdo bude schopný probourat se tou ledovou krustou, která svírá tvé srdce. Nedokážu si představit, kdo to bude či jak to dokáže. Jediné, čím jsem si naprosto jistá, je to, že potřebuješ prožít velké ponížení. Modlím se, aby se tak stalo brzy. Dřív, než zničíš něčí život tak, jako jsi zničil svůj vlastní.“ Obrátila se na podpatku a odkráčela s hrdě vztyčenou hlavou.

Po noci strávené v Mariamině vstřícném objetí se Maxova zkažená nálada vylepšila. Toho rána se vrátil do sídla Vallerandů báječně svěží a snídal o samotě. Přemýšlel. Proč lidé vůbec uzavírají sňatky, když si za svobodna užijí mnohem lépe, než když se navzájem uvážou do chomoutu?

S Mariame si nic nepředstírali. Brala ho takového, jaký je, a nic od něho neočekávala, snad kromě toho, že dokud jejich poměr neukončí, postará se o ni. V posteli patřila k těm nejúžasnějším ženám, které v životě potkal. Rád vyhledával její společnost, jelikož věděl, že si jeden na druhého nedělají žádné citové nároky.

Corinne se mu podvolovala, protože to byla její manželská povinnost, ale vždycky s přídechem odporu. Její přístup – který byl

společný všem ženám z dobrých kreolských rodin – ještě znásobil jeho pocit bolesti, když odhalil její nevěru. Hořce se usmál. Přemýšlel, o co lépe se žije muži, který nemá na krku manželku. Už nikdy nebude žárlivý, zranitelný, posedlý nějakou ženou.

„Pane Vallerande?“ měkký hlas přetrhl jeho myšlenky.

Odložil šálek s kávou a postavil se, když Lysette vplula do místnosti, kde podávali snídani. „Bon matin,“ zacvrlikala,

„zůstaňte, prosím, sedět. Nemám v úmyslu se k vám připojit.“

Maxova dobrá nálada se začala rychle vytrácet. Posadil se a zadíval se na ni. Lysette byla nastrojená do líbivých lehkých mušelínových šatů broskvové barvy, které jí padly mnohem lépe než jeho matce. Přes obličej mu přelétl stín. To, že si oblékala Iréniny šaty, ho vyvádělo z míry.

„Možná by se pro tebe našlo nějaké vhodnější oblečení, co myslíš?“ obrátil se na ni s otázkou.

Lysette se postavila přímo proti němu. Ačkoliv seděl, měli oči téměř v jedné rovině. „Dohodly jsme se s madam Vallerandovou, že s ní mohu sdílet její šatník,“ odvětila.

„Mám dva vnímavé chlapce, na které bychom měli brát ohledy,“ zamračil se.

Náhle se Lysette usmála. „To je ten důvod, pane, proč vás moje přítomnost tak popuzuje? Anebo jste vždycky takhle rozmrzelý?“

„Nepopuzuješ mě. Jsi mi lhostejná. A nejsem rozmrzelý.“

„Myslím, že jste.“

Maxovo tmavé obočí vylétlo o několik stupňů vzhůru. „Je tohle opravdu ta roztřesená myš ze včerejšího dne?“ řekl. „Kde se v tobě bere ten záchvat statečnosti?“

Naježila se. „Nebála jsem se vás ani včera. Byla jsem pouze unavená.“

Neodpověděl, ale sarkastický výraz jeho obličeje prozrazoval jeho myšlenky.

„Mám za to,“ předhodila mu Lysette pečlivě návnadu, „že můj

beau-p?re včera večer velice zuřil.“

„Velice.“

„Uvěřil tedy vašemu prohlášení, že jsem nemocná?“

„Ne, neuvěřil.“

„Ach,“ řekla Lysette a celá se stáhla. „V tom případě bych očekávala, že vás vyzve na souboj, anebo se vřítí nahoru, aby mne nalezl, nebo…“

„Slečno Kersaintová, tvůj nevlastní otec se snaží vyhnout skandálu. Kromě toho vůbec nezáleží na tom, čemu věříš nebo ne. Nemá na to, aby mě vyzval na souboj. Každý moc dobře ví, že mne ještě nikdo v souboji neporazil. Takže dokud jsi v mém domě, nikdo tě odtud násilím neodvede.“

K tomu není co dodat, pomyslela si Lysette. Bylo jasné, že nestojí o její společnost. Ale ještě než odejde, musí mu předat dopis pro Marii. „Pane,“ řekla a podávala mu pečlivě složený zapečetěný dopis. „Napsala jsem dopis své sestřenici. Mohl byste jej odeslat ještě dnes?“

Max něco zavrčel a dopis si vzal. Odložil jej na tác se snídaní.

„Ehm…, nezapomenete, že ano?“ brebentila Lysette. „Je velmi důležité, aby byl dopis doručen co nej…“

„Dohlédnu na to.“

„Děkuji, pane.“ Zvědavě na něho pohlédla. Možná na něho dnes ráno změní názor. Koneckonců, včera byla naprosto vyčerpaná a strachy celá roztřesená. Možná mu její představivost přisoudila horší vlastnosti, než ve skutečnosti má.

Bohužel, ukazovalo se, že její první dojem byl správný. Maximilien Vallerand byl každým coulem tak chladný a špatně naložený jako včera. Choval se sebevědomě a ostražitě. A ve všech směrech, od ušlechtilé hlavy až ke špičkám jeho naleštěných bot, na něm byl patrný velmi dobrý původ a krev aristokratů.

Ale pokud mohla věřit těm několika větám, kterými ji počastoval minulého večera u paty schodiště – a ona jim uvěřila –, nebyl tu žádný důvod k obavám. Nikdy by si nezačal nic se ženou, která ho nepřitahuje.

Lysette by zajímalo, jaká asi byla jeho žena. Hezká, samozřejmě, a zcela jistě z dobré rodiny. Protože něco takového jako rozvod v kreolské společnosti neexistovalo, mohla se pouze domnívat, že ta ubohá paní zemřela. Později možná přijde na nějaký způsob, jak by se mohla Irénée na celou záležitost vyptat. Je Maxovi líto, že zůstal bez manželky? Není jeho nevraživost pouze zástěrkou ukrývající jeho zármutek? Osamění? Okamžitě tu myšlenku zaplašila. Ne, rozhodně nevypadá jako muž, který se trápí utajovaným smutkem.

Maxe její pohled podráždil. Zamračil se. „Buď se posaď, nebo odejdi, slečno, ale rozhodně mi tu nezacláněj!“

Lysette se na něho provinile podívala a odešla z místnosti.

Něco si pro sebe drmolila. Ale nebylo jí rozumět.

Ačkoliv její rozmluva se starším synem nepřinesla žádné ovoce, nedokázala se Irénée vzdát myšlenky na jeho spásu. Po snídani, kterou odbyla ve svém pokoji, se pustila do upřímného rozebírání celé situace spolu s Noeline. Noeline, nádherná štíhlá černoška, byla od přírody praktického založení a měla sklony říkat to, co si doopravdy myslí. Posledních patnáct let zastávala na Vallerandově plantáži post hospodyně. Jak Irénée správně předpokládala, neunikl jejím pozorným očím ze včerejší návštěvy žádný detail týkající se hostů nebo Maxových záměrů.

„Von vod toho nikdy nevodstoupí,“ řekla Noeline svým zvláštně měkkým hlasem a chápavě potřásla hlavou. „Tamta ženština“ – nikdy o Corinne jinak nemluvila – „mu zamordovala srdce.“

„Ty tedy věříš, že svoje výhrůžky splní?“

„Madam, von tomu věří,“ odvětila Noeline a přesunula se k toaletnímu stolku, kde srovnávala drobné flakónky a kartáče do úhledných řad.

„Potom tu Lysette není v bezpečí,“ uvažovala.

„Je to jako byste mávala psisku před čumákem věncem buřtů.“ Noeline zmlkla a pousmála se. „Jen se na ní koukne a už toho má v hlavě víc než jen ňákou pomstu. Jen to holt nechce přiznat.“

„Domnívala jsem se …,“ nakousla Irénée a potom nad myšlenkou zaváhala. „Měla jsem trvat na tom, že ji okamžitě pošleme zpátky k Sagessovi, navzdory Maxovu přání. Ale možná jsem jen chtěla trochu počkat, abych viděla, co se bude dít. Tomu dítěti se vlastně nic nestalo.“

„Non, zatím ne,“ přitakala Noeline.

„Ach, Noeline, doufám…, přála bych si…, myslíš, že je můj syn schopen postarat se o někoho? Znáš ho za všechny ty roky lépe než kdokoli z nás. Připadá ti také tak bezcitný?“

Noeline dlouho neodpovídala. Pečlivě zvažovala, co řekne. Irénée ji přiměla, aby se posadila na nejbližší židli. „Non, madam,“ začala Noeline a evidentně nebyla ve své kůži. „Já ne…“

„To je v pořádku, Noeline,“ naléhala Irénée. Povzbuzená Noeline balancovala na okraji židle jako na bidélku. „Pověz mi, co si o tom myslíš,“ pokračovala Irénée, „vzdala jsem téměř veškeré naděje, že se Max změní. Ale tahle dívka je něčím výjimečná. A cítím, že se navzájem přitahují. Myslíš, že by bylo možné, aby…“

Tentokrát se od Noeline přímé odpovědi nedočkala. „Madam, co by mu jako mohlo tohle děcko dát, teda co ještě nemá?“

Tento fakt se nedal popřít. „Máš pravdu,“ přisvědčila Irénée zasmušile.

Počáteční šok pominul a Lysette měla dostatek času popřemýšlet o tom, co ji potkalo. Nebylo lehké postavit se ke skutečnosti statečně. Cítila se skrznaskrz vyčerpaná. V době, kdy utíkala ze Sagessovy plantáže, ji stravovalo zoufalství i divoká naděje. Když ji zajala Vallerandova dvojčata, byla vyděšená. Nyní, po Maxově ujištění, že zde může zůstat, a přes Iréninu nesmírnou laskavost byla neklidná.

Bude to ještě nějakou dobu trvat, než bude moci promluvit s matkou, která je v Natchez upoutána na lůžku. Co by jí asi řekla, kdyby se dověděla, co její dcera provedla? Zcela jistě by udělala to, co dělala vždycky, když něco zhatilo Gaspardovy plány. Celé týdny by byla podrážděná a plná úzkosti. Jeanne si sňatek mezi Lysette a Etiennem Sagessem přála. Z finančního hlediska by to bylo pro rodinu požehnání. Gaspard by jistě býval Sagessovy přemluvil, tak jako to udělal s Jacquelininou rodinou. A co by tomu řekla její sestra Jacqueline? Lysette se při tom pomyšlení celá schoulila.

Zdálo se, že tomu není tak dávno, co byly se sestrou dívkami, které si vzájemně svěřovaly svá dětská tajemství a bláhově snily o elegantních kavalírech a opravdové lásce. Teď byla Jacqueline zbavená iluzí natolik, že na vše dokázala pohlédnout pouze z té praktické stránky.

Utopená v depresivních myšlenkách, vyšla Lysette do zahrady. V dlani svírala kapesník zmačkaný do kuličky. Zahrada voněla jasmínem, magnoliemi a sladkými olivami. Nejprve se kolem sebe rozhlédla, jako by se bála, že ji za opuštění domu někdo potrestá, a potom se opatrně posadila na malou kamennou lavičku. Ticho nerušil ani závan větříku. Zadívala se na záhony přetékající květinami a vzdychla. Zvedla kapesník k očím, aby zachytila zbloudilou slzu.

Navzdory ochraně rodiny Vallerandů si Gaspard určitě najde způsob, jak ji ke svatbě dotlačit. A postoj pana Valleranda k ní rozhodně není vstřícný. Vypadá to, že ji nenávidí – no, dobrá, vlastně to vypadá, že on nenávidí každého.

Max, který se zrovna po dlouhé projížďce vracel ze stájí, zalapal po dechu, když uviděl osamělou dívku. Tlak, kterého se zbavoval jen velkým úsilím, se znovu objevil, sotva na ni pohlédl. Na okamžik se zadumal nad otázkou, proč zrovna ona má takový vliv na jeho tělo, když duše k ní zůstává lhostejná.

Znal mnoho nádherných žen, ale žádná z nich nedisponovala tak zářivou krásou. Sličná linie jejího profilu ostře kontrastovala se sytou zelení zahrady. Měla měkce oblou bradu, drzý nosík a vysoké čelo. Zapletené vlasy stažené úzkou stužkou ve slunečních paprscích rudě zářily.

Max bolestně zatoužil zabořit dlaně do jejích bohatých kadeří a dotknout se rty křehké bělosti jejího hrdla. Chtěl roztrhnout živůtek šatů, který tak pevně věznil její ňadra, a naplnit jejich teplem své dlaně i ústa. Chtěl ji rozdrtit ve svém objetí a splynout s jejím tělem. Dychtivá touha ho popoháněla vpřed a on nebyl schopen své kročeje zastavit.

Lysette zaslechla tlumený zvuk kroků. Ačkoliv byla zpola oslepena sluncem, vysokou, štíhlou postavu Maxe Valleranda oblečenou do jezdeckého úboru okamžitě poznala. Když se k ní přiblížil, poplašeně zamrkala. Pohyboval se tak, že jí připomínal zvíře plížící se za svou kořistí.

Jejich oči se střetly. Max se snažil uhasit v sobě palčivou žádost, která ho tak nevysvětlitelně přepadla. Po uplynulé noci strávené s Mariame by neměl na žádnou ženu ani pomyslet, rozhodně ne na pannu. „Dobré odpoledne,“ řekl chladně.

Přikývla a pokusila se schovat před ním kapesník.

Bez dovolení se vedle ní posadil. Jeho pevné, svalnaté stehno se ocitlo těsně vedle ní, vysoká jezdecká bota se usadila vedle malého pantoflíčku. Ovanula ji jeho mužná vůně. Byl cítit koňmi, čerstvým potem, škrobem z čisté košile a solí. Zmateně se pokusila od něho odvrátit, ale ucítila, že ji uchopil za zápěstí.

Držel její ruku a pozoroval zmačkaný kapesník. „Jsi nešťastná,“ zamumlal.

„Ne…, já…“ Lysette sotva popadala dech. Žár, který způsobil jeho dotek, se jí přeléval do žil. „To se snad dalo čekat, ne?“

„Znamená to, že nejsi spokojená s naší pohostinností?“ zeptal se. „Máš nějaké přání?“

„Ach, ne…, je to něco jiného…, vaše pohostinnost je nad všechna očekávání…“ Lysette se odmlčela, slabounce vzdychla

úzkostí a vytáhla svoji dlaň z jeho sevření. Jemné pouto bylo okamžitě pryč.

„Přemýšlela jsem o své rodině,“ řekla a snažila se posbírat veškerý svůj důvtip. „Moje matka a sestra by se za mě proti vůli nevlastního otce nepostavily. Měla bych se provdat za pana Sagesse a nedělat potíže. Učili mě, že rodiče dobře vědí, co je pro jejich dítě nejlepší, ale tentokrát tomu nemůžu uvěřit.“ Lysette zahanbeně sklonila hlavu. „To, co dělám, je špatné, hřích, ale já si nemůžu pomoci. Nejsem dobrá dcera. Jsem neposlušná. Já…“

„Tak dost,“ řekl Max a oči se mu pobaveně leskly. „To není žádný zločin, maličká, když se nechceš provdat za muže, o kterém se domníváš, že se o tebe nedokáže dobře postarat.“

„Samozřejmě že je.“ Překvapeně na něho pohlédla. „Moc dobře víte, jak špatnou věc jsem udělala.“

Pokrčil rameny. „Pravda je, že většina žen by se neodvážila postavit proti dojednanému sňatku. Ale pokud bych já byl na tvém místě, asi bych udělal to samé.“

Lysette na něho pochybovačně pohlédla. Nedokázala si ho představit v situaci, kdy by měl přijmout něco, s čím nesouhlasí.

„Já… obvykle nebývám tak svéhlavá, jak vypadám, pane.“

Max si vzpomněl, jak vypadala v chlapeckých šatech, a usmál se. „Proč se jen zdráhám tomu uvěřit?“

„Protože jsem na vás udělala špatný dojem, pane!“

Max prstem pozdvihl její bradu a obrátil její tvář k sobě. Na rtech mu stále pohrával úsměv. „Chtělo by to něco opravdu drastického, abych svůj názor změnil, doucette.“ Najednou vypadal mnohem mladší. Stín trvale usazený v jeho obličeji zmizel.

„Byl jste ke mně tak laskavý,“ mumlala Lysette stěží, jako by jí znenadání něco uvízlo v hrdle. „Doufám, že vaše úsilí nevyjde naprázdno. Zdá se, že chápete, co cítím vůči panu Sagessovi, a kdyby žil můj otec, určitě by vám poděkoval…“

Maxova dlaň se od ní odtáhla a on se zvedl z lavičky. Na jeho tváři se znovu usadil podmračený výraz. Lysette se podivila. Co řekla tak strašného, že se zlobí? Vždyť se mu jen snažila poděkovat!

„Tvá vděčnost mi k ničemu není,“ zavrčel Max.

„Nicméně jsem cítila povinnost vám vyjádřit svůj dík.“

„Co se stalo s tvým otcem?“

„Zahynul v souboji, když jsem byla ještě malá.“

Lucien, její otec, byl také tak tmavý a obrovský. Nálady se u něho střídaly stejně rychle jako u Maxe. Když byl v dobrém rozpoložení, dokázal okouzlovat a mazat med kolem pusy komukoliv tak úžasně, že vždycky dosáhl svého. Ale když s ním cloumal hněv, uskakovali mu všichni z cesty. Častokrát býval krutý k těm, které miloval, ale děti neuvěřitelně ochraňoval. Lysette si byla jistá, že její otec by ji do sňatku s Etiennem Sagessem nenutil.

„V určitém směru mi ho připomínáte,“ řekla.

Max se na ni zadíval. „Nejsem tvůj otec,“ utrhl se na ni, „ani netoužím se v té roli ocitnout.“

„Nechtěla jsem…“

„Ušetři mě toho infantilního fantazírování. Netoužím se stát objektem touhy nedospělých dívek!“

Lysette vystřelila ze sedátka. „Jen jsem poznamenala, že je tu určitá podobnost! A co se toho fantazírování týče…, jen vaše vlastní domýšlivost, pane, vás přiměla domnívat se, že myslím pouze na vás! Vy ale nejste typ muže, kterého bych obdivovala a který by mě alespoň trochu přitahoval! Jste ten nejarogantnější, nejnafoukanější tyran, kterého jsem kdy potkala!“

Jejich pozornost upoutalo tlumené zachichotání, které zaznělo někde poblíž. Lysette strnula, podívala se přes rameno a zahlédla dvojčata, kterak je pozorují. Philippe se zmateným výrazem, Justin dělal, co mohl, aby se tvářil světácky. Maxova ústa se stáhla do úsměšku a se zaklením odcházel, zatímco se mu hoši klidili z cesty. Pokořená Lysette se znovu posadila na lavičku a dlaní si ovívala rozpálený obličej.

Philippe promluvil jako první. „Slečno?“

„Oui?“ odvětila zachmuřeně, když se k ní přiblížil. Lámala si hlavu tím, jestli jsou ti chlapci schválně tak drzí. Philippovy opálené tváře a kořen nosu zdravě zrůžověly. Jeho jemně vybroušené rysy nesly stopy Maxovy podoby, ale když se zadívala na Justina, byla podobnost ohromující.

„Slečno,“ řekl Philippe zahanbeně, „co se týče toho včerejšku…, musíme se vám omluvit za způsob, kterým jsme vás vystrašili…“

„Za mě se neomlouvej,“ přerušil ho Justin a solidně napodobil zavrčení svého otce. „Já se za nic neomlouvám. Kdyby slečna nepředstírala, že je někým jiným, jistě bychom ji nevystrašili.“

„Jistě,“ řekla Lysette věcně. Cítila, že se jím nesmí nechat vyprovokovat. „Nemáte se mi za co omlouvat. Poněvadž zde několik dní zůstanu, doufám, že můžeme být přáteli. Vzhledem k tomu, co se mezi námi třemi přihodilo, se domnívám, že by pokusy o jakékoliv formálnosti byly směšné.“

„Platí nabídka vašeho přátelství pouze pro Philippa?“ dožadoval se Justin.

Lysettiny oči se zabodly do jeho zakaboněné tváře. „Mluvila jsem k vám oběma.“

Náhle se Justin zašklebil. „Neohrožená malá dívenka, že jo?“

„Starší než vy,“ zdůraznila Lysette. Nadutec! „Postavit se otci takovým způsobem…,“ pokračoval. „Kurážná, ale ne moc moudrá.“

„Rozhodně se ho nebojím.“

Justinův úsměv se změnil v poťouchlost. „Ne? Tak proč jste se včera třásla jako osika, když otec…“

Philippe vybuchl dříve, než mohl jeho bratr dokončit větu.

„Zmlkni, Justine!“

„Nebo co?“ škádlil ho Justin.

„Nebo ti ukážu!“

„To by sis mohl zkusit!“

Přestali si Lysette všímat a začali se hašteřit. Lysette zavrtěla hlavou a pro sebe se usmála. Vyrůstala bez bratrů a s příbuznými mužského pohlaví se stýkala velmi omezeně, takže dosud neměla příležitost utvořit si názor na osoby opačného pohlaví. Připadali jí příliš hádaví.

„Je teprve večer a už jste tady zas?“ zavrněla Mariame a otevřela dveře dokořán, aby mohla Maxe přivítat ve svém bílém jednopatrovém domě v míšenecké čtvrti Vieux Carré, poblíž ulice Rampart.

Sklopila své husté řasy a soustředila se na uvolnění Maxovy naškrobené vázanky. „Měla jsem za to, že jsem minulou noc ukojila veškerou vaši touhu.“ Dobromyslně se usmála a objala jej kolem ramen svými silnými štíhlými pažemi. Byla útlá a vysoká, takže jí nedalo moc práce stoupnout si na špičky a přitisknout svá ústa na Maxova. Ale dnes večer jí Max nevyšel vstříc tak jako obvykle. Něco ho trápilo a zcela upoutávalo jeho pozornost.

„Nepřišel jsem kvůli tomu,“ řekl Max a vymanil se z jejího objetí. Zamračil se, jako kdyby k břemenu, které vláčel ve své duši, přibylo další.

Mariame ho úslužně obešla a nalila mu drink. „No?“ prohodila přes rameno. Vlnité černé vlasy jí spadaly po zádech. „Tak proč jste tedy přišel, Maxi?“

„Já jen… potřebuju společnost.“ Neklidně přecházel po místnosti.

„O to jste mne nikdy předtím nežádal,“ podotkla Mariame.

„Posaďte se, prosím, mon ami.

Znervózňuje mne, když tu brousíte jako hladový tygr.

Společnost…, budeme si třeba jen tak povídat?“ Max krátce přikývl.

„Dobrá,“ řekla, „nikdy dřív jsme to nedělali. Může to být zajímavé.“

Pohodlně se vedle něj usadila na pohovku, hladké dlouhé nohy netečně přehodila přes jeho stehno. Podala mu sklenici bourbonu.

„O čem si budeme povídat, Maxi?“

„Zatraceně, to kdybych věděl,“ posteskl si a zhluboka se napil.

Mariaminy prsty si, tak jako častokrát, prošlapávaly cestičku po jeho stehně. „Jste si jistý, že nechcete…“

„Ne,“ utrhl se na ni a odhodil její ruku.

Mariame pokrčila rameny. „D’accord.“ Na rtech se jí objevil poťouchlý úsměv plný zájmu. „Alors, můžete mi vyprávět o té ženě, co dlí ve vašem domě.“

„O té? Není co. A není to žena. Pouze dívka. Děcko.“

„Děcko,“ zopakovala Mariame. „Kolik jste říkal, že jí je let?

Sedmnáct?“

„Osmnáct.“

„V tom věku jsem byla dospělá žena se vším všudy. Máti sehnala mladého muže, který se stal mým ochráncem a zařídil mi můj vlastní domov. Osmnáct…? Nemluvila bych o ní jako o dítěti, Maxi.“

„Na služebnou jsi drzá,“ řekl Max rozmrzele. „Proč mi nakonec každý začne odporovat?“

„Ta vaše malá návštěvnice – bojí se vás?“

„Ano,“ usmál se Max temně. „Ačkoliv vůbec neví proč. A dělá, co může, aby to skryla.“

Mariame na něho zvědavě pohlédla. „Jaké s ní máte plány? Ne, ne, radši mi to neříkejte. Nechci to vědět. Už teď je mi jí líto.“

Max obkroužil křivku její tváře citlivým konečkem prstu.

„Mariame,“ řekl. Náhle změnil téma. „Ty víš, že bych tě nikdy neopustil bez zaopatření.“

Mariame přikývla. Vzpomněla si na den, kdy Maxe potkala. Bylo to před osmi lety. Tehdy její první milenec bez cavyků zrušil jejich svazek a zanechal ji i dítě, které s ním měla, bez peněz a bez střechy nad hlavou. Zoufale si balila svoje věci. Chtěla se nastěhovat ke své matce. Maximilien, který ji už dlouho obdivoval, se doslechl, že ji milenec opustil. Přijel do domu na svém krásném černém plnokrevníkovi a směle se pozval dovnitř.

Tehdy se Mariame Maxe bála jako všichni ostatní. Jeho nabídka, že se stane jejím ochráncem, ji úplně vyvedla z míry. Mohl si vybírat z mladších, a mnohem krásnějších žen, nedotčených žen. Většina mužů chtěla panny. Jak se zdálo, Max ne. Během těch let k ní byl neuvěřitelně štědrý. Ačkoliv s ní nikdy nezplodil dítě, platil jejímu synovi vzdělání v Paříži. Díky šperkům a šatům, které jí v průběhu těch let daroval, mohla klidně žít po zbytek života v luxusu. Věděla, že je Maxovi bližší než kdokoli jiný, ale stále pro ni zůstával záhadou.

Jednou se mu Mariame pokusila vyjádřit své city, vděčnost za jeho laskavost. Vysmál se jí. Dal jí pocítit, že motivem jeho jednání nebylo nic jiného než jeho vlastní zájmy. Řekl, že jí dával dárky za to, že ho dokázala uspokojit v posteli. Nehádala se s ním, ačkoliv oba dobře věděli, že ji zahrnovat dárky vůbec nemusí.

Jako milenec byl Max zkušený a divoce náruživý. Rozuměl ženám a věděl, jak je uspokojit takovým způsobem, jak to jiný nedovedl. Dokázal ji obdarovat tak neuvěřitelnou slastí, že by ji jistě postrádala v případě, že by se rozhodl jejich vztah ukončit. Ach, vždyť přece prohlásil, že se nikdy neožení. Jenže Mariame počítala s tím, že se to jednoho dne změní.

Mariame byla vnímavá žena a zachytila znamení, která prozrazovala, že Max není takový hrubián, za kterého ho lidé považují. V jeho žulovém srdci zůstala živá žíla, schopná soucitu. Protože k ní byl Max tak laskavý, dávno už si předsevzala, že ať se stane cokoliv, nebude mu stát v cestě. Pokud se rozhodne jejich vztah ukončit, nechá ho odejít bez jediného slova protestu. Nechtěla ho k sobě připoutat a byla ráda, že mezi nimi nepřeskočila ani jiskřička lásky. K těm, co ho milovali, dokázal být krutý, a to by nedokázala unést.

„Nikdy jsem neměla strach z toho, že mne opustíte a zanecháte bez prostředků,“ pravila Mariame a hleděla na něho bez jediného mrknutí. Mohl by to být první příznak toho, že o ni přestává mít zájem? „Takový vy nejste.“

Kysele se usmál a neřekl na to nic.

„Jednou,“ řekla Mariame líně a vyprostila své nohy z jeho, „si otevřu vlastní penzion. Určitě mi to vyjde.“

„Ano, vyjde.“

„Měla bych o tom začít vážně uvažovat?“

„Jednou můžeš. Pokud chceš.“ Letmo ji pohladil po tváři. „Ale teď ještě ne.“

Mariame se usmála, spokojená s tím, co jí řekl, protože to znamenalo, že po ní stále touží.

Čtvrtek byl obvykle ve Vallerandově sídle dnem návštěvním. Irénini přátelé a známí si za ní přicházeli poklábosit nad šálkem silné kávy ochucené cikorkou. Lysette litovala, že kvůli ní byla Irénée nucena svým hostům odříct.

„Můj pobyt vás odvádí od vašich zvyků,“ řekla Lysette.

Irénée ji horlivě umlčela. „Non, non, kávu si dáme společně. Jen my dvě. Shledávám, že je mi tvoje společnost milejší než moji přátelé, kteří tu týden co týden omílají pořád dokola stále stejné klepy. Musíš mi vyprávět o své matce, přátelích v Natchezu a o svých obdivovatelích. Takové pěkné děvče – musíš mít spoustu pohledných ctitelů!“

Lysette lehce zčervenala. „Vlastně jsem žila v naprostém ústraní, madam. Já a moje sestra jsme žádné ctitele mít nesměly. Ve skutečnosti jsme se stýkaly pouze s bratranci a příbuznými, a to jen velice zřídka.“

Irénée s pochopením přikývla. „Podle dnešních měřítek je to staromódní výchova. Se mnou to bylo stejné. Dokud jsem se nevdala, nikdy jsem nečetla noviny. Měla jsem vybrané chování, vyznala jsem se v umění a ovládala cizí jazyky, ale nevěděla jsem nic o okolním světě. Když jsem se měla vyprostit z ochranitelského kokonu mé rodiny a stanout po boku Viktora Valleranda jako jeho zákonitá manželka, třásla jsem se strachy.“ Irénée se usmívala. Její tmavé oči pobaveně změkly, když si vzpomněla na tu dívku, kterou kdysi bývávala. „Tetinka Marie a má matka mě doprovodily až k manželskému loži. Tam mě nechaly samotnou, abych čekala na svého muže. Ach, jak jsem je prosila, aby mě odvedly zpátky

domů! Nechtěla jsem se provdat, a už vůbec ne za Valleranda. Viktor byl chlap mohutný jako medvěd a šla z něho hrůza. Příšerně jsem se bála toho, co po mně bude chtít.“

Červeň Lysettiných tváří se prohloubila, ale pozorně naslouchala vyprávění starší ženy. Doufala, že jí Irénée poodhalí některou ze záhad tajemného manželského svazku, které před ní všichni tak úpěnlivě zamlčovali. Ráda by se zeptala na spoustu věcí, ale to se nehodilo. Irénée si všimla Lysettina očividného zájmu a omluvně se usmála. Nepříslušelo jí, aby vykládala nevinné dívce o věcech, které odhalí o své svatební noci.

Bylo právem muže, aby poučil a vzdělal novomanželku způsobem, jakým si přeje. Někteří muži měli zájem na tom, aby se svými ženami sdíleli rozkoš, zatímco o jiných bylo známo, že se o svatební noci svých nevěst tvrdě zmocnili, jen aby ukojili svoji nezměrnou touhu. Ve většině případů však manžel chtěl, aby byla žena pouze povolná a podvolovala se jeho zvířecím choutkám, třeba s odporem.

„Lysette,“ obrátila Irénée pohotově list, „myslíš, že bychom mohli zapojit tetinku Delphine do té naší malé blamáže? Mám na mysli tu tvoji předstíranou nemoc. Tvůj nevlastní otec se jistě brzy vrátí – a bude ještě více rozezlen –, možná by ho uklidnilo, kdybychom ji pozvali, aby tu s námi zůstala. Můžeme se spolehnout, že Delphine dokáže udržet tajemství?“

„Ne, nemůžeme,“ řekla Lysette smutně, „tetinka Delphine se nikdy nezapojí do záležitosti, kterou neschvaluje. Trestala mne jen za to, že jsem vyjádřila svoji nelibost k Etiennu Sagessovi, a všechno, co jsem jí řekla, zopakovala otčímovi. Proto se tak rozzuřil a…,“ zmlkla a zamračila se. Irénée dobře věděla, na co myslí.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ řekla Irénée. Pozdvihla šálek a ochutnala silný nápoj. Rozhodla se jej více přisladit. Tak jako všichni kreolové dávala i ona přednost kávě „černé jako ďábel a sladké jako hřích“.

„Kdysi,“ pravila Irénée a soustředila se na víření titěrné stříbrné lžičky v šálku, „shledávaly některé mladé dámy pana Sagesse… ehm… celkem přitažlivým.“

Lysette se neubránila silně odmítavé reakci a hlas se jí třásl těžko potlačovaným vztekem. „Já jej shledávám naprosto nepřitažlivým. Nenávidím ho od chvíle, co jsem ho poprvé uviděla. Přijel do Natchez na pozvání mého otčíma a prohlížel si mě, jako

kdybych… kdybych byla klisna na prodej. Druhý den jeho návštěvy…“ Zmlkla a zrudla rozpaky.

Irénée se k ní lehce naklonila. „Ano?“

„T-to nemohu říct.“

Irénée byla okamžitě v pohotovosti, jako když bloodhound zachytí čerstvou stopu. Nová pikantní informace týkající se Etienna Sagesse nemohla padnout na úrodnější půdu.

„Jsem si jistá, že bys mi neřekla nic nového, co by mě mohlo v souvislosti s tímto pánem ještě překvapit,“ řekla povzbudivě.

Lysette mrzutě vzdychla. „Druhý den mě pan Sagesse doprovodil do zahrady. Bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem zůstala s mužem osamotě. Hrozně moc jsem se snažila, aby se mi líbil, madam, protože jsem věděla, že mu dal otčím svolení, aby se mi dvořil. Ale když jsme došli až na samý konec zahrady, na takové odlehlé místo, kam není z domu vidět, on…“ Rozpaky se zakoktala. „On – ztratil veškeré zábrany.“

„Aha,“ řekla po chvíli Irénée. Bylo jí jasné, že Lysette jí tuto scénu popisovat nebude.

„Když se mi podařilo vymanit se mu, řekla jsem tetince, co se stalo. A také mé matce. Ale ani jedna Etienna Sagesse neodsoudila. Máti mi vysvětlovala, že někdy se zkrátka muži nedokážou ovládnout.“

„To je pravda,“ odvětila Irénée a moudře přikyvovala.

„Později,“ pokračovala Lysette, „když mě otčím s Delphine přivezli do New Orleansu, přišel pan Sagesse ke dveřím mé ložnice, hned tu první noc, a pokoušel se dostat dovnitř. Ale zamkla jsem se. Jsem si jistá, že kdybych tak neučinila, nikdo z domu by nehnul ani prstem, aby mu zabránil dokonat, co si zamanul. Následujícího večera jsem zjistila, že je zámek u mých dveří rozbitý, a dostala jsem strach. Stále jsem na to musela myslet. Šla jsem do stájí. Uplatila jsem kluka od koní, aby mi dal své šaty, a okamžitě jsem utekla. Celou noc jsem šla při okraji řeky.“ Ztichla a kajícně se usmála, když si vzpomněla na tu temnotu, kluzká těla plazů a na hmyz, snad ze všeho nejhorší, kterým byla oblast zamořená a který ji nemilosrdně bodal a mučil. „Doufám, že takovou noc už nikdy nezažiju. Ráno jsem se setkala s dvojčaty, a následně s panem Vallerandem. Kdybyste věděla, jak jsem za to vděčná!“

„Já také,“ řekla Irénée. „Obávám se, že jiným dívkám se tak úspěšně nedařilo odolávat Etiennovým návrhům. Během

uplynulých let svedl v New Orleansu několik dívek a vyhrožoval jejich rodinám zostuzením. Prohlašoval, že všechno odhalí, a zničil tak jejich naděje na vstup do svazku manželského. Chudinky. Některé kvůli němu vstoupily do kláštera.“

„Ano,“ řekla Lysette vážně. „Nepřekvapuje mě to. Na panu Sagessovi mne neděsily jeho projevy vášně. Zarazilo mě, že on se v ponižování vyžívá…, on ženami opovrhuje a dělá mu radost, když jim může ubližovat. Cítila jsem to, kdykoliv se na mě podíval.“ Pohlédla na Irénée, která vypadala zmateně.

„Řekla jsi, že opovrhuje ženami? To si nemyslím. Nemá k tomu žádný důvod.“

Lysette pokrčila rameny. Ať nějaký důvod má, nebo ne, byla si jistá, že Sagesse uvažuje tímto způsobem. „Už ho někdo vyzval na souboj?“ zeptala se.

„Už několikrát. Etienne v soubojích pozabíjel několik otců a bratrů svých obětí. Nikdy se neocitl v úzkých.“

„Pan Vallerand prohlásil něco podobného,“ podotkla Lysette nepřítomně.

„Ale v tom je rozdíl,“ řekla Irénée s účastí v hlase.

„Maximilien se soubojů účastní, jen pokud není jiné řešení a je v sázce jeho čest. Jenže Etienne všechny souboje vyprovokoval.“

„Já v tom žádný rozdíl nevidím,“ řekla Lysette. „Zabíjení je zabíjení a vůbec nezáleží na tom, kdo si začal.“

Irénée zaujala obranný postoj. „V New Orleansu na tom záleží,

petite. Tady je to omluvitelné, a někdy dokonce nezbytné.“

„Samozřejmě,“ vyhrkla Lysette rychle. „Promiňte mi to. Rozhodně jsem nechtěla nikoho soudit. Na mém mínění nezáleží.“ Lehce se usmála. „Kvůli mně se jistě nikdo bít nebude a členové mojí rodiny nejsou z těch, kdo by se nechali do těchto záležitostí zatáhnout.“

Irénée neodpověděla, vhodila pouze do svého šálku další kousek cukru.

Domácnost Vallerandů často rozvracely Justinovy vylomeniny. Občas se do jeho lotrovin připletl nešťastnou náhodou Philippe, ale většinou si Justin vystačil sám. Jediný, kdo s tím klukem něco svedl, byl Max. Když se spolu hádali, otřásal se dům v základech. Max byl nebezpečně klidný a sarkastický, zatímco Justin si mohl vykřičet plíce. Když k tomu došlo, vytratili se ostatní do svých pokojů, co nejdál z dosahu bojové linie.

Další bitva vypukla, když se Justin pokusil vklouznout do domu hluboko po půlnoci, celý zakrvácený a potlučený z jedné ze svých četných rvaček. Max na něho číhal v koutě, zatáhl ho do kuchyně a uštědřil mu další horkou lekci. Lysette slyšela jejich prudkou hádku až do svého pokoje v druhém patře.

„Nemůžeš se ke mně chovat pořád jako k dítěti!“ křičel Justin. Zavrčel, když mu Max ne zrovna něžně přitiskl na rozbitý obličej hadr namočený ve studené vodě. „Jsem muž!“

„To říkáš ty,“ vysmíval se mu Max. „Jenže muž netyranizuje ostatní a netluče je jen tak pro zábavu.“

„To nebylo pro zábavu,“ řekl naštvaně Justin.

„Tak proč ses pral?“

„Musel jsem si něco dokázat!“

„Dokázat si, že nejsi tak bystrý a důvtipný, jak si namlouváš. Možná máš jen rychlé pěsti. S tím se daleko nedostaneš. Už brzy, chlapče, budeš ve věku, kdy ti tvoje pádné pěsti vynesou jen výzvy k soubojům a pak budeš mít na rukou lidskou krev. V tom lepším případě. V opačném skončíš brzo v hrobě.“

„Nemůžeš mi vyčítat, že jsem stejný jako ty,“ vyhrkl Justin a vymanil se ze sevření svého otce. Pozoroval ho skrze oponu svých černých vlasů.

„Nic ti nevyčítám,“ řekl klidně Max. Chlapcovo srovnání na něho neudělalo nejmenší dojem.

„Nechovám se o nic hůře než ty! Vím moc dobře, jaký jsi!“ provokoval ho Justin a dodal: „A taky vím, jaké máš plány se Sagessem.“

Max zůstal klidný. Po dlouhé, nervy drásající pauze se konečně zamračil. „Mám k tomu své důvody, o kterých ty nic nevíš.“

„Že ne?“ popichoval ho Justin.

Max dlouze vydechl skrze zuby, jako by se snažil ovládnout.

„Kdybys nebyl můj syn, tak…“

„Stydím se za to, že jsem tvůj syn,“ téměř zašeptal Justin.

„Stydím se. Protože o tobě vím všechno.“

Po tom, co Justin prohlásil, se oba propadli do ticha. Max na něho zíral tvrdým pohledem, ústa zatvrzele semknutá, prsty zaťaté do zkrvaveného hadru. „To, co jsi slyšel, jsou jen pomluvy,“ pravil.

„Slyšel jsem pravdu!“

„Pomluvy,“ řekl Max mdle, „dokud ti já nepotvrdím, že je to pravda.“

Justinovy modré oči se zatřpytily a tvář se mu stáhla zoufalstvím. „Já vím, že je to pravda,“ řekl drsně a vylétl z místnosti, jako by ho pronásledoval sám ďábel.

Příštího dne odjel Max do města za obchodem. Na Lysettinu otázku odpověděla Irénée dost neurčitě, že se má setkat s guvernérem Claibornem.

„Ale proč?“ ptala se fascinovaně Lysette. „Co může guvernér od pana Valleranda chtít?“

Irénée pokrčila rameny. „Domnívám se, že mu Max dluží nějakou laskavost, a pak – dobře se vyzná v politických záležitostech. Slyšela jsem, že ve městě vypuklo mnoho nepokojů, zejména mezi Američany – jsou to takoví problematičtí lidé.“

Tak jako většina kreolů považovala Irénée Američany, až na některé výjimky, za barbary. Hrubí a neotesaní Američané měli kapsy plné peněz, rádi se zpíjeli do němoty a neměli pochopení pro pohodový způsob života kreolů. Pouze Američané mohli projevit takový nedostatek vkusu a nahradit kreolský waltz a kotilion rejdovákem a gigou. Pouze pokrytečtí Američané mohli kritizovat kreolský zvyk v neděli odpočívat, a ne sedět v kostelních lavicích od rána do večera se zdřevěnělými zadky.

„Proč jsou ve městě nepokoje?“ vyptávala se Lysette.

„Kdo ví? Je záležitostí mužů, aby se zabývali těmito věcmi a nějak je vyřešili.“

Lysette věděla, že má Irénée pravdu, ale nemohla si pomoct. Byla zvědavá. Rozmrzele se vrátila k šití, kterým ji Irénée pověřila, dokud se píchání ve spáncích, které ji trápilo, nerozvinulo do skutečné bolesti hlavy. Ráno se překulilo do časného odpoledne a zdálo se, že nezměrný žár pronikl i do těch nejstinnějších částí domu. Krůpěje potu přilepily kusy jejích šatů k pokožce, takže za ně podrážděně popotahovala.

Když Irénée prohlásila, že si jde trošku zdřímnout, protože je z toho vedra unavená, udělala Lysette to samé. Doplahočila se do vlastní ložnice, svlékla se do spodního prádla a natáhla se na chladná bílá prostěradla. Komorná sepnula baire, síť z jemné vzdušné tkaniny, která ji chránila před komáry. Zadívala se na čtrnáct stop vysoká nebesa z pestře potištěného kartounu a čekala, až ji pohltí spánek. Ačkoliv od její cesty podél slepého ramene

řeky uběhly tři dny, stále se z ní nemohla zcela vzpamatovat. Byla vyčerpaná a bolela ji každá kůstka v těle. Připadalo jí zvláštní, že je tak slabá, když od chvíle, co přišla do tohoto domu, nic nedělá, pouze odpočívá.

Justin tiše vklouzl do knihovny. Očima přelétl z jednoho konce místnosti na druhý. V odpoledním žáru byla knihovna cítit zatuchlinou. Knihy srovnané v nekonečných řadách podél stěn na něho shlížely jako mlčenlivě stráže.

Maxův objemný pečlivě zamčený mahagonový psací stůl se všemi těmi tajemnými zásuvkami a skrýšemi stojí mezi dvěma okny, zakrytými závěsy. Justinovi přeběhl po zádech mráz. Často zde vídával otce sedět, černovlasou hlavu skloněnou nad spisy a knihami. Zásuvky byly plné klíčů, dokladů, dokumentů a trezorků, a jak doufal, ukrývají i to, co Justin hledá. Svižně se přemístil ke stolu a jal se jej prohledávat. Jeho prsty se hbitě probíraly obsahem každé zásuvky.

Jehlicí do vlasů odcizenou z Irénina pokoje se mu podařilo odemknout malou šedou schránku na dokumenty. Otevřela se s odmítavým kliknutím. Než se do ní podíval, ostražitě se ohlédl přes rameno. Spousta dokumentů a dopis. Neotevřený dopis. Nyní se Justinovy oči triumfálně lesknou. Ukrývá kořist pečlivě za košili, zavírá skříňku a vrací ji tam, kde ji našel. Pomstychtivost mu rozpaluje tváře. „Tímhle,“ mumlá si pro sebe, „jsme si kvit, mon p?re.“

Lysette spala spánkem spravedlivých tak dlouho a tak hluboce, že zaspala večeři. Irénée dohlédla na to, aby ji nikdo nerušil. Když se vzbudila, tonula místnost ve stínech a usadil se v ní večerní chlad. Cítila se o něco lépe, ale připadala si pomalá a víčka měla opuchlá. Spatně naložená Lysette se oblékla do lehkých žlutých šatů a vyšla ze své ložnice. Když vcházela do haly, zdálo se jí, jako by za sebou zaslechla tlumené kroky. Bleskově se otočila, ale v prodlužujících se stínech nikoho nezahlédla. Zamračila se a dál sestupovala ze schodů.

„Ach, už jsi konečně vzhůru,“ zašvitořila Irénée živě. „Měla jsem za to, že bude nejlepší nechat tě dosytosti vyspat. Teď musíš mít příšerný hlad, hmm?“ Uchopila Lysette za paži a laskavě ji stiskla. „Dvojčata již jedla. Max se vrátil teprve před chviličkou a právě večeří. Můžeš se k němu v salle manger připojit.“

Při pouhém pomyšlení na jídlo se Lysette dělalo zle. „Non, merci, pokusila se odmítnout. „Vlastně dnes večer nemám vůbec hlad.“

„Ale musíš něco sníst,“ odporovala Irénée a postrkovala ji směrem k jídelně. „Máme báječnou polévku s ibiškem a rybu nadívanou krabím masem a horké rýžové koláčky…“

„Ach, opravdu nemůžu,“ chabě se bránila Lysette.

„Musíš to zkusit. Jsi příliš hubená, má drahá.“

Když vešli do jídelny, zachytila Lysette v zrcadle se zlatým rámem, které viselo nad mramorovým krbem, odraz Maxovy tváře. Seděl u stolu, havraní vlasy pozlacené světlem lamp.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdravil. Projevil nezbytnou dávku zdvořilosti, postavil se a pomáhal jí usadit se ke stolu. „Irénée říkala, že jsi dnes dlouho spala.“ Sjel ji hodnotícím pohledem.

„Cítíš se dobře?“

„Ano, docela dobře. Jen nemám hlad.“ Lysette pohlédla na talíř s naservírovaným jídlem, který ležel před ním. Za jiných okolností by vypadal docela lákavě.

Irénée mlaskla jazykem. „Dohlédni, aby něco snědla, Maximiliene. Budu vyšívat ve vedlejším pokoji.“

Lysette se s úsměvem ohlédla za odcházející ženou. „Vaše matka má velmi pevnou vůli, pane.“

„O tom není nejmenších pochyb,“ souhlasil Max a utrhl si takový kus chleba, který by nasytil dva. V očích se mu objevilo posměšné zablýsknutí. „Irénée si nedá pokoj, dokud tě trochu nevykrmí.“

„Líbí se mi, jaká jsem,“ odsekla Lysette. Zvedla k ústům sklenici s vodou a usrkla. Málem se zakuckala, když si všimla jeho troufalého pohledu, kterým nestydatě přejížděl z její tváře přes hrdlo až na prsa. Nedal nikterak najevo, zda je s tím, co vidí, spokojený, nebo ne. Vzdorně zírala do jeho bronzově opálené tváře až do chvíle, kdy se jejich oči setkaly. Koutek jeho úst se stáhl do sarkastického úsměvu. „Paní Vallerandová mi říkala, že jste měl dnes schůzku s guvernérem Claibornem,“ pravila konverzačním tónem.

Výraz jeho tváře se nezměnil. „Ano,“ přisvědčil a zakousl se bílými zuby do zlatavé, křupavé chlebové kůrky.

„Proč se chtěl s vámi setkat?“ zeptala se.

„Jeho správa je pod tlakem. Pokouší se získat veškeré informace dřív, než ho jeho nepřátelé zničí.“

„Kdo jsou ti nepřátelé? Kreolové?“

Max zavrtěl hlavou. „Ne, kreolové ne. Uprchlíci z Francie a Santa Dominga, a také hrstka křiklounů z Ameriky.“ A také, mohl by dodat, bývalý viceprezident Spojených států Aaron Burr, který je momentálně v Natchez. Proslýchalo se, že je Burr na výzvědné misi, aby si zajistil pomoc některých lidí při spiknutí, které mu má zajistit nadvládu nad orleánskou oblastí. Claiborna to z pochopitelných důvodů rozrušilo.

„Proč jsou jeho nepřátelé?“ vyptávala se Lysette. „O co jim jde?“

„Rádi by Claiborna zdiskreditovali a odtrhli celou oblast od Unie. Bohužel, guvernér je příliš mladý a nezkušený na to, aby tomu dokázal zabránit.“

„Patříte také k těm, pane, kteří si přejí, aby se Louisiana stala samostatným státem?“

Maxovo obočí se pod tlakem jejího neočekávaného zájmu nevěřícně vyklenulo. „Počítám s tím,“ odpověděl. „Když před dvěma lety převzali oblast Američané, vyjádřil jsem Claibornovi podporu. Bohužel, Američané nedodrželi slib, že přijmou Louisianu do Unie.“

„Ale proč?“

„Prohlašují, že naši lidé nejsou na občanství připraveni.“

„Nechápu proč…,“ spustila Lysette, ale náhle zmlkla, protože ji přepadla závrať. Zavřela oči, a když je otevřela, zíral na ni Max tak zblízka, jako když kocour číhá na přihlouplého ptáčka. „Já… jsem dost unavená, pane,“ mumlala a odsouvala se od stolu. „Už zde nemohu zůstat. Pokud mě omluvíte…“

„Jistě.“ Pomohl jí vstát od stolu a ušklíbl se, když pod jeho dotykem ucukla. „Začínám se obávat, doucette, že tě moje blízkost příliš vyčerpává.“

Jeho posměšek ji rozzlobil. „Nerozumím vám,“ řekla, „a nepřipadá mi to nikterak zábavné.“

„Ale ty jsi zábavná,“ odvětil, „nekonečně zábavná.“

Byl to ten nejnesnesitelnější muž, kterého v životě potkala. Dával jí najevo takové pohrdání, a ostatním jakbysmet. Kdyby jen věděla, jak ho odkázat, kam patří! Lysette na něho zhnuseně pohlédla a pak se k němu obrátila zády. Opouštěla ho, jak jen nejrychleji mohla, a zvuk jeho smíchu jí nepřestával znít v uších. Jak vzdálenost mezi nimi rostla, jako by se každým krokem osvobozovala z jeho moci.

Vyjít nahoru po schodech ji stálo téměř veškerou energii. Když se přiblížila ke svému pokoji, dotkla se dlaní tváře. Zdálo se jí, že něco není v pořádku. Tvář byla studená a zavlhlá. Možná by to měla říct Irénée – ale třeba se ukáže, že to nic není, a Lysette nechtěla více zneužívat laskavosti této ženy. A také si nechtěla vysloužit Maxovo odsouzení, protože by se mohl domnívat, že vyžaduje nepřetržitou pozornost. Pravděpodobně by prohlásil, že předstírá nemoc, aby jí projevil více sympatií! Rozhodla se, že se vrátí zpět do postele, a ráno se bude určitě cítit lépe.

Pod dveřmi ležel nějaký papír. Lysette se zvědavě shýbla a zvedla jej. Držela se přitom zárubně dveří, aby neztratila rovnováhu. V zádech ucítila něčí pohled. Otočila se a rozhlédla se kolem sebe. Nikoho nespatřila. Navlhčila si vyschlé rty a podívala se na to, co držela ve své dlani. Srdce se jí zastavilo rozrušením.

„Dopis,“ zašeptala. Náhle se nemohla nadechnout. Bolest svírala její hrud. Obálka v dlaních se roztřásla. Byl to dopis, který napsala Marii. Neotevřený, nedoručený! Co to znamená? Max jej neodeslal? Ale proč? Co sleduje tím, že jej zadržel? Ach, bože…, věděla, že mu nemůže věřit, ale nemá jinou možnost!

Lysettin zmatek se změnil v zuřivost a podnítil ji k akci. Krok za krokem sestupovala po schodišti dolů. Bolest v zádech a hlavě se stupňovala. Postaví se Vallerandovi tváří v tvář a bude žádat vysvětlení! Než uplyne další minuta, dozví se o jeho záměrech! Třásla se vztekem. Kluzkou dlaní obemkla zábradlí a zahájila dlouhý sestup. V polovině své cesty zahlédla Valleranda, jak vychází z jídelny.

„Pane Vallerande!“ vykřikla a okamžitě se zastavila. „Budete mi muset ihned něco vysvětlit!“

Nonšalantně se na ni podíval. „Vysvětlit co, slečno?“

Pozdvihla dopis. „Proč jste tohle neodeslal? Co se tím pokoušíte dokázat?“

Maxovy oči na ni zaostřily. „Co je to?“

Lysette cítila, jak se jí z tváří vytratila všechna barva. „Můj dopis pro Marii! Zadržel jste ho! Vůbec jste se nepokusil ho odeslat!“ Její rozhořčení přerušilo ostré zvonění, které se jí rozeznělo v uších. „Nechápu to,“ řekla a nemotorně před ním couvala dozadu, když začal stoupat po schodech směrem k ní.

„Nemáte žádný důvod…, proč jste to udělal? Proč?“ Náhle nedokázala pohnout nohama a téměř zakopla. „Zůst-zůstaňte tam, kde jste!“

Maxova tvář byla nelidsky nehybná a něco v jeho očích ji děsilo. „Kde jsi to vzala?“

„To je jedno. Řekněte mi… proč…,“ Lysette zalapala po dechu, s námahou pozvedla paži a dopis po něm mrštila. Úplně ho minula, zatřepotal se na schodech. „Odcházím zpět ke svému otci…, radši budu u Sagesse, než – než o minutu déle tady. Jdu pryč!“

„Ne, nejdeš,“ řekl chladně. „Mám s tebou své plány. Zůstaneš tady.“

„Nenávidím vás,“ zašeptala. Probodávala ho očima.

„Nenávidím vás… Co ode mě chcete?“ Zvedla dlaně k hlavě, jako by se pokoušela zastavit to bušení uvnitř. Kéž by ustalo. Kéž bych se dokázala uklidnit natolik, abych mohla jasně myslet.

Náhle se výraz Maxovy tváře změnil. „Lysette,“ zamumlal. Přiskočil k ní, aby zachytil kymácející se tělo. Rukama ji pevně chytil kolem pasu. Prohlížel si ji těma nesnesitelně pronikavýma očima.

Divoce se odtahovala od jeho paží. „Ne…, nedotýkejte se mě…“

Jeho ruka se ovinula kolem jejích zad. „Dovol, abych ti pomohl do schodů.“

„Ne…“

Ale když s ním Lysette bojovala, aby se mu vysmekla, klopýtla a zhroutila se mu do náruče. Hlava jí klesla na jeho rameno, ruce zplihle visely podél těla.

„Maxi?“ Irénée vyběhla ze salonu s otázkou na rtech ve chvíli, kdy zaslechla nějaké pozdvižení. Ve stejném okamžiku se za jejími zády objevila Noeline. „Něco se děje? Mon Dieu, co se stalo?“

Ani se na ni nepodíval. „Pošli pro doktora,“ řekl naléhavě a vzal Lysette do náruče. Byla neočekávaně lehká a křehká.

Když ji Max vynášel po schodech vzhůru, Lysette na protest a bolestí zanaříkala. Z koutků očí ukáply horké slzičky. Nesl ji a to nemohla snést. Veškerou svoji zbývající sílu vyvinula na to, aby ji pustil. „Můžu jít,“ vzlykala a páčila mu ruce. „Můžu…, pusťte mě…“

„Pšt,“ řekl tiše. „Neper se.“

Cesta k jejímu pokoji trvala jen několik vteřin, ale Lysette připadala jako celá věčnost. Tváří spočívala na jeho rameni a slzami smáčela krajkové lemování jeho košile. Měla horečku a bylo jí zle, pokoušely se o ni závratě. Nejpevnější věc v jejím světě

teď představoval široký hrudník, ke kterému se tiskla. Tak nějak, ve svém strádání, pozapomněla na to, jak moc ho nenávidí, a byla vděčná za povzbudivý tlukot jeho srdce a železné paže objímající její bolavá záda.

Na okamžik se jí zdálo, že se cítí lépe, ale když ji položil do postele, místnost se s ní roztočila. Propadla se do dusivé temnoty, kde nebyl nikdo, koho by se mohla držet. Slepě se vzepnula, aby se zachránila. Někdo setřel vlhké cestičky po jejích slzách a k uším dolehl cizí konejšivý hlas. Nerozuměla, co říká. Něžná dlaň odhrnula vlasy z rozpáleného čela. „Pomozte mi,“ zašeptala a měla tím na mysli ochranu před Vallerandovými. Nebyla si vědoma toho, že ten, koho se tak úpěnlivě drží, je Max.

Lysette sebou škubla a snažila se uniknout žhavému mraku, který se na ni snesl. Ten neznámý člověk stále stál nad ní, zahalený bílou ohnivou září. Snažila se mu něco říct a zdálo se, že jejímu zběsilému blábolení rozumí. „Všechno je v pořádku,“ mumlal,

„všechno je v pořádku.“

Noeline, která je následovala do místnosti, pohlédla Maxovi přes rameno, založila si ruce na prsou a vědoucně potřásla hlavou.

„Žlutá zimnice,“ řekla. „Nemusím bejt doktor, abych to poznala. Dycky je to špatný, když to přijde takhle kvapem. Viděla sem spoustu takovejch, co byli jeden den zdraví jak rybičky a druhej den bylo po nich.“ S lítostí pohlédla na postavičku trpící v posteli, jako by již vězela ve spárech smrti.

Max se na služebnou bouřlivě zamračil, ale dal si pozor, aby ovládl svůj hlas. „Přines džbánek studené vody a nějaký ten prášek

– co jsme to dávali dvojčatům, když tím onemocněla?“

„Kalomel a jalapový kořen, pane.“

„Pospěš si,“ zavrčel a Noeline okamžitě odešla.

Max pohlédl na Lysette, která cosi nesrozumitelně mumlala. Jemně vyprostil svoji košili z jejích dlaní, a zatímco jeho dotyky byly něžné, tvář měl zachmuřenou. Přál si, aby mohl dát průchod kletbám, které ho svědily na rtech.

Irénée přišla za ním nahoru. Okamžitě si všimla jeho ztuhlých ramen, která prozrazovala, že s ním lomcuje vztek. Ale proč? divila se. Je to proto, že soucítí s tou ubohou dívkou? Nebo snad proto, že mu její onemocnění udělalo čáru přes rozpočet? Nemohla odolat, aby se to nepokusila zjistit. „Její smrt by jistě překazila tvé plány, mon fils,“ řekla.

„Ona nezemře.“

Irénée na Lysette smutně pohlédla. Nemoc propukla moc rychle a udeřila značnou silou. Dívka byla horečkou téměř v bezvědomí. „Jsou věci, které nemůžeme odvrátit…“

„Ne,“ přerušil ji Max. „Nechci to slyšet. Takhle už před ní nemluv.“

„Ale Maxi, nemůže nás slyšet.“

„Slyší všechno, co tu říkáme. Nechci, aby ji děsily nějaké morbidní úvahy.“ Postavil se a dodal: „Nechám ji ve tvé péči. Až přijede doktor, řekni mu, že neudělá nic bez mého svolení. Nechci žádné pouštění žilou.“

Irénée přikývla. Vzpomněla si, jak málem ztratili Justina, když ho přepadl záchvat horečky. Často mu tehdy nechávali pouštět žilou. Tak jako Max, i ona měla pochybnosti o účinnosti této léčebné metody. Její matka na následky přílišné ztráty krve zemřela.

Max opustil ložnici, aniž se na Lysette znovu podíval. Irénée ho vyprovázela očima. Ráda by věděla, na co myslí. Cítila se jako neschopná matka, když se nedokáže vyznat v srdci svého syna. Zbývajícím dvěma dětem bylo tak lehké porozumět. Bernard, ten prostřední, býval občas trochu náladový, ale nikdy nebyl tak složitý a tvrdý jako Max. Alexander se jí podobal nejvíc ze všech. Vždycky byl dobře naložený a měl smysl pro humor. Ale Max, tak bezcitný a samorostlý, jí občas připadal takový, jak ho ostatní popisovali. Jako posedlý ďáblem.

Irénée a Noeline se dva dny a dvě noci střídaly u Lysettina lůžka. Irénée už zapomněla, jak náročné je ošetřování nemocného sužovaného žlutou zimnicí. Záda ji bolela od neustálého shýbání se k Lysette a omývání jejího těla studenou vodou. Záchvaty úporného zvracení, blouznění a noční můry, pronikavý zápach octových zábalů, kterými snižovali horečku – to vše bylo odpudivé a vyčerpávající.

Max se často dotazoval na dívčin zdravotní stav, ale společenská pravidla mu bránila, aby vstoupil do pokoje nemocné a přesvědčil se sám. K překvapení všech se však stále zdržoval na plantáži, vždy v těsném dosahu, zkrátil své obvyklé pochůzky a zaměstnával se obchodními záležitostmi, které mohl řešit u pracovního stolu.

Justinovi neřekl ani slovo a nechal ho dusit ve vlastní šťávě, ačkoliv nějaké odvetné opatření by jistě bylo na místě. Ačkoliv

spolu o dopisu nemluvili a Justin se k ničemu nepřiznal, Max předpokládal, že v tom má prsty. Příliš dobře znal svého syna a jeho sklony dělat potíže. Justin se plížil po domě a svému otci a bratru se vyhýbal. Irénée byla příliš zaneprázdněna péčí o nemocnou, než aby si něčeho všimla.

V takových časech, kdy byli dospělí příliš zaměstnáni, využívala dvojčata jejich nepozornosti a naprosto zdivočela. Vyhýbala se výuce s domácím učitelem, utíkala za kamarády nebo vyvolávala mrzutosti ve městě. Nyní však byli hoši neobvykle krotcí. Justin trpěl pocity viny za to, co způsobil, zatímco Philippa pohltila vlna nebývalých sympatií k dívce upoutané na lůžko. Zdálo se, že se na dům snesl příkrov chmurné mlhy. Nezvyklé ticho rušily jen Lysettiny nesrozumitelné výkřiky, když blouznila z horečky.

V té době dům Vallerandových znovu navštívili Kersaintovi. Když odjížděli, rozhodně nepochybovali o tom, že je Lysette vážně nemocná. Delphine dokonce navštívila pokoj nemocné, ale ta ji nepoznala. Odjeli přesvědčení. Gaspard spolkl výhrůžky a podezření, které se mu draly na jazyk.

„Ta ironie osudu,“ řekla o něco později Irénée Maxovi, „lež, kterou sis vymyslel, se stala pravdou.“

Max pokrčil rameny. „Pořád ji mám já, a ne Etienne Sagesse.

A o to tady jde.“

„Znamená to, že ti nezáleží na tom, zda je doopravdy nemocná, nebo ne? Je ti jedno, že trpí? Že pravděpodobně umře?“

„Neumře,“ odpověděl ledovým hlasem. Irénée od něho znechuceně odešla. Věděla, že kárat ho za jeho bezcitnost by byla jenom ztráta času.

Skutečnost, že mají v domě vážně nemocnou, a všechny ty nepříjemnosti s tím spojené Justina popuzovaly. „Přeju si, aby to už skončilo. Tak nebo tak,“ řekl mdle. „Už nevydržím chodit po špičkách, nesnesu její výkřiky a to, že celý dům páchne octem.“

„Už to nebude dlouho trvat,“ odpověděl Philippe. „Slyšel jsem

grand-m ? re říkat, že další den už nevydrží.“

Ztuhli, když seshora zaslechli slabý výkřik. Náhle se z knihovny vyřítil Max a beze slova je minul. Běžel nahoru a bral schody po dvou. Dvojčata na sebe překvapeně pohlédla.

„Myslíš, že se o ni bojí?“ zeptal se Philippe.

Justinův mladý obličej ztvrdl pohrdáním. „Jo, bojí se, že mu umře dřív, než ji bude moct využít.“

„Cože? Co tím myslíš?“

„Idiote. Ty sis opravdu myslel, že má o ni strach, že jo? Tomu nezáleží na nikom.“

Philippe zostražitěl. Bratr před ním něco tají. Chytil ho za rukáv. „Justine, ty víš něco, o čem já nevím?“

Justin netrpělivě setřásl jeho ruku. „To ti nepovím. Jen by ses ho zastával.“

Irénée se marně pokoušela uklidnit dívku, která se zmítala ve spárech noční můry. „Pauvre petite,“ řekla si pro sebe. Byla si dobře vědoma toho, jak dívka zeslábla. Ale nic nepřinášelo úlevu. Nezbylo nic, co by pro ni ještě mohli udělat. Vklouzla zpátky na židli stojící u postele a pozorovala, jak sebou Lysettino tělo neklidně škube.

„Ne…, nedovolte mu… ach, prosím… zastavte ho někdo…“ Tenký hlásek nejprve zesílil a poté přešel do monotónního mumlání.

Irénée se unaveně natáhla pro houbu ležící v umyvadle. Doufala, že studená voda horečku trochu srazí. Houba jí překvapením vypadla z dlaně, když se v potemnělé místnosti zjevila Maxova postava.

„Maxi?“ vykřikla. „Co tu děláš? Co chceš?“

Nevěnoval jí pozornost. Odhrnul stranou tenké záhyby baire a usedl na kraj postele. Tmavou hlavu sklonil nad dívčino zmítající se tělo. „M-Maxi,“ koktala Irénée, „tady bys neměl být. Není to slušné. Musíš odejít!“

Max stáhl chumel zmačkaných pokrývek z Lysettina spoře oblečeného těla a odhrnul zcuchané vlasy z její tváře. Vzal ji do náruče.

„Maxi,“ zalapala Irénée nevěřícně po dechu.

Neodpověděl. Všechnu svoji sílu soustředil na malé, roztřesené tělo, které tiskl k hrudi. „Ššš,“ šeptal jí do ucha, s její hlavou ve své dlani, a jemně ji houpal. „Neboj se. Už jsi v bezpečí. Ššš. Nic se ti nestane.“

Dívka se k němu křečovitě přitiskla. „… je tady… vím… nedovol mu přijít blíž… ne…“

Max ji k sobě ještě více přitiskl a natáhl se pro houbu. Omýval jí tvář a hrud tak intenzivně, že jí po kůži stékaly pramínky studené

vody. „Ne, nedovolím mu přijít blíž,“ mumlal. „Jsem tady. Jsi v bezpečí.“

Chvíli Lysette konejšil a tišil šeptanými slovy. Bezvládně přitom ležela na jeho hrudi.

Noční můra byla pryč. Irénée pomalu vydechla. Až teď si uvědomila, že po celou dobu zadržovala dech. To se jí snad zdá? Toho muže nepoznávala. To že je její syn se srdcem zmrzlým na kost? Do tváře mu neviděla, ale slyšela jeho hlas a ten byl naplněn něhou. Vůbec nevěřila, že by byl něčeho takového schopen.

Max vzal z nočního stolku šálek a přitiskl ho k Lysettiným rtům. Dívka se bezmocně zakuckala a pokusila se o odpor, ale donutil ji polknout. Když vypila z hrnku všechnu medicínu, položil ji zpátky do postele, urovnal noční košili a zakryl přikrývkou.

Irénée se konečně zmohla na slovo. „Noeline ani já jsme ji nedokázaly přimět, aby to vypila.“

Maxových úst se dotkl stín potměšilého úsměvu. „Poslechne, samozřejmě, spíš muže než ženu.“ Znovu se obrátil ke spící dívce a pohrával si s kadeří jejích vlasů. „

Že ano, má drahá?“

Irénée znepokojoval pohled, kterým se na Lysette díval.

„Děkuji za pomoc, Maxi,“ řekla. „Už je to v pořádku. Dohlédnu na ni.“

Max se nepohnul. „Jsi vyčerpaná, máti. Proč si chvilku neodpočineš? Postarám se o ni.“

Irénée nevěděla, co má na takové nemravné prohlášení odpovědět. „Co? To je naprosto nepřijatelný návrh! Přesahuje naprosto všechny meze. Zničil bys její pověst!“

„Tu už jsem zničil.“ Rty se mu cynicky zkřivily. „Nebo brzy zničím. Vůbec nezáleží na tom, jestli smím do této místnosti, nebo ne.“

„Maxi, měj s ní slitování,“ žebronila Irénée. „O péči o nemocného nic nevíš. Je to ženská záležitost. Vyžaduje určité úkony…“

„Ženské tělo mě může sotva něčím překvapit. A co se týče horečky, ošetřoval jsem dvojčata, když onemocněla.“ Úmyslně udělal pauzu. „Pamatuješ?“

Irénée několik vteřin nic neříkala. Opravdu na to zapomněla. Když se dvojčata roznemohla, Max se o ně opravdu skvěle staral.

„Ale …,“ koktala, „to byli kluci, tvoji synové, ale tohle je… bezbranná dívka.“

„Myslíš si, že se ji chystám zneuctít?“ smál se Max s křivým úsměvem. „Dokonce ani já nejsem tak zvrhlý, máti.“

Irénée nepřesvědčil. Její mysl zaplnilo nejtemnější podezření.

„Mon fils,“ zeptala se s obavami, „proč se do něčeho takového pouštíš?“

„A proč bych neměl? Mám prokazatelný zájem na jejím pohodlí. Teď jdi a odpočiň si. Dokážu ji několik hodin pohlídat.“

Vzdorně se postavila. „Já-já pošlu pro Noeline, aby tě vystřídala.“

Ale Max nedovolil Noeline ani nikomu jinému, aby ho vystřídali. Od tohoto okamžiku trávil každou minutu u Lysettina lůžka. Rukávy měl vyhrnuté po lokty a pokoušel se srazit dívce nepolevující horečku. Byl k neutahání a překvapivě trpělivý.

Irénée nikdy neslyšela, že by se nějaký muž takto staral o ženu, byť o vlastní manželku. Bylo to příliš šokující. Byla vyděšená, ale neodvážila se zakročit. Neměla nad Maxem žádnou kontrolu a její vliv na něho byl jen docela nepatrný. Možná že by ho dokázali přesvědčit bratři, kdyby byli doma. Třeba by ho donutili opustit pokoj nemocné. Ale den za dnem tiše plynul, a oni se nevraceli. A Max dál setrvával u lůžka nemocné dívky, jako by to bylo jeho právo.

Do Lysettiných snů se vplížil černý vlk se žlutýma očima. Číhal na ni. Utíkala. Klopýtla a upadla na zem. Nejasně viděla, jak se k ní blíží. Viděla, jak se lesknoucí se zuby zakusují do jejího bezmocného těla a trhají. Vykřikla. Když ji ostré bílé zuby cupovaly na kusy, cítila, jak ji všechno bolí. Najednou byl vlk pryč. Rozplynul se ve zvuku tichého hlasu. „Jsem tady…, všechno je v pořádku. Ššš… teď jsi u mě…“ Tělo se jí napjalo. Chtěla následovat ten hlas. Jenže ji pohltila nekonečná temnota a vytrhla ji z konejšivé náruče.

Spaloval ji nesnesitelný žár. Vysoušel její pokožku a bodal v plicích. Zmučeně vykřikla. Pokoušela se nesnesitelné bolesti uniknout. Čela se dotkla chladná ruka. Neklidně ji hledala.

„Prosím,“ lapala po dechu a zvedala se z lůžka. „Prosím…“ Zasténala úlevou, když se konejšivá péče, která ji držela při životě, vrátila. Na těle ucítila chlad, který zmírňoval nesnesitelný žár.

Vlčí oči ji znovu pozorovaly, zlověstně pableskovaly v temnotě. V panice se rozběhla pryč a vletěla přímo do náruče muže

s pevným hrudníkem a napřaženýma rukama. „Pomozte mi, prosím…“

„Bylas zaslíbena mně,“ uslyšela hlas Etienna Sagesse a zděšeně pohlédla do jeho tváře. „Chci jen ochutnat to, co je moje.“ Zpod těžkých víček probleskla touha a vlhká ústa se rozzářila. Cítila se pošpiněná. Málem se zalkla hnusem. Zoufale s ním zápasila. Konečně se jí podařilo ho odstrčit. Otočila se na patě a utíkala pryč. Ohlédla se a stála tváří v tvář svému nevlastnímu otci. Gaspardova tvář byla brunátná vztekem. „Provdáš se za něho!“

Tvrdě ji udeřil a zvedl dlaň k další ráně.

„Mami,“ vykřikla, jelikož spatřila matku stojící poblíž. Ale Jeanne nespokojeně potřásala hlavou a ustupovala před ní. „Udělej, co ti beau-p?re říká. Musíš ho poslouchat.“

„Nemůžu…“

Ucítila tvrdý okraj šálku přitisknutého k jejím rtům a couvla před hořkou chutí. Ale ocelově pevné sevření kolem jejích ramen nepovolilo.

„Ne… ne,“ kuckala, hlava jí klesla na nepoddajné rameno.

„Neper se se mnou, maličká. Všechno to vypij.“ Pootevřela ústa a zasténala. Uposlechla jemné naléhání.

Uviděla tmavou, štíhlou siluetu svého otce. Obklopovala ho hustá mlha. Pomůže jí…, musí. „Tatínku,“ prosila a z očí jí vytryskly slzy, když viděla, že mizí v mlze. Zběsile se za ním rozběhla. Běžela a běžela, dokud jí cestu nezatarasila vysoká železná brána. Popadla do dlaní železné pruty a ze všech sil bránou zatřásla. „Počkej! Vpusť mě dovnitř! Počkej…“

Vlk jí byl v patách. Cítila, jak se k ní blíží. Tiché zavrčení prořízlo mlhu. Šílená hrůzou se pověsila ze všech sil na bránu, ale ta nepovolila. Silné čelisti sevřely její krk. Vykřikla.

„Ne. Neboj se.“ Náhle se nad ní zjevila tvář Maximiliena Valleranda.

„Nedovolte mu, aby mi ublížil,“ zašeptala. „Ne, nikdy mu to nedovolím, zlato.“

Padala. Padala do velkého ohně. Plameny se nad ní uzavřely. Zmítala se v mukách a lapala po dechu. Mokré prostěradlo obalilo její záda, nohy, krk, paže. Kdosi znovu přitiskl hrnek k jejím ústům. „Já ne-můžu,“ zasténala a pokoušela se schovat obličej do tvrdého ramene. „Prosím… ach, prosím…“

„Ještě jednou,“ zazněl tichý příkaz. „Ještě jednou.“

Poslechla. Vlk ji nepřestával sledovat. Vyčkával. Žluté oči se třpytily. Lysette se otřásla strachy a ochranitelské paže se kolem ní obtočily. Kdyby tu zůstala sama, měl by ji vlk ve své moci.

„Všechno je v pořádku,“ uslyšela něčí šepot. „Nenechám tě odejít.“ Vlk se vyčkávavě blížil. Ale než se k ní přiblížil nadosah, změnil se v muže a Lysette zkamenělá děsem zírala na tmavou, vysmívající se tvář Maximiliena Valleranda. Dychtivě ji popadl do náruče a bolestivě ji tiskl. Unášel ji hluboko do temných stínů a ona, strachy celá bez sebe, křičela, aby ji pustil…, ale on ji

nepustil…, nikdy ji nepustí…

„Dnes vypadáš o hodně lépe,“ prohlásila Irénée.

Lysette slabě přikývla. Několik posledních dní byla tak apatická, že se nedokázala ani pohnout, ale nakonec pocítila, že se jí začíná vracet síla. Od okamžiku, co se probrala z mdlob a uviděla Irénée oddaně sedět u svého lůžka, si uvědomovala, kolik toho pro ni ta žena udělala a jak ji pečlivým ošetřováním vrátila zpátky do života. „Madam,“ zašeptala, „nikdy vám nedokážu splatit to…, co jste pro mě udělala…“

Irénée se k ní sklonila a vzala ji za štíhlou dlaň. „Vidět tě zase zdravou je dostatečná odměna, Lysette. Tvoje nemoc nás příšerně vystrašila.“

„Nás?“ opakovala Lysette.

„Ano, nás všechny! Dvojčata, a Noeline, a Maximiliena.“ Zmínka o Maximilienovi vzbudila Lysettin zájem. Od té noci,

co ji zachvátila horečka, ho neviděla, ani o něm neslyšela. Ale sny měla prošpikovány takovými divnými představami. Přehrávala si je v paměti. Znovu si vybavovala okamžiky, kdy ji ten neznámý držel ve svém objetí. Sama sebe ujišťovala, že to byl jenom sen. Ze se to ve skutečnosti nestalo. Pouze blouznila z horečky.

„Madam,“ pravila a prsty mačkala lem vkusné bílé pokrývky, kterou byla přikrytá, „pan Vallerand tam… nebyl…, myslím v mém pokoji, že ne?“

Zdálo se, že Irénée otázka zaskočila. „Max? Mais non! Často se na tebe vyptával, ale to je všechno.“

„Jistě,“ zamumlala Lysette, zastyděla se, že se takhle hloupě vyptává. Bylo to jen proto, že se jí nedařilo zbavit se představ, které ji pronásledovaly ve snech.

Irénée na ni zkoumavě pohlédla. Výraz její tváře byl tak naléhavý a náhle tolik připomínal Maxův. „Jak tě něco takového mohlo vůbec napadnout?“

„Já jen…, měla jsem divný sen…, nedávalo to smysl…“

„Blouznila jsi,“ řekla Irénée jasně a znovu se usadila.

„Ano…“ Lysette nechala klesnout víčka a poddala se vlně vyčerpání, která se přes ni převalila. „Jsem tak unavená, madam…“

„Spi,“ řekla Irénée a jemně ji hladila po paži. „To je to nejlepší, co můžeš udělat.“

Když se Lysette zotavila natolik, že ji začal pokoj, ve kterém strávila tolik dní, nudit, dovolila jí Irénée chvíli posedět v salonu v přízemí. Když Irénée povolala Maxe, aby ji tam odnesl, mučil Lysette takový pocit trapnosti, jaký ještě v životě nepoznala.

„Můžu jít sama,“ trvala na svém a přitom nedokázala odtrhnout oči od tmavé postavy stojící ve dveřích. Pomačkaný bílý župánek si tiskla ještě více k tělu. Župan i noční košile, které měla na sobě, ji zakrývaly stejně dobře jako šaty, ale pod Maxovým rentgenovým pohledem se cítila jako nahá. „Už jsem mnohem silnější. Žádnou pomoc nepotřebuju. Zejména ne od…“ Zmlkla. Málem vypustila z úst nezdvořilou připomínku.

„Zejména ode mě ne?“ nadhodil Max měkce.

Lysette zčervenala a vzhlédla k němu. Bylo to od té noci, kdy ulehla s horečkou, poprvé, kdy ho spatřila. Zapomněla, jak je mocný. Byl ještě vyšší, než si ho pamatovala, a jeho přítomnost ji skoro dusila. Pamatovala si to ponížení, když bezmocně klesla do jeho paží a nechala se nést po schodech vzhůru. Za žádnou cenu už nedovolí, aby se k ní dostal tak blízko.

Opatrně vyklouzla z postele, rukou se přidržela pelesti. Přepadla ji závrať, ale za okamžik se místnost znovu rozjasnila. Pocit, že zase stojí na vlastních nohou, byl nesmírně povzbuzující.

„Už mám tolik síly, že můžu jít sama,“ prohlásila.

„Lysette, nechceme, aby se nemoc vrátila,“ dělala si starostí Irénée. Postavila se vedle ní a popadla ji za paži. „Ještě je příliš brzy na to, aby ses přepínala. Nemám pravdu, Maxi?“

„Pravda to je,“ souhlasil klidně Max. „Nicméně, nebránil bych slečně Kersaintové, aby udělala několik kroků a přišla na to sama.“ Jeho arogance Lysette pobouřila. Rozhodla se, že ujde celou cestu sama. I kdyby při tom měla duši vypustit. Naneštěstí, dokonce i s Iréninou pomocí, byly její nohy příliš slabé, než aby ji do haly donesly. V určitém okamžiku se její kolena varovně

roztřásla. Max stál vedle ní a pohotově ji zachytil.

„Ne,“ procedila Lysette skrze zuby a založila si ruce na hrudi.

„To radši zůstanu v posteli, než bych se od vás nechala někam nosit.“

Maxovi se drala na rty kousavá odpověď, ale přinutil se ji spolknout. Vždyť uvést Lysette do rozpaků je tak snadné. Začalo ho to bavit. Její mladistvá nerozvážnost ho zasáhla tak, jako už dlouho nic jiného. Jak je to dlouho, co naposledy poznal ženu schopnou tak nefalšovaného upejpání? „Tak jdeme,“ řekl, „moje špatné vychování tě cestou dolů jistě nikterak neovlivní. Tady jsi byla zavřená celé dny.“

Ačkoliv se jí posmíval, zaslechla v jeho hlase starostlivý podtón, který se dotkl něčeho hluboko ukrytého v její duši. Lysette se vzdávala jen nerada. Odtáhla od něho paže. „Dobrá…, ať neztrácíme čas.“ Litovala, že je k němu tak nezdvořilá, ale něco v jeho chování způsobovalo, že zkrátka nedokázala být v jeho přítomnosti jiná.

Max se uchechtl a odnášel ji do salonu, kde na ně čekala Noeline s vyšívaným šálem v ruce, kterým jí zakryla kolena. Lysette se opřela o polštáře brokátové pohovky. Pocity, které se v ní probudily během krátké cesty po schodišti, ji znepokojovaly.

Bylo to utrpení, když ji držel v náruči. I když v tom nebylo nic osobního. Ačkoliv k ní byl něžný, jasně cítila pod jeho oblečením vypracované svaly. Připomínaly jí jeho krutost. Lysette ještě nebyla natolik silná, aby dokázala přemýšlet o dopisu pro Marii. Dokud se neuzdraví tak, aby mu dokázala vzdorovat, zůstane pouhým pěšcem ve hře, kterou pro ni přichystal. Pokusila se stávající situaci vyhodnotit. Stále by raději vězela ve spárech Etienna Sagesse.

„Ach,“ zalapala Lysette překvapeně po dechu. Něco ji bolestivě zatahalo za vlasy. Několik pramínků jejích vlasů se

zachytilo za knoflíky Maxovy košile. Když zjistil, co se stalo, sklonil se Max, aby je vyprostil. Lysette se natáhla po knoflíku v té samé chvíli. Jejich prsty o sebe zavadily a ona zděšeně ucukla.

„Pane,“ zaprotestovala, ale bryskně ji přerušil.

„Udělám to.“

Teplé zašimrání dechu na její tváři v ní spustilo vlnu ohromujících pocitů. Pomalu, jako uprostřed snu, nechala Lysette svoje ruce klesnout a zaposlouchala se do zběsilého cvalu svého srdce. Max obratně osvobodil tenký pramínek vlasů, uvolnil hedvábné pouto, které je drželo u sebe. Vůně jeho kůže se dotkla jejího nosu. Byl tak blízko, že viděla stín vousů, prorážejících na čerstvě oholené bradě, a špičaté konečky jeho řas. Pak se svýma jantarovýma očima zahleděl do jejích.

„Děkuji vám,“ řekla a uhýbala před ním. Ale zůstával nad ní skloněný, s jednou rukou položenou na opěradle pohovky z růžového dřeva a druhou spočívající blízko jejího boku. Díval se na ni tak zvláštně. Lysette zamrazilo. Vypadá jako ten vlk, co ji pronásledoval ve snech.

Myšlenky jí v hlavě uháněly jako o závod. Cosi jí připadalo tak důvěrně známé. Ne, to nebyla její představivost. Když stonala, něco se stalo. Byl u ní. Ach, panebože, ty ruce, které ji držely. Přece nemohly být jeho. Pokusila se pohlédnout jinam. Nechtěla se na něj dívat. Chtěla před ním skrýt to znepokojivé podezření. Nemohla však od něho odtrhnout oči. Ano, Irénée jí lhala. Byl v jejím pokoji. Ach, to přece nemůže být pravda, pomyslela si Lysette omámeně, prosím, ať to tak není!

Když Max promluvil, Lysette ho přes divoké bušení svého srdce téměř neslyšela. „Neboj se mě,“ pravil. V jeho hlase byla taková naléhavost, kterou u něho předtím nikdy neslyšela.

Široce otevřela oči. Byla zahnaná do kouta. Nezbývalo nic jiného než mu to oplatit. „Nebojím se,“ pokusila se o námitku, „ani trošku se nebojím. Ne-nenávidím vás.“

Irénin hlas rozehnal ohlušující ticho. „Maxi? Je v pořádku?“ Maxův zvláštní výraz zmizel. Postavil se. „Je jí dobře,“

odpověděl úsečně a zamířil ke dveřím. „Budu v knihovně.“

Když odešel, podívala se Irénée za ním a pak zavrtěla hlavou.

„To nechápu. Chová se tak divně. O čem s tebou mluvil?“

Lysette chvatně uhnula pohledem. „O ničem, vůbec o ničem.“ Možná se mýlí. Irénée by jistě nevpustila Maxe do jejího pokoje, když churavěla. Ta představa je tak absurdní, že jistě nestojí za to

lámat si s tím hlavu. Navíc, Maximilien Vallerand by rozhodně neměl zájem o ni pečovat. Pohrdal těmi, kdož byli slabší než on. Jasně ukázal, že netrpí výčitkami svědomí, a manipuluje s ní tak, jak to právě vyhovuje jeho záměrům.

Ztracená ve svých myšlenkách, zírala Lysette z okna. Čas od času odpověděla na Irénino repetění. Venkovní scenérie byla líbivá. Na opačné straně mýtiny se rozprostíral ovocný sad a zastíněné pěšinky vedly podél keřů růží a kamélií. Sídlo Vallerandů stálo více stranou od ostatních domů, pečlivě střežené, odtržené od okolního světa. Stalo se jejím útočištěm, ale bylo očividné, že už ne na dlouho. Nemoc posloužila jen jako dočasný odklad Maximilienových plánů.

„Madam,“ řekla zvolna. „Pan Vallerand neposlal mé sestřenici Marii ten dopis.“

Irénée se zamračila. „Lysette, měli bychom počkat, až posbíráš síly, a potom si promluvit…“

„Přeje si, abych tu zůstala. Proč? Je to kvůli Etiennu Sagessovi? Jsou nepřátelé, non?“

Irénée vzdorně přikývla. „Ano, jsou nepřátelé.“

„Využil mne tedy, jen aby provokoval Etienna Sagesse?“ zeptala se Lysette, ačkoliv odpověď předem znala.

„Přála bych si, abych ti mohla říct ne…, ale obávám se, že právě takový je Maxův záměr.“

Lysette zavřela oči a opřela se o polštář. „Chce mě znemožnit,“ mumlala a objala se rukama v obranném gestu. „To určitě rozzlobí pana Sagesse natolik, že ho vyzve na souboj.“

Irénée dlouho nic neříkala. „Lysette,“ pravila nakonec, „ještě není pozdě, aby ses k Sagessovi vrátila. Pokud si to přeješ, dohlédnu na to, aby se tak stalo.“

Lysette zavrtěla hlavou. „Já nevím. Vůbec mě nenapadá, co bych měla udělat. Já… uvízla jsem v pasti mezi dvěma muži. Jsou jeden jako druhý. Sobečtí a nebezpeční. Ani jednomu z nich nemohu důvěřovat. Ale domů se vrátit nemůžu. Kvůli beau-p?re. Tetinka Delphine by řekla, že je to vůle Boží. Předurčení. Co jsem komu udělala, že si zasloužím takový úděl?“

Irénée byla ušetřena odpovědi, jelikož se ve dveřích objevila Noeline. „Madam,“ oznámila hospodyně a protočila oči k nebi, „je zde pan Médart. Přijel si pro slečnu Lysette.“

„Vypadá naprosto zdravá,“ řekl Gaspard a jeho černé oči zkoumaly Lysettinu tvář.

Max pokrčil rameny. Zdržoval se na opačné straně místnosti, jako by ho to, co se tu děje, vlastně vůbec nezajímalo. „Rodinný lékař je opačného názoru.“

„Ale určitě je zdravá natolik, aby mohla cestovat!“ vykřikl Gaspard. Tetinka Delphine přispěchala, aby zmírnila jeho zklamání. Usadila se vedle Lysette a jala se urovnávat šál, který jí spočíval na klíně.

„Tak, tak, enfant,“ cukrovala a upravovala neposlušnou rudou kadeř za Lysettino ouško. „Možná máš jen strach, že se o tebe nedokážeme dobře postarat? Je to tak, co? Naše malá, sladká Lysette?“

Lysette se po jejích otravných rukou podrážděně ohnala. „Nech mě být,“ procedila skrze zuby.

„Nebuď nevychovaná,“ šeptla Delphine tak, aby to ostatní neslyšeli. „Vůbec si neuvědomuješ, co jsi způsobila. Díky své umíněnosti ses málem zničila. Musíme tě už konečně odsud dostat. Gaspardovi a mně můžeš věřit. Rodina ví nejlíp, co je pro tebe dobré.“

Lysette od ní odvrátila tvář a setkala se s Iréninýma očima, které přetékaly soucitem. „Lysette,“ řekla, „myslím si, že by ti neublížilo, kdybys s nimi odjela. Možná by to bylo nejmoudřejší řešení.“ Svým prohlášením všechny udivila.

„Ano, to by bylo,“ přisvědčil Gaspard a jeho nabručený výraz zmizel. „Jsem rád, že zastáváte takový vstřícný postoj, paní Vallerandová.“

„Především musíme mít na zřeteli Lysettino pohodlí,“ odvětila Irénée a obezřele se podívala na Maxe.

„Znamená to, že zde nejsem vítána?“ zeptala se Lysette. Nemohla pochopit, proč jí Irénée vypověděla pohostinství. Bolest se mísila s překvapením. Unavovala již Irénée její společnost? Nebylo by divu, když si uvědomí, že kromě starostí

Vallerandovým nic nepřinesla. Nebo se ji jen Irénée snaží ochránit před Maxovými plány?

„Samozřejmě, že jsi u nás vítána a můžeš tu zůstat,“ doplnila rychle Irénée. „Já jen, že…“

„Že tě má paní Vallerandová pod svojí střechou už dost,“ skočil jí do řeči Gaspard a hnal se k Lysette. „Dost už těch hloupých řečí. Allons, Lysette. Venku na nás čeká kočár. Takový kočár jsi ještě neviděla. Sagesse v předstihu obstaral všechno, co bys mohla potřebovat.“ Natáhl se po ní. Chtěl ji vzít do náruče a odnést do kočáru.

Lysette se na ty napřažené paže zadívala a v duši jí vzklíčila vzpoura. Nechtěla s ním nikam jít. Chtěla zůstat tady. Bez ohledu na následky. Uhnula před jeho objetím a přepadla ji třesavka. Byla příliš slabá na to, aby s ním bojovala. „Stejně zase uteču,“ řekla.

„K tomu nebudeš mít příležitost,“ ujistil ji Gaspard předem.

Odhodil šál a paží ji objal kolem zad.

Max byl celou dobu tak potichu, že nikdo ani nezaregistroval, že přistoupil blíž. Vytrhl Lysette z Gaspardova sevření. Přes svoji příšernou tloušťku se mu Delphine hbitě klidila z cesty. Lysette objala pažemi Maxův krk a držela se ho, dokud ji nepřenesl na opačný konec pohovky. Způsob, jakým se na ni díval, majetnický pohled jeho očí ji znervózňoval tak, že se o ni pokoušela zvláštní závrať. Dokud to nedovolí on, nikam nepojede.

Max se rozhodně postavil mezi Lysette a ostatní přítomné.

„Vypadá to, že se tu ještě budete muset zastavit na kus řeči,“ prohlásil.

Gaspard udělal tu chybu, že se pokusil protáhnout za Maxovými zády a popadnout Lysette. Zastavilo ho Maxovo měkké zavrčení.

„Ne.“ Ve zlatých očích se třpytil příslib pomsty. „Varuji vás pouze jednou. Nezkřivíte jí na hlavě ani vlásek.“

„Ale ona …,“ zařval Gaspard a šokované zíral na zachmuřeného obra, který stál před ním. „Je to moje dcera…“

„Nevlastní dcera,“ ozvala se Lysette.

Max na ni pohlédl a v koutku úst mu zacukal pobavený úsměv. Ačkoliv neřekl ani slovo, Lysette moc dobře věděla, co má za lubem. Postavil se na její stranu, protože když zůstane tady, dosáhne svého cíle. Lysette si uvědomila, že ona sama nemá co ztratit. Tak ať s nimi Max jedná, jak chce.

Když už si mohla vybrat, tak raději zůstane tady, než aby se odevzdala na milost otčímovi a Etiennu Sagessovi. Pořád ještě je tu šance, že se jí podaří Maxe přesvědčit, aby poslal Marii ten dopis. A pokud všechno selže, prchne do bezpečí kláštera voršilek – všechno bude lepší než sňatek se Sagessem.

„Jakým právem se do toho pletete?“ dožadoval se Gaspard a nenávistně zíral na Maxe, který se usadil Lysette po boku. Vztekle se obrátil na Irénée, která překvapením ztratila řeč.

„Co se tu mezi těmi dvěma dělo, že mu dovolí něco takového?

Nějaké nezákonné miliskování, to je skandál…“

„Slečna Kersaintová mi to dovolila, když nalezla útočiště v mém domě,“ řekl Max, „a nedošlo mezi námi k ničemu nevhodnému.“

„Lidé v New Orleansu tomu nikdy neuvěří!“ křičel Gaspard a zrudl tak, jako by ho měla sklátit mrtvice. Zadíval se na Lysette.

„Sagesse prohlásil, že pokud se dnes odpoledne nevrátíš, nevezme si tě! Bude tě považovat za ničemnou, pošpiněnou a zkaženou! Chápeš to, hlupáčku? Nikdo tě nebude chtít. I pro mě budeš bezcenná, protože žádný slušný muž tě o ruku nepožádá! Nepošpiníš jen svoje jméno, ale i Sagessovu čest a to je přesně to, o co Vallerandovi jde. Neznamenáš pro něj nic. Jsi jen záminka k ukončení sváru, který začal už před léty. Až bude po všem, nebude cesty zpět. Už nikdy žádná naděje na něco, co by se byť jen vzdáleně podobalo životu, jaký bys mohla vést coby Sagessova choť. Zachraň se, Lysette. Odjeď se mnou a zastav to šílenství! Nedovol, aby nenávist, kterou ke mně cítíš, zničila i tebe.“

Lysette pobledla únavou. Vyhledala Maxovy oči. Ani teď jí však neposkytly klíč k jeho myšlenkám. Ale rozuměla mu víc, než kdy tušil. Vyslovila otázku, která musela být vyřčena. „Pane Vallerande, vše, co zde bylo řečeno, je pravda, n’est-ce pas?“

Max už se chystal pronést nějakou jalovou odpověď, ale něco v jejím pohledu jej zastavilo. Byla tak mladá. Nedokázala nikomu ublížit, potřebovala ochránit. Něco se v něm hnulo. Nějaký hluboko pohřbený cit, za který se okamžitě zastyděl. Bylo to cosi tak těžko postižitelné, jak jen cit může být. Maxe už tak dost trápila představa, že by ji měl vrátit Sagessovi. Nechtěl ji tu mít…, nechtěl k ní nic cítit.

Lysette stále čekala na odpověď. Max neměl důvod jí lhát.

„Všechno je to pravda,“ řekl upřímně.

„A co uděláte se mnou, až bude po všem?“ zeptala se.

„Jsem ti dlužen za příležitost, kterou jsi mi poskytla,“ odpověděl bez špetky studu. „Zachovám se k tobě tak, jak si budeš přát. Jsem muž, který ví, co se patří, slečno Kersaintová, a moje vděčnost za příležitost bojovat se Sagessem bude bezmezná.“

„Proč? Co udělal tak strašného, že ho tak nenávidíte?“

Max neodpověděl. V očích mu vzplanuly dva malé, studené plamínky. Vypadal tak nelítostně, odhodlaně, až se Lysette od něho odtáhla a poděšeně se přikrčila. Hluboko v jeho duši panovala taková temnota, jakou jen si dokázala představit. Využíval ji jako nástroj pomsty, odplatu za něco, co se událo před mnoha lety. V srdci toho ztepilého muže není ani jiskřička odpuštění, ani jiný druh pochopení, ke kterému nabádá křesťanská víra. Lysette si přitiskla dlaň na obnažené hrdlo, aby pod prsty skryla divoký tep.

Náhle jí před očima vyvstala živoucí vidina a opět zaslechla vzdálený šepot, který ji provázel ve snech. Připomněla si silné, konejšící paže a nekonečnou něhu, která zaháněla na ústup ty nejhorší noční děsy. Zmateně zírala na muže po svém boku. Mohl to být on? Ach, to přece není možné! Lámala si hlavu tím, co by měla udělat, až ji z toho nesnesitelně rozbolela.

Max si všiml jejího utrpení a zamračil se na všechny přítomné v místnosti. „Měla by odpočívat. Je toho na ni moc.“

„Tak nám ji vydejte!“ udeřil Gaspard.

„Ne,“ obrátila Lysette tvář k nevlastnímu otci. Věděla, s jakou radostí by si pak na ní vylil vztek. „Už jsem ti řekla, že se za Etienna Sagesse neprovdám. Můžeš mě k tomu nutit, jak chceš,“ prohlásila, ignorujíc Delphinin pohoršený vzdech. „Nevrátím se s vámi. Přesto, že pan Vallerand využil situace a bude to on, kdo z toho bude mít prospěch, přijímám dál jeho pohostinnost. Radši zůstanu zde a budu čelit následkům, než abych se stala manželkou Etienna Sagesse.“

„A je rozhodnuto,“ dodal Max a postavil se, aby naznačil, že rozhovor je u konce.

Gaspard pohlédl na Lysette vytřeštěnýma očima. „Ty hloupá, omezená náno! Co myslíš, že s tebou bude?“

Irénée svižně přešla pokoj a položila Maxovi dlaň na ocelovou paži. „Synu,“ žádala ho naléhavě, „nepleť se mezi ně. Tohle není tvoje věc. Nemysli jen na sebe, mysli konečně už také na někoho jiného – vždyť ji zničíš! Pokud si to můžeš vzít na svědomí ty, tak já ne!“

Max pohlédl z Lysette na svou matku. Na rtech mu zahrál bezstarostný úsměv. „Netvař se tak rozčarovaně, máti,“ mumlal.

„Víš moc dobře, že nedokážu týrat tvoje svědomí dlouho.“ Sklonil k ní svou tmavou hlavu a šeptal jí cosi do ucha.

Ať sdělil Max Irénée cokoliv, očividně ji to zaskočilo. Otočila se a zírala na Lysette s pootevřenými ústy. Potom se znovu zaměřila na svého syna, který se tvářil netečně, jako by ho nedokázalo vyvést z míry zhola nic. „Ach, Maximiliene,“ zašeptala a roztřásla se potlačovanými city.

„Madam?“ otázala se Lysette. Zajímalo by ji, co jí Max pověděl.

Max zamířil ke Gaspardovi a Delphine, kteří zůstali jako opaření. „Musím vás požádat, abyste odešli,“ vyzval je.

„Nepůjdu nikam! S tím nesouhlasím!“ zaburácel Gaspard.

„Neodejdu, když je ještě naděje, že se s ní Sagesse ožení!“

„Proč nepošlete Sagessovi zprávu?“ navrhl pobaveně Max.

„Vzkažte mu, aby přijel a vyzvedl si ji osobně, když o ni tak stojí.“ Otřesená Delphine vztáhla k Lysette ruce v úpěnlivém gestu.

„Jak se jen všechno tohle mohlo stát?“

Lysette se usmála, ale její úsměv postrádal přídech dobré nálady. „Já nevím.“

„Tvoje matka mi nikdy neodpustí. Prosím. Musíš poslechnout.

Navždycky ztrácíš svoji rodinu. Nikdo ti nedá druhou šanci.“

„Nestojím ani o tu první.“

Gaspard ukázal prstem na Maximiliena. „Ujišťuji vás, že to ještě neskončilo, Vallerande!“

Maxovo obočí se cynicky vyklenulo. „To rád slyším.“

Když Gaspard s Delphine odešli, klesla Lysette zpátky na pohovku. Byla naprosto vyčerpaná. Později se pokusí utřídit si zmatené myšlenky, ale teď potřebuje odpočívat. „Madam,“ řekla,

„musím vědět, co vám pan Vallerand sdělil.“

„Pouze ulevil mému svědomí v jisté záležitosti,“ odvětila Irénée vyhýbavě.

„Ale co…“

„Dost,“ přerušil ji Max. „Odnesu tě nahoru.“

Lysette zavřela oči. Nelibost, že opět ucítí jeho paže na svých zádech, přehlušila touha vrátit se do postele. Zoufale potřebovala být sama. Když ji zvedl, uvědomila si opět sílu jeho svalnatého těla. V uších jí zazvonil jeho hlas. „Jak jsi náhle povolná, slečno. Docela se mi to líbí.“

„Víte moc dobře, pane, že mně se to vůbec nelíbí.“

Na rtech mu stále pohrával úsměv. „Víš vůbec, že s tebou v náručí jsem ušel dvojnásobek toho, co jsi v tomto domě stihla nachodit ty sama?“

Věnovali se jeden druhému, takže si nevšimli, že Noeline jim jde v patách. „Pane,“ zeptala se Lysette, „co jste řekl v salonu vaší matce?“

Max její otázku ignoroval. „Vysvětli mi,“ řekl rychle, „co ti Sagesse udělal, že ho tak nesnášíš? Dovoloval si na tebe?“

Lysette zrudla. Za nic na světě by mu nedokázala vyprávět něco tak osobního. „Možná byste se na to měl zeptat své matky. Ví o tom, co se stalo.“

„Už jsem se jí ptal,“ řekl suše, „několikrát. Neprozradila mi ani slovo.“

Lysette se zasmála. Představila si, jak Max mámí z Irénée nějaké informace a ona zatvrzele mlčí. „Vaše matka se mi docela zamlouvá, pane.“

Max sledoval její ústa. Měkká křivka jejích rtů v něm vzbuzovala úžas. „Ona o tobě tvrdí to samé,“ řekl, ale vyznělo to tak, že tím není nikterak nadšený. „Teď mi vyprávěj, co ti Sagesse udělal.“

„Nechápu, proč vás to tak zajímá.“

„Samozřejmě že to nechápeš. Přesto mi to pověz.“

Lysette byla příliš unavená na to, aby si nejdřív promyslela, co řekne. „Nejprve bych ráda věděla, co se tenkrát přihodilo mezi vámi a Sagessem.“ Potom jí došlo, že mu její neomalená otázka nejspíš zkazí náladu. Nestalo se tak. Namísto výbuchu zlosti se usmíval.

„Matka ti to neprozradila?“ divil se.

„Paní Vallerandová by to neřekla živé duši.“

„Je zřejmě důvěryhodnější, než jsem se domníval,“ dumal.

„Nesmím zapomenout složit jí kompliment. Jak jde o povídačky, nedokáže většina žen držet jazyk za zuby.“

„Když tu teď zůstanu, tak vás pan Sagesse brzy vyzve na souboj, oui?“

„S největší pravděpodobností.“

„A potom… Co bude se mnou?“

„Jak si představuješ svoji budoucnost ty?“

„Já-já mám dobré vzdělání. Mohla bych někde zastávat místo učitelky.“

Zdálo se, že ho její odpověď pobavila. „V jakém směru jsi vzdělaná?“

„V angličtině, zeměpisu, dějepisu, aranžování květin, latině…“

„Aranžování květin, hmm? Nejsem si vědom, že by někde potřebovali učitele tohoto druhu umění.“

„Vysmíváte se mi,“ řekla Lysette. „Myslíte si, že jsem hloupá.“

„Myslím si o tobě spoustu věcí, má sladká Lysette, ale tohle ne.“

„Ne-neříkejte mi tak,“ zakoktala se.

„Sladká Lysette? Ale taková jsi,“ řekl Max sarkasticky.

„Sladká, křehká osůbka, která přes všechny vrtochy osudu nikdy nezapomene na své dobré způsoby. Půvabná, laskavá, nesobecká…, máš všechny vlastnosti, které má správná manželka mít. A ještě se divíš, proč chce Etienne Sagesse zrovna tebe. Taková skromnost je ohromující.“

Sám Max nevěděl, co ho ponouklo k tomu, aby se jí takhle posmíval. Snad je to tím, že každá roztomilost, kterou nahlas vyslovil, ho ve skutečnosti silně zasáhla. Ale, koneckonců, je to pouze žena a jednoho dne počne spřádat všechny ty marnivosti a zrady, kterých jsou schopny jedině ženy. Bylo by vskutku neodpustitelné zopakovat chybu, kterou udělal s Corinnou.

„Vůbec mě neznáte,“ prohlásila Lysette. Slova jí plynula ze rtů s dětskou náhlivostí. „Myslíte si, že ano, ale není to tak!“

Hořkost se změnila v překvapení. „Je to vůbec možné? Bráníš se tomu, jak jsem tě právě popsal?“ otázal se. „Myslel jsem to jako poklonu.“

„Ne, nemyslel!“

Ušklíbl se, ale přes veškerou zlomyslnost to byla dobrácká grimasa. „Každé slovo jsem mínil vážně. A teď se uklidni, nebo budu čelit nařčení, že se ti kvůli mně přitížilo.“

Lysette sevřela rty a odvrátila se od něj. Pohlédla mu přes rameno. Střetla se s Noeliným přemýšlivým pohledem. Hospodyně je tiše následovala do ložnice. Odestlala přikrývky a zatáhla závěsy. Potom Noeline vyslala k Maxovi dlouhý, podivný, hloubavý pohled. Lysette by zajímalo, na co asi myslí.

Po umytí byly Lysettiny vlasy vlhké a zářily jako oheň. Noeline je pečlivě rozpletla tam, kde byly zacuchané, a potom začala hedvábné kadeře rozčesávat kartáčem. Irénée seděla poblíž a dívala se z okna. Jasné ranní slunce se prodíralo listovím dubů

lemujícím příjezdovou cestu a padalo dolů na provinou zem. Irénée pozorovala Maxe, který opouštěl dům na svém černém hřebci. Když si byla jistá, že je syn již tak daleko, že je nepřekvapí svým předčasným návratem, obrátila se k Lysette a měkce na ni promluvila.

„Lysette, máš právo vědět, co se přihodilo mezi Maxem a Etiennem Sagessem.“

Dlouho přemýšlela, zda je moudré odhalit dívce tajemství minulosti, ale Noeline ji ujistila, že bude lepší, když se o všem dozví od jeho matky než od někoho jiného. „Max by ti to nikdy neprozradil,“ pokračovala, „a tak je to na mně. Možná pak porozumíš mému synovi lépe. A možná o něm začneš smýšlet poněkud mírněji.“

Lysette byla zmatená. „Madam,“ ozvala se, „pokud doufáte, že pro něho naleznu pochopení…, dobrá, nebudu vám lhát a slibovat, že se o to pokusím. A proč vůbec chcete…“

„Nejprve mne vyslechni.“

„Dobře tedy.“ Lysette zachytila její obraz v zrcadle, před kterým jí Noeline stále česala vlasy.

„Měla bych začít tím,“ spustila Irénée, „že Max byl vždy

člověkem plným citů.“

Lysette si nemohla pomoci, aby ji nepřerušila. „Na mě dělá úplně opačný dojem. Je to ta nejbezcitnější osoba, jakou jsem v životě potkala.“

Noeline ustala v kartáčování jejích vlasů. „Jen proto, slečinko, že ste ho tehda neznala. To neznamená, že takovej nikdá nebyl. Von má hluboko pod tou slupkou citů hromadu.“

„Přesně tak,“ přitakala Irénée. „Kdybys ho poznala před lety, Lysette, nepochybovala bys o mých slovech. Max žil naplno, byl oddaný, vyrovnaný, tak jako nikdo další. Jeho bratři takoví nebyli.“ Tvář jí v zamyšlení změkla. „Nezpochybňuj nic z toho, co ti řeknu. I když si budeš možná myslit, že je to jen mateřské chvástání. Max překonal všechna očekávání, která jsme já a jeho otec do něho vkládali. Jistě, byl to divoký chlapec, tropil lotroviny a ničeho se nebál, ale také byl něžný a laskavý k bezmocným. Překypoval smíchem a kouzlem osobnosti. Tehdy měl spoustu přátel. Riskoval by život, aby ochránil čest toho, na kom mu záleželo. Téměř všechny ženy v New Orleansu, mladé či staré, matrony i panny, byly do něho zamilované. Tehdy byl milý a velmi mu to slušelo.“

„Pořád mu to sluší,“ prohodila Lysette bez přemýšlení. Poté zčervenala jako pivoňka a kousla se do jazyka.

Irénée se kysele usmála. „Jenže teď je přitažlivý úplně jinak.“ Lysette věděla naprosto přesně, co tím Irénée myslí. O muže,

jako je Max, by nyní projevila zájem pouze žena, které na její pověsti nezáleží. Pokoušela se představit si ho jako mladého muže, bez obvyklého cynismu a posměšného úsměvu, ale bylo to nemožné.

„Za jeho úpadkem, naturellement,“ pokračovala Irénée, „stojí žena. Corinne Quérandová.

Dcera z vážené rodiny v New Orleansu. Tenkrát nebylo Maxovi o moc víc než tobě. Byl tak zaslepený, že neviděl, jaká ve skutečnosti je. Byla krásná a přitažlivá, ale její šarm jen zakrýval nebetyčné sobectví. V prvním roce jejich manželství povila Maxovi dvojčata. Mohl se radostí pominout. Udělal by cokoliv, aby byla šťastná, ale…“ Irénée zmlkla a zavrtěla hlavou.

„Co se stalo?“ naléhala Lysette. Nedokázala udržet svoji netrpělivost na uzdě.

„Corinne se změnila.“

„Změnila? Jak?“

„Ta atraktivní maska z ní jednoduše spadla. Žena, která se pod ní skrývala, byla studená jako kus ledu. Stěžovala si, jak příšerně se nudí…, odhodila morální zábrany a sebeúctu jako nepotřebné cetky, jejichž nošení ji začalo unavovat. Děti Corinne nezajímaly. Nechtěla patřit pouze jednomu muži, alors, našla si milence. Myslím, Lysette, že uhodneš, kdo to byl.“

Lysette těžce polkla. „Etienne Sagesse,“ zašeptala.

„Oui, c’etait lui. Corinne vmetla Maxovi do tváře, že ho podvádí s Etiennem. Věděla, že ji Max stále miluje a jak moc ho to raní… Mon Dieu, viděla jsem, jak můj syn trpí. Žádná matka nechce, aby její dítě takhle trpělo. Toužil povolat Etienna k zodpovědnosti, ale hrdost mu nedovolila přiznat před celým světem, že mu byla jeho žena nevěrná. Nakonec byl Max donucen vyzvat Etienna na souboj, ale než k němu došlo…, on… on…“

Noeline upevnila Lysettiny vlasy v týle a podala Irénée kapesník.

„Merci, Noeline,“ poděkovala Irénée a utírala si uplakané oči.

„Nepláču pro Corinne, abys rozuměla.“ Rozhostilo se znepokojivé ticho a Lysette vyčkávala, až Irénée opět promluví. „Nikdo nechápal, proč se to stalo. Corinne byla zlá žena a mučila Maxe,

který ji stále miloval, takže se neubránil… Bylo to spravedlivé, že ano, Noeline?“

„Oui, madam.“

„Co se stalo?“ vybuchla Lysette, dlaně zaťaté.

Odpověděla jí Noeline. „Voni našli pani Corinne v prázdným domku po dozorci. Vzadu v lese. Uškrcenou.“

„Max se dušoval, že už ji tak našel,“ šeptala Irénée. „Řekl, že ji nezabil. Ale neměl alibi. Představitelé města zvážili okolnosti a rozhodli se, že budou shovívaví. Byli přesvědčení, že bude lepší do toho nešťourat. Jednalo se přece o nevěrnici. Souboj s Etiennem se nikdy nekonal. Max stále trval na tom, že je nevinný, že žádný zločin nespáchal. Ale nikdo mu nevěřil. Ani jeho přátelé si nebyli jisti. My, jeho rodina, bychom si také přáli uvěřit tomu, že je nevinný. Ale nějak to nešlo. Zůstal se svým zármutkem sám. Věřila jsem, že se časem se vším vyrovná a bude stejný jako dřív. Ale hořkost ho pohltila. Nedokáže projevit jakýkoliv cit, někomu důvěřovat, anebo se o někoho postarat.“

„Věříte, že je nevinný, madam?“ zeptala se otřesená Lysette.

Irénée dlouho neodpovídala. Bylo to k neunesení. „Jsem jeho matka,“ řekla nakonec.

Znamenalo to ano, nebo ne? „Co když to neudělal?“ zeptala se Lysette. „Možná existuje ještě někdo, kdo měl důvod ji zabít?“

„Ne, nikdo takový není,“ řekla Irénée s ohromující jistotou.

Lysette se otřásla a objala se pažemi. Tak pan Vallerand je vrah. Ty štíhlé, silné ruce se obtočily kolem krku ženy a vymáčkly z ní život.

„Max si zaslouží slitování,“ pravila Irénée. „Stal se obětí vlastních emocí.“

V Lysettiných kulatých očích se zračil děs. Upřeně sledovala nešťastnou ženu. „Jak bych mohla litovat muže, který zavraždil vlastní manželku?“

„Musíš to pochopit. Ty okolnosti…“

„Ach, madam,“ prohlásila Lysette ohnivě, „kéž byste mi to byla neříkala.“

„Alespoň teď víš, proč se nemohl ubránit, aby využil příležitosti, když ses tu znenadání objevila. Viděl v tobě záminku, jak dotlačit Etienna k souboji a pomstít to, co se v minulosti stalo. Pochybuji, že Etienna zabije. Možná se pak Maximilien přestane k té tragédii vracet.“

„Ano,“ zašeptala Lysette, „poté, co si to vyřídil se svojí ženou, vyřídí ještě jejího milence. Jak zlovolné.“

„Takhle o něm nesmíš uvažovat,“ řekla Irénée. „Není zlý. Někde uvnitř je stále tím milým, milujícím chlapcem, kterým kdysi býval. Dokud jsi k nám nepřišla, Lysette, nikdy bych tomu nevěřila. Ale když jsem ho viděla, jak s tebou jedná…“

„Se mnou?“ vykřikla Lysette. „Posmíval se mi a urážel mě! Nikdy se ke mně nechoval jinak. Dává mi najevo jasné pohrdání!“

Irénée a Noeline si nad její hlavou vyměnily pohled, který ji vysloveně zmátl. Je tu ještě něco, o čem ví úplně každý, jen ona ne? „Madam,“ otázala se, „vy byste nedovolila, abych zde došla nějaké újmy, že ne?“

„Ach, vůbec se nedomnívám, že by tobě od Maxe hrozilo nějaké nebezpečí.“

Lysette ji nedůvěřivě pozorovala. „To znamená, že jiné ženě by mohlo? Proč, dobré nebe, bych měla být zrovna já před ním v bezpečí a jiné ženy ne?“

Irénée nad její otázkou chvíli uvažovala. Pak její ospalý výraz vystřídal příliv nezlomného optimismu. „Protože se Max k tobě chová tak ochranitelsky, drahá. Myslím, že v něm probouzíš to nejlepší.“

„Vůbec nechápu, jak jste na to přišla!“ vykřikla Lysette. „A i kdyby to byla pravda, neznamená to, že kdybych ho něčím rozzlobila, nemohl by na mě dostat vztek a… ach, jak jen jsem se mohla rozhodnout zůstat v tomto domě. Jak jste jen mohla nechat mne učinit takové rozhodnutí, aniž jste mi předtím o tom pověděla?“

Irénée vypadala překvapeně. „Ani ne před minutou sis přála: Kéž byste mi to byla neříkala!“

„Já vím…, ale já… no dobře, tohle všechno mění. Musím odejít!“

„Na to už je pozdě,“ odpověděla Irénée vyrovnaně. „A nevyprávěla jsem ti to proto, abys měla z Maximiliena strach, Lysette. Chtěla jsem, abys lépe pochopila, jakými útrapami prošel.“

„Madam, vy jistě můj osud v rukou pana Valleranda nenecháte!“

„Musím ti připomenout, ma petite, že jsi mu ho do rukou vložila ty sama.“

Irénée nezbývalo nic jiného než se vyrovnat s přílivem návštěvníků, který ji oblažoval každý čtvrtek. Všechny její přítelkyně i příbuzné přijížděly z daleka i ze široka a dychtivě pásly po detailech nejšťavnatějšího klípku za poslední roky. Ve všech koutech New Orleansu se o tom vedly vášnivé spory. Bylo očividné, že se schyluje k souboji. Všichni věděli, že Maximilien Vallerand bravurně vyfoukl Etiennu Sagessovi snoubenku přímo před nosem a dokonale ji znemožnil.

„Ty zvěsti jsou absolutně nepravdivé,“ prohlásila Irénée mírně a přehlížela shromáždění v salonu pohledem královny. Nabízela všem talíře koláčků a langues de chat, jemné pečivo, které se na jazyku jen rozplývalo. „Jak by jen někdo mohl uvěřit tomu, že by můj syn mohl ohrozit ctnost dívky žijící pod mojí střechou? Nejde jen o to, že jsem její společnicí, ale navíc těžce onemocněla žlutou zimnicí! Já osobně jsem o ni po celou tu dobu pečovala!“

Čtyři šedivé hlavy v krajkových čepcích sborově přikývly. Claire a Nicole Lalouxovy, Marie-Therese Robertová a Fleurette Grenetová byly Iréniny nejvěrnější přítelkyně. Stály při ní i za těch nejstrašlivějších okolností. Ani v ponurých dnech, které následovaly po Corinnině vraždě, ji nepřestávaly navštěvovat a nikdy nevypověděly jejich společné přátelství. Irénée byla jemná a zdvořilá žena. Všichni věděli, že je to dáma těch nejvytříbenějších mravů. Její syn, to je něco jiného…

Přesto většina kreolů Maximiliena tolerovala. Rod Vallerandů po desetiletí patřil mezi nejvýznamnější rodiny v New Orleansu. Bez ohledu na jeho ostudnou minulost byl Max zván na nejdůležitější události roku…, ale nikdy ne na malá rodinná setkání, kde se ve skutečnosti navazovaly a upevňovaly ty nejdůležitější společenské styky.

„Všichni víme, že bys nikdy nedopustila cokoliv nevhodného,“ promluvila Catherine Gauthierová, nejmladší z provdaných žen, která se přátelila s mladšími z Vallerandů a jejich příbuznými. „Ale ta ubohá dívka je naprosto zničená. Na tom se nic nezmění. Faktem zůstává, že strávila dva týdny pod jednou střechou s Maximilienem, který je bezesporu nejznámější… džentlmen ve městě. Etiennu Sagessovi nikdo nezazlívá, že už ji nechce.“

Všechny souhlasně zamručely. Pozdvihly šálky, do kterých jim služebnictvo dolilo kávu, a schroupaly poslední drobečky jemného cukroví, aby se mohly směle pustit do dalšího talíře.

„Už byly domluveny podmínky souboje?“ zeptala se Marie-Therese.

„Souboje?“ opakovala nevěřícně Irénée. „Nikdo dosud o souboji nemluvil! Není ho zapotřebí.“

„Irénée,“ odporovala jí jemně Claire, „samozřejmě, že dojde k souboji. Je to jediné východisko, které Sagessovi zůstalo. Jinak bude jeho čest na věky pošpiněná.“

„Ano, to ví každý,“ řekla Fleurette a opatrně poťukávala ubrouskem v koutcích svých úst. Nasadila výraz nevšedního zájmu. „Irénée, co Maximilien udělal, že se ta dívka rozhodla radši zůstat u vás, než aby se vrátila zpátky k Sagessovi?“

„Neudělal vůbec nic,“ řekla Irénée upjatě.

Claire a Fleurette si mezi sebou vyměnily vševědoucí pohled. Bylo jasné, že tu dívku svedl. Možná jí dokonce pohrozil násilím. Maximilien – nádherný ďábel – je přece tak prostopášný muž!

Williamu Charlesovi Cole Claibornovi, rodáku z Virginie, bylo pouhých dvacet osm let, když ho prezident Jefferson jmenoval prvním guvernérem orleánské oblasti. Ačkoliv s tím kreolové nesouhlasili, Američané lačnící po penězích se spojili s uprchlíky z Francie a společně teď vyhrožovali Claibornovu úřadu.

Mezi těmi, pro které byl Claiborne obzvlášť nebezpečný, byli Edward Livingston, Newyorčan, který přijel do New Orleansu, aby tady zbohatl, a řadový armádní důstojník a nově jmenovaný guvernér Horní Louisiany, generál Wilkinson. Oba muži se více či méně spojili s Aaronem Burrem, který je neustále nabádal, aby se pokusili vyvolat svár mezi mocnými obyvateli této oblasti.

Max silně pochyboval o Claibornově schopnosti přestát události, které se pomalu rýsovaly na obzoru. Ačkoliv to byl chytrý a rozhodný muž, byl stále ještě zkroušený žalem nad ztrátou manželky a jediné dcery, které před rokem podlehly žluté zimnici. Byl nemilosrdně napadán tiskem. Noviny tvrdily, že je gambler a zvrhlík, který krutě týral svoji ženu, dokud nezemřela. A možná ještě horší bylo to, že Claibornovu pozornost stále častěji od problémů s Burrem odvracel vzrůstající počet pirátů, kteří zamořili Baratarijský záliv a slepá ramena řeky jižně od New Orleansu.

„Potíž je,“ řekl Maxovi smutně Claiborne, když spolu seděli na masivních mahagonových židlích a diskutovali o posledních událostech ve městě, „že bandité znají mokřiny lépe než moje vlastní policejní síly a jsou také lépe zásobeni a organizováni.

Prezident Jefferson mi slíbil spoustu válečných lodí, se kterými se dá proti pirátům bojovat, ale obávám se, že nebudou všechny v dobrém stavu. A také tu nebude dostatečný počet mužů, se kterými bych mohl počítat.“

Max se kysele zasmál. „Měl bych zdůraznit, že většina kreolů nebude s omezováním pirátství souhlasit. Místní obchodníci jistě způsobí poprask, když jim zamezíte přístup ke zboží beze cla. Majetek mnohých vážených rodin pochází z pašování. Byly doby, kdy pašeráctví nebylo považováno za nečestné povolání.“

„Cože! A o kterých vážených rodinách to mluvíte?“

Otázka, kterou pronesl spikleneckým tónem, by mohla způsobit spoustu potíží. Max se jen zasmál. „Moc bych se divil, kdyby nebyl s piráty zapletený dokonce můj vlastní otec,“ odvětil.

Claiborne se na něho ostře podíval, takovým odhalením byl naprosto konsternován. „A na čí straně stojíte v této záležitosti vy, Vallerande?“

„Pokud se mě ptáte, zda mám, či nemám v pirátství prsty, tak odpověď zní…“ Max se významně odmlčel, potáhl z tenkého černého doutníku a vyfoukl dlouhý sloupec kouře. „Momentálně ne.“

Claiborne se zmítal mezi zlobou a pobavením. Taková drzost. Nakonec zvítězilo to druhé a on se rozchechtal. „Někdy uvažuju nad tím, Vallerande, jestli vás mám počítat mezi svoje přátele, nebo protivníky.“

„Kdybych byl vaším nepřítelem, pane, nepochyboval byste o tom.“

„Co takhle bavit se chvíli o vašich nepřátelích. Moji poradci mi vyprávěli o třenicích mezi vámi a Etiennem Sagessem. Týká se to snad nějaké ženy? A co ty podivné zvěsti o souboji? Jistě jen babské řeči, doufám?“

„Nic než pravda.“

Guvernérova tvář ztuhla překvapením. „Vy byste určitě nebyl tak impulzivní, abyste kvůli nějaké ženě bojoval. Muž vašeho věku?“

Maxovo obočí se vyklenulo. „Je mi pětatřicet, pane – sotva se mohu považovat za starce sešlého věkem.“

„Tak jsem to nemyslel, ale…“ Claiborne nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tak dlouho vás zase neznám, Vallerande, ale považoval jsem vás za vyrovnaného muže. Rozhodně ne za horkokrevného

hejska, který v žáru žárlivosti obětuje vše. Souboj kvůli ženě? Myslel jsem, že něco takového je pod vaši úroveň.“

Maxovy rty se pobaveně roztáhly. „Jsem kreol a bůh je mi svědkem, že takové chování nikdy nebude pod moji úroveň.“

„Kreoly asi nikdy nepochopím,“ řekl Claiborne a lehce se zamračil. Vzpomněl si na svého švagra, který byl nedávno zabit v souboji, když bránil památku své sestry. „Souboje kvůli ženám, vznětlivost…“

„Jednou vám dojde, guvernére, že souboje k životu v New Orleansu nevyhnutelně patří. Možná jednoho dne zjistíte, že vám nezbývá nic jiného než tímto způsobem obhájit svoji čest.“

„Nikdy!“

Tak jako všichni Američané v New Orleansu, neměl ani Claiborne porozumění pro zálibu kreolů v soubojích. Z jeho pohledu se zbytečně bili kvůli malichernostem. V soubojích dávali přednost rapírům a šermířskému umění bylo vyučováno ve školách, které neobyčejně prosperovaly. Zahrada za katedrálou již vpila krev mnohých kavalírů, kteří obětovali své životy pouze proto, aby pomstili domnělou urážku. Často mělo jediné neuvážené slovo či to nejmenší porušení etikety za následek výzvu k souboji.

„Proboha, člověče,“ pokračoval Claiborne, „jak se můžete nechat zatáhnout do něčeho takového, když vás tolik potřebuju? Víte moc dobře, že si za žádnou cenu nesmím obyvatele tohoto města znepřátelit. A pokud nechuť kreolů vůči mně vzroste…“

„Kreolové proti vám nic nemají,“ přerušil ho Max věcně.

„Ne?“ Claiborna jeho prohlášení uchlácholilo.

„Většinou jste jim lhostejný. To vaši krajané vás mají plné zuby.“

„To ksakru vím.“ Guvernér na něho zachmuřeně pohlédl. „Asi by se mi docela hodilo, kdyby ten souboj vyhrál Sagesse.“

Max se pokusil o úsměv. „Pochybuji. Pokud prohraju, nic se nezmění. Jestli se domníváte, že vám moje smrt bude k něčemu užitečná, tak jste vedle.“

„K čertu! To tedy nebude! Plukovník Burr je momentálně v Natchez. Pokouší se vyvolat v Louisianě vzpouru a prospěje mu každé pozdvižení na bůhvíjakém kousku téhle země. Za několik týdnů bude hledat své spojence tady. Vy však tou dobou budete s největší pravděpodobností pohřbený někde pod stromem, místo abyste ověřoval zprávy, které dostávám. A pokud Burr uspěje, bude váš majetek zkonfiskován a rodinné bohatství zplundrováno.

A vaše touha spatřit Louisanu jako rovnoprávný stát se nikdy nesplní.“

V Maxových zlatých očích se mihl záblesk škodolibosti. „Ano, slétnou se na naši zem jako hejno krkavců. Nikdo nedokáže drancovat a plenit s takovou chutí jako Američané.“

Claiborne narážku ignoroval. „Vallerande, je ten souboj opravdu tak nevyhnutelný?“

„Nevyhnutelně se k němu schylovalo deset let.“

„Deset let? Proč, proboha?“

„Už musím jít. Jsem si jistý, že naleznete někoho, kdo vám rád pomůže,“ řekl Max, vstal a nabídl mu ruku ke krátkému obchodnickému potřesení, kterému, jak se zdálo, dávají Američané přednost před tradičním kreolským zvykem políbit se na obě tváře. Divná čeládka, tihle Anglosasové – tak přecitlivělí, samotářští a pokrytečtí.

„Proč už odcházíte?“ naléhal Claiborne. „Chci si s vámi ještě o něčem promluvit.“

„Zvěsti o tom, že jsem zde, se už jistě roznesly po městě. Očekávám, že sotva vyjdu z vašich dveří, obdržím výzvu k souboji.“ Max posměšně naznačil úklonu. „Tak jako vždy, k vašim službám, guvernére.“

„A co když zítra budete mrtev?“

Max se na něho chmurně zašklebil. „Pokud budete chtít, rád vám poradím z onoho světa.“

Claiborne se rozesmál. „Chcete tím naznačit, že mě budete chodit strašit?“

„Nebyl byste první, který potkal ducha některého z Vallerandů,“ ujistil ho Max. Nasadil si na tmavovlasou hlavu plantážnický klobouk se širokým okrajem a nonšalantně odkráčel.

Když přišel k vnějším dveřím guvernérova paláce, všiml si, že se k němu blíží malý hlouček mužů. Vzduch zhoustl vzrušením. Příslib Vallerandova souboje vytrhl kreoly z obvyklé pohody typické pro jejich způsob života.

„Pánové?“ optal se pomalu. „Mohu být nějak nápomocen?“

Jeden z nich vystoupil z řady. Zrychleně dýchal, oči zabodnuté do Maxovy snědé tváře. Náhle prudkým pohybem vytáhl rukavici a šlehl jí Maxe do tváře. „Jménem Etienna Gérarda Sagesse vás vyzývám na souboj,“ pravil.

Max vyloudil úsměv, ze kterého všem začal běhat po zádech mráz. „Přijímám.“

„Kdo tedy bude vaším sekundantem, se kterým domluvíme detaily?“

„Jacques Clement se o to postará. Domluvte se s ním.“

Clement byl výborný vyjednávač, který již dvakrát dokázal urovnat spory dříve, než byly zkříženy meče. Tentokrát mu však Max vysvětlil, že nebude žádného vyjednávání třeba. Bojovat se bude tak dlouho, dokud jeden ze soupeřů nezemře. Jako zbraně zvolí rapíry, bojištěm se stanou břehy jezera Pontchartrain. Budou tam mít víc soukromí a méně rušivých vlivů.

„A doktor?“ zeptal se jiný muž. „Koho si vyberete…“

„To nechám na vás,“ odpověděl Max bezvýrazně. Věděl moc dobře, že až tento souboj skončí, nebude žádného lékaře třeba.

Zvěsti, které kolovaly městem, se donesly i k uším Vallerandových dvojčat. Justin s Philippem běhali po domě bosí a předváděli souboje. Šermovali vycházkovými holemi a košťaty, kterými se občas trefili i do stolů, polic a jiného nábytku. Neustálé bouchání a cvakání holí lezlo ostatním pomalu na nervy. Žádný z chlapců nepochyboval o tom, že jejich proslulý a neohrožený otec Etienna Sagesse porazí. Před kamarády se chvástali, že se jejich otec obejde bez sekundanta, a přeli se o to, zda zvolí pistole, nebo kordy.

Irénée se uchýlila do svého pokoje. Horečně se modlila, aby dobrý Bůh ráno ochránil jejího syna, a prosila za odpuštění jeho hříchů, bezohlednosti a touhy po pomstě. Lysette posedávala v salonu, zmatená a napjatá. Snažila se přesvědčit sebe samu, že na tom, co bude s Maximilienem Vallerandem, jí vůbec nezáleží. Zadívala se z okna na zahalené nebe, které se třpytilo opalizujícím mlhavým závojem. Tady, v New Orleansu, se nikdy slunci nepodařilo vysát ze vzduchu veškerou vlhkost, takže padající soumrak tu byl líbeznější než kdekoliv jinde.

Kdepak asi teď Maximilien je? Ráno se objevil, ale pak někam odjel. Nepřijel ani na večeři. Noeline šibalsky poznamenala, že jel navštívit svoji milenku. To pomyšlení způsobilo v Lysettině hrudi zmatek. „Je mi jedno, jestli se miliskuje se stovkou žen,“ řekla si sama pro sebe, ale moc dobře si uvědomovala, jak falešně to zní.

Nemohla myšlenky na Maxe potlačit. Představovala si ho, jak přijíždí ke své milence. Co asi tak řekne muž ženě, když si je vědom toho, že může druhého dne zemřít? Lysette přivřela oči a v duchu si vykreslila postavu ženy s odvrácenou tváří, která vede

Maxe ke svému lůžku. Svádivě pohupuje boky, bere ho za ruku. Max na ni shlíží s pobaveným úsměvem. Skloní se, aby jí z úst ukradl polibek. Rozepíná jí šaty. Moje poslední noc patří tobě, možná zašeptá. Obejmi mě… Žena se k němu tiskne, důvěřivě zaklání hlavu. Lysette poznává svoji tvář, kterak k němu vzhlíží. To její ruce hladí široká záda…

Vykřikla a zavrtěla hlavou. Poplašeně zamrkala. „Ach, Mon Dieu, co to provádím?“ zašeptala a přitiskla si ruce na spánky, jako by se lak mohla zbavit prostopášných představ. „Jak jsem jen, jak jsem jen mohla na něco takového jen pomyslet…“

„Slečno!“ Philippův hlas vpadl do jejích myšlenek a ona k němu vzhlédla. Justin se pomalu plížil za ním, loudavým krokem jí připomínal svého otce. „Proč jste tak sklíčená?“ naléhal na ni Philippe a jeho modré oči zářily veselím. „Že by vás netěšilo, že mon p?re bude zítra v souboji hájit vaši čest?“

„To by mě mělo těšit?“ opakovala nevěřícně. „Jak by mě to mohlo těšit. Je to odporné!“

„Ale je to ten největší kompliment, který lze ženě složit. Jen si to představte. Řinčící meče, potoky krve a to všechno jen kvůli vám!“

„Ten souboj se nekoná kvůli ní,“ prohlásil Justin mdle. Modrýma očima propaloval její bledou tvář. „Že je to tak, Lysette?“

„Ano,“ řekla tupě. „To je pravda.“

„Cože?“ Philippe vypadal zmateně. „Jasně že je ten souboj kvůli vám. Každý to říká.“

„Blbečku,“ zavrčel Justin a posadil se na pohovku vedle Lysette. Zvědavě si ji prohlížel, jako by vycítil její obavy. „Neboj, neprohraje. Nikdy neprohrává.“

Zvedla bradu a oplatila Justinovi upřený pohled. „Co dělá váš otec, není moje věc.“

„Že není? Tak proč tu na něj čekáš a neustále ho vyhlížíš?“

„To nedělám!“

„Ale ano, děláš. A klidně můžeš čekat celou noc. Občas se domů vrací až za svítání. Víš přece, s kým je, oui?

„Ne, a ani…“ Lysettin hlas se vytratil. Zrudla. „S kým?“ Philippe se na něho obořil. „Nevykládej jí takové věci,

Justine!“

„Je s Mariame,“ řekl Justin a věnoval Lysette vševědoucí úsměv. „Už léta je jeho placée. Ale nemiluje ji.“

Lysette jen obtížně spolkla další otázky. Bylo nedůstojné poslouchat nesmyslné žvásty nějakých kluků. „Už nechci nic slyšet,“ prohlásila, ale Justin se rozchechtal.

„Moc ráda by sis poslechla víc,“ řekl, „ale já už ti nic neřeknu.“

Náhle se zvenčí ozval ženský hlas. Přicházel odněkud shora.

„Justine! Philippe! Co jste zase provedli za lumpárnu! Přijďte sem

immédiatement!“

Když se Justin ani nepohnul a zůstával dál sedět na pohovce, zatahal ho Philippe netrpělivě za rukáv. „Pojď už, Justine! Grand-m?re nás volá!“

„Jdi se podívat, co chce,“ řekl Justin líně.

Philippe zlostně přimhouřil oči. „Bez tebe nikam nejdu!“ Čekal, zatímco je Irénée dál svolávala, ale Justin dál seděl jako pecka a ani se nehnul. Nakonec Philippe něco podrážděně zahučel a odešel z místnosti.

Lysette si založila ruce na prsou a zadívala se na chlapce před sebou s veškerým nadhledem, na který se zmohla. „Máš na srdci ještě nějaký drb, který mi musíš mermomocí sdělit?“ zeptala se.

„Pochybuju, že už jsi slyšela o tom, co Maximilien udělal mé matce,“ prohodil ledabyle Justin a vyčkávavě se usmíval.

Je to škodolibý kluk, pomyslela si Lysette, a tak nějak jí ho přišlo líto. Žít s něčím takovým musí být strašné. Vědět, co spáchal jeho vlastní otec. A že matka byla cizoložnice.

„O tom nemusíme mluvit,“ řekla, „netýká se mě to.“

„Ale týká,“ zasmečoval Justin a ztišil hlas. „Vždyť víš, otec se chce s tebou oženit.“

Vydechla, jako by jí vyrazil dech. Šokovaně si ho prohlížela, jako kdyby zešílel. „Ne, nechce!“

„Nebuď hloupá. Proč by mu jinak grand-m?re dovolila, aby tě kompromitoval? Neudělala by to, kdyby ji neujistil, že tě náležitě odškodní.“

Roztřásla se. „Nechci žádné odškodnění. A vdávat se nebudu!“

Justin se smál. „Uvidíme. Můj otec vždycky dostane to, co chce.“

„Mě nechce,“ trvala na svém Lysette. „Jde mu jen o pomstu.

Chce se utkat v souboji s panem Sagessem.“

Justin povstal a vysekl jí úklonu. Její úzkost ho potěšila. „Než tenhle týden skončí, budeš paní Vallerandovou. Pokud ovšem nepadne v souboji. A to se nestane.“

Jediný zvuk, který se ozýval z pokoje Etienna Sagesse, bylo škrábání brku o pergamen. Seděl skloněný nad malým stolkem. Drápal slovo za slovem na slonovinově bílou stránku a tvář se mu zardívala úsilím.

Pečlivě vysušil inkoust, dopis úhledně složil a zapečetil. Držel ho v dlaních s překvapivou opatrností, jako by to byla mistrovská zbraň. V tyrkysových očích se mu na okamžik objevila dávno zapomenutá měkkost. Před očima se mu roztančily staré vzpomínky.

„Etienne?“ Do místnosti vstoupila jeho starší sestra Renée. Byla to průbojná žena neobvyklé výšky, kterou ostatní obdivovali pro její sebejisté jednání a uznávali jako svědomitou manželku a matku tří zdravých dětí. Za ty roky se naučila obávat o Etienna stejně, jako se o něho kdysi strachovala jejich matka. Ačkoliv i ona shovívavě přehlížela některé jeho nepravosti, byla si vědoma jeho skutečné povahy. „Co to děláš?“ naléhala.

Místo odpovědi jí ukázal dopis. „V případě, že to zítra nedopadne tak, jak si přeju,“ řekl, „chci, abys tohle odevzdala Maximilienu Vallerandovi.“

„Ale proč?“ zeptala se Renée a zamračila se. „Co v něm stojí?“

„To se dozví jenom Max.“

Renée přistoupila k jeho židli a položila svoji dlouhou ruku na její opěradlo. „Proč musíš s tou stvůrou bojovat?“ otázala se a její hlas ztratil svou obvyklou vášnivost.

„Z mnoha důvodů. A rozhodně proto, že Lysette Kersaintová je jediná žena, se kterou jsem se chtěl kdy oženit.“

„Ale proč zrovna s ní? Není na ní nic zvláštního! Je hezká, to ano, a má skvělý původ…, ale takových jsou tu spousty!“

„Žena to možná vidí takhle.“

„Proč by ses nemohl oženit s jednou z těch dívek, co…“ Renée okamžitě zmlkla, ale Etienne přesně věděl, co má na mysli.

„Tak ty o nich víš, co?“ zeptal se lhostejně.

„Ach ano, vím,“ zavrčela Renée. „Vím to jen já a zbytek New Orleansu. Proč musíš svádět naivní dívky, místo abys navštěvoval… ty, které se k tomu hodí lépe?“

„Takové otázky od mé ctihodné sestry,“ odfrkl přátelsky Etienne. „Tak pokud to chceš opravdu vědět, tak děvky mě nikdy nevzrušovaly.“

„Etienne,“ napomenula ho zahanbeně.

„Baví mě to pronásledování a dobývání,“ pokračoval. „Když je po všem, ztratím zájem. Nevinnost je tak pomíjivá a ty nejhezčí dívky jsou překvapivě úplatné. Vůbec nezáleží na tom, z které společenské vrstvy pocházejí.“

„Tak co je na té Kersaintové tak…“

„Je nádherná, a není domýšlivá. Inteligentní, ale ve světě se nevyzná. Každý muž by zatoužil po manželce s takovými předpoklady…, ale také je v ní oheň a to, ma soeur, stojí za povšimnutí.“

„A stojí za to, abys kvůli ní riskoval v souboji? Stojí za tvůj život?

„K souboji by došlo v každém případě,“ odvětil Etienne. „Jak už jistě víš, s Lysette to má pramálo společného.“

„A když Maximiliena zabiješ, dokážeš s tím žít?“ zamumlala Renée.

Na Etiennově tváři se rozlil podivný úsměv. „Snad. To se uvidí. Ale jsem si jistý, že pokud zvítězí Max, nedokáže už žít sám se sebou.“ Položil dopis na stůl. „Pokud se tak stane, nezapomeň na tohle. Až to bude číst, budu ho pozorovat z hrobu.“

Modré oči Renée ztvrdly zlostí. „Tvůj vztah k tomu krutému, zahořklému muži jsem nikdy nechápala. Pokud stále trváš na takovém hazardování, jen abys ukojil jeho hlad po odplatě, říkám ti, že Maximilien Vallerand nestojí ani za vteřinku tvého života!“

Zdálo se, že ji Etienne vůbec neposlouchá. „Pamatuješ, jaký byl?“ řekl nepřítomně. „Pamatuješ, jak ho každý miloval? Dokonce i ty.“

Renée zrudla až po špičky uší, ale byla příliš přímá na to, aby to popřela. Tak jako mnohé ženy, i ona byla do Maximiliena zamilovaná v oněch dobách, kdy jeho světle hnědé oči zářily vřelostí a nevinností, kdy byl obdařen oním chlapeckým kouzlem, které způsobilo, že se její srdce divoce rozběhlo.

„Ano, samozřejmě, že si na to pamatuji,“ odpověděla. „Ale tenkrát to byl jiný člověk, Etienne. Ten Maximilien Vallerand, se kterým budeš bojovat v souboji, je sám ztělesněný ďábel.“

Pontchartrain je mělká louže, asi tak šestnáct stop vody v nejhlubším místě. Přesto však umí být zdánlivě krotké jezero nebezpečné. Občas silný vítr rozčeří hladinu tak, že mocné vlny převracejí veslice a pohlcují životy mnoha lidí.

Ale to ráno byla voda klidná, hladké naleštěné zrcadlo, nastavené bledému svítání. Jen zašumění větru pošimralo občas hladinu a pohladilo břeh. Souboj mezi Maxem a Etiennem proběhne daleko od pláže, na kraji piniového háje, kde je zem dostatečně tvrdá a vzduch naplněný svěží vůní zeleně.

Když se dostavili oba sekundanti a hrstka přihlížejících, ustoupili Max s Etiennem stranou v soukromém rozhovoru.

Muži byli téměř stejně vysocí a stejného ražení, oba zkušení a dobře znalí šermířského umění. Žádný ze svědků se neodvážil říct, kterého z nich by si raději vybral za soupeře. Jen někteří poznamenali, že přemíra dobrého jídla a pití si brzy vyžádá na Sagessovi svou daň, tedy pokud se tak již nestalo. Příliš často holdoval drahým vínům a skvělé kreolské kuchyni a nevázaný život lehce pošramotil jeho pověst obávaného soka v soubojích. Max byl naopak ve skvělé fyzické kondici. Na tak statného muže se pohyboval lehce, údy mrštné a svalnaté.

Etienne Sagesse si Maxe měřil s vlahým úsměvem na drsně pohledné tváři. „Vallerande,“ mručel. „Nemusel jsi čekat tak dlouho. Už před léty sis mohl najít nějakou záminku. Proč jsi zneužil mou snoubenečku, jen abys vyprovokoval souboj? Nebylo zapotřebí zbavovat mě té sladké pusinky.“

Posměšek roztáhl Maxovy rty. „Připadá mi to vhodné.“

„Možná ti to připadá vhodné, ale sotva je to rovnocenná odplata. Lysette je cudná a skromná. Má mnohem vyšší cenu než ta běhna, co sis ji vzal za manželku.“

Max zadržel dech. „Zabiju tě.“

„Tak jako Corinne?“ Etienne se nedbale zasmál. „Nikdy jsem neměl příležitost ti říct, jaká to pro mě byla úleva. Byla tak únavná. Musíš přiznat, že co se týče žen, mám mnohem lepší vkus než ty. Řekni mi, byla Lysette tak upejpavá, jak jsem očekával? Utekla mi dřív, než jsem si ji stačil pořádně vychutnat.“

Zvláštní. Představa, že drží Lysette v náručí, byla urážlivější než celá jeho aféra s Corinnou. Max jen pokrčil rameny a snažil se ovládnout svůj vztek.

„Klídek,“ mumlal Sagesse. „Výraz tvé tváře mi odpověděl mnohem lépe, než by svedla slova. Pořádně to s tebou zacloumalo.“

„Cloumá to se mnou pokaždé, když o tobě jen slyším,“ odsekl Max. „Proto jsme tady.“

Sagessův úsměv se vytratil. „Je to tak. Tak toho teď nechme.“

Naposledy na sebe pohlédli a rozešli se pro své zbraně. Max zaplašil neodbytnou vzpomínku, která se neustále ozývala v jeho vědomí. Vzpomínku z dětství. Pochyboval, že si Etienne vůbec vzpomněl. Jen málo lidí v New Orleansu si pamatovalo ty časy – byli tehdy nerozluční přátelé.

Uzavřený v soukromém světě vlastních myšlenek si Max kladl otázku, proč vůbec Sagesse cizoložil s jeho ženou, a došel k závěru, že k něčemu takovému muselo nevyhnutelně dojít. Ačkoliv se Sagessem roky nepromluvil, jejich vzájemnou rivalitu a soupeření čas neodvanul.

Přes hloubku jejich klukovského přátelství stvrzeného vlastní krví považoval Etienne Maxe za svého největšího soka, na kterého ukrutně žárlil.

Nikdy nedokázal Maxovi odpustit jeho osobní kouzlo, kterým působil na lidi kolem sebe. Pohledný, duchaplný, inteligentní, cílevědomý, ale umírněný ve svých nárocích. Max byl typem hocha, kterého by rodiče rádi viděli po boku svých dcer, na kterého starší ženy pohlížely s tajemným, tázavým výrazem a muži ho dávali svým synům za příklad.

Jelikož byli přátelé, Etienne se snažil svoji žárlivost potlačit. Jenže na jejich přátelství padalo příliš mnoho stínů a řevnivost neustále vzrůstala. Nakonec se začali držet jeden od druhého v bezpečné vzdálenosti. Tak to šlo několik let.

Potom se Max zamiloval a oženil se s Corinne Quérandovou, oslňující tmavou kráskou. Netrvalo dlouho a v Etiennově mysli se uchytil nápad Corinne svést. Myšlenka vzklíčila a zapustila dlouhé kořeny. Tak jako každá žádostivost, zrodila se i tato ze silného vnitřního popudu, a nedopřávala mu klidu.

První žena, kterou kdy měl, byla téměř o dvacet let starší než on. Kontrolovala ho, manipulovala s ním a zkušeně ho ovládala. Měla nad ním silně navrch. Etienne šílený láskou ji přemlouval, aby s ním uprchla, ale jen se jeho vášni vysmála. Románek skončil, když ji její manžel, španělský diplomat, odvezl zpět do rodné země. Od té doby bažil Etienne pouze po mladých dívkách. Bezelstných a zranitelných, které nikdy nebudou schopny uvrhnout ho do takového zoufalství.

Corinne považoval za svůdnou kořist. Vítězství bylo opojné, ale když se Etiennovi jednou odevzdala se vším všudy, její kouzlo

rychle vyprchalo. Nyní Max vyrovnal účet. Zničil jeho vyvolenou. Etienne byl rozhodnutý skoncovat s ním jednou provždy. Nad ztrátou Lysette nemohl jen tak pokrčit rameny. Nešlo tady jen o jeho raněnou pýchu. Lysette pro něho měla opravdu cenu. Jemná a nezkažená, ostýchavá a graciézní. Musel sám sobě přiznat, že je do ní zpola zamilovaný. Max ji od něho odtrhl. Za to zaplatí.

Poté co se formálně pozdravili, zkřížili meče. Čepele svištěly vzduchem a narážely na sebe s překvapivou silou. Etienne svižně zaútočil a Max jeho výpad obratně vykryl. Potom zaútočil znovu a podařilo se mu postoupit o pár kroků vpřed. Max mu v odpověď vyslal několik klamných manévrů a výpadů, které zatlačily Etienna zpět.

„Mon Dieu,“ vydechl Jacques Clement údivem, oči vytřeštěné. Muž stojící poblíž tiše přitakal. „Jen počkejte…, ještě to bude divoké.“

Tak mimořádný začátek souboje přihlížející ještě neviděli. Obvykle souboje začínaly sérií jednoduchých výměn a teprve poté, co se bojovníci zahřáli, vzplanul opravdový duel. Ale Vallerand se Sagessem se do souboje pustili od začátku s neuvěřitelným zápalem a silou. Žádný z mužů se neobtěžoval s nějakým oťukáváním soupeře.

Využívaje veškeré své zručnosti, vládl Etienne neohroženě svým rapírem tak, aby otevřel krytí a objevil skulinu v Maxově obraně, ale bezúspěšně. Riskl pohled do Maxovy soustředěné tváře a ušklíbl se: „Asi si myslíš…, že když zhynu tvou rukou…, bude minulost navěky pasé.“

„Nevím, dokud to nevyzkouším,“ zamumlal Max a odrazil jeden ze silných úderů, aby okamžitě přidal jeden vlastní. Naplnilo ho podivné vzrušení. Jako by se démon, který v něm dlel, vymanil ze svých okovů a vedl jeho paži.

„K čertu s tebou …,“ zadýchával se Etienne. „K tomuhle mělo dojít už před lety!“

Max neodpověděl. Pro jednou se shodli.

Po probdělé noci scházela Lysette sklíčeně ze schodů. Dům byl tichý. V tuto časnou hodinu dvojčata ještě spala. Srdce měla ztěžklé obavami a nedokázala myslet na nic jiného než na Maxe. Už nemohla předstírat, že tomu tak není. Vůbec nedokázala pochopit, proč se o něho najednou tolik strachuje, ale děsila se zprávy, která jim stručně oznámí, že byl zabit.

Vešla do ranního pokoje. Vykoukla z okna a zjistila, že už svítá. Možná zrovna teď spolu Sagesse a Max bojují. Rapíry krájejí vzduch a blýskají se v mdlém světle nadcházejícího dne, nohy se lehce pohybují v nenapodobitelném rytmu souboje dvou šermířů.

„Už je po všem,“ uslyšela za sebou Irénin hlas. Otočila se a spatřila postarší ženu sedět u prázdného stolu.

„Jste si tím jistá?“ zeptala se Lysette a zamračila se, když si uvědomila, jak přepadle Irénée vypadá.

„Někdy mi připadá, že jsem takových jiter zažila stovky,“ řekla Irénée. „Rozhodně to není první souboj, kterého se Max účastní, a také není z mých synů jediný, kdo občas pozdvihne meče. Nikdo nedokáže pochopit, jaký zármutek pociťuje žena, když se život jejího syna ocitne v ohrožení.“

Lysette přišla blíž, zelenohnědé oči se naplnily lítostí.

„Myslím, že vás chápu,“ špitla a položila dlaně na ženina drobná ramena.

„Můj ubohý Max,“ vzdychla Irénée rozechvěle.

„On neprohraje, madam.“

„I toho se bojím. Kolik toho jeho zbídačené srdce ještě unese? Dokáže si vzít na svědomí Etiennovu smrt? Možná by pro něho bylo lepší…, kdyby tentokrát prohrál, než aby ještě více zahořkl.“

„Ne,“ zamumlala Lysette. Nemohla uvěřit tomu, co Irénée právě vyslovila. Už samotná představa byla hrozná. Ach, kéž by tu tak byli Irénini synové a uchlácholili svou matku! S ohledem na to, co k Maxovi cítí, by nebylo vhodné, aby se ujala tohoto úkolu ona.

„Dopadne to tak, jak jste to tenkrát řekla,“ dodala nepřesvědčivě.

„On… po dnešku bude schopen nechat minulost v klidu odpočívat.“

Irénée se chopila Lysettiných slov útěchy jako záchranného lana. „Ach, musí to tak být! Ano, máš pravdu. Vyrovná se s tím. Vyrovná!“

Minuty se táhly tak jako nikdy předtím. Stále nepřicházela žádná zpráva. Lysettino hrdlo se stáhlo úzkostí. Kdyby byl Max v pořádku, určitě už by tady byl. Ale pokud ne… Sagesse přece nemohl souboj vyhrát! Z toho mála, co o nich věděla, usuzovala, že Max ze souboje vyjde jako vítěz. Ale kde je? Proč ještě nepřišla žádná zpráva?

„Madam!“ zaslechla vykřiknout Noeline. Obě sebou škubly a otočily se. Hospodyně stála mezi dveřmi, hubenýma rukama se z

každé strany přidržovala rámu dveří. „Teďkonc přiběh’ Rettin kluk. Pán se prej vrací!“

„Je v pořádku?“ zeptala se Irénée třaslavým hlasem.

„Je dobrej!“

Irénée s překvapivou razancí vyskočila na nohy a pospíchala do vstupní haly. Lysette ji následovala. Srdce se jí zběsile rozbušilo nevysvětlitelným citem. Sepnula ruce, očima visela na dveřích. Napětí opadlo, když se do domu vřítil Max. Tvář zakaboněnou rozladěním, obočí tak zamračené, že téměř splývalo v jednu čáru. Práskl masivními dveřmi, zamračil se na obě ženy, které stály před ním, a odkráčel do knihovny. Irénée mu byla okamžitě v patách, zatímco Lysette zůstala stát v hale jako přimražená.

„Maxi?“ slyšela Irénino doprošování. „Maximiliene? Je tedy po všem?“

Neodpověděl.

„Zvítězil jsi?“ naléhala Irénée. „Je Etienne Sagesse mrtvý?“

„Ne. Sagesse žije.“

„Mais… Je ne comprends pas. Co se stalo?“

„To kdybych věděl,“ řekl prudce. „Všechno jsem naplánoval do posledního detailu – a bylo to ještě lehčí, než jsem čekal.“

„Tomu nerozumím.“

Max přistoupil k mahagonovému stolu, paží se opřel o knihovničku, která nad ním visela, a zadíval se na barevné hřbety svazků vázaných v kůži. „Přes všechno to jeho holedbání mi byl nakonec Sagesse vydán na milost. Nebojovali jsme ještě ani minutu a věděl jsem to. A on také. Všechno jeho šermířské umění je pryč. Nedokázal by nikoho porazit. Snad jen toho nejzelenějšího začátečníka.“

Pohlédl na svoji pravou ruku, která stále ještě svírala rapír.

„Byla to jen dětská hra,“ pokračoval a ohrnul ret. „Trochu jsem ho škrábl. Ukáplo sotva pár kapek krve. Potom se začali sekundanti radit a žádali vyjádření, zda je to dostatečná satisfakce. Doktor Sagessovi paži obvázal. Chtěl jsem říct ne – budeme bojovat na život a na smrt. Ale on se na mě tak zvláštně podíval. On věděl, že ho chci zabít…“ Max zasténal a otočil se. Rukama si prohrábl černé vlasy. „Bože můj, nevím, co mě přimělo k tomu, že jsem ho tak toužil zabít. Bylo by to tak snadné, tak zatraceně snadné.“

„Svolil jsi, aby to skončilo,“ řekla Irénée. Nevěřícně ho pozorovala. „Nezabil jsi ho.“

Max přikývl. Na tváři se mu usadil zmatený výraz, jako by nenáviděl sám sebe. „Ke zklamání všech zúčastněných. Tedy kromě Sagesse.“

Irénée se ani nepokoušela zadržet slzy štěstí, které se jí draly do očí. „Já zklamaná nejsem,“ pokusila se říct. „Na rozdíl od tvých ostatních soubojů by to byla.

„Vražda?“ nadhodil posměšně.

„Ano. A ty jsi mu místo toho daroval život.“

„Ale nedosáhl jsem satisfakce.“

„Non. To, co jsi ráno vykonal, tě zbavilo takových závazků!“

Max nespokojeně mlaskl. „Potřebuju se napít,“ řekl a rozhlédl se kolem, aby vypátral stříbrný tác s karafami. Obával se, že se jeho emoce vymknou kontrole, pokud je ihned neotupí alkoholem.

„Na to je příliš brzy,“ konstatovala Irénée.

Max se chystal vyštěknout na ni nelibou odpověď, když tu si všiml Lysettiny štíhlounké postavy stojící ve dveřích. Byla oblečená do měkkých růžových ranních šatů z tenkého žakonového mušelínu lemovaných krajkou. Ohnivě rudé vlasy měla ledabyle stažené dozadu, takže některé neupravené kudrlinky jí vyklouzly z účesu a rámovaly její obličej. I ve slabém ranním světle její krása zářila. Soustředěně si ji prohlížel, oči zúžené.

Lysette ucítila na těle varovné zamrazení. „Pane…, zlobíte se na sebe, protože jste Etienna Sagesse nezabil?“

„Ty jsi tak vnímavá,“ řekl kousavě.

Líčka se jí zbarvila zrádnou červení, ucouvla. Věděla, že bude lepší se už na nic neptat a odejít, ale Max jí k tomu nedal příležitost a pokračoval: „Zdá se, že tě osud ušetřil celoživotní samoty, kterou sis vysnila, Lysette.“

„Co-cože?“ zajíkla se. Okamžitě dostala odpověď.

„Udělala bys lépe, kdybys začala okamžitě chystat svatbu.“ Vypadalo to, že se Max dobře baví zděšením, které ji zachvátilo.

„S panem Sagessem?“ špitla.

„Ne. Se mnou.“

„S… s…“ Ta myšlenka byla tak absurdní, že Lysette cítila, jak se o ni pokouší hysterický smích. „Ach, ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Ne, vás si nevezmu. To jsem se mohla rovnou provdat za pana Sagesse! Jste úplně stejní.“

„Ale Sagesse už tě nechce,“ namítl měkce. „Já, naopak, vidím na sňatku s tebou určité přednosti. Byl by to výhodný svazek.“

„Nebyl!“ vykřikla divoce.

„Potřebuju manželku,“ řekl Max.

„Protože tu první jste zamordoval!“ vykřikla Lysette.

Max obdařil svoji matku cynickým úsměvem. Irénée omluvně pokrčila rameny a zatvářila se provinile. „Jak tak koukám, nemá máti pusu tak docela zamčenou na zámek, jak jsem si původně myslel,“ pravil. „Tak ona tě přede mou varovala, hmm?“ Přistoupil k Lysette, ale ta se obrátila a letěla do haly. Dlouhými kroky uháněla do svého pokoje. Nohy se jí ve spěchu zamotávaly do sukní tak, že o ně zakopávala.

„Nemyslím si, že se s tím smíří,“ řekla Irénée starostlivě.

Maxe její výrok rozesmál. Zdálo se, že vztek z něho již vyprchal. Přistoupil k ní a na zbrázděné čelo jí vlepil letmý polibek. „Mami,“ vrněl, „nesmíš na potkání mým nevěstám vyprávět o tom, že jsem zavraždil svou první ženu. Vrhá to neblahý stín na moji pohlednou tvář.“

„No tak, mon fils, musela jsem jí to říct. Pořád lepší, když uslyšela pravdu ode mě, než kdyby jí to řekl někdo jiný.“ Stále se nepatrně usmíval. „Chápu.“

Ale obavy z Iréniny tváře nezmizely. „Myslíš, že ji dokážeš přesvědčit, aby se za tebe provdala, Maxi?“

„Začni chystat svatbu. Koná se od zítřka za týden.“

„Ale to nebudu mít na přípravy dost času. Nemohla bych… ne, ne to nestihnu.“

„Jen malou svatbu. Já tě znám, mami. Když budeš chtít, dokážeš všechno zařídit za čtvrt hodiny.“

„Ale v takovém spěchu…“

„Je naprosto nezbytný. Obávám se, že pověst mé milované snoubenky by delšímu zasnoubení neodolala.“

„Mohli byste počkat dva týdny. To už tady budou Alexandre s Bernardem. Tvoji bratři by chtěli být na tvé svatbě, Maxi!“

„Ujišťuji tě,“ řekl a kysele se zašklebil, „že se ožením za týden, ať tu budou, nebo ne. A teď mě omluv. Musím jít nahoru a soukromě si s Lysette promluvit.“ Významně se odmlčel. „Zajistíš, aby nás nikdo nevyrušoval, hmm?“

Nemístnost této žádosti dopadla na úrodnou půdu. Zamračila se. Uvědomovala si, že její syn je schopen týrat to nebohé dítě naprosto bez skrupulí. „Maxi,“ pokusila se taktně vyjádřit své obavy, „nezůstaneš u ní dlouho, že ne? A nesmíš ji nikterak zastrašovat.“

Max neřekl ani slovo, jen se na ni podíval přes rameno. Irénée vídávala stejný výraz na tváři jeho otce. Věštil potíže každému, kdo se mu odvážil stanout v cestě. Ze všech Vallerandových synů ten vyzývavý pohled nejlépe ovládal právě Maximilien.

„Možná budu muset,“ pravil. „Po všech těch důvěrnostech, o které ses s Lysette podělila, přijdou na řadu silné argumenty. Ty ji snad přesvědčí, aby si mne vzala, n’est-ce pas?“

„Jaké silné argumenty?“

Teď její syn opravdu vypadal ďábelsky. „Nepokládej mi otázky, máti, když víš, že odpovědi na ně by se ti nelíbily.“

Lysette zběsile prohledávala zásuvky ve svém pokoji. Popadla raneček se svými šaty a kapesník ukrývající hrst mincí, které si vzala s sebou, když utíkala ze Sagessova domu. Panika, která ji tenkrát zachvátila, byla teď desetkrát silnější. Představa, že se provdá za Etienna Sagesse, byla děsivá, ale alespoň to nebyl vrah! Problémy, ve kterých vězela až po uši, byly ještě strašlivější, než si kdy dokázala představit.

Nemohla se zkrátka provdat za Maximiliena Valleranda, který jí něčím připomínal vlka a v minulosti spáchal hrozné skutky. Který byl ještě mnohem krutější, než Etienne Sagesse kdy mohl být. Každá žena byla v područí svého manžela. Míra jejího štěstí závisela na jeho laskavosti a dobré vůli. Nikdo neodsuzoval manžela za to, jak se chová ke své zákonité manželce. Ostatně, jednal s ní tak, jak si myslel, že si zaslouží. A zdálo se, že tady, v New Orleansu, klidně přimhouří oko i nad nějakou tou vraždou, zvláště týká-li se to někoho tak vlivného, jako je Vallerand.

Za jejími zády něco zarachotilo. Bleskově se otočila. Uhodila se přitom do boku o roh prádelníku, ale necítila žádnou bolest. Max vstoupil do jejího pokoje a díval se na ni.

„Mám za to, že ti moje nabídka k sňatku nestojí ani za úvahu,“ poznamenal.

„Odejděte z mého pokoje!“

„To není tvůj pokoj. Tenhle dům – všechno, co v něm je – patří mně.“

„Všechno, ale já ne.“ Lysette se pokusila mrštně proklouznout za jeho zády. „Paní Vallerandová,“ volala do pootevřených dveří,

„je v mé ložnici! Řekněte mu, prosím, ať mě nechá…“

„Nepřijde,“ převaloval Max to slovo na jazyku. Chytil ji kolem pasu a zavřel dveře špičkou boty. Když ucítila dotyk jeho dlaní,

vykřikla a pokusila se ho kopnout. Prsty u nohou sklouzly po holeni obuté ve vysoké botě. „Nech toho,“ řekl jí a jemně s ní zatřásl. Potom ji nadzdvihl tak, že se chodidly obutými do měkkých domácích pantoflíčků sotva dotýkala podlahy. „Budeme si povídat o tom, co nás v blízké budoucnosti čeká.“

„Nechte mě být!“

Koutek jeho úst se posměšně zvedl. „Má drahá, co si myslíš, že se stane, když se za mě neprovdáš!“

„Existují i další možnosti.“

„Například?“

„Mohla bych vyučovat…“

„S tvou pověstí? Nikdo o tebe nebude stát.“

„Pak je tu ještě klášter…“

„Nepřijmou tě. Mám větší vliv, než si myslíš.“

„Má sestřenice…“

„Tak daleko se nikdy nedostaneš. Neexistuje místo, kam by ses mohla uchýlit, aniž bych tě našel a přivedl zpět. A rovnou se můžeš vzdát i veškeré naděje na návrat ke své rodině. Pokud smím hádat, tak ti se už dávno vzdali odpovědnosti za neposlušnou dceru.“

„Ne,“ oponovala Lysette, ačkoliv věděla, že je jeho předpoklad správný. Gaspard si určitě už dávno nad ní umyl ruce.

„A i kdyby tě přijali zpět, udělali by ti ze života peklo,“ pokračoval bezcitně Max. „Osud každé slušné rodiny, na kterou se zaměřím, je zpečetěn. Vysvobodí je pouze smrt. Jsi vyřízená, moje neviňátko. Žádný muž tě nebude chtít. Jenom já. Máš jen dvě možnosti – buďto se staneš mojí ženou…, nebo metresou.“

Lysette na něho šokovaně zírala. „Nemůžu,“ řekla nakonec.

„Neprovdám se za vás a rozhodně se nestanu vaší…“ Zarazila se, neschopná vyslovit to ohavné slovo.

„Ve skutečnosti v tom nebude velký rozdíl. Manželka či milenka, v každém případě budeš moje.“ Zvedl ruku k její tváři a hřbety prstů obkroužil linii obličeje. Líně jí promnul ušní lalůček mezi palcem a ukazováčkem. Lysette ztuhla. „Nemáš se proč červenat, zlato. Možná se ti to se mnou bude líbit.“

„Líbit?“ Jak si vůbec může dovolit prohlásit něco takového? zavířilo Lysette divoce hlavou.

„Staneš se zákonitou manželkou bohatého muže. Obléknu tě do nádherných šatů a zahrnu šperky, které podtrhnou tvou krásu. Dám ti vše, co si budeš přát.“

„Nejde mi o peníze.“

„Po všech stránkách budu tvým oddaným manželem.“ Max zmlkl a nechal svá slova vyznít. „Dokážu tě uspokojit, Lysette.“

Cože? Co tím myslel? „Na vašich řečech vůbec nezáleží. Je mi jedno, kým se pokusíte být,“ procedila mezi vyschlými rty.

„Nechci vás…, já-já… nemám vás vůbec ráda…“

„Nemusíš mě mít ráda.“ Přitáhl ji k sobě blíž. Jeho paže ji v pase pevně svírala.

Lysette byla naprosto ochromená, když sklouzl dlaní z jejího hrdla a pohladil ji po prsou. Bradavky ji pod jeho letmým dotykem zabolely a stáhly se do tvrdých hrudek. Šokovaná tím gestem, tak velice osobním, na něho vyděšeně pohlédla. Stalo se něco zvláštního. Ucítila pod jeho dlaní nával vzrušivého tepla.

„Ne,“ zalapala po dechu a zrudla. „Ach, přestaňte s tím!“

Max její slabý protest ignoroval. Sevřel její prs do misky své dlaně a bříškem palce dráždil citlivé poupátko. „Líbí se ti to, že ano?“

„Ne!“ Roztřesená Lysette se pokusila odtáhnout jeho dlaň, ale on lehce zmařil její úsilí a přikryl její ňadra celou svou dlaní.

Když promluvil, cítila jeho ústa na své skráni. Jeho hlas způsobil, že se jí ježily jemné vlásky vzadu na krku. „Řekni mi pravdu, doucette.“

Někde hluboko ve své mysli si Lysette přála omdlít. Aby se přihodilo něco, co ji z této noční můry vysvobodí.

„Já… ne…,“ zakoktala se. Hlas zůstal uvězněn kdesi v krku.

Vlahá, škádlivá ústa se přestěhovala na její obličej. Putovala od koutků úst, přes křivku její brady až do mezírky mezi obočím. Lysette se pokusila odvrátit, ale pevně ji objal kolem zad a rukou zajel do živůtku. Když se dlaní dotkl její nahé pokožky, slabě vykřikla a kolena se pod ní podlomila. Kdyby ji pevně nedržel, sesunula by se na zem.

Cítila, jak se usmál s ústy přitisknutými na jejím čele. Nepřestával si s ní jemně pohrávat prsty. „Vůbec ke mně nejsi lhostejná,“ pravil. „Ve skutečnosti nemáš žádný důvod, aby ses za mě neprovdala.“

„Ne!“ vykřikla pokořená Lysette bezmocně, ale on ji k sobě ještě pevněji přitiskl.

„Ale ano,“ předl měkce. „Chceš další důkaz toho, jak moc se k sobě hodíme?“

„Na to si najděte nějakou jinou! A co se sňatku týče, není důvod, abyste se znovu oženil!“

Po tomto prohlášení se Maxovo obočí tázavě zvedlo. „Po našem prvním setkání se přihodila zvláštní věc. Mám pocit, že bych měl začít znovu. A ty máš všechny předpoklady k tomu stát se alespoň dostačující manželkou…“

„Dostačující!“ nevěřícně opakovala z míry zcela vyvedená Lysette. Nakonec se od něho odvrátila.

„… a já nepochybuji o svých schopnostech ji z tebe učinit.“

„Čiňte tak s někým jiným! Já vás nechci!“

„Potřebuješ moji ochranu.“

„Nepotřebuji, aby mě chránil člověk, kterého se bojím!“

„Zavdal jsem ti snad ke strachu nějakou příčinu?“

„Zavraždil jste svou první…, zabil jste Corinne.“

„Říká se to.“ Maxův obličej neprozrazoval žádné citové hnutí.

„Ty tomu věříš?“

„A proč bych neměla?“

„Co kdybych se zapřísahal, že nemám s její smrtí nic společného?“ Lysette na něho nevěřícně zírala. „Lhal jste mi už předtím.“

„Potom jsem ji tedy zabil.“ Ledově se usmál. „Jenže ty mě nebudeš provokovat tak jako ona. Takže se nemusíš ničeho obávat.“

„Co si od toho slibujete?“

„Myslím, že obvyklé věci. Jedna z nich je ta, že už se těším, až se budu s tebou po boku předvádět před Sagessem.“

„Ach, jak vámi pohrdám!“ Nové poznání Lysette otřáslo. Uvědomovala si teplo jeho těla prosakující přes její oblečení. Když zpozorovala, že se černé zornice jeho studeně zlatavých očí stáhly do malých černých teček, kousla se do rtů. Nikdy předtím jí Max tolik nepřipomínal dravce, urputně lovícího svou kořist.

„Také by mě potěšilo,“ pokračoval, „mít tě ve své posteli.“

Otřásla se. „Kdysi jste mi řekl, že nevím, jak uspokojit muže vašich zkušeností.“

„Myslel jsem to tak,“ odvětil tiše a pečlivě volil slova, „že bych tě rád zaučoval.“

„Pusťte mě!“ slyšela Lysette svůj hlas přicházet jakoby z velké dálky. Náhle se jeho oči přiblížily, zavrtaly se do jejích, fascinovaly ji intenzitou svého pohledu. Pokusila se uhnout hlavou, ale zjistila, že ji má pevně uvězněnou v kolébce svých dlaní a že si ji natáčí tak, jak potřebuje. „Pusťte mě,“ opakovala a trhla sebou, když ucítila na rtech teplý závan jeho dechu. „Pane…“

Maxův výraz se změnil. Zachvátila ho vlna nesnesitelné touhy. Dotek jejího těla způsobil, že se mu začala vařit krev žilách. Její rty, tak blízko jeho ústům, jsou tak sladce zranitelné. Husté řasy sklápí s takovou neuvěřitelnou odevzdaností, že na skryté signály jejího těla jeho mužství okamžitě reaguje. „Maxi,“ naléhal. Toužil uslyšet své jméno vyklouznout z jejích úst.

Lysette nebyla schopná vydat ani hlásku. Jen se k němu pevně přimkla. V prsou se jí usadilo podivné lechtání, které tlak jeho široké hrudi částečně konejšil. Cítila jeho stehna. Pevná a tvrdá jako ze železa. A vysoko na svém břiše znepokojivý hrbolek, horký a tepající napětím. Snažila se mu vykroutit a utéct. Dosáhla však jen toho, že ještě více rozdmýchala jeho náruživost.

„Vyslov mé jméno,“ naléhal vášnivě. „Pověz, že se staneš mojí ženou.“

Lysette vzdorně mlčela.

„Pak se tedy staneš mojí metresou. Dnes večer.“ Sklonil se k ní blíž. Na obličej mu dopadl stín. „Ne, hned teď,“ řekl stroze a přiblížil svá ústa k jejím.

Odmítavý vzlyk tvrdě umlčel dotykem svých rtů. Pažemi ji pevně přitiskl na své pevné, neústupné tělo. Nemohla se ani pohnout…, téměř nemohla dýchat. Umíněně stiskla rty a úpěnlivě zasténala…, když vtom ji lehce pleskl přes tvář. Zmámeně se mu odevzdala. Nedokázala si pomoci.

Max ji přestal líbat a pohlédl na ni. Pootevřela oči a ucítila, jak se rozpouští v jantarové hlubině jeho ohnivých očí.

„Pootevři ústa,“ řekl Max náruživě a rty se otíral o její.

„C-co?“

„Pootevři pusu, když tě líbám.“

„Ne…“

Max se nad ní znovu sklonil. Omámil její smysly pomalým, vášnivým polibkem. Jemně si razil jazykem cestu mezi jejími rty. Lysette poplašeně vykřikla a snažila se uhnout, ale opět ji k sobě pevně přitáhl. Bylo zbytečné s ním bojovat. Nepustí ji, dokud nebude po všem. Zvrátila hlavu nazad a ruce přitiskla k jeho ramenům. Svět se otřásl v základech a rozplynul se. Nezbylo nic než temnota a ztepilé tělo, které ji svíralo s majetnickou dychtivostí.

A pak – až se zastyděla, nebylo co skrývat. Zradily ji vlastní smysly. Vycházela vstříc dotykům toho muže a vychutnávala si jeho laskání. Tlak jeho úst povolil a ona se k němu divoce přisála

ze strachu, že by mohl polibek skončit. Přitiskla se k němu, štíhlými pažemi objala jeho ramena. Prohnula se, až ji zabolelo v zádech, aby svěřila celičkou plnost svých ňader jeho dlaním.

Když se mu zcela oddala, zvedl ji Max do náruče a donesl ji k lůžku. Jeho ústa se vypravila na dobyvačnou výpravu po jejím krku. Netrpělivě hledal chumel navoněných stužek, vstupní bránu k jejímu dekoltu. Když uspěl, zabořil rty do údolí střeženého jejími prsy.

Náhle si Lysette uvědomila, co se děje. Pokusila se ho odstrčit.

„Prosím… ne…“

„Neublížím ti,“ řekl Max naléhavě. Chytil ji za zápěstí a uvěznil jí ruce za hlavou. Její blízkost ho přiváděla téměř k šílenství. Jeho, který vždy dokázal ovládnout své vášně s neuvěřitelnou lehkostí. Nyní byl příliš vyhladovělý touhou, aby se zabýval tím, jestli se mu Lysette vzdá dobrovolně, či ne. Umlčel její protesty svými ústy a začal ji znovu líbat. Když Lysette přes šaty ucítila tlak jeho horkých boků, roztřásla se vzrušením. Ačkoliv byla nezkušená, uvědomila si, jak málo stačí k tomu, aby přišla o panenství. Pokud ho teď nezastaví, bude na všechno pozdě.

„Maxi, pro-prosím,“ zajíkla se. „Já… já… bojím se.“

K jejímu překvapení zvedl hlavu, prudký dech se odrážel od její pokožky. Odtáhla se od něho a zabořila se do sněhobílých polštářů.

Odvrátil tvář, ruce uvězněné v rozcuchaných vlasech. Trvalo dlouho, než na ni opět pohlédl. Uvědomila si, že hladový výraz, který ji trochu děsil, z jeho tváře zmizel.

„Potřebuji si odpočinout,“ řekla plaše. Toužila po tom, aby odešel. Nebylo to tak dlouho, co byla vážně nemocná, a předešlou noc toho moc nenaspala. „Já… potřebuji být sama.“

„Jistě,“ přisvědčil Max, ale ani se nepohnul. „Stačí, když odsouhlasíš můj návrh.“

„Musím si to rozmyslet.“

„Co je tady k rozmýšlení? Moc dobře víš, že je to zbytečné.“

„Jsi krutý!“

„Jen když nedostanu to, co chci.“ Nazdvihl se a opřel se o lokty. „Řekni, že si mě vezmeš.“

„Nemůžu.“

Pevně ji stiskl prsty pod bradou a zaměřil se na její ústa. Špičkou jazyka ozkoušel okraje jejích zubů, ochutnal hedvábnou

měkkost vnitřku jejích tváří. Úpěnlivě zabořila prsty do jeho hustých vlasů a přitiskla ho blíž k sobě.

Váha jeho těla ji vmáčkla hluboko do matrace. Žár jeho dechu spaloval ušní lalůček, když ho něžně stiskl zuby. Ucítila jemné kousnutí a pak horkou špičku jazyka zkoumající vnitřek jejího ucha. „Maintenant, petite,“ zašeptal, „uděláme to tedy bez manželského požehnání? Vyjádři se dřív, než bude jakákoliv odpověď bezpředmětná. Pro případ, že bys mi náhodou nechtěla rozumět, Lysette, ti na rovinu říkám, že se nebudu rozpakovat vzít si tě hned teď.“

Čekal, co mu odpoví. Zakrýval ji celým tělem, její hlava mu spočívala na paži. Lysette si prohlížela tu pohlednou, odhodlanou tvář. Něco jí říkalo, že by jí nikdy neublížil. Rty chutnaly po jeho kůži, na těle cítila žár jeho dotyků. Tváře ji pálily tam, kde ji poškrábal dorůstajícími vousy. Už teď se cítila, jako by mu doopravdy patřila.

„Souhlasím s tvým návrhem,“ řekla váhavě, „pokud…“

„Pokud co?“ zeptal se rychle.

„Pokud mi poskytneš nějaký čas, než…“ Zarazila se, pátrala v mysli po těch správných slovech.

„Než začneme náš svazek konzumovat,“ doplnil za ni Max a nezdálo se, že by ho její žádost překvapila.

„Ano.“

Max chvíli mlčel. Když promluvil, vyzařoval jeho hlas podivnou něhu. „Kdyby ses provdala za Sagesse, také bys ho požádala o dočasný odklad?“

Lysette zahanbeně zavrtěla hlavou. Obávala se, aby ji nepovažoval za sprostou a ke všemu svolnou.

„Tak proč potom žádáš něco takového po mně? Myslíš si, že jsem mužem o něco méně než on? Že se netěším na radosti manželského svazku stejně dychtivě jako on? Myslím, že jsem ti předvedl svoji touhu dost jasně, ale pokud ne…“

„Ach ne, tak to vůbec není,“ odpověděla Lysette tak kvapně, že jí uniklo pobavení, které se mu zablesklo v očích. „To jen… jen bych tě ráda víc poznala, než…“ Pokusila se znovu vyslovit to neznámé slovo, které předtím použil, „… než začneme konzumovat.“

Max se tomu výroku usmál a navíjel si pramen rusých vlasů na prst. Líně zkoumal stezičku vedoucí po její klíční kosti až do samého centra hrudníku. Lysette sledovala jeho pohled a zděšeně si

všimla, že se jí živůtek šatů svezl dolů a odhalil šarlatové hroty prsů. Okamžitě se je snažila zakrýt.

„Ne, nedělej to,“ řekl a přitiskl jí zápěstí k matraci. „Chci se na tebe dívat.“ Lysette, vystavená upřenému pohledu jeho očí, zčervenala jako pivoňka.

„Obávám se, že co se toho odkladu týče, nebudu tak velkorysý,“ poznamenal Max. V klíně mu bolestně tepalo, tělo mu nařizovalo, aby odhrnul lem jejích šatů a pokračoval v tom, co započali. „Všechno záleží na tom,“ pokračoval, „jak těžce mě budeš pokoušet. Radím ti, aby sis na mě hodně rychle zvykla.“

„Ano, Maxi,“ zašeptala.

„A když už si tak otevřeně povídáme, řekni mi, enfant…, opravdu mě podezíráš, že bych se k tobě mohl zachovat jako ke své první ženě?“

Lysette se na něho vytřeštěně podívala. „Tvrdil jsi, žes ji nezabil!“

„A tys mi naznačila, že mi nevěříš.“

„Ale já ti věřím,“ přiznala se. Byla to pravda, jak si náhle uvědomila. Kdyby byl opravdu vrahem, nikdy by to ráno neušetřil Sagessův život. Zradil ho jeho smysl pro čest. Byl natolik silný, že jej nemohl ignorovat.

Max překvapením ztichl. Uznal, že její slova zrovna nezní neotřesitelnou jistotou, ale byla po letech první ženou, která mu vyslovila určitý druh důvěry. Překvapení, které prožíval, bylo tak silné, že ho samotného vyvedlo z rovnováhy.

„Ty jsi tak důvěřivá osůbka,“ řekl nakonec.

„Mě-měla bych tě z něčeho podezírat?“ pokusila se zeptat. Sklonil hlavu a přitiskl ústa na její ňadro. Ačkoliv věděl, že ji tímto činem naprosto šokuje, přitahovala ho tolik, že si jej nedokázal odpustit.

Lysette se pod svádivým dotykem jeho jazyka rozklepala touhou. Pocit, který ji zaplavil, jí vyrazil dech. Připadalo jí, že se horkost jeho jazyka propaluje do každého nervu v jejím těle.

Poté, co s tímto fantastickým hlazením skončil a samolibě se na ni podíval, sotva dokázala promluvit. „Slíbil jsi,“ připomněla trhaně, „řekl jsi…, že mi dáš čas!“

„Souhlasil jsem, že nebudu…,“ Max se odmlčel a dodal s lenivým úsměvem, „konzumovat. Neřekl jsem, že tě nebudu líbat.“

Poté co byla Lysettina výbava dopravena ze Sagessova domu do sídla Vallerandů, podrobila Irénée s nelibostí každý kousek pečlivé prohlídce. Šaty v podstatě odpovídaly módním trendům, látky byly docela ucházející, ale přesto nevykazovaly známky takové kvality, na kterou byla zvyklá. Šil je zřejmě druhořadý krejčí. Nabírání bylo odbyté, barvy uboze sladěné, lemování nebylo ve stejné výšce a střihy rozhodně nelichotily Lysettině drobné postavě. Svatební šaty byly naštěstí celkem ucházející, ale jen tak tak.

Lysette si všimla Irénina znechucení a rozhorleně se zeptala.

„Jste s mojí výbavou spokojená, že madam? Věnovaly jsme jí s matkou značnou pozornost.“

„No…,“ prohlásila Irénée vyhýbavě a pohlédla na plášť, který držela v ruce. Byl ušitý ze zefírového hedvábí tak zvláštního levandulového odstínu, jaký v životě neviděla. Pohlédla na Noeline a ta její pohled opětovala. Vypadaly znechuceně. Po celé místnosti se povalovaly hromádky šatstva, pokoj jich byl plný, ale žádné z nich nebyly vhodné pro budoucí paní Vallerandovou.

Lysette zvedla klobouček z rudého sametu podložený levantským hedvábím. Nepřítomně si pohrávala se žlutou stužkou lemující jeho okraj. „Všechno je úplně nové,“ řekla, jako by jim četla myšlenky. „Bylo by plýtváním něco z toho vyhodit.“

„Ale ty už si nemusíš dělat starosti s penězi, má drahá! My, ehmm…“ Irénée chvíli zauvažovala, jak vyslovit to, co musí být řečeno, a přitom nezranit dívčiny city. „V každém případě musíme tvoji garderobu doplnit. Zdá se, že toho není dost.“

Lysette pyšně zdvihla bradu. Bylo jí jasné, že Irénée pouze vymýšlí způsob, jak se co možná nejdříve jejích šatů zbavit. Jelikož byla vychovávána k šetrnosti, nebyla schopná smířit se s myšlenkou, že by se měla zbavit úplně nového ošacení. Vallerandové možná jsou velmi bohatí, ale ona nemůže jen tak zapomenout, kým je, nebo kým byla. „Jsem si jistá, že mám všechno, co potřebuji,“ prohlásila.

V místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho. Irénée nevěděla, co by na to řekla. V New Orleansu bylo mnoho takových rodin, které žily v podobných poměrech jako kdysi Lysette. Rodiny, které hospodařily s omezenými finančními prostředky. Pro spoustu kreolů být šetrný znamenalo být čestný. Mít příliš mnoho peněz bylo považováno za vulgární, comme les Américains. Ale aby

Maximilienova nevěsta chodila v nekvalitním oblečení…, ach, to prostě nepřicházelo v úvahu!

„Drahá,“ pravila, „Maximiliena by potěšilo, kdyby tě viděl nastrojenou do šatů, které lépe odpovídají tvému postavení.“

Lysette odhodlaně zavrtěla hlavou. Držela před sebou jedny ze šatů a načechrávala jim rukávy, jako kdyby pak mohly vypadat o něco lépe. „Jsem si jistá, že si toho pan Vallerand ani nevšimne. Muži přece těmto věcem nevěnují pozornost, nemám pravdu?“

„Obvykle ne, ale Max…“

„Potom tedy není o čem mluvit. Já jsem se svým oblečením docela spokojená. Možná bychom mohly nechat některé přešít, vous voudriez.“

„Těm už žádnej krejčík nebude co platnej,“ okomentovala celou záležitost Noeline, která se nedokázala ovládnout, aby se k celé záležitosti nevyjádřila.

Když se Max o dvě hodiny později vrátil z obhlídky skladu ve městě, všimla si Lysette, že se Irénée nemůže dočkat, aby mu vyklopila všechny své stížnosti. Max přáním své matky nikdy příliš neodporoval. Co si Irénée přála, to také dostala.

Jakmile vkročil do domu, odtáhla ho jeho matka stranou a cosi mu vzrušeně šeptala. Lysette je zahlédla, když sestupovala ze schodů. Okamžitě věděla, kolik uhodilo. Šla proto pořád pomaleji a pomaleji, cítila na sobě Maxův upřený pohled.

„Dobrý večer, pane,“ zacvrlikala s předstíranou lehkostí. Stála na posledním schodu a chystala se protáhnout za jeho zády a pokračovat do jídelny.

„Na okamžik,“ řekl Max a chytil ji za štíhlou paži. „Rád bych si s tebou o něčem promluvil.“

„Ach, ale já mám velký hlad…“

„Nebude to trvat dlouho,“ ujistil ji.

„Dobrá,“ řekla Irénée vesele a uhnula před Lysettinýma očima,

„nařídím, aby s večeří ještě minutku dvě počkali.“

„Kvůli mně ne,“ ozval se Max. „Lysette se k vám za chvilku připojí. Potřebuju se umýt, tak se najím později.“

„No ovšem…, po cestě z města,“ Irénée je opustila s nervózním zasmáním.

Lysette se za ní zlostně dívala. Max ji bez řečí zatáhl do salonu a zavřel za nimi dveře. Ucítila jeho mužnou vůni, vůni koní a čerstvého potu se stopou suchého burgundského. Ta způsobila, že

Lysette ke svému překvapení pocítila kdesi uvnitř vzrušené zašimrání. Pátravě si ji prohlížel a povoloval si kravatu.

„Pověděla ti o mých šatech,“ spustila Lysette. „Nepřeju si, aby komentovala něco takového. Opravdu, nevidím důvod, aby se pletla do záležitostí týkajících se mé výbavy…“

„Obávám se, že si na to budeš muset zvyknout,“ skočil jí Max do řeči. Pohodlně se opřel o opěradlo židle a nohy si dal křížem.

„Možná ti „to připadá nedůležité, ale do takových záležitostí se moje matka pouští s velkou radostí. Asi jsem tě měl varovat dřív, než máti s průzkumem začala. Má výborný vkus, miláčku. Udělej to pro ni a dovol, aby ti pořídila pár nových šatů.“ Kysele se usmál.

„Alespoň bude mít něco, čím se zabaví a s čím si může lámat hlavu.“

„Ale moje šaty jsou nové,“ bránila se Lysette. „Bylo by to příšerné plýtvání. Všechny ty náklady a…“

„Mohu si to dovolit.“

„Na tom nezáleží. Šaty, které mám, jsou více jak vhodné.“ Lysette neměla v úmyslu se s ním tak vadit, ale přece ji Vallerandové nebudou takhle tyranizovat – byť v záležitostech docela příjemných. Ani Irénée ne. „Když už jste mě do tohoto sňatku dotlačil, pane, neznamená to, že se podrobím vašemu diktátu!“

„Teď to nebudeme řešit,“ varoval ji Max, „dochází mi trpělivost.“

„Mně taky! Mám právo nosit si, co chci. A neobléknu si nic jiného než oblečení, které jsem si koupila v Natchez.“

„I když to zakážu?“

„I když to zakážete,“ řekla Lysette triumfálně, „budu je nosit, dokud se nerozpadnou na hadry!“

Max přijal její stanovisko jako výzvu. Natáhl se po ní, pevně ji uchopil za výstřih jejích šatů a přitáhl si ji blíž. „Pak je tedy dlouho nosit nebudete. Protože pokaždé, když vás v nich uvidím, stane se tohle!“

Lysette zalapala po dechu. Jediným mocným škubnutím jí úplně rozerval živůtek.

K uším jí dolehl protivný zvuk trhající se látky. Živůtek byl do poloviny roztržený, důstojnost zachraňovala pouze tenká spodní košilka zakrývající jí prsa. Hněv vystřídal naprostý úžas. „Jak jste jen mohl?“ dožadovala se vysvětlení a marně se pokoušela přidržet

rozervané kusy oblečení jednou rukou a druhou mu vlepit políček.

„Zničil jste mi šaty!“

„Kdyby byly kvalitnější, netrhaly by se tak snadno,“ řekl Max a obratně zachytil její poletující pěst.

„Už na vás nikdy nepromluvím!“ vykřikla, tvář jí plála hněvem. „Ty arogantní… trapiči…, tyrane…, nemáš žádné ohledy…, žádnou úctu…“

„Au contraire. Moc si tě považuji, a proto ti nedovolím chodit v takových příšerných šatech.“

„Aha. Vás zkrátka baví trhat mé… mé…“

„Ale vůbec ne,“ řekl Max. „Pouze jsem upozornil na podstatu věci.“

Vycítila v jeho slovech čistě mužské uspokojení. Najednou pochopila, že má hravou náladu. Vlk zkouší, jak ostré má zuby.

„Jste nemožný,“ zvolala plná bezmoci a snažila se posbírat všechnu svoji zbylou důstojnost. V prstech svírala cáry roztrženého živůtku tak, aby jakž takž držel pohromadě.

Max ji chytil za boky a přitáhl si ji mezi svá stehna. Lysette vyskočila a pokusila se mu utéct, ale sevření zesílilo a on ji k sobě přitiskl.

„Nedotýkej se mě tak,“ vrčela a bezděčně zkoumala, jak ji drží.

Ztuhla, jakmile se dotkla jeho vypracovaného hrudníku.

Když promluvil, cítila, jak jí jeho dech cuchá vlasy. „Můj slib trvá, chérie. Toto se stane pokaždé, když tě spatřím v některých z těch zatracených šatů.“ Odmlčel se a Lysette si dokázala představit, jak se cynicky usmívá. „Kolik jich vlastně máš?“ dodal.

Lysette neodpověděla. Neúspěšně se snažila odtrhnout od svého těla ty velké dlaně, které ji věznily.

„Takže půjdeš a spravíš mé matce náladu?“ naléhal.

„Oui,“ procedila Lysette skrze zuby. Co jiného také mohla

říct?

„Cože?“

„Řekla jsem ano!“ Vrhla na něho přes rameno zlověstný pohled. „Ale než mi ušijí nové šaty, bude to několik týdnů trvat. Alors, do té doby budete muset strpět ty moje.“

„Certainement.“ Potom Max ztichl. Pouze sám Bůh věděl, na co myslí. Zvolna ji k sobě obrátil a Lysette uviděla, že jeho dobrá nálada zmizela. Skousla si ret. Znala ten výraz a věděla, co věstí.

„Dej ruce dolů,“ vybídl ji měkce.

Lysette to nejdřív nechápala. „Prr-proč?“

„Protože jsem to řekl.“

Zaryla prsty ještě hlouběji do látky. Srdce jí tlouklo tak zběsile, že bylo vidět, jak jí na krku divoce tepe žilka. Od hlavy až po konečky prstů na nohou jí otřásalo něco mezi strachem a vzrušením.

„Neboj se,“ řekl Max. Přelétl pohledem celé její tělo a opět ulpěl na její tváři. „No tak. Ať si tě prohlédnu.“

Měla snad jinou volbu? Co by se stalo, kdyby odmítla?

„Ne,“ špitla slabounce.

„Lysette.“ Oči se mu zúžily.

Kousíček po kousku nechala své paže klesnout. Živůtek se rozevřel. Pod tenkou košilkou se rýsoval nástin jejích prsou, růžové glorioly bradavek prosvítaly. Lysette zrudla jako rak. Uvědomovala si, že jí bradavky ztvrdly a v podobě pevných bodů nazdvihují látku. Očima se zapíchla do středu jeho hrudi a snažila se ovládnout chvění, které ji zachvátilo.

Max si chmurně uvědomil, jaké je štěstí, že si Lysette není vědoma, jak se musí ovládat, aby tato epizoda skončila právě tady, v tomto okamžiku. Ruce ho svěděly touhou, jak moc si přál přitáhnout si ji mezi svá stehna. Ústa mu vzrušením úplně vyschla. Po dlouhém vnitřním boji se mu podařilo ovládnout své vzrušení natolik, aby opět mohl promluvit. „Jsi tak krásná,“ zahučel a pečlivě zakryl její poprsí potrhaným šatstvem. Její ruce okamžitě vyletěly nahoru a zpečetily to chabé zahalení. Odvrátila se od něho.

Max chtěl ještě něco říct, ale Lysette ho zarazila. Hlas se zoufalstvím třepetal ve vysokých polohách. „Prosím.“

Rozhodil dlaně a nechal ji jít. Odcházela, aniž na něho pohlédla.

Na zprávu o Maximilienově brzkém sňatku zareagoval rod Vallerandů s potěšením okořeněným špetkou nesouhlasu. Okolnosti spojené se zasnoubením a následnou svatbou všechny zaujaly. Kreolové již začali vynášet soudy, jaký osud asi nešťastnou nevěstu čeká. Někteří prohlašovali, že ke svatbě nikdy nedojde, zatímco jiní se dušovali, že slyšeli z důvěryhodného zdroje, že dívka je již enceinte, totiž v naději. Jedna věc je naprosto jistá: záleží na tom, zda a kdy se dítě narodí. Potom si již každý snadno spočítá, kdy bylo počato.

V každém kreolském salonu teď rozebírali Lysettin původ. Ačkoliv v jejím rodokmenu nenalezli jedinou chybu, klepy, které

se v New Orleansu rychle šířily, to nezastavilo. Koneckonců, nikdo nevěděl o tom, že by dívčina rodina sňatek ohlásila. Rodiče nadšeně dávali svým dcerám Lysette za odstrašující příklad. Vidíte, kam a jak snadno může nevychovaná dívka klesnout. Bylo by možná lepší, kdyby Lysette přijala svatební slib Etienna Sagesse. Jistě, vědělo se, že Sagesse rozhodně není svatý, ale přinejmenším

– na rozdíl od Maximiliena Valleranda – nemá na rukou krev své první ženy!

Díky událostem, které ohláškám předcházely, se nebude konat velký svatební obřad v katedrále St. Louis, ale oddavky proběhnou doma, v užším kruhu, jak je tomu zvykem u protestantů. Samotný obřad bude krátký, ale poté bude na Vallerandově plantáži následovat velká hostina. Všichni netrpělivě vyhlíželi své pozvánky – ale na pomluvy to nemělo nejmenší vliv.

Všeobecně se očekávalo, že vybraná hudba, jídlo a pití udělají z hostiny záležitost, na kterou se bude léta vzpomínat. Za starých dobrých časů byla pohostinnost Vallerandů proslulá a nejvyhlášenější v celém okolí. Na Iréninu naléhavou prosbu přerušil známý cukrář jménem Pasquet zasloužený odpočinek a přislíbil upéct mnohopatrový svatební dort. Už je to dávno, co pan Pasquet, přepracovaný z neutuchajících požadavků na cukroví, prohlásil, že s výrobou končí. Nicméně osobní žádost takové dámy, jakou Irénée Vallerandová bezesporu je, nemohl Pasquet odmítnout.

Svatba připadne na pondělí. Není to špatná volba, ačkoliv úterý by se určitě hodilo lépe. Všeobecně se považovalo za vulgární vdávat se v sobotu nebo v pátek, protože to obvykle bývaly dny veřejných poprav. Jak vyžadovala tradice, stáhla se Lysette přísně do ústraní a všichni pak vedli nekonečné debaty o tom, zda je opravdu tak nádherná, jak se všeobecně tvrdilo. Někteří prohlašovali, že takovou tvář a postavu, jako má ona, mohl stvořit jedině ďábel. Koneckonců, dobrý Bůh obdařil každého živého tvora, kterého stvořil, nějakým kazem na kráse, to aby jej ochránil před hříšnou pýchou. Pouze zručný Lucifer by dokázal vytvořit něco tak výjimečného. A vraiment, kterápak jiná než dívka z čertovy zahrádky by se po všech těch letech uráčila provdat za Maximiliena Valleranda?

Lysette seděla u toaletního stolku s hlavou v dlaních. Noeline přijde každou chvíli a učeše jí vlasy, ale mezitím má čas, aby posbírala své myšlenky. Nadešlo jitro svatebního dne. Jsou tomu přesně tři týdny, kdy nožkou poprvé spočinula na Vallerandově území.

Jednadvacet dní… Jak se jen mohl za tak krátkou dobu naprosto změnit její život? Do New Orleansu ji přivezli proti její vůli, aby se provdala za muže, kterého nechtěla. Nyní se provdá za muže zcela jiného…, ale také proti své vůli. Je snad na tom o něco lépe než předtím?

Irénée procházela jednotlivými salony a spokojeně se usmívala. Ujistila se, že hosté nenajdou v jejím domě jedinou vadu. Nikde nenarazila ani na jediný zapomenutý otisk prstu na skle, ani jedinou povadlou květinu. Podle kreolské tradice se svatební obřad odehraje v odpoledních hodinách.

To ráno bylo teplé a průzračné. Ačkoliv vše připravovala ve spěchu, byla Irénée s výsledky své práce spokojená. Dům zaplnily dlouhé girlandy růží, stříbro bylo vycíděné do vysokého lesku a služebnictvo do poslední chvíle kmitalo a připravovalo vše potřebné pro odpolední hostinu. Do svatby zbývají čtyři hodiny a vše je téměř hotové.

V hale zaslechla nějaký šramot a úsměv se z její tváře vytrácel. Dvojčata určitě zase tropí nějakou lotrovinu. Přichvátla si a vyběhla ze dveří. Musí je pokárat. „Justine! Philippe! Pas de ce charabia! Pas de ce…“

Náhle zmlkla a zalapala po dechu. V příšeří haly rozeznala dvě vysoké postavy svých mladších synů. Alexandre a Bernard jsou doma.

„Synáčkové!“ nevěřícně vykřikla, „co tu děláte?“

Vysocí, tmavovlasí bratři na sebe zmateně pohlédli a pak se opět věnovali své matce. „Měl jsem za to, že tu bydlíme. Nejsme tu snad vítáni, máti?“ odpověděl Alexandre překvapeně.

„Ano, ale…“

„Francie nám poskytla vše, co nám mohla nabídnout, a tak jsme se rozhodli vrátit domů,“ konstatoval suše Bernard. „Ty Fontainovic děvenky, máti…, dobrý bože, někteří z našich koní mě přitahují víc než ta nejpěknější z nich.“

„To od tebe není hezké, Bernarde! Jsem si jistá, že přeháníš.“

Alexandre se pomalu otáčel kolem své osy a prohlížel si květinovou výzdobu. „K čemu tohle všechno?“ ptal se nevěřícně.

„On někdo umřel?“

Bernard se zamračil. „Mami…, Max už zase s někým bojoval?“

Zatímco se Lysette stále ukrývala před zraky přicházejících hostů v patře, kde jí Noeline upravovala vlasy, odebrali se Vallerandové do salonu k rodinné rozpravě. Po dlouhé cestě celí pomačkaní, zaprášení a ztuhlí, zírali Alexandre s Bernardem na svou matku a staršího bratra jako u vytržení.

„Budeš se ženit!“ vykřikl Alexandre. Ledabyle se opřel o židli a vyčouhlé paže složil na hrudi. Ušklíbl se a zadíval se na Maxe, který mu odpověděl ledovým pohledem. „Čekal bych všechno, ale tohle…“ Ať se snažil sebevíc, Maxe ve svatebních šatech si představit nedovedl. Z Iréniných synů byl Alexandre ten nejvrtošivější a vždy trpěl nedostatkem úcty k ostatním. „Bien s?r, tak už ho konečně nějaká ulovila! Na to bych nevsadil ani pětník!“ Zakuckal se smíchy. Dokonce i Bernard na své upjaté tváři vyloudil úsměv.

„Nechápu, co je na tom tak zábavného,“ zavrčel Max.

Alexandre se smíchy málem skácel na podlahu. „Rád bych věděl, co je to za ženskou, když tě dokázala dotáhnout k oltáři! Vzala na tebe pořádný klacek?“

„Alexi,“ hudrala Irénée, „nedráždi svého bratra.“

„Tsss, ten je podrážděný pořád!“

Bernard pohlížel na Maxe seriózněji. „Kdo je to?“ zeptal se.

„Určitě žádná z těch, které znám. Na žádnou z našeho okolí ses podruhé nepodíval.“

Irénée si přichvátla s odpovědí. „Je to mladá, krásná dívka z dobré rodiny z Natchez. Te souviens de Jeanne Magnier? Maxova vyvolená je dcerou Jeanne.“

„Magnierová?“ opakoval Bernard a hloubavě se na Maxe zadíval. „Výborná rodina, jak jsem zaslechl. Vsadil bych se, že si na tebe ani žádný klacek brát nemusela.“

Max se nečekaně usmál. „Tak to bys vyhrál, mon fr?re.“

„Určitě je pozoruhodná, když ses odhodlal podruhé oženit,“ poznamenal Bernard.

Rozhostilo se ticho. Všichni zavzpomínali na svatbu, která se konala před léty. Na Corinninu tmavou líbeznost, která se odrážela od šatů barvy slonoviny a krajkového závoje. A na Maxe…, vždy dobře naloženého a smělého, který omračoval svým kouzlem a mladistvou přitažlivostí.

Irénée hlasitě promluvila a prolomila tak zvláštní kouzlo okamžiku. „Lysette učiní Maxe šťastným, uvidíte. Minulost je konečně za námi.“

Lysettina ruka se třásla tak silně, že jí Max téměř nedokázal navléknout zlatý kroužek. Ani pro jednoho z nich se obřad nestal okamžikem plným radosti. Zatímco se Lysette chvěla obavami, bojoval Max s plejádou smíšených pocitů. První manželství bylo největší chybou jeho života. Nyní se žení podruhé. Max si uvědomoval, že z tohoto kroku může vinit pouze sebe. To on o Lysette tak usiloval. A nikde nebylo psáno, že se i druhé manželství nezvrhne v takové peklo, jako bylo to první.

Tak jako Corinne i Lysette byla mladá, výborného původu, oduševnělá a obdařená neobvyklou krásou. Max si hořce vzpomněl na slova svého otce. To, co tehdy o ženách prohlásil, byla pravda: muž, který uvěří ženám, se dříve či později projeví jako hlupák. Max se snažil ujasnit si, proč se vlastně rozhodl oženit se s touto ženou, místo aby si zachoval svoji svobodu. Bylo to sice prapodivné, ale zlobil se na Lysette za to, že je tak žádoucí. Ale když chtěla svoji dlaň odtáhnout, pevně ji přidržel. Svíral její ruku, dokud chlad jeho duše neroztál pod teplým dotykem jejích prstů.

Když Lysette vyslovovala své ano, které ji navěky spojilo s tímto mužem, úplně jí vyschlo v ústech. Za několik sekund se stane jeho ženou, paní domu, a jednou bude čekat jeho děti. Zdravý muž se jistě bez potíží postará o početné potomstvo. V očích celé společnosti bude Max tím, kdo ji může směle trestat, ponižovat, povzbuzovat, laskat. Ukojí všechny jeho rozmary, udělá vše, co si bude přát. Lysette se může jen modlit, aby k ní byl milosrdný. Uvědomila si, jak krutě si s ní zahrál osud, který ji nejdříve odtrhl od nemilovaného Etienna Sagesse, aby ji posléze uvrhl do náruče tohoto muže. Z tváří se jí vytratila barva. Možná jsme proti hříčkám osudu zcela bezmocní. Nemohla se zbavit pocitu, že bez

ohledu na to, kterým směrem by se vydala, přivedly by ji všechny cesty sem, do tohoto bodu.

Vzduch zaplnila sladká, pronikavá vůně kadidla. Lysette poklekla před knězem a modlila se k bohu, aby požehnal tomuto svazku. Tichounce prosila, aby v dlouhých létech, které má před sebou, zažila také okamžiky štěstí. Aby pro ni manžel našel místo ve svém srdci a byl k ní laskavý. Pokorně vložila dlaně do Maxových a dovolila mu, aby jí pomohl vstát.

Svatební hostiny se zúčastnilo více lidí, než Lysette předpokládala. Max, kterého obklopila malá skupinka příbuzných, se jí na okamžik ztratil z očí. Náhle všichni zatoužili po jeho přítomnosti. Jako by sňatek dokázal rozptýlit mračno nebezpečí, které ho neustále obklopovalo. Alespoň pro tento okamžik. Lysette stála po Irénině boku a snažila se nevnímat útržky hovorů, které k ní doléhaly. Ženy se o ni bez skrupulí otíraly.

„Hezká…, ale vraiment, zase nic extra…“

„Ona vůbec nevypadá zničeně, máti.“

„Ty červené vlasy…“

„Nebude trvat dlouho a začne jí zahýbat…“

„… ach, na jejím místě bych nechtěla být ani za všechny peníze!“

Irénée ji odvedla ke stolu, kde se v celé své nádheře tyčil obrovský svatební dort a zářil ledovou bělostí. „Je nejvyšší čas, abys rozkrojila dort, Lysette,“ pravila. Na ten pokyn je všechny přítomné neprovdané dívky vyčkávavě obklopily. V souladu s tradicí měla každá panna dostat plátek svatebního dortu, který si odnese domů a spolu se jmény tří mužů, kteří přicházejí v úvahu jako možní ženiši, jej vstrčí pod polštář. Jeden z nich ji pak možná požádá o ruku.

Dort byl strašlivě veliký, pevnost z cukru a růží. Lysette z toho, co ji čeká, neměla vůbec žádnou radost. Cítila na sobě pohledy tolika lidí. Probodávali ji očima. Neustále ji pokradmu pozorovali, číhali na každé slovo, které pronese, poměřovali ji a hodnotili.

„Musím?“ otázala se a s námahou se usmála.

Irénée ji energicky postrčila směrem ke stolu. „Ach.

Samozřejmě, že musíš!“

V zátylku ucítila zamrazení. Věděla, že Max musí být blízko. Otočila se a skoro vrazila do jeho rozložitého hrudníku. Srdce jí poskočilo až do krku a bláznivě se rozbušilo. Maxova přítomnost proměnila obřadné rozkrojení dortu ve zkoušku ohněm.

Černobílá kombinace svatebního obleku mu nesmírně slušela. Světle hnědé oči se neskutečně leskly. Hloučkem dívek proběhlo vzrušené zachichotání poté, co se sklonil k Lysette a začal šeptat do jejího ucha. „Zdá se, že máš strach, zlato. Je vůbec možné, aby ses jich bála víc než mě?“

„Nn-ne… já… ano…“ Zadívala se na něho a nervozitu vystřídalo rozladění. Odhodlaně se opřela o stůl a zakrojila. Ostří se zakouslo do bělostné polevy. Ruka se jí třásla. Než mohla zakrojit podruhé, objala její ruku Maxova velká dlaň. Hrudí se přitiskl k jejím zádům.

Hosté se zachichotali a dali se do halasného povzbuzování, když Max pomáhal své nevěstě ukrojit několik dalších plátků. Pevně vedl její ruku držící nůž. Lysette příšerně zrudla a zavřela oči, aby se na nenáviděný dort nemusela dívat. Intenzivně vnímala příliv tepla, kdykoliv se jí Max dotkl. Nemusela dělat vůbec nic. Opírala se o něj, zády a podvolovala se jeho pohybům.

Když všechny panny obdržely svůj díl, vzal Max nůž z Lysettiných rukou a položil jej na stůl. Potom pozdvihl Lysettinu ručku ke svým ústům. Usmál se na ni a políbil špičku jejího palce, na které zůstal přilepený kousek polevy. Když ucítila, jak stírá sladký drobeček jazykem, musela potlačit povzdech.

Spěšně se pokusila mu ruku vytrhnout, ale Max jí v tom snadno zabránil. Úsměv, který mu pohrával na tváři, byl určený pouze okolostojícím hostům. „Drž se stále při mně, drahá choti,“ zašeptal.

„Pokud se ode mě hneš jenom na krok, využiju práva svatební noci.“

Odpor okamžitě pominul. Najednou krotce stála po jeho boku. Po zbytek večera to vypadalo, jako by byli k sobě připoutáni neviditelným řetězem. Max jí nedovolil, aby se od něho vzdálila. Nutil ji, aby se usmívala a lehce konverzovala. Přinutil ji hrát šarádu, na kterou nebyla připravená. V tichém zoufalství si uvědomila, že na veřejnosti tak tomu bude vždy. Bude předstírat oddanou manželku, jakou se ve skutečnosti být necítila.

Max jí vtiskl do dlaně číši vína. Teplé prsty obemkly její. Tiše mu naznačila odmítnutí. Neměla víno ráda. „Ale já nemám žíz…“

„Jen si dej,“ řekl tiše, ale dostatečně výmluvně.

Byla příliš zbabělá na to, aby se s ním přela. Usrkla vína a rozhodla se, že v nestřeženém okamžiku sklenku někde odloží.

Ostýchavě odpovídala na otázky některých přátelštějších hostů, ale dávala si pozor, aby stále setrvávala po manželově boku.

Začalo se tančit. Tento skrytý signál oznamoval, že nevěsta bude záhy uvedena do ložnice, kde bude čekat na své zasvěcení. Pojednou se před ní objevila Irénée a vzrušeně na ni pohlédla.

„Ma petite…,“ spustila Irénée, ale Max ji bryskně přerušil.

„Není důvod, abys opouštěla své hosty, mamá.“

Irénée se na svého syna zamračila. „Musím přece odvést Lysette nahoru. A Noeline jí pomůže s převlékáním… Maxi, musíš ještě počkat.“

„Na svoji ženu dohlédnu sám,“ řekl neoblomně.

Irénée s Lysette na něho zmateně hleděly. Irénée se snažila jemně zaprotestovat. Uvědomovala si, že jejich rozhovor nesmí přitáhnout ničí pozornost. „Mon fils, co si asi všichni tito lidé pomyslí, když najednou s Lysette zmizíte?“

„Ať si myslí co, chtějí. Vždycky to tak dělají.“

Irénée ho chytila za paži. „Maximiliene,“ procedila skrze zuby,

„nechám to na tobě, jak jen to půjde. Lysette ještě není připravena na to, co se dnes večer odehraje. Ještě jsem jí nic nevysvětlila. Pokoušela jsem se jí to říct, když jsme spolu seděly dole…“

„A ty si myslíš,“ řekl Max líně, „že těch několik slov, co jí pošeptáš do ouška předtím, než vejdu do ložnice já, jí dostatečně přiblíží to, co ji dnes večer čeká?“

„Ale kvůli Lysette…“

„Lysette nepotřebuje v ložnici žádné ministranty ani dobré rady. Stačím já.“

„To se nesluší, Maximiliene,“ prohlásila Irénée a nesouhlasně si založila ruce.

Max se posměšně podíval na Lysette, která vše v tichosti sledovala. „Trvám na tom, že se nyní odebereme nahoru,“ řekl.

„Má snad nevěstinka nějaké námitky?“

Pohlédla na něj svýma oříškovýma očima. Na námitky bylo pozdě. Max se stal jejím manželem. Ale dal jí slib a ona se nedomnívala, že dnes večer poruší své slovo.

„K vašim službám, pane,“ zamumlala.

Max se usmál. „Správná a výstižná odpověď. To oceňuji. Pojď, Lysette.“ Tiše se rozloučil s několika hosty a odváděl ji z místnosti. Nápadnější odchod by se nehodil, protože by si okamžitě všichni uvědomili, kam odcházejí a co tam budou dělat. To odporovalo dobrému vkusu.

Ve dveřích je zastavil Alexandre. Jemně uchopil Lysette za ramena a srdečně ji políbil na obě tváře. „Ty, milá švagrová, jsi ten

nejvítanější přírůstek do rodiny. Max měl velké štěstí, že jsem tě neviděl jako první, jinak…“

Max vytáhl novomanželku z bratrova sevření. „To by ti nebylo nic platné, Alexi. Já jsem ten šťastný.“

Když se přiblížili ke schodišti, pozdvihla sukně svatebních šatů a uvědomila si, že má nohy jako z olova. Nechtěla s ním odejít do ložnice. V životě se tolik nebála. Vystoupila na první schod a on ji! uchopil kolem pasu.

Ucítil, že se celá třese. Ostře na ni pohlédl a zaznamenal v jejím obličeji záchvěv paniky. „Vypila jsi to víno, co jsem ti podal?“

„Ne,“ přiznala se. Byla v ní malinká dušička.

„To mi ušlo,“ řekl a krátce si povzdechl. „Pomohlo by ti to, maličká.“

Pomohlo? Proč? Zašátrala po své sukni a znovu ji sevřela v pěstích. Začala opět stoupat po schodech vzhůru. Cítila, jak je s každým pohybem nemotornější a nemotornější. Zcela jistě znechucen jejím loudáním, uchopil ji Max pevně do náruče a po zbytek cesty ji nesl.

Noeline je očekávala v ložnici. Když zjistila, že je to Max, a ne Irénée, kdo Lysette doprovází, nedokázala potlačit údiv. „Pane?“ řekla tázavě. Ale on ji nekompromisním gestem vykázal za dveře. Sotva hospodyně odešla, pečlivě zavřel.

Když ji Max postavil na nohy, zírala Lysette urputně do podlahy. V hrudi cítila dunění svého srdce. „Pane,“ vypravila ze sebe, „slíbil jste…“

„Oslovuj mě jménem.“

Těžce polkla a přikývla. „Maxi. Slíbil jsi mi…“ Na skráni ucítila dotyk jeho prstů. Hladily její oblé tváře. „Dodržím slovo, chérie. Ale vyhrazuji si právo zaučit si tě tak, jak si přeju.“

„Zaučit?“

Max uchopil její hlavu do misky svých velkých dlaní. Lysette cítila, jak se jí v těle rozlévá vlahé teplo. V odpověď sklopila řasy.

„Podívej se na mě,“ zamumlal a počkal, dokud nesplní jeho rozkaz. Bříškem palce vypaloval na jejím hrdle cestičku. Žhavé paprsky jí pronikaly až do břicha. „Chci, abys okamžitě zapomněla na všechno, co ti Irénée, Noeline a ostatní navykládali o manželských povinnostech,“ vyzval ji. „Pokud se budeš chtít na něco zeptat, zeptáš se mě.“

„Nechápu proč…“

„Protože jedině já jsem k tobě upřímný.“ Lysette zmateně zamrkala. „A oni nejsou?“

„Ne, nejsou,“ odpověděl mdle. „Proč?“

„Protože se domnívají, že se nehodí, aby se žena těšila z chvilek, které stráví v posteli se svým mužem.“ Lehce pozdvihl obočí. „A byl bych radši, kdyby tobě opravdu přinášely potěšení.“

Lysette zčervenala až ke kořínkům vlasů. „Ale pokud to není slušné…“

„Co se tohoto týče, budu radši, když budeš hodně neslušná, ma petite femme.“

Maxova upřímnost ji přivedla do rozpaků, ale také ji naprosto zmátla. Lysette vždycky hloubala nad rozdílem mezi milenkami a zákonitými manželkami. Proč je svazek s jedněmi posvátný a s druhými plný hříchů? Ta otázka ji nenechávala v klidu, ale ostýchala se vyslovit ji nahlas.

„Ráno jsi navrhl…,“ spustila a zarazila se. Vzpomněla si, jak ji Max donutil přijmout jeho návrh, a také na způsob, jakým se jí dotýkal. Pokaždé, když na to pomyslela, zachvátil ji pocit hanby i příjemného vzrušení.

„Ano?“ povzbuzoval ji Max. Svlékl si dokonale ušitý černý kabátec a naškrobenou kravatu. „Co je s tím?“

„Znelíbila bych se ti, kdybych…“

Když si uvědomil, že Lysette otázku nedokončí, sklonil k ní přemýšlivě hlavu a jal se z jejích vlasů odstraňovat jehlice a květy pomerančů. „Zdali by ses mi znelíbila, kdybys mi vyšla vstříc?“

Odpověděla mu sotva znatelným přikývnutím.

Pousmál se a uvolnil záplavu jejích vlasů. Pozoroval, jak se rozprostírají po jejích ramenou. „Ne, vůbec by ses mi neznelíbila. Nebylo by zrovna lichotivé, kdybych projevil svoji touhu a ty bys mi ji neoplácela.“

Silnými prsty se probíral jejími vlasy a konečky prstů jemně masíroval pokožku hlavy. Lysette se ani nepohnula, neschopná potlačit vlnu čisté blaženosti, která sestupovala po jejím krku a rozlévala se ještě níže. Bolestivá místa, tam kde ji za vlasy tahaly jehlice, mizela.

Bylo to nesmírně příjemné. „Maxi,“ zalapala po dechu, protože si náhle uvědomila, že ji navzdory svému slibu svádí. Nebylo to tak děsivé, jak se původně zdálo. „Maxi, já… dnes večer nemám žádné otázky.“

„Ale ano. Máš. A já na odpovědích trvám – i když se třeba neodvážíš zeptat se nahlas.“

„Ne, opravdu…“

„Posaď se.“ Přitlačil ji na židli, která patřila ke zdobnému toaletnímu stolku ve stylu Ludvíka IV. vyrobenému z ořechového dřeva. Lysette se prohlížela v zrcadle. Pohled na ty velké, snědé ruce klouzající po jejích ramenou až k ušlechtilé křivce krku rozptýlil veškeré nepříjemné pocity.

Polaskal prsty stříbrnou rukojeť kartáče. Lysette zavřela oči. Pohled na vlastního manžela, jak se soustředěně probírá jejími vlasy, ji vyčerpával. Bylo to zvláštní. V těch prostých dotycích bylo tolik důvěrnosti. Kartáčoval jí vlasy dlouhými, přesnými tahy po stranách hlavy a od krku vzhůru. Srovnal neposlušné kadeře do jediného chvostu a pečlivě je v týle utáhl modrou hedvábnou stužkou. Potom ji postavil a začal se zaobírat zapínáním jejích šatů. Lysette byla překvapivě poddajná, ukonejšená jistotou a jemností jeho dlaní, kterými se dotýkal jejího těla.

Saténové sklady svatebních šatů šustily, když Max osvobozoval titěrné knoflíčky z poutek.

Jemná látka zvolna klouzala z jejích ramen a prsou s každým knoflíčkem o kousek níž. Najednou se šaty proměnily v zářivě bílou hromádku ležící na podlaze a její štíhlé tělo se před ním zaskvělo v celé své kráse, oblečené jen do tenké košilky a nabíraných spodních kalhot. Lysette si pažemi zakryla ňadra. Neodvážila se pohlédnout Maxovi do tváře.

Horké dlaně putovaly po jejích slonovinově bílých ramenou, dokud se palci nezachytily o lem košilky. Bradavky jí pod hedvábnou pavučinkou ztvrdly. Překvapená Lysette si zmateně skousla ret. Uvědomovala si, že Max ji bedlivě pozoruje, vnímá každé její nadechnutí, každičký úder jejího srdce. Zlaté oči plály očekáváním. Zdálo se, že ji v příštím okamžiku jediným pohybem celou svlékne.

Napětí vrcholilo. Minuty se vlekly. Tak málo stačí a stane před ním nahá. Náhle však od ní odstoupil s nesrozumitelnou kletbou na rtech. Došel k posteli s nebesy a zvedl noční košili, která ležela v jejích nohou. „Prosím,“ řekl a hodil košilku do jejích dlaní.

Lysette nemotorně tiskla průsvitnou látku ke svým prsům a odcupitala k čínské zástěně stojící v rohu místnosti. Jakmile se skryla před jeho zraky a bylo jí dopřáno převléknout se v soukromí, zaposlouchala se do zvuků v místnosti. Slyšela ozvěnu

Maxových kročejů. Mířil ke dveřím. Náhle místnost ztichla. Čeká na mě, uvažovala. Třásla se tak, že dokázala jen s obtížemi prostrčit ruce nadýchanými rukávy noční košile. Dlouho váhala, než se odvážila vykouknout zpoza paravánu. Max tu stále byl, na tváři zadumaný výraz.

Beze slova k ní přistoupil, zvedl ji a odnášel do postele jako malé dítě. Cítila hru svalů pod jeho košilí. Pohrávaly si s ní a probouzely v ní emoce, které tak přísně potlačovala. Sledovala linii jeho pevné brady a uvažovala, zdali se na ni hněvá. Když ji položil na lůžko, zabořila se do polštářů a pokrývku si přitáhla až k bradě. Posadil se vedle ní a přišpendlil ji na místě pronikavým pohledem.

„Jestlipak víš,“ zeptal se, „co se odehrává mezi mužem a ženou? Víš o tom vůbec něco?“

Lysette se zasunula pod přikrývku ještě hlouběji. „Ne, pan…

Maxi.“

„Chtěla bys, abych ti to objasnil?“

Lysette se ostře nadechla. Má to snad být nějaká zkouška? Vysměje se jí, pokud odpoví špatně? „J-já… nevím,“ řekla a prsty pevně tiskla okraj přikrývky.

Ve svitu veilleuse, maličké olejové lampy, stojící na prádelníku, vypadala Lysette na provdanou ženu příliš mladě. Max na ni chvíli hleděl a po tváři mu přelétl stín. Ona přece nemůže patřit muži tak přesycenému životem, jako je on. Nedopadne to s ní dobře, pokud odhalí tu hnusnou, zrádnou část jeho povahy. Byla by na tom líp, kdyby ho nikdy nepotkala. Moc dobře si uvědomoval, že jeho tělo stále ještě volá po tom, aby ji stáhl pod sebe. Musel se zbavit té touhy, která jej pronásledovala od okamžiku, kdy ji spatřil poprvé.

Nemohl však tu myšlenku vypudit z hlavy. Proč by si ji nemohl vzít teď? Patří mu. Nemusel by si ji brát násilím – mohl by ji svést tak rychle, že by si ani nestačila uvědomit, že se mu podrobuje. Předla by blahem, zmítala by se pod ním v extázi…, bylo by to tak snadné… Je tak blízko… a on po ní tak zoufale touží.

Lysette si přitáhla přikrývku ještě těsněji k tělu, jako by mu četla myšlenky. Max ovládal svůj vzrůstající chtíč jen s největším úsilím.

Propletl své prsty s jejími a zamyšleně si prohlížel jejich spojené ruce. „Věříš mi, Lysette?“

„Po-pokouším se.“

Náhle se usmál. „Rozhodně mi to neusnadňuješ, chérie. Jsi příliš žádoucí a já nejsem zvyklý sám sobě cokoli odpírat.“

„Ale dnes večer mne nebudeš nutit…“ Chvíli bojovala sama se sebou a pak myšlenku dokončila. „Nebudeš mě k tomu nutit?“

„Ne.“

Tak jako před chvílí on, i ona teď pohlédla na jejich spojené ruce. „Můžeš… o tom začít mluvit, Maxi.“

Na důvěrný rozhovor, který následoval, Lysette v životě nezapomene. Max jí citlivě a s vkusem vyprávěl o věcech, které dcerám neprozrazují ani vlastní matky. Hovořil a ona ho pozorně poslouchala. Neodvážila se však vydat ani hlásku. Růžová barva jejích tváří postupně nachověla. Tajemství, které v její mysli provázely dohady a zmatky, najednou nebylo tajemstvím. Když skončil, neodvážila se na Maxe ani pohlédnout. Ale přinutil ji. Vzal ji za bradu a zadíval se do její zrudlé tváře.

„Chceš se na něco zeptat, enfant?“ naléhal.

Lysette rozeznala v jeho hlase náznak sarkasmu. Netušila, jak bylo pro Maxe obtížné udržet svoji neukojenou žádostivost na uzdě. Jak jen se musel během svého vysvětlování ovládat. „Ano,“ řekla a zarazila se kvůli tomu, jak se na ni díval. Jako by se jí tichounce vysmíval. Jak se jen mohla jeho nálada tak prudce změnit, když byl až doteď tak hodný? „Ráda bych věděla, je-jestli hodláš dnes večer navštívit svou placée?“

Slušné ženy se neodvažovaly to slovo ani vyslovit. Vyžadovalo se od nich, aby předstíraly naprostý nezájem, ačkoliv téměř všichni kreolští muži měli své míšenecké milenky. Lysette nevěděla, že je zapovězeno klást takové drzé otázky. Když napjatě čekala, co odpoví, zadržela dech.

„Ano,“ řekl Max mdle. V očích se mu nebezpečně zablýsklo.

„Pokud mne ovšem panna nevěsta raději nevpustí do své postele.“

„Ne,“ řekla zcela automaticky.

Max se nelibě usmál. „Bien. S Mariame takové potíže nebudou

– zdá se, že jsem dnes večer už vyčerpal veškerou svou trpělivost.

Bon nuit.“

Když odcházel, vyprovázela jej Lysette pohledem. Poprvé si uvědomila sžíravou příchuť žárlivosti.

Mariame se ve spánku od Maxe odtáhla a pažemi objala načechraný polštář. Slabě zasténala. Max složil ruce pod hlavu a zadíval se na stěnu, kde rejdily stíny noci.

Zamračil se. Mariame dnes nebyla tak odvázaná jako jindy a společné milování mu nepřineslo úlevu. Neuspokojilo ho. Něco tomu scházelo, divoký chtíč zůstal neukojen.

Dnes večer měl Lysette jednoduše svést. Jakýpak slib. K čertu se všemi citečky a ohledy. Zatoužil po svém dřívějším životě. Životě, kterému nekralovala ona.

Zvenčí jako by se nic nezměnilo, zato uvnitř bylo všechno jiné. Úporně potlačované city se draly na povrch s nesmírnou naléhavostí. Zkřížily jeho plány na pomstu, znesvětily jeho přísahu, že se již nikdy neožení, a o svatební noci ho uvrhly do milenčiny postele. Zlověstně se usmál. Ta ironie osudu.

Toužil kdysi po Corinne také tak zoufale? Vzpomínky na jejich první společnou noc byly rozmazané, ale vzpomněl si, že Corinne

– první a poslední panna, kterou kdy měl – pohlížela na manželskou lásku s odporem a výčitkami, které po aktu vždy následovaly. Snažil se, aby byl něžný. Ale přes všechno úsilí pro ni bylo milování bolestivým a naprosto šokujícím zážitkem. Corinne byla vychovávána tak, aby ji veškerá důvěrnost mezi ní a manželem děsila. Nakonec dospěl Max k závěru, že láska znamená pro milenku úplný opak toho, co pro manželku.

„Maxi…,“ temnotou k němu přilétl Mariamin hlas. „Proč jste se dnes večer nemiloval se svojí ženou?“

Zvolna ji hladil po oblině ramena. „Chtěl jsem tebe.“

„Ach…“ Mariame se převalila na záda, aby spatřila záblesk jeho očí. „Vždyť poznané je o tolik bezpečnější než neznámé, n’est-ce pas?“

„Tak to není,“ řekl Max spěšně. Stopa pobavení v jejím hlase se mu nelíbila.

„Je to tak, mon ami. Zdá se mi, že z ní máte tak trochu strach.“

„Strach?“ opakoval pichlavě.

„Oui, strach, aby neodhalila vaše city.“

Max se na posteli rozzlobeně posadil. Přikrývka mu sklouzla k bokům. „Vyhovuje mi, to je všechno.“

Mariame mu nedbale přejížděla bříšky prstů po zlatavém těle a hustém černém ochlupení na hrudníku. „Známe se tak dlouho, Maxi.“

„O co ti jde?“ odsekl.

„Jak bych si mohla nevšimnout té změny? Přemýšlela jsem…“

„Neměla bys ztrácet čas přemýšlením,“ řekl ledově.

„Rozhodně ne, vede-li to k tak scestným závěrům.“

„Proč si nedopřejete nějaké to štěstí?“ pokračovala Mariame.

„Jak víš, že nejsem šťastný?“

„Protože se díky ní cítíte mizerně.“

„Tak dost,“ řekl podrážděně a odmrštil její ruku.

Mariame pokrčila rameny a klesla zpátky na polštář.

„Zůstáváte pro mne stále hádankou, mon amour. Nikdy jsem nepředstírala, že tomu tak není.“

Max přehodil nohy přes pelest postele a natáhl si jezdecké kalhoty. Mariame obdivně hleděla na jeho štíhlé, svalnaté tělo. Postavil se k oknu, dlaň položil na parapet.

„Odjíždíte domů?“ zeptala se.

„Ne, sakra.“

Zlobil se. Na tváři se jí objevil lišácký úsměv. Dříve by si nedovolila Maxe takhle dobírat – nikdy dříve se jí také tak neotevřel. To všechno kvůli té dívce, to bylo jasné. Je zajímavé, dumala, že i zatvrzelí muži – dokonce sám Maximilien Vallerand – uvíznou dříve či později v pasti vlastního srdce. Nemohou uniknout, ačkoliv se o to nepřestávají pokoušet.

„Proč muži všechno tak zbytečně komplikují?“ otázala se Mariame. „Ona vám patří. Proč si nepřiznáte, že k ní něco cítíte?“

Max se na ni podíval přes rameno. Měsíc mu postříbřil polovinu tváře. Sklopil zrak a na lících se objevil zubatý stín jeho řas. „Na citech většinou nezáleží. Na to jsi ještě nepřišla?“

Mariame dlouho mlčela. „Ach, Maxi. V některých směrech jste stejně nedotčený tak jako ona.“

Bernard držel ve svých dlouhých prstech sklenici vybraného červeného vína. Zvolna upíjel a pátravě si prohlížel svého staršího bratra. Po třech měsících to byla jejich první příležitost k rozhovoru mezi čtyřma očima. Max byl celý den pryč. Dohlížel na opravu pobořeného mostu, který náležel k jejich majetku. Právě vešel do knihovny, aniž se převlékl. Nutně se potřeboval napít, proto odložil koupel na později. Šatstvo pokryté vrstvou bláta prozrazovalo, že se na opravě mostu také aktivně podílel.

Bernard se musel smát bratrovým sklonům přiložit vždycky ruku k dílu bez ohledu na to, že kolem byl dostatek otroků, kteří mohli práci spolehlivě vykonat.

„Nepředstavoval jsem si, že budeš první den manželství trávit zrovna tímto způsobem,“ řekl.

„Já taky ne,“ odvětil kysele. Usadil se a přehodil si nohu přes nohu. Kusy zaschlého bláta z jeho bot odpadávaly na drahý koberec.

„V jedné věci ses tedy nezměnil: nic není dobře, pokud to neuděláš ty osobně. Nezastavíš se před ničím. Ty se snad s potěšením válíš i v blátě a potíš jako zvíře, že jo?“

„Měl jsem za to, že jsme se dohodli, že plantáž povedeš ty, Bernarde. Bohužel, kvůli tvé časté nepřítomnosti to vypadá, že jediný, kdo se může o všechno postarat, jsem já. Rád se vzdám válení v blátě a potu, mon fr?re, v tom okamžiku, kdy se ujmeš svých úkolů.“

Bernard se začervenal. Připomněl si, kolikrát se s chutí vzdal zodpovědnosti. Spoléhal na to, že Max všechno zařídí. „Otec nám přece již dávno rozdělil role,“ zafilozofoval. „Ty přece představuješ vzor všech ctností. Ty jsi ten nejurozenější ze všech aristokratů v New Orleansu… a hlava rodiny. Mně připadla úloha marnotratníka, který se vždy vrací domů s kajícným srdcem a nataženou dlaní. A pak tu máme Alexandra…, našeho miláčka a zhýralce…, milovníka žen a dobrého pití. Jak bychom jen mohli vypadnout z rolí, které jsme nuceni hrát?“

Max na něho skepticky pohlédl. „Viktor už nežije. Můžeš změnit svoji úlohu, kdykoli budeš chtít.“

„Na to je příliš pozdě. Nestojím o to. Nikdy jsem nechtěl nést odpovědnost a mít rodinu na krku.“

Náhle se mezi nimi rozhostilo ticho. Bernard pečlivě studoval svoje boty, zatímco Max uvažoval, jak navázat přetrženou nit a vyslovit to, co muselo být řečeno. „Byla ta Fontainovic děvčata opravu tak nepůvabná, Bernarde?“ zeptal se nakonec.

Bernard znechuceně vzdychl. „Ne, ne…, ale jak bych mohl uvažovat o sňatku, když vím, že kdesi žije žena a moje nemanželské dítě, které bych měl ochraňovat?“

„Už je to deset let,“ řekl Max nevýrazně. „Pravděpodobně bude vdaná.“

„A to mě má uklidnit? Pomyšlení, že moje dítě vychovává nějaký cizí muž? Pane bože, celých deset let, každou noc, si lámu hlavu nad tím, proč tak najednou zmizela a neřekla nikomu ani slovo!“

„Je mi to líto, Bernarde,“ zašeptal Max. „Možná jsem mohl tehdy něco podniknout, ale jediné, co mě zajímalo, byla…“

Ztichl. Tenkrát ho zcela pohltila vřava, která se rozpoutala poté, co byla Corinne zavražděna. Nešťastná láska jeho mladšího bratra mu byla tehdy ukradená. Bernard se zamiloval do Ryly Curranové, dcery amerického člunaře. Oba dva si uvědomovali, že sňatek protestantky a katolíka by nejspíš uvrhl do neštěstí obě rodiny. Když Ryla zjistila, že je těhotná, záhadně zmizela. Přes veškeré Bernardovo úsilí nebyla nikdy nalezena, ani její dítě. Uteklo deset let a nikde po nich nezůstala ani stopa.

„Bernarde,“ řekl Max zvolna, „hledal jsi je už dlouho. Možná by ses měl pokusit zapomenout na minulost.“

„A ty jsi to dokázal?“ zeptal se Bernard a bleskově tak změnil téma hovoru. „Proto ses tak překotně oženil?“

„Důvodů bylo vícero.“

„Bojí se tě Lysette opravdu tak, jak to vypadá?“ vyptával se Bernard.

Max se nepříjemně zasmál. „Doufám, že ne.“

„Ale nestrávil jsi s ní noc – všichni v domě to vědí.“

„Všichni v domě jsou mi ukradení. Je to moje manželství a já ho budu dirigovat, jak chci.“

„To je mi jasné,“ poznamenal Bernard mírně. „Ale myslím si, že jen hlupák poruší tradici. Pamatuj…, měl bys strávit alespoň týden s novomanželkou osamotě.“ Nakažlivě se zasmál.

„Vraiment, je tvojí manželskou povinností ji někde příhodně zlomit.“

Max se ušklíbl. „Možná se tě někdy zeptám na tvůj názor, ale prozatím…“

„Ano, ano. Já vím.“ Z Bernardových tmavých očí vyzařovalo veselí. „Mimochodem, už ses rozhodl, jestli se vzdáš Mariame?“

„Proč se ptáš?“

„No, je to okouzlující bytost. Jak přijala zprávu, že ses oženil?

Byla nešťastná, předpokládám.“

„Vůbec ne.“

„Ubohý Maximiliene.“ Bernard se tiše zasmál. „Milovala tě vůbec kdy nějaká žena? Kromě maminky, ovšem.“

Max na něho zíral, ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Neodpověděl.

„Lásku bys nikomu netrpěl, že jo?“

„Existuje nějaký zvláštní důvod,“ zeptal se mírně Max, „proč mě takhle hloupě vyslýcháš?“

„Ach, pokouším se jenom zjistit, zda v tom tvém rozložitém hrudníku bije také nějaké srdce. Pořád nejsem schopen na to přijít.“

„Pak by bylo na místě přestat se o to pokoušet.“

Bernard se usmál: „Rád se hrabu v bezvýznamných záležitostech.“

„To jsem si všiml,“ odvětil Max.

Lysette stála ve dveřích jako přimražená. Zaslechla poslední část jejich rozhovoru. Srdce jí divně poskočilo nad otázkou: Milovala tě vůbec kdy nějaká žena? Cítila se náhle zmítána mezi lítostí a strachem. Náhle si přála, aby byla natolik kurážná, že by dokázala k Maxovi přistoupit a před bratrem ho políbit. Aby si Bernard myslel, že svého manžela miluje. Bylo to podivné, opravdu, ale cítila určitou potřebu ochránit Maxe před názorem jeho bratra…, pouhá slova by ho jistě nepřesvědčila.

Plaše si odkašlala a odhodlá se k několika krokům směrem do místnosti. Oba muži na ni pohlédli. Max se k ní na své židli pootočil. Nespustil z ní pohled svých zlatavých očí. Tak neupraveného ho ještě nikdy neviděla. Košile nesla stopy potu a u krku se mu rozvírala, zvlhlé vlasy se mu lepily na čelo a krk. Pod pravou lícní kostí měl šmouhu a tam, kde se odchlípl límec jeho košile, druhou. Jeho neupravenost nějak zapůsobila na její city. Divila se, že to Maxovi takto sluší mnohem lépe než v nažehlených šatech.

„Dobrý večer,“ vypravila ze sebe téměř bez dechu.

Od předešlého večera se s Maxem neviděli. Max odložil sklenku vína. Zadíval se na ni znovu pohledem, jenž ji nenechával v klidu. Pohledem hladového muže, který spatřil kořist, která jej nasytí. Jediný stisk čelistí a bude po ní.

„Můžeme si o tom pohovořit později, Bernarde,“ zabručel, oči stále upřené na Lysette. „Čeká mě koupel.“

Bernard na to řekl něco nesrozumitelného. Se zájmem si párek prohlížel. Max vyprovázel svoji ženu z místnosti. Lehce, ale pevně ji držel za paži. Lysette si uvědomila, že se ji pokouší odtáhnout s sebou nahoru. „Jen jsem tě chtěla pozdravit… a potom jsem se chtěla projít po zahradě,“ řekla. Max neodpověděl a dál s Lysette v závěsu vystupoval po schodech. Nebránila se, ačkoliv srdce jí zběsile bušilo.

Ticho se nedalo snést. Musela něco říct. Nezáleželo na tom co.

„Jsi pěkně špinavý,“ pravila.

Max nevěnoval narážce pozornost. „Domnívám se, že se Irénée zmínila o mém včerejším odjezdu.“

„Ano.“

„Co jsi jí na to řekla?“

„Že… no… ačkoliv jsi mne… včera nechal být, časem z tebe bude dobrý manžel.“

„Ach, vynasnažím se,“ ujistil ji. „Výborný manžel. Výjimečně pozorný k potřebám své ženy.“

„Momentálně nic nepotřebuji, pane.“

„Možná by ti nedělalo takové potíže oslovovat mě jménem,“ navrhl rozmarně, „kdybychom se navzájem více sblížili.“

„Maxi“ řekla rychle a zvolnila, jak se blížili k jeho ložnici.

„Neměla bych zavolat Josiáše, aby ti pomohl s koupelí, Maxi?“

„Ne. Rád bych, abys u toho byla ty.“ Jako by nevěnoval pozornost ruměnci, který zbarvil její tváře.

„Ale… Maxi…“

„Nesmíš to brát jako trest, drahá. Některé ženy to dokonce baví.“

„Mě ne,“ pípla slabě.

Když za nimi zapadly dveře ložnice, přitáhla Lysettinu pozornost obrovská vana stojící uprostřed místnosti. Z vody stoupaly jemné proužky páry a na kraji poblíž stojícího vědra balancoval koláč hrubého mýdla.

Lysette se zády přitiskla ke dveřím, zatímco Max ze sebe ledabyle sloupl košili. Zachvátila ji hrůza. Okamžitě zavřela oči, ale zvědavost jí nedala, aby víčka malinko nepootevřela… a potom víc… a více. Byl štíhlý a velmi snědý. Pokožka se leskla jako naleštěný bronzový štít nějakého bojovníka. Hrudník pokrývalo husté černé ochlupení, které se zužovalo do hebké pěšinky vedoucí středem pevného břicha. Nahé paže odkryly hru uzlovitých svalů, výsledek práce na plantáži, utužovaný ještě šermem. Lysette zatajila dech. Přešel k lůžku a posadil se na jeho okraj.

Max na ni upřel své topazové oči a koutky jeho úst nazdvihl úsměv. „Pomoz mi z bot, ženo.“

Kráčela k němu jako náměsíčná. Natáhl k ní dlouhou, svalnatou nohu. Oběma rukama uchopila botu kolem paty a začala se s ní lopotit. Ucítila jeho důvěrně známou vůni – vůni čerstvého potu, kůže a koní – a poplašeně se roztřásla. Vypadal teď jako divoch, člověk bez skrupulí, který ji může každou chvíli popadnout

a zmocnit se jí. Stáhla mu botu. Nejprve pohlédla na své ruce umazané od bláta a potom na Maxe. Spokojeně se uculoval.

„Zdá se, že se také potřebuješ vykoupat,“ poznamenal.

Lysette se krotce chopila druhé holínky a začala na ní pracovat. Když se jí povedlo botu stáhnout, upustila ji na zem a pokoušela se odrolit špínu ze svých dlaní. Max se postavil. Okamžitě ztuhla. Uvědomila si, že ten do půl těla vysvlečený statný muž stojí u ní tak blízko, že si její dech pohrává s chloupky na jeho hrudi. Nepokusil se jí dotknout, jen tam tak stál, díval se na temeno její hlavy a prsty se mu nepatrně svíraly a rozvíraly, jako by je trápila zvláštní křeč, která je nutí ovinout se kolem jejího těla. Lysette se chvěla, ale nehýbala se. Cítila, že kdyby se pohnula, jeho sebeovládání by jej okamžitě zradilo.

Sklonil se k ní. Ucítila teplý dotek jeho úst na svém čele, který dlouho dozníval, když přesunul svá ústa k její skráni. „Díky,“ řekl a žár jeho dechu způsobil, že jí po zádech přeběhl mráz.

Přeběhla očima po jeho hrudníku a břiše. Zaujaly ji dva pruhy, jež byly tmavší než okolní kůže. Jizvy. „Jak se to stalo?“ zeptala se váhavě.

Odlepil rty od její skráně, zůstával u ní tak blízko, jak jen to bylo možné. „Památky na souboje. V některých zápasech mě stálo mnoho úsilí, abych ochránil něco tak nehmotného, jako je moje čest.“

Tak takhle ho poznamenaly rapíry. Kolikrát asi pohlížel na špici meče? Jak blízko smrti stál? Lysette si povzdychla a odvrátila se od něho. „Po vší té dnešní práci musíš být unavený.“

„Nejsem, opravdu,“ řekl přesvědčivě.

Zaslechla nějaký zvuk. Automaticky pohlédla přes rameno a zbledla. Manžel si právě sundal upnuté jezdecké kalhoty a nořil se do vany. Okamžitě odvrátila zrak, ale dobře si všimla pevného, svalnatého zadku a hustě chlupatých nohou. Uložila si ten obrázek do paměti. Bylo jí trapně, zrychleně dýchala. Něco, co nedokázala pojmenovat, ji přinutilo, aby zkřížila paže na svém těle v obranném gestu a vyhrkla.

„Už mě nebudeš potřebovat. Musím ještě…“

„Ale já tě budu ještě potřebovat,“ odporoval jí jemně. „Viens, petite.“

Nařídil jí, aby k němu přistoupila. Proč? Co od ní může chtít víc?

Lysettiny nohy byly najednou jako z olova. Přinutila se přejít k vaně. Cestou se mu upřeně dívala do tváře – bylo to jediné bezpečné místo pro její oči – a bylo jí líto, že mu na ústech pohrává posměšek. Potichu se předklonil a položil předloktí na kolena. Očekával, že mu umyje záda.

Lysette pomaloučku poklekla vedle vany. Z vědra teplé vody vylovila houbu. Pečlivě ji vyždímala, namydlila a dala se do umývání jeho širokých zad. Voda v pramíncích stékala po jeho měděné pleti, kapky se zachycovaly v každé prohlubni na jeho těle, hladce klouzaly po jeho pevných šlachách. Teplé vodní páry stoupající z hladiny a těsná blízkost jeho těla způsobily, že zčervenala.

Když mu umývala vlasy, uvědomila si, jak moc je tato chvíle důvěrná. Dávala si záležet. Namydlené prsty se prodíraly houštinou jeho mokrých černých kučer a jemně masírovaly pokožku hlavy. Max si její blízkosti užíval a vůbec se před ní nestyděl. Přivíral pod jejími dotyky oči a vycházel jí vstříc, jako poživačný kocour žebronící o pohlazení svého pána. Vstala a vědrem vlažné vody mu opláchla vlasy od mýdlové pěny.

Pečlivě odložila nádobu na zem a ostražitě sledovala Maxe, jak odhazuje mokré vlasy z čela. Rasy slepené vodou do špičatých štětiček se zvedly. „Zdá se, že přece jenom budeš k něčemu užitečná, ženo,“ prohlásil.

Jak předpokládal, nedala si jeho poznámku líbit. „Jste ke mně příliš laskav, pane.“

Dříve než stačila cokoliv udělat, popadl ji mokrýma rukama za ramena a přitiskl k okraji vany. „Maxi,“ ušklíbl se a zakryl jí ústa svými rty. Oddával se polibku, po kterém hladověl tak dlouho. Lysette nesouhlasně vypískla a snažila se uskočit. Plácla přitom pažemi do vody, takže se celá zmáčela. Zhluboka se nadechla vzduchu prosyceného párou a nozdry se jí znechuceně rozšířily. Voda jí odkapávala z vlasů a obličeje a stékala za krk.

Max chtěl, aby mu při líbání vycházela vstříc, a nehodlal se vzdát, takže se k ní ještě více sklonil a jazykem jí rozevřel rty. Dlouze ji líbal, až nebyla schopná jediné souvislé myšlenky, až do úplného zapomnění. Pod konečky svých prstů cítil vzrušené bušení jejího srdce. Jazykem podnikal odvážné výpady do hlubiny jejích úst. Něžně ji dobýval, vychutnával její hřejivost a chuť. Obranná slova uvízla Lysette kdesi v krku, odumřela a změnila se v zasténání. Dlaněmi se opřela o kožíšek na jeho hrudníku. Jedna z

nich v hustém porostu vypátrala dobře ukrytou plochou mužskou bradavku. Max jemně zasténal a zabořil prsty do jejích vlasů. Dorážel na její ústa ještě prudčeji.

Okraj vany se jí zařízl do bránice. Bolestivě ucukla. Max okamžitě povolil své sevření. Lysette na něho nevěřícně zírala, bojovala s medově sladkou bolestí nově objevené vášně. Jedna část její bytosti od něho chtěla utéct, zatímco ta druhá toužila znovu ucítit na rtech jeho smyslná ústa, na těle jeho dobyvačné ruce, a…“

„Proč se ke mně nepřipojíš?“ řekl zvesela.

Pustil její zápěstí, které dosud svíral. Lysette si bez valného úspěchu stírala vodu z tváří a krku. Zvuk vlastního hlasu ji překvapil, byl roztřesený, téměř pištěla. „To je pozvání, nebo rozkaz?“

Výsměch okořenil sladkým úsměvem. „Návrh.“

„Pokud si smím vybrat…, tak koupání to nebude.“ Takhle svého manžela neznala a nová stránka jeho osobnosti ji ohromila. Najednou byl hravý, vnímavý, škádlil ji.

„Ale snadno bychom se sem oba dva vešli,“ řekl a konečky prstů ji hladil po bradě. „Líbilo by se ti to.“ Předklonil se a políbil ji na krk. Otřásla se, ale nepohnula se. „Předtím jsi tvrdila, že se mě nebojíš. Stejně tě dříve či později dostanu, má drahá…, proč tedy ne hned? Když se oddáš svému manželovi, není na tom nic špatného.“

„Nechci…“

„Ale chceš. Nemyslíš, že poznám tvoje vzrušení, když tě líbám? Jak je ti právě teď?“ Max nalezl obzvlášť citlivé místečko na jejím krku a lehounce jej líbal. Škrábal ji přitom vousy na bradě, a vůbec to nebylo nepříjemné. „Vzdej se mi,“ vrněl.

„Já… je-ještě ne.“ Ostýchala se a bála se toho, co ji čeká, ale zároveň toužila ponořit se do té teplé vody, která voní mýdlem, a položit své tělo na oltář jeho touhy. Jenže nějaký nepochopitelný niterný pocit jí nedovolil poddat se Maxovu naléhání.

Neochotně ji od sebe odtáhl na délku paží. Všiml si, jak se chvěje. Zmáčená postavička, ve které probouzel zájem o tělesnou lásku. „Už brzy,“ řekl. Zvolna klouzal očima od jejího poprsí ke tváři a zpět.

Sklonila řasy tak, že se dotýkaly tváří. „Možná,“ slyšela ke svému překvapení zašeptat samu sebe.

Maxe ta odpověď rozesmála. Oceňoval ten první, nesmělý pokus o koketování. Setřel palcem kapku vody, která se uhnízdila na oblině jejího ňadra, a propustil ji.

Ačkoliv by Lysette nejraději okamžitě odešla, zůstala ještě chvilku a odvážila se osušit mu záda. Když si všimla dalších dvou šrámů táhnoucích se po jeho boku, zamračila se. „Maxi?“ pronesla a přehodila mu ručník přes ramena.

„Hmm?“ Vylezl z vany a sklonil se, aby si utřel nohy.

„Nezamýšlíš se účastnit dalších soubojů, že ne?“

Usmál se a natáhl se pro župan v barvě burgundského. Štíhlý pas přepásal tenkým páskem. „Nikdy jsem po soubojích nebažil. Kromě toho s Etiennem Sagessem. Proč se ptáš?“

Odvrátila se a pokusila se, aby její odpověď vyzněla neutrálně.

„Vlastně k tomu nemám žádný skutečný důvod…, jen, že je to tak nebezpečné… a ty už jsi osud pokoušel tolikrát, oui?

Max se spokojeně zasmál. „Neboj se, nikdo z tebe vdovu neudělá, Lysette. Mám v plánu být tvým manželem ještě dlouho.“

Ale ona tak lehce zaplašit obavy nedokázala. „Spousta mladíků se snaží cosi si dokázat za pomoci kordů. Z takových nicotných důvodů bys nikdy nebojoval, že ne?“

„Z nicotných důvodů nikdy,“ pravil a uvědomoval si, že se z něho snaží vymámit cosi jako slib, že se již nikdy neutká v souboji. Takový slib jí nemohl dát. Nicméně ho to potěšilo. Stopa manželského zájmu.

„Od tak zodpovědného muže, jakým jsi ty – a navíc v tvém věku –, by bylo krajně pošetilé riskovat život pro nějaké pochybné zásady.“

„Svou čest bych nikdy pochybnou zásadou nenazval,“ vskočil jí do řeči. „A věk s tím nemá vůbec nic společného, ačkoliv pětatřicítka ti v tvém dětském věku musí připadat jako ukrutné stáří.“

Lysette jeho nadřazený tón popudil. „Tak to není. Já zase nejsem tak mladá.“

Ušklíbl se. „A já zase nejsem tak starý, enfant.“

„Neříkej mi tak,“ vyhrkla podrážděně. Kdy jí konečně začne prokazovat úctu, kterou je jí jako manželce povinován? Vypadá to, že se vždy v její přítomnosti jen náramně baví na její účet, chová nadřazeně a je arogantní. „Nejsem dítě, jsem žena!“

„Opravdu?“ Chytil ji za vlhký rukáv jejích šatů a přitáhl ji k sobě. V koutcích úst mu probleskoval smích. „Pak mi tedy ukaž, kolik té ženy v tobě je. Zpečeť svoje prohlášení jasným důkazem.“

„Nemusím ti nic dokazovat…,“ bránila se, ale on ji k sobě pevně přitiskl. Široká ramena se nad ní sklonila a ona ucítila, že to teplé tělo, které k ní tak lne, je neobyčejně vzrušené. Zaskočil ji důvěrný dotyk jeho dlaní, který ucítila na křivce svého zadečku.

„Jak jsem ti vysvětloval minulou noc,“ odříkával Max, „pro muže není rozhodně nic příjemného, když dlouho zůstává vzrušený a nedostává se mu úlevy. Pevně doufám, že jsi to správně pochopila.“

Usmál se, když se od něho se značným sebezapřením odvrátila.

Ačkoliv si Lysette moc dobře uvědomovala, že rodina Vallerandů považuje za obzvláště podivné, že novomanželé tráví tak málo času společně, nikdy se o tom nikdo v její přítomnosti nezmínil. Dokonce ani Justin se neodvážil komentovat oddělené ložnice svého otce a nevlastní matky, i když Lysette občas zpozorovala v jeho očích posměšný záblesk, který spolehlivě prozradil jeho myšlenky.

Bude to nějakou dobu trvat, než se rodině Vallerandů přizpůsobí. Vyrůstala v téměř výhradně ženském prostředí. Ona, Jacqueline i Jeanne byly vydány napospas veškerým Gaspardovým vrtochům. Nyní, kdy byli všichni tři bratři Vallerandové doma, o dvojčatech nemluvě, byla Lysette doslova obklopena muži – kteří se odlišovali od jejího otčíma, nakolik to jen bylo možné.

Vallerandové sice nebyli o nic menší vzteklouni než Gaspard, ale i ve zlosti se dokázali ovládat. Na rozdíl od Gasparda, pověstného zcela zbytečným řvaním, věděli, jak zasáhnout protivníka dobře mířenými slovy. Občas k sobě bratři neznali slitování, nicméně v přítomnosti ženy šly hádky stranou a konverzace se přelila do klidnějších vod.

Lysette již uvěřila kyselému prohlášení, které onehdy pronesla Noeline. Muži z rodu Vallerandů dostali do vínku umění, kterak okouzlovat ženy. Poněvadž Lysette již v dětství uvykla zášti, kterou Gaspard tak špatně skrýval, dělalo jí zpočátku potíže přivyknout vallerandovským komplimentům a dvornému chování.

Alexandre si ji často ostentativně brával stranou a radil se s ní v záležitostech svého srdce. S uličnickým mrknutím prohlašoval, že taková žena, která dokázala uhnat jeho bratra, se jistě v těchto problémech skvěle vyzná. Bernard ji oblažoval historkami, které si přivezl ze svých častých cest do zahraničí, a někdy s ní dokonce konverzoval v angličtině. Nešetřil chválou nad jejími jazykovými pokroky. Philippe jí půjčoval své oblíbené knihy. Snažil se vybrat jí takové, které by ji mohly pobavit. Justin ji dokonce doprovázel na projížďkách po plantáži. Odhodil své obvyklé mrzoutství a ukázal, že umí být srdečný společník.

Nicméně Max se v těch dnech moc doma nezdržoval. Po dva týdny ho rodina téměř nezahlédla. Irénino ujišťování, že Maxe odvádí z domu mnoho povinností, Lysette příliš neutěšilo. Hladověla po jeho společnosti, chtěla ho poznávat. Zahrnovala Irénée mnoha otázkami, ale ani po dlouhých hodinách jejího vyprávění o něm stále příliš nevěděla. Ani Iréniny bohaté vzpomínky nedokázaly zkrátit vzdálenost, která se mezi Lysette a Maxem vytvořila. Když nepřijel na noc domů, sužovaly Lysette představy, ve kterých objímal svoji milenku. Od svatby se o tom nezmínila, ale její znechucení rostlo, až se nakonec rozhodla, že si to s ním vyříká.

Max vstoupil do domu úderem jedné hodiny po půlnoci. Dlouhými kroky rázoval vstupní halou a zamířil ke schodišti. Svému osobnímu sluhovi Zakovi ráno řekl, aby na něho nečekal, takže nepředpokládal, že bude ještě někdo vzhůru. Náhle k jeho uším dolehl slaboučký zvuk. Zastavil se na prvním schodě a ohlédl se přes rameno. V salonu hořela lampa. Setřásl z ramen kabátec a vstoupil do místnosti. V rohu pohovky se choulila drobná postavička jeho ženy. Lysette si protírala ospalé oči a znovu zavolala jeho jméno. Svým příchodem ji probudil. Jemně jí odhrnul z čela pramen vlasů. „Co tu touhle dobou děláš?“

„Če-čekám tu na tebe,“ řekla, stále ještě omámená spánkem.

„Nemyslela jsem, že usnu… Já…“

„Čekáš tu na mě? Proč?“

Kdyby se už Lysette stačila pořádně probudit, možná by na něj nevyjela tak zhurta. „Už jsi byl zase u Mariame, že jo?“

Max ji nevěřícně pozoroval. Ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Potom se usmál. „Dnes večer ne.“

Neočekávala, že to popře. Narovnala se, natáhla nohy, které měla skrčené pod sebou, a pokoušela se sebrat veškerý svůj důvtip.

„Kde jsi tedy byl? A proč se tolik nocí vracíš tak pozdě? Irénée

říkala, že to nemáš ve zvyku. Irénée říkala…“

„Byl bych radši,“ přerušil ji s úsměvem Max, „kdybys nebrala tak docela vážně všechno, co ti Irénée napovídá.“ Posadil se k ní, pohlédl do její odvrácené tváře a uchopil ji za obě dlaně. „Tak ty věříš tomu, že celé noci trávím v Mariamině posteli, hmm? Vadilo ti to?“ Když mu odmítla odpovědět, rozesmál se. „No dobrá, je ke mně velmi vstřícná, kdykoliv ji potřebuji. Ale poslední dobou jsem

se po nocích věnoval obchodním záležitostem. Většinou lodní dopravě.“

Tázavě zvedla obočí. „A to ti mám věřit?“ ptala se pochybovačně.

„Copak nemůžeš obchodovat ve dne?“

„Jsou obchody, zlato, které se lépe uzavírají v noci.“

Pátravě na něho pohlédla, snažila se proniknout jeho netečným výrazem. „Maxi, ty přece neděláš nic… nezákonného, je to tak?“

Chvíli mlčel a pak jí ukázal téměř sevřený palec a ukazováček. Byla mezi nimi uzoučká mezera. „Jen takhle malinko nezákonného.“ Náhle se zašklebil. „Nejedná se o nic horšího než o přepravu hedvábných punčoch, žoků se skořicovou kůrou… a několika tisíc anglických liber.“

„Anglických liber? Ale proč…“

„Když převzali nadvládu Američané, odřízli nás od dodávek tvrdé měny z Mexika. Obyvatelstvo New Orleansu má ve francouzské a španělské papírové peníze, které jsou tu běžně k mání, jen malou důvěru. Obávám se, že plán guvernéra Claiborna, který počítá s distribucí americké papírové měny několikrát, ztroskotá, a mezitím…“ Bezděčně pokrčil rameny.

„Ale nechtěl jsi Claibornovo úsilí podporovat?“

„Nemám ke Claibornovi žádné závazky. Pomáhám mu, když můžu. Ale také pomáhám sobě, když se naskytne příležitost.“

Představa, že se její muž podílí na pašování, se Lysette pranic nezamlouvala. Vůbec nezáleželo na tom, v jak malém měřítku. Ale ulevilo se jí, že nestrávil ty nekonečné hodiny v objetí své milenky.

„Je to opravdu jediný důvod, proč jsi byl tak dlouho pryč?“

„Ne. Také jsem jednal o koupi další lodi. Rád bych posílil linku do západní Indie a najal někoho, kdo mi tam otevře kancelář. A také mám při ústí řeky nový sklad.“ Zdvihl jedno obočí. „Mám ti začít popisovat, co jsem udělal na plantáži?“

„To nebude třeba“, řekla Lysette rozmrzele a pokusila se mu vyškubnout své dlaně, ale jeho prsty se kolem nich pevně stáhly a dokonale je uvěznily.

„Teď bys mi ty měla vysvětlit, proč se tak zajímáš o Mariame. Dospěla jsi k rozhodnutí, že bys byla radši, kdybych navštěvoval tvé lůžko než její?“

Lysette zrudla jako rak. „Maxi, já… já jen, že… jak si mám zvyknout na tvoji společnost, když jsi stále pryč!“

„Aha.“ Objal ji kolem ramen a zadíval se na její profil. V jeho hlase zaslechla smích. Převyšoval ji, takže mu neviděla do obličeje, když mluvil. „Pak to tedy vypadá, miláčku, že máme problém. Já totiž nevydržím jen tak dlít ve tvé blízkosti, když si tě nesmím vzít do postele. Vůbec nezáleží na tom, jak krátce to trvá.“

Místo toho, aby byla tak otevřeným přiznáním otřesená, uvědomila si Lysette, že ji to těší. Bylo jí dobře a cítila se tak zvláštně v bezpečí. Tiskla se k jeho teplému, pevnému boku, s hlavou téměř na jeho rameni. Přemýšlela, jak by ten okamžik prodloužila, ale než stačila cokoli říct, Max ji pustil.

„Tak pojď, než mi tu zase usneš.“ Pomohl jí vstát, uhasil lampu a společně se vydali ke schodišti. Lysette se přidržovala oblouku jeho paže. Několikrát se zadívala na jeho ostrý profil a přála si, aby ho poznala natolik, že bezpečně rozpozná jeho náladu. „Slyšel jsem, že jsi poslední dva týdny také rozhodně nezahálela,“ poznamenal.

„Ano, to je pravda,“ prohodila ledabyle. Skutečně se nenudila. Musela se seznámit s provozem domu a jeho řízením. K povinnostem paní plantáže patřilo dohlížet na plynulý chod domácnosti do posledního detailu. Vždycky bylo zapotřebí něco objednat, vést účetní knihy, něco upéct či uvařit, uklidit nábytek, koberce, závěsy a povlečení, ušít nebo spravit oblečení, a to nekonečné praní. Očekávalo se, že paní plantáže ošetří drobná poranění, vyřeší půtky mezi rodinou i služebnictvem, postaví se do čela všech obřadů – narozením počínaje a úmrtím konče. Muži se zaobírali jen záležitostmi okolního světa, ale tak jako ostatní obyvatelé plantáže, i oni rádi svěřili péči o své pohodlí ženě, kterou měli doma.

Lysette ve skutečnosti ani moc nepochybovala o tom, že takovou odpovědnost zvládne – koneckonců, poté, co její sestra Jacqueline odešla, byla jediná v Kersaintově domě, která se o domácnost dokázala postarat. Jenže tak úplně stejné to nebylo. Irénée a Noeline měly Vallerandovu plantáž na povel už roky a možná jim nebude po chuti, když Lysette převezme některé úkoly, které měly na svých bedrech už léta. A byly tu věci, které nutně potřebovaly změnu.

„Maxi,“ oslovila ho a ještě pevněji se do něho zavěsila, „ráda bych znala tvůj názor v jistých záležitostech.“

„Ano?“

„Nemyslíš, že některé věci v tomto domě už jaksi… vyšly z módy?“

Zastavil se před dveřmi její ložnice a zdálo se, že v něm otázka vzbudila nečekaný zájem. „Vlastně jsem si toho vůbec nevšiml.“

„Ach, domnívám se, že to není nic, co by muži stálo za přemýšlení. Jsou to jen maličkosti, opravdu…“ Bude nezbytné najmout ještě dvě pomocnice, aby udržovaly ohromný dům tak vypulírovaný, jak si představovala. V několika místnostech byly závěsy vybledlé sluncem a ty bylo třeba vyměnit. Také objevila několik truhlic se stříbrem, které jistě několik let nikdo necídil. Z toho, co zjistila, vyplývalo, že nikdy nebylo po ruce dost čerstvě vypraného prádla. A to byl jen začátek dlouhého seznamu. Ve svém věku již Irénée některé věci přehlížela. Ale jak má zaujmout místo, které jí právem náleží, a přitom Irénée neurazit – to byl ten problém.

„Myslím, že ti rozumím,“ řekl Max kysele a chytil do dlaní její úzká ramínka. „Teď mě dobře poslouchej, chérie. Máš právo převrátit tenhle dům vzhůru nohama, pokud si to budeš přát. Noeline udělá, co jí přikážeš, i když s tím možná nebude souhlasit. Co se týče Irénée – nebude to trvat dlouho a ocení, že má ve svém věku více času pro sebe. A mezitím – vůbec nepochybuji, že by sis nedokázala poradit s její tvrdošíjností. Prostě jen odsouhlas vše, co ti řekne, a pak se zařiď po svém. To je jediný způsob, jak s ní vyjít.“

„Ale nechci ji příliš rozzlobit…“

„Ach, rozhodně si nemyslím, že bys ji dokázala rozzlobit víc, než je schopna snést, drahá. To dokážou pouze její vnoučkové.“ Lysette přikývla. „Tak dobrá, Maxi.“

Palci jí přejel po klíčních kostech, lenivě se usmál a políbil ji na čelo. „Dobrou noc.“

Čekala, že poté odejde, ale zaváhal. Stále ji objímal kolem ramen, úsměv z tváře se vytratil. Zlatýma očima ji držel v šachu, nedokázala se odvrátit. Srdce jí poskočilo o několik taktů. Nehýbala se, ale nemohla si pomoct – náhle se jí rozklepala kolena.

Teď k tomu dojde, proběhlo jí zběsile hlavou, nyní bude trvat na svých manželských právech. A ona už se nebude moci déle vymlouvat, že si ho drží od těla proto, že se navzájem tak málo znají. Ke svému úžasu zjistila, že by si vlastně přála, aby období nejistého čekání konečně skončilo. Minuty se vlekly. Připadalo jí,

že tu takto stojí celé hodiny. Horečně si lámala hlavu tím, co nakonec udělá.

Náhle ji pustil, otočil se a nerudně odcházel. Dívala se za ním, jak se vzdaluje. Svářil se v ní pocit úlevy s určitým zklamáním. Chtěla ho přivolat zpátky, ale zjistila, že nemůže promluvit.

„Burr přijede zítra, to je jisté,“ prohlásil guvernér Claiborne a kapesníkem si utřel zpocený obličej. „Kruci, to je vedro! A dozvěděl jsem se, že admirálská loď, na které připluje, je dar od samotného Wilkinsona! Našeho Wilkinsona!“ Pátravě pohlédl z okna, jako kdyby byl guvernér Horní Louisiany v dohledu.

Max se uvelebil na židli. Očividně se bavil. „Našeho?“ opakoval. „Možná že to je váš Wilkinson, sire, ale já bych ho tak nenazval.“

„Čert aby to spral! Jak se tomu můžete smát? Zajímá vás vůbec, co se může stát? Ti dva, Burr a Wilkinson, tvoří dohromady mocný pár!“

„Ano, zajímá mě to. Ale předpokládáme, že jestliže má Burr v plánu zmocnit se území Louisiany a Texasu…“

„A Mexika!“ připomněl mu Claiborne nedůtklivě.

„A Mexika,“ pokračoval Max, „bude potřebovat neuvěřitelné finanční prostředky, a to z mnoha zdrojů. Takové peníze nikde nezíská, ať s Wilkinsonem, nebo bez. Kreolové mají takové rčení, sire…, il va croquer d´une dent.“

„Což znamená?“

„Kousne jenom jedním zubem.“

Claiborne se takovému slovíčkaření odmítal zasmát. „Existuje možnost, že Burr získá potřebné peníze od Británie. Loňského srpna se bratříčkoval s Anthonym Merrym, velvyslancem Velké Británie.“

„Britové ho rozhodně financovat nebudou.“

„Mohli by. V současné době mohou Spojené státy a Británie sotva mluvit o přátelství.“

„Nicméně Britové jsou právě ve válce s Francií, což znamená, že si sotva vezmou na bedra další ztracený případ – Burr už toho vyžvanil o svých plánech tolik, že je tím předem odsoudil k neúspěchu.“

„No.“ Claiborne chvíli mlčel. „Na tom něco je. Výsledek jeho podniku závisí na naprostém utajení a mě samotného překvapilo, kolik už toho na veřejnosti napovídal. To by nebyl Burr, aby se

nenadchl vlastními projevy a neustálým řečněním. Svými slovy ohrožuje sám sebe. Darebák jeden důvěřivej!“ Zamračil se. „Když mu peníze nedají Britové, obrátí se na Španělsko.“

„Jak to víte?“

„Nejenom já, ale i někteří další se domníváme, že Wilkinson již zahájil tajná jednání se Španěly.“

„Máte nějaký důkaz?“.

„Ne, ale naše podezření rozhodně nejsou nepodložená.“

„Ano, jistě,“ řekl Max opatrně, „Jeho katolická Výsost by ráda viděla Louisianu v náručí Španělska. Ano, bylo by jen logické, kdyby Španělé Burra podpořili.“ Náhle svraštil obočí a bylo jasné, že se zaobírá neveselými myšlenkami.

„Wilkinson a vysoký španělský komisař v New Orleansu, markýz de Casa Yrujo, jsou si blízcí,“ poznamenal Claiborne.

„Během své návštěvy s ním Burr určitě strávil nějaký čas. Jenže žádný z mých lidí o tom nebyl schopen zjistit nějaké informace. Momentálně jsou vztahy mezi Španěly a Američany příliš křehké. Hádka o to, kdo převezme správu nad Floridou, může rozpoutat válku!“

„S Yrujem se znám,“ odvětil Max. „Uvidíme, co z něho dokážu vytáhnout.“

Claiborne si znovu otřel tvář. „Ten bude něco vědět. Španělům se v intrikách nikdo nevyrovná. Pravděpodobně budou zpraveni o každém kroku, který Burr udělá. Doufám, Vallerande, že dokážete získat Yruja na svou stranu a že vám alespoň něco prozradí.“

„Já také,“ řekl suše Max.

„Dobrý bože, to je motanice. Co je to za chlapa, že dokáže tak skvěle manipulovat s lidmi, a dokonce s celými státy! Kde se v Burrovi bere ta vůle, ty pevné nervy, děsivé ambice?“ Když Max nic neříkal, pokračoval Claiborne, jako by si říkal sám pro sebe:

„Někdo, kdo Burra dobře zná, přišel s vysvětlením, že se Burr netěšil tak špatné pověsti do té doby, dokud ho před lety neopustila žena. Snad měla nějaký druh rakoviny – bohužel, trpěla velice dlouho.“

Maxovy prsty začaly vyťukávat na opěrce křesla pravidelný rytmus. „Nevěřím, že by to ovlivnilo jeho politické ambice, sire.“

„No, říká se, že ji Burr zbožňoval, a když odešla…“

Guvernérovy oči se zahleděly do dáli. Vzpomněl si na vlastní manželku, která zemřela teprve nedávno. „Ztráta ženy člověka uvnitř celého změní…, to vy jistě víte…“

Když se jeho oči setkaly s Maxovým bezvýrazným pohledem, okamžitě zmlkl.

Ticho prolomil teprve Max. „Jsou ženy,“ prohlásil mdle, „a ženy. Ztráta té první pro mne velkou ztrátou nebyla.“

Claiborne se nad bezcitností toho muže málem otřásl. Ta drzost, otevřeně přiznat, že neměl rád ženu, kterou pravděpodobně zavraždil. Každou chvíli před ním někdo Claiborna varoval. Poradci tvrdili, že Maximilien Vallerand dokáže být občas velmi okouzlující, ale jinak nezná slitování.

„A… jak se cítíte ve druhém manželství?“ Claiborne nevydržel, aby se nezeptal.

Max lehce pokrčil rameny. „Víceméně tak, jak jsem očekával.“

„Slyšel jsem, že nová paní Vallerandová je vyhlášená krasavice.“

Max nad guvernérovým komentářem vyklenul obočí. O svém soukromí hovořil vzácně. Ačkoliv sdíleli podobné názory a politické cíle a byli k sobě přátelští, o rodinných záležitostech, dětech a svých citech se nebavili. Uvědomovali si, že kdyby je nespojila politická nutnost, nikdy by se přáteli nestali.

„Očekávám, že to nebude trvat dlouho a budete mít možnost se s ní seznámit,“ odpověděl Max.

„Už se těším. Musím přiznat, že shledávám kreolské ženy setsakramentsky přitažlivými. Rozkošná stvoření. A tak oduševnělá.“

Max se netrpělivě zamračil. „Máte v plánu Burra přivítat, až přijede?“

Claiborne zlostně přikývl. „Už jsem si dokonce připravil řeč.“

„Dobrá.“ Náhle se v Maxových očích objevilo pobavení.

„Možná se nakonec ukáže, že z něho strach mít nemusíme.“

„Domníval jsem se, že jsme se právě shodli na tom, že není důvod se Burra obávat!“

„To jo,“ opáčil Max, „ale já už jsem se párkrát zmýlil.“

Lysette trhala bylinky v malinkaté zahrádce vzadu za domem. Natrhané bylinky usuší a později použije při zavařování. Hladké čílko zbrázdila nespokojenost. Povzdechla si a zadívala se na stín, který vrhal její klobouk.

Tradice nařizovala, že pět týdnů po sňatku se novomanželka nesmí ukazovat na veřejnosti. Musela se držet doma, zatímco všichni ostatní byli pryč. Bernard s Alexandrem nebyli doma celou

noc, a ani ráno se nedostavili ke snídani. Zdálo se, že to, čím se právě baví, jim určitě vydrží až do večera. Max byl jako obvykle někde venku. Dvojčata se v domě pilně učila.

Časně zrána odešla Irénée s kuchařkou na trh. Irénée obzvlášť těšilo, že je pro obchodníky une plaquemine, nepříjemná zákaznice, něco jako osina v kaťatech. Handrkovala se s kupci o každý halíř. Nicméně všichni oceňovali její talent smlouvat a nakupovat za ty nejnižší ceny. Na tržišti také vždy promluvila s několika známými a vracela se domů obohacena o nejnovější klepy, o které se ráda podělila. Jenže Lysette teď nezbývalo nic jiného než vyčkat, až se někdo vrátí domů.

Zaslechla vzrušené šeptání a kradmé kročeje. Přibližovaly se směrem k ní. Odložila košíček a čekala, dokud nezahlédla dvě tmavé hlavy. Byli to Justin s Philippem. Obezřetně odnášeli cosi objemného v pytli, ze kterého kapala voda. Pytel drželi mezi sebou, a než zahnuli za roh, pečlivě se rozhlédli na všechny strany. Potom si to namířili k cypřišovému lesíku poblíž zvonice. Justin zahlédl Lysette a okamžitě se zastavil. Philippe nestačil včas zareagovat a vrazil do něho. Málem těžký pytel upustili.

Justin uštědřil bratrovi rozhněvaný pohled. „Myslel jsem, žes

říkal, že tu nikdo není!“

„Neviděl jsem ji!“ odsekl Philippe.

Lysette si je tázavě prohlížela. „Co to nesete?“

Dvojčata na sebe pohlédla. Justin ji obdařil pirátským zamračením. „Teď půjde dovnitř a práskne nás,“ vrčel.

Philippe si vzdychl. „Co s ní tedy uděláme?“

„Ukradli jste něco?“ zeptala se Lysette.

Justin popadl vak do obou rukou a trhnutím hlavy Lysette naznačil, aby přistoupila blíž. „Vezmeme ji s sebou,“ řekl rychle.

„Když se do toho namočí, nemůže to nikomu vyslepičit.“

„Do čeho se mám namočit?“ ptala se Lysette.

„Ššš…, chceš snad, aby nás chytili?“ Philippe ji rozjařeně popadl za zápěstí a už ji táhli s sebou.

„Měla jsem za to, že pilně studujete,“ přešla Lysette do šepotu.

„Kam to vlastně jdeme? A co je v tom pytli? Jestli jste se vy dva dostali do nějaké šlamastyky, chci, aby vám bylo jasné, že s vámi jdu nedobrovolně…, jsem vlastně oběť… Proč to tak kape?“

„To je z kuchyně,“ řekl Philippe nejistým hlasem.

Lysette okamžitě pochopila, kolik uhodilo. „Snad jste nesebrali…,“ vypravila ze sebe překvapeně. „Ne, to jste nemohli

udělat.“ V kuchyni se v díži plné vody chladil obrovský vodní meloun, který k nim dopravili přes celé jezero. Měl to být zvlášť delikátní dezert pro celou rodinu určený pro tento večer. Kuchařku Bertu jistě sklátí záchvat mrtvice, až zjistí, že meloun zmizel. „To nemůžete počkat do večera?“ pokusila se smlouvat Lysette. „Ta krádež určitě nestojí za problémy, které si tím způsobíte.“

„Stojí,“ prohlásil sebejistě Justin.

„Pospěšte si, dáme ho zpátky dřív, než si toho někdo všimne. Honem. Philippe, jak ses k něčemu takovému mohl nechat přemluvit?“

„Byl to můj nápad,“ přiznal Philippe krotce.

Utábořili se ve stínu lesa, kořist odložili na veliký pařez. Lysette se usadila na kmeni padlého stromu. Se směsicí zklamání a pobavení pozorovala dvojčata, kterak vybalují lesklý, smaragdově zelený meloun. „Prokážu ti čest,“ pravil Justin, zvedl meloun a zamručel pod jeho tíhou.

„Nechci to vidět,“ odmítla Lysette a Philippe jí zakryl dlaní oči v okamžiku, kdy Justin praštil melounem o pařez. Uslyšela, jak šťáva vyšplíchla, a ozval se Justinův vítězoslavný smích.

„Tak, teď už ho vrátit nemůžeme,“ okomentoval popravení melounu Philippe a znělo to náramně spokojeně. Lysette bázlivě odstrčila jeho dlaň. Ačkoliv byla vyděšená tak, jako by se doopravdy dopustila zločinu, neubránila se, aby se jí při pohledu na vychlazenou červenou dužinu nezačaly sbíhat sliny v ústech.

„Měli byste se stydět,“ pokárala je, „takhle šidit rodinu.“

„Měli předvídat, co se asi tak stane s nehlídaným melounem,“ odsekl Justin. Z kapesníku, který měl uvázaný okolo stehna, vytáhl starožitný, ale jako břitva ostrý nůž a zakrojil do zeleno-červeného nadělení. „Kromě toho, oni nás ošidili o spoustu věcí. Tímto melounkem pouze začínáme vyrovnávat skóre.“

„Tohle rozhodně není žádný melounek,“ přela se Lysette. „Je to pořádný meloun, skutečný obr.“

Justin jí podal ukrojený díl, který se svádivě třpytil. „Tak ochutnej.“

„Pokoušíš se koupit si moje mlčení?“ zeptala se Lysette s přísným výrazem.

„Úplatek to není,“ přemlouval ji Philippe, „je to dar.“

„Ale je to úplatek,“ opravil jej Justin. „A ona jej přijme. Že jo, Lysette?“

„Nemyslím si, že by mi ukradený vodní meloun vůbec chutnal.“

„Kradený chutná daleko líp,“ ujistil ji Justin. „Zkus to.“

Lysette si do klína pečlivě rozprostřela zástěrku a nabídku přijala. Když se do melounu zakousla, stekla ji lepkavá šťáva na bradu. Honem si utírala ústa cípem zástěrky. Meloun byl sladký a křupavý. V takovém horkém dni úplný dar z nebes. Ještě nikdy nejedla nic tak lahodného. „Máš pravdu,“ řekla s plnou pusou,

„kradený je lepší.“

Ztichli a věnovali se pouze melounu. Na zemi kolem jejich nohou se hromadily vykousané zelené půlměsíce. Právě když se Lysette nasytila a víčka se jí počala klížit blažeností, zahlédla Maxovu štíhlou siluetu, jak se k nim blíží.

„Justine? Philippe?“ pronesla pomalu. „Jde sem váš otec.“

„Uteč!“ nařídil Justin a sám byl okamžitě na nohou.

„A proč?“ odvětil Philippe a zadíval se na Maximiliena. „Už nás viděl.“ Krátce si vzdechl. „Vypadá naštvaně.“

„Tak vypadá vždycky,“ konstatoval Justin a Lysette měla co dělat, aby s ním horečně nesouhlasila nahlas.

Všichni tři zůstali provinile sedět a čekali, až k nim dorazí. Maxovy oči přelétly zpustošený meloun, upatlané tváře dvojčat a zastavily se na rusovlasé manželce. Chmuřil se, ale v očích mu pobaveně blýskalo.

„Zdá se, že jste se spolčili,“ řekl měkce.

Lysette se na něho usmála. „Moje vina to není. Byla jsem unesena, mon mari,“ řekla a Max s určitým znepokojením zaznamenal, že podmanivé oslovení můj manželi mu stoupá do hlavy jako zralé burgundské.

„Zrádce,“ zavrčel si spíš pro sebe Justin, ale úšklebek si neodpustil.

Philippe upřel na otce své nevinné oči. „Ale neřekneš to Bertě, viď že ne, otče?“

Max se kysele zasmál. „Ale dneska jste bez večeře.“

„Vždyť je teprve odpoledne,“ ozval se Justin. „Do večera budeme mít hlad.“

„Nepochybuji, že vy dva ano,“ odvětil Max a tázavě pohlédl na Lysette. „Ale divil bych se, kdyby ho měla moje ženuška.“

Jak tam tak stál, ve směsici světel a stínů, slušelo mu to tak, že Lysette nemohla ani popadnout dech. „Ráda bych si s tebou o

něčem promluvila,“ řekla, „je snad tvou povinností mne bránit,

n’est-ce pas?“

„Ovšem že je.“ Posadil se vedle ní a gestem naznačil Justinovi, aby mu uřízl také kousek melounu.

„Jak jsi nás našel?“ Lysette zvedla z klína zástěru a podala ji dvojčatům, aby si do ní utřela ruce a tváře.

„Díky Noeline vím, že ses vydala na bylinky. Když jsem se šel po tobě podívat, našel jsem tvůj košíček a několik stop.“ Max si pořádně ukousl melounu.

Lysette si všimla, že se mu uvolnil rukáv a klouže mu na předloktí. Bezděčně se natáhla a pečlivě mu ho vyhrnula. „Proč jsi mě hledal?“ zeptala se a nespouštěla oči z rukávu, kterým se zaobírala.

„Protože jsem tě chtěl vidět,“ odpověděl.

„Ale proč…“

„Není to snad dostatečný důvod?“ přerušil ji něžně a ze síly jeho hlasu Lysette poznala, že se k ní sklonil.

Náhle Lysette zatoužila po další zámince, aby se ho mohla dotknout. Byla si vědoma toho, že jestli ji jenom malounko pohladí, vytrysknou všechny její city na povrch. Co se stalo, že je v jeho blízkosti najednou tak šťastná? Cítí také to, co ona?

„Jistě,“ řekla a zadívala se na dvojčata, která ji nespouštěla z

očí.

„Chtěli byste, abychom vypadli?“ posmíval se Justin a

okamžitě zinkasoval šťouchanec od bratra a varovný pohled od otce.

„Usuzuji,“ řekl Max zamyšleně, „že už máte všechno pečlivě nastudované. Jak jinak by vám vybyl čas na krádež melounu.“

Žádný z chlapců se mu neodvážil pohlédnout do očí. „Ještě něco musíme prostudovat,“ řekl Philippe.

Max se postavil, chytil Lysette za loket a pomohl jí na nohy.

„Pak tedy navrhuji, abyste to do večeře dohnali,“ prohlásil. „Já si mezitím promyslím, jak celou záležitost vyřídím.“

„Co Berta?“ tázal se Justin. „Řekneš jí to?“

„O Bertu se postarám, mons fils.“

„Díky, tati,“ zamumlala dvojčata unisono. Když Lysette s Maxem odcházeli, uklízeli oba hoši melounové slupky tak, že je bosýma nohama rozkopávali na všechny strany.

Zkroušená Lysette vyprostila svůj loket z Maxova sevření. Zamířili k domu. „Maxi?“ otázala se a odkašlala si. „Už ses s nimi někdy zasmál?“

Odpověděl tak nezúčastněně, jako by přemýšlel o něčem jiném.

„Zasmál? Čemu?“

„Ach, jen tak… něčemu.“

Max se zastavil a obrátil ji tváří k sobě, ruce jí obtočil okolo pasu. Očekával, že dříve či později k tomu dojde. Po svatbě se každá pokouší předělat svého muže a jen bůh ví, kolik toho má Lysette na srdci. Seznam jejích stížností bude pravděpodobně dlouhý. „Vím přesně, k čemu tato konverzace povede,“ řekl suše,

„a všechno, co se mi chystáš sdělit, jsem už slyšel od Irénée. Nejsem otec. Jsem diktátor. Přísný a bez špetky pochopení, oui?“

„No, já…“

„Vychovávám je tímto způsobem už dlouho, Lysette, a je už příliš pozdě, abych cokoliv měnil. Mimo to, dvojčata jsou na to už zvyklá.“

„Ale co když…“

„Už se o tom nebudeme bavit. D’accord?“

A tím to mělo být vyřešené. Ale Lysette to nedokázala nechat jen tak být. Bylo jasné, že oba kluci, a zejména Justin, hladověli po otcově náklonnosti. Proč se k nim Max chová tak lhostejně, když uvnitř takový není? Tím si byla Lysette jistá. Všimla si, jak se na ně občas dívá, s otcovskou láskou a hrdostí. Ačkoliv si to tolik přál, nedokázal své city zcela zapřít. Proč je tedy tak umanutý a drží si všechny tak daleko od těla? Dokonce i své vlastní děti.

„Měl bys k nim být milejší,“ naléhala. „Nestálo by tě to žádné úsilí.“

„Milejší?“ opakoval Max nevěřícně. Koutky úst mu pobaveně zacukaly. „Nikde není psáno, má drahá, že je otec dětem něčím povinován. Dokonce ani být milejší. Poskytl jsem jim…“

„Pouze hmotné statky,“ skočila mu do řeči Lysette.

„Vzdělání…“

„V dějepisu, šermu, matematice? Tomu ty říkáš vzdělání? A co laskavost a soucit? Nedáváš jim nic ze sebe. A také nechceš, aby ti děti cokoliv oplácely! Chtějí tě milovat, Maxi, ale ty jim to nedovolíš!“

Rysy mu ztuhly. Nechal ji stát na místě jako solný sloup a dál pokračoval bez ní. Lysette si pospíšila, aby ho dohonila. Snažila se udržet s ním krok. Stále ještě byla rozhněvaná a rozhodla se, že

nepřestane naléhat, dokud z něho nevypáčí alespoň nějakou reakci.

„Pokoušíš se je takto trestat?“ naléhala. Mluvila tiše, ale dobře ji slyšel. „Protože jsou to Corinniny děti? Nemohou za to, že ona…“

Max se okamžitě zastavil. Uchopil ji za ramena a zvedl, takže se špičkami bot sotva dotýkala země. Zbrunátněl. Byl tak rozčilený, že mluvil skrze zaťaté zuby. „Tohle již nikdy neříkej.“ Upřeně jí hleděl do tváře.

Lysette cítila ocelový stisk jeho paží a uvědomila si, že by mu nedalo moc práce přetrhnout ji na dva kusy. Neměla strach, zcela nepochopitelně ji naplnilo radostné vzrušení. Nyní si byla naprosto jistá, že Maxovo srdce není z kamene – a že jeho sebekontrola není absolutní.

Prastarý instinkt, uložený v hloubi její duše, ji přinutil, aby k němu promluvila velmi něžně. „Je mi to líto, Maxi. Nechtěla jsem tě tak rozzlobit.“ Odcházel od ní a hrubě se na ni obořil. „Nemáš si k čemu gratulovat,“ bručel a snažil se, aby to vyznělo lhostejně, tak jako obvykle. „Nezlobím se. Jen jsi mě trochu popudila.“

Pozdě, pomyslela si triumfálně Lysette. Na okamžik zahlédla muže, který se uvnitř něho skrývá. Není pohřbený tak hluboko pod povrchem, jak si Max myslí.

„Samozřejmě, jsou to tvoji synové…,“ promlouvala k němu, ale on ji neposlouchal. Ukázal jí svá obdivuhodná záda a kráčel k domovu.

To Lysette rozzuřilo. Nikam neodcházej! chtělo se jí křičet, ale s ohledem na jeho špatnou náladu se rozhodla mlčet.

Max se domníval, že dokázal dostat cestou do knihovny své rozbouřené emoce pod kontrolu, ale na prsou mu seděla zvláštní úzkost, které se nemohl zbavit. Neobvykle tiše za sebou zavřel dveře a natáhl se pro drink. Jeho pálivá chuť ho konejšila. Nedokázal zcela potlačit rozladění. Věděl, co za tím vězí. Žil s Lysette již dost dlouho, a ještě ji nedostal.

Roky se mu dařilo sama sebe chránit neproniknutelnou slupkou. Minulost nechal stát za dveřmi. Věřil, že se nikdy neotevřou. City, touhy, zranitelnost, to všechno se zdálo být pečlivě uvězněno za zdmi, které vystavěl. Ale pokud by se jen něco z toho prodralo na povrch, na zbytek by jistě nemusel čekat dlouho. To si nemohl dovolit. Už teď se cítil roztříštěný, neschopný posbírat kousíčky sebe sama.

Láska mu kdysi všechno vzala. Svým způsobem ho zasáhla stejně fatálně jako Corinne.

Jeho staré já zemřelo před léty spolu s ní. Navždycky, jak doufal. Ale nyní se zdálo, že jeho srdce není tak úplně mrtvé a rozbolelo se pokaždé, když se k němu Lysette přiblížila.

Vstal. Nemohl s ní zůstat pod společnou střechou ani minutu. V hale do Lysette nerudně vrazil. Nemohl se na ni ani podívat. Kdyby na ni pohlédl, neubránil by se, odnesl by ji nahoru a přinutil ji, aby mu byla po vůli. Tak málo se ovládal.

„Maxi?“ otázala se. „Kam jdeš?“

„To bys měla snadno uhodnout,“ zavrčel. „Rád se občas potěším společností ženy, která mi neodporuje.“

Lysette se cítila, jako by ji udeřil. Jde snad navštívit svoji milenku? Odpoledne? Srdce v hrudi vynechalo několik taktů. Chtěla ho uhodit, smazat mu z tváře ten posměšný výraz. „Jak nevkusné,“ řekla kysele. „Doufám, že nejsi tak nechutný a nenecháš stát svůj kočár před jejím domem.“

Hořce se rozesmál a pokračoval v cestě k domovním dveřím.

„Obáváš se o moji pověst? Nebo snad o svoji? Ujišťuji tě, že žádný z nás nemá v tomto směru co ztratit.“

„A čí je to asi chyba?“ dožadovala se odpovědi. V bezmocném vzteku zatínala pěsti. Odešel, aniž by jí odpověděl.

Ačkoliv to slíbil, neudělal Max nic, aby uchlácholil Bertino rozhořčení nad ukradeným melounem. A tak dvojčatům nezbylo nic jiného než udělat kajícné doznání. Lysette se pokoušela za ně přimluvit a přiznat se, že i ona byla do celé záležitosti zapletená, ale Justin jí skočil do řeči a začal se hlasitě omlouvat. Pak ji bez pardonů vykázal z kuchyně, kde Philippe před kuchařkou prosebně spínal ruce. Pod provinilým pohledem dvou párů blankytně modrých očí Berta nakonec změkla a v domě opět zavládl mír.

Při večeři byla Lysette tak rozrušená, že nedokázala spolknout ani sousto. Nepřítomně postrkovala jídlo po talíři a zírala na prázdné místo v čele stolu. Rodina vycítila její utrpení a pustila se do nucené konverzace. Bavili se o všem a o ničem. Občas jí někdo položil bezvýznamnou otázku. Žili pod jednou střechou, a tak si moc dobře uvědomovali, jak špatně to mezi novomanželi vypadá.

Při své smůle navíc ještě Lysette vyslechla důvěrný rozhovor mezi Bernardem a Alexandrem. Po večeři se odebrali na skleničku vína a doutník do jednoho z menších salonů.

Salonek byl průchozí a Lysette jím musela projít, chtěla-li se dostat do sousedního pokoje, kde si o něco dříve toho večera zapomněla své šití. U pootevřených dveří zaváhala, jelikož zaslechla hlasy. Pak ale zachytila své jméno a přinutila se zůstat.

„Můžu Lysette jenom litovat,“ říkal právě nonšalantně Alexandre. „Problém je, že je příliš mladá a nic o těch zatracených věcech neví.“

Bernardův hlas zněl tišeji a přemýšlivěji. „Neřekl bych, že problém je zrovna v tom, Alexi. Navzdory svému mládí je mnohem inteligentnější a vzdělanější než většina žen v New Orleansu…“

„Odkdy,“ otázal se Alex suše, „jsou ženy obdivovány pro svoji inteligenci? Já osobně ji u nich nikdy nehledám.“

„Proto mě tvůj vkus nikdy nenadchl.“

Alex se chichotal. „Dites-moi, mon fr?re…, co si myslíš o neschopnosti naší sladké švagrové udržet Maxe v noci doma?“

„To je velmi jednoduché.“ Následovala nesnesitelná pauza.

„Není to Corrinne.“

Alexandrův hlas zněl poplašeně. „Promiň, ale měl jsem za to, že o Lysette mluví celkem dobře. Corinne byla běhna, naprostá…“

„To ano,“ řekl Bernard chladně. „Ale také to byla ta nejkrásnější žena, která kdy v New Orleansu pobývala.“

„Tss, řekl bych, že Lysette je zrovna tak krásná.“

„To je, ale jinak. Corinne byla… čarokrásná. Té se žádná žena nevyrovná. Rozhodně ne v Maxových očích.“

„A ve tvých také ne,“ podotkl Alexandre. „Nevěděl jsem, že na tebe měla takový vliv.“

„Udělala dojem na každého muže, který se s ní setkal, bratříčku. Tys byl tenkrát příliš mladý, aby sis toho všiml.“

„Možná,“ prohlásil Alexandre pochybovačně. „Myslíš si, že bude Max Lysette někdy… obdivovat?“

„Zcela určitě s ní bude spát. Ale milovat ji? Lidé jako Max jsou schopni milovat pouze jedenkrát za život. To nejlepší, v co může naše malá belle-soeur doufat, je, že ji Max nebude trápit a tyranizovat, jak tomu bývá v případech, kdy silnější povaha narazí na slabší.“

Lysette vycouvala zpátky do haly. Červeň jí vstoupila vysoko do tváří. Zraněné city sváděly bitvu se zlostí. Bezděčně pozdvihla ruku ke svým vlasům – nezvykle červené vlasy se jí ve dnech jejího dětství tolik natrápily. Když zrudla rozpaky, vypadala

vždycky tak hrozně. Corinne musela mít hladké černé vlasy, kterých si kreolové tak cení. Corinne jistě uměla se svými obdivovateli neodolatelně flirtovat a dokázala si je podmanit svou krásou. Jak by se Lysette kdy mohla takové předchůdkyni vyrovnat?

„Ale Max mě chce,“ zamumlala si pro sebe. „Chce, a já…“ Zcela utopená ve svých myšlenkách se zastavila a opřela se zády o stěnu. Odhodlaně zaťala zuby. Dokáže, že je tvrdší, než se Vallerandové domnívají. Stane se Maxovou chotí ve všech směrech. Pomyšlení na Mariame nedokázala snést. Plamenně si slibovala, že se naučí vše, co je třeba k tomu, aby ho dokonale uspokojila. Pak se Max zbaví své metresy. Je na čase, aby zaujala své místo jako jeho žena.

Za zády ucítila čísi přítomnost. Prudce se otočila a slova jí odumřela na rtech. Nikdo za ní nestál. Ačkoliv byla hala osvícena měkkým světlem, měla pocit, jako by se utápěla v temnotě. Zdálo se, že minulost, o které téměř nic neví, se za ní otevřela jako propast. Málem zaslechla Corinnin hluboký, nadřazený smích, jako kdyby jí dávno mrtvá sokyně chtěla sdělit, že k ní Maxe poutá věčné prokletí, které Lysette nedokáže zlomit.

Max se vrátil dvě hodiny po půlnoci provázený clonou deště a dutým burácením hromu, který se vedral do domu, jakmile pootevřel dveře. Průtrž mračen se dostavila již zvečera a uhasila to příšerné vedro. Dotek chladivého deště zasáhl vysychající blata a mokřiny na území Louisiany jako pohlazení. Lijavec rozbahnil cesty a silnice tak, že v mazlavém blátě vázla kopyta koní a i kola kočárů.

Max přivřel oči a nasál ospalou atmosféru domu. Představil si, jak nahoře tiše spí jeho manželka, a rty se mu zkroutily nelibostí. Noci mu nepřinášely úlevu, pouze utrpení a převracení na lůžku. Vydal se k točitému schodišti nejistými kroky muže, který ten večer příliš často pozvedal svoji číši.

Voda mu stékala z vlasů a oblečení na rohože, které v létě zakrývaly podlahu, a na koberec, kterým byly pokryty schody. Noeline bude zítra soptit, až uvidí všude zablácené stopy. Ale nedovolí si ani ceknout. Pocítil drobné zadostiučinění. Nikdo se neodvážil peskovat ho za to, co prováděl. Tedy kromě Irénée – ale i ta později zmlkla. Bylo to ve dnech, kdy se ke všem choval

obzvlášť hnusně. Celá rodina, včetně služebnictva, mu prchala z cesty. Ze zkušenosti věděli, jak nemoudré je dostat se mu pod ruku.

„Maxi,“ zaslechl své jméno, když vystoupal po schodech nahoru. Ze dveří své ložnice se vyloupla Lysette. Obdařil ji nepřátelským pohledem. Všiml si, že má na sobě slonovinově bílou noční košili a pláštík přepásaný hedvábnými stuhami. Uvolněný pramen rusých vlasů jí spadal přes rameno a dotýkal se pasu.

„Co chceš?“ zeptal se a o krok, dva, se k ní přiblížil. Pak se zastavil, jako by narazil na neviditelnou zeď,

„Zaslechla jsem, že se vracíš domů,“ špitla. „Je velmi pozdě.“ Hluboké oči prozrazovaly rozpoložení, ze kterého ji zamrazilo.

„Už jsem přišel domů i později.“

Ucítila z něho závan alkoholových výparů – tvrdý alkohol, žádné burgundské nebo portské, které si kreolští muži obvykle dopřávají. „Jsi úplně promočený – budeš potřebovat pomoc při převlékání,“ pravila a hrnula se kupředu, ale gestem ji zastavil.

„Vrať se zpátky do postele.“

Překvapeně se zamračila. Že by nakonec nebyl tak opilý, jak se původně domnívala? Mluví jasně a nevrávorá. Určitě porozumí tomu, co mu chce sdělit. „Musím si s tebou o něčem promluvit,“ vyzvala ho.

Max se jí vysmál. „Ale já ne. Teď ne.“ Obrátil se a zamířil ke svému pokoji. Přes rameno prohodil svá obvyklá slova: „Byl to docela namáhavý večer.“

Lysette ho bez rozmyslu následovala. Ani se neobtěžovala skrýt naléhání ve svém hlase. „A přesně o tomhle bych s vámi chtěla mluvit, pane!“

Max ucítil, jak ho pevně popadla za kabátec a zatáhla. Zastavil se. Nevole zaplavila jeho mysl jako lijavec ulice New Orleansu. Tak ona se rozhodla, že si bude diktovat požadavky…, ale bůh ví, že jí okamžitě vysvětlí, že na taková privilegia nemá nárok!

„Dnes večer žádné obchodování nebylo, co?“ otázala se.

„Do toho, k čertu, nikomu nic není,“ odvětil Max a zatím se snažil ovládat, „kam jdu a co tam dělám.“

„Ani tvé ženě ne?“

Sunul ji před sebou, dlaně těžce spočívaly na jejích ramenou.

„Rád bych podotkl, že ses ještě jako manželka neprojevila.“

Ostře se nadechla. „A ty dovol podotknout mně, že se jako vzorný manžel zrovna nechováš!“

Rozchechtal se. „A ty si přeješ, abych s tím vrkáním před cizími dveřmi přestal?“

„Ano!“

„Ale proč?“ zeptal se medově. „Vždyť jsi tak sama rozhodla! Chceš, abych se držel dál od tvé postele. A já to dělám. Víš, jsem zdravý muž, ne nepolíbený mladík. Mám své potřeby a musím je uspokojovat. Pokud mají mé návštěvy u Mariame přestat, musím pak zaměřit svoji pozornost na někoho jiného… a ty, moje neviňátko, jsi jediná v pořadí. O co ti jde?“

Lysette na něho bezmocně hleděla. Pod návalem svých citů se roztřásla. Minuty se vlekly… a ticho hovořilo samo za sebe. Maxovi se z obličeje vytratil sarkastický výraz. Lysette v jeho očích poprvé zahlédla záblesk porozumění a ucítila podivné mravenčení vzadu na krku. Zablýsklo se. Jasný modrobílý blesk ozářil přední stranu domu a pronikl okny dovnitř. Kapky deště uvízlé v Maxových tmavých vlasech a oblečení se zatřpytily jako démanty. Pak vše potemnělo. Přestal si jí všímat.

Silueta jeho těla se rýsovala proti oknu, tvář halily stíny. Zamrkala, ale stále neviděla nic, kromě obrysu jeho hlavy a vlčího lesku v jeho očích. Došlo mu to, uvědomila si, a srdce se jí rozběhlo jako zběsilé.

„Maxi?“ Sotva popadala dech. Ustupovala, dokud nenarazila do stěny. Prsty nahmatala okraje nočního kabátku a ještě těsněji si jej přivinula k tělu.

„O co ti jde?“ optal se znovu, hlas měl sytý.

Přemožena emocemi se roztřásla tak, že nemohla promluvit. Nový blesk pročísl tmu. Ozářil Maxova široká ramena. Naklonil se k ní a rukama se opřel tak, že jí hlava spočívala mezi jeho dlaněmi. Uvěznil ji tak u stěny. „Vím naprosto přesně, o co ti jde,“ řekl důrazně a sklonil k ní hlavu. Ústy si přivlastnil její rty tak naléhavě, že se všechny její myšlenky rozplynuly jako dým. Široce jí rozevřel rty a dychtivě dobyl jazykem její ústa.

Zasténal. Divoký lovec byl zasažen chutí ženy. Zoufale ji chtěl. Zatápal po stuhách, které svazovaly její plášť, a zachytil její ruce, a ty mu vylétly vstříc. Objevilo se před ním teplé tělo, zahalené pouze tenoučkým bílým batistem.

Dlaněmi sklouzl na prsa, hladil je a liboval si, když bradavky pod jeho dotekem ztvrdly. Potěžkal je v dlaních. Odtrhl rty od jejích úst a sklonil se k jejím prsům. Laskal je a něžně je kousal

přes jemnou látku. Lysette se zachvěla a zasténala. Objala ho kolem ramen.

„Lysette…“ Přes závoj batistu cítila jeho horký dech. Pálil ji na kůži. „Chci tě… ach, ježíšikriste…, už nedokážu odejít.“

„Nežádám tě o to,“ zašeptala. Pak se nadlouho odmlčela. Líbal ji tak jako nikdy předtím. Sváděl ji ústy a ovíjel horkým sametem touhy. Roztřásla se a bezmocně tápala po látce jeho kabátce. Potřebovala cítit pod rukama jeho nahé hřejivé tělo.

Max ji přestal líbat, protože jí musel sdělit něco, co tak bolestně potřebovala slyšet. „Lysette, já… dnes večer jsem s ní nebyl.“

Podívala se na něho. Její oči byly poddajné a plné otazníků.

„Nn-ne?“

Ovinul dlaněmi baculatý zadeček a přitiskl se k jejímu horkému tělu. „Nedotkl jsem se jí, ani jiné ženy,“ zašeptal do křivky jejího krku. „Od naší svatební noci. Chtěl jsem jen tebe.“

„To jsem ráda…, jsem tak ráda,“ řekla lámaně a zachvěla se, když se rty dotkl divoce pulzující žilky na jejím krku. „Neměla jsem se ti odpírat, ale… ach, Maxi…“

Umlčel ji svými ústy. Dlaní putoval mezi jejími stehny, pátral po jejím ženském teple. Snažila se před tak intimním dotykem uhnout, ale nedovolil jí, aby se odtáhla. Šeptal jí do ouška nesrozumitelná slova a prsty prozkoumával pavučinku její noční košile. Zdálo se, že moc dobře ví, kde se ukrývá komůrka sladké, bolestivé touhy.

Zabořila prsty do studených, mokrých vlasů a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Dychtivě uvítala jeho rty na svých ústech.

Ještě jednou ji uchopil za boky a zdvihl ji. Ucítila na svém vláčném, poddajném těle tvrdost jeho mužství. Měkce zavrčel a vyrazil proti ní. Toužil po jediném. Nalézt konečně úlevu v jejím štíhlém těle. Oheň ve slabinách se divoce rozhořel a on bez váhání podlehl naléhání té prastaré touhy.

Vzal Lysette do náruče a odnesl ji do své ložnice. Přibouchl dveře podpatkem. Postavil ji k posteli a rozvázal stužku, která věznila její vlasy. Ruce se mu lehce chvěly. „Rozpusť si je,“ řekl prudčeji, než měl v úmyslu, a shodil ze sebe kabátec.

Pročesávala si prsty vlasy tak dlouho, až se zaskvěly v celé své kráse a dosahovaly jí až k pasu. Setřásla z ramen noční kabátek a nechala jej klesnout na podlahu.

Max si stáhl bílou košili a posadil se na kraj postele, aby si sundal boty. Beze slova mu přišla na pomoc. Umazala si ruce a zaškaredila se. Vzhlédla k němu a žalostně se usmála. Ale on se netvářil vůbec pobaveně. Tvář měl vážnou. Hladověl po ní.

Když mu zula obě boty a odložila je stranou, postavila se. Max odestýlal postel, zatímco Lysette přistoupila k nočnímu stolku, aby si v umyvadle umyla ruce. Kraťoučký knot veilleuse se marně snažil vyhnat z místnosti tmu. Pozorovala ten malý plamínek, rukama pevně svírala okraj nočního stolku a pokoušela se sebrat veškerou odvahu, aby se dokázala otočit a přistoupit ke svému muži.

Max si všiml jejího zaváhání. Přikročil k ní a přitiskl ji k sobě. Jednou paží ji objal, druhou polaskal její prsa a bříško. Zavřela oči. Opřela si hlavu o jeho vypracovanou hrud.

„Od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl,“ zašeptal jí do vlasů, „jsem věděl, že budeš moje. Neměla jsi jinou volbu.“

Lysette napjatě čekala, chvěla se. Stáhl jí noční košili k loktům. Horkými ústy se dotýkal jejího krku a ramen. Zasténala. Noční košile z ní spadla a vytvořila kolem ní pomačkaný kroužek.

Max ji k sobě otočil. Oči měl naplněné pronikavým světlem, které ji zasáhlo. Rukama jí zajel do vlasů a přitáhl si její hlavu. Dobyvačně ji líbal. Cítila, jak se jí krev v žilách mění v tekutý oheň. Chloupky na jeho hrudi byly tuhé a kroutily se pod dotekem jejích dlaní. Překvapila ji hladkost jeho ramen a pevnost jeho zad. Její nahé tělo se vzedmulo proti jeho pevnému, vzrušenému a náhle se jí srdce rozbušilo tak prudce, že přehlušilo všechny ostatní zvuky.

Max ji odnesl do postele a položil na matraci. Chvilku se její bělostná pleť ztrácela v temnotě jeho stínu. Vlasy mu padaly neposlušně do čela. Prohlížel si ji. Instinktivně si v záchvatu cudnosti zakryla hrud pažemi a přitáhla kolena k sobě.

Naklonil se k ní, vzal ji za ruku a políbil na zápěstí. Ústy vychutnával jemné předivo žilek, dokud neucítil splašený puls. Jemně ochladil jazykem tepající místečko a jí se zdálo, že se jí i prsty na nohou kroutí blahem. Uchopil ji za druhou dlaň a uklidňující postup zopakoval. Potom jí široce roztáhl paže.

Tmavou hlavu sklonil nad jejími prsy a jazykem našel kopečky ztuhlých bradavek. Kroužil kolem nich jazykem tak dlouho, dokud mu její tělo neodpovědělo slastným zachvěním. Konečky prstů líně přejížděly oblouk jejích žeber, dlaně se uhnízdily na křehkých ramenou a zádech. Lysette spalovaná horečnou touhou se vyklenula do oblouku a vyšla mu vstříc. Chtěla ještě víc polibků. Chtěla, aby ji více mučil svým jazykem, něžnýma rukama a ústy.

Vedena nutkáním, které dřív neznala, dotýkala se jeho zad, boků, břicha. Její dotyky byly nezkušené a váhavé. Slyšela, jak

lapá po dechu, a podivila se nad svou mocí, kterou nad ním pojednou měla. Vzrušovala ho. Zaváhala… Max ji hladově a netrpělivě chytil za zápěstí a stáhl jí ruku níže. Níž, než měl pas.

„To nemůžu, Maxi…“ zašeptala pohoršeně. Náhle jí slova uvízla v krku, protože přitlačil její dlaň na své horké, vztyčené pohlaví. Přinutil ji, aby je objala prsty. Ucítila, jak jí v ruce vzrušeně tepe pramen života. Náruživě vedl její dlaň v prastarém rytmu, vášnivě ji šeptem povzbuzoval.

Přivřela oči a zcela se oddala přílivu necudné touhy, který zaplavil její tělo. Možná s ní později vzpomínka na vlastní odvázanost otřese…, ale teď z ní záplava slasti udělala zajatce vlastní žádostivosti. Uchopil její hlavu do dlaní. Široce rozevřela ústa a s malátnou smyslností mu oplácela hluboké polibky. Když se dotkl hedvábných kučeravých chloupků v jejím klíně, roztáhla stehna a dovolila mu, aby si s ní pohrával dle libosti. Jemnými a citlivými prsty klouzal po citlivém koutku jejího těla, až začala slabě sténat. Potom do ní vklouzl. Vychutnával si teplo a hloubku toho dotyku. Vykřikla a vyšla mu vstříc. Zakroutila boky, jako by se snažila vymanit ze slastné extáze, která ji obklopila. On však nepovolil, dokud se vášeň nepřetavila do úlevných stenů a její tělo nezvláčnělo.

Zašeptal její jméno a políbil ji na skráně, víčka a na hřeben nosu. Zasténala s ústy přitisknutými k jeho krku a objala jeho záda. Vsunul boky mezi její stehna a zvedl se na lokty. S pomalou naléhavostí bořil panenskou hradbu jejího těla, svaly na pažích napnuté. Ačkoliv se snažil být něžný, věděl, že ji to zabolí. Chtěl se do ní vášnivě zabořit, bylo to k nesnesení, ale než se do ní cele ponořil, donutil se přestat. Poskytl jí čas, aby si na něho zvykla, než ji celičkou naplní.

Bolest, která jí projela, donutila Lysette vykřiknout. Snažila se ho odstrčit, ale bylo to marné. Zavrčel a přitiskl jí bojující pěsti k bokům. Vykřikla a ztuhla bolestí, snažila se z jeho sevření vytrhnout.

„Jen klid…, neper se, ma petite,“ řekl chraplavě, když se pod ním zmítala. „Lysette, je vous en prie.“ Dlaněmi si přidržel její tvář a umlčel protesty svými ústy. „Obejmi mne,“ zašeptal do hebkého místa pod jejím ouškem. „Polepším se, slibuji.“

Poslechla. Dlaněmi klouzala po vrstvičce potu, která vyvstala na jeho zádech. Prudce jí oddychoval do ucha, koleny ještě více rozevřel její stehna a zabořil se do ní plnou silou. Začal se

rytmicky pohybovat. Náhle zasténal a prudce se nadechl. Zavzdychala. Utopil ruce v jejích vlasech a podlehl výbuchu slasti, horké explozi.

Lysette už s ním nebojovala. Přitiskl ji k sobě a padli spolu do polštářů. Stále ještě byl součástí jejího těla. Dlaní se opírala o jeho hrudník, tváří spočinula na tvrdém, hřejivém rameni. Max zasténal. Byl zesláblý a zcela ukojený. Hladil ji po pažích. Vychutnával si uvolnění, které vystřídalo to nesnesitelné napětí.

Lysette nikdy necítila takový klid, takovou spokojenost, jaká ji v ten okamžik uchvátila. Venku stále ještě řádila bouře, ale ona je v bezpečí, po manželově boku, pečlivě chráněná. Prasklou okenní tabulkou se do pokoje vedrala vůně deště a okamžitě se smísila s vůní Maxovy kůže.

„Mon mari,“ pravila, navíjela si na špičku prstu kudrnaté chloupky zdobící jeho hrud. „Já… jsem ráda, že jsem konečně tvá žena.“ Cítila, jak se dotkl jejích prsou, a zavřela oči.

„Já také,“ zamručel.

„Platí to, co jsi řekl o Mariame? Nebyl jsi… s ní?“ Max maličko zaváhal, než odpověděl. „Ano.“

„Ale stále si ji vydržuješ, oui? Stále ještě bydlí v domě, který financuješ, platíš za ni veškeré náklady. Mám za to, že ti je splácí… svou společností.“

„Teď se o Mariame nebudeme bavit,“ prohlásil Max. Jeho hlas ochladl o jeden, dva stupně. „S naším manželstvím nemá nic společného, doucette.“

Lysette těžce polkla. Jenže neodbytné otázky a zájem se jí zadrhly v hrdle. „Maxi, milují muži své placées? Nebo je to pouze záležitost těla?“

„Nemohu mluvit za ostatní muže.“ Max se vymanil z jejího objetí a posadil se. Bílá chladivá pokrývka mu sotva zakrývala klín. Zcela jasně tak odhalila rozhraní, kde sluncem opálená pokožka bledla do světlejšího odstínu. Lysette zatoužila pohladit ten fascinující proužek, ale netroufla si. Stále ještě pro ni nebylo snadné se ho dotýkat.

„Po Corinnině smrti jsem měl za, to, že už se na ženy nikdy ani nepodívám,“ promluvil a odháněl ryšavé pramínky z její tváře.

„Všechny ženy z New Orleansu se mě bály a já…“ Zmlkl, slova se mu vzpříčila v hrdle. Lysette mlčela. Vyčkávala s těžko potlačovanou netrpělivostí, až se přemůže a bude pokračovat.

„Svým způsobem jsem se bál sám sebe i já,“ znovu začal po chvíli.

„Všechno se změnilo. Přinejmenším rok jsem žil v celibátu. Pak jsem se doslechl, že byla Mariame zavržena mužem, který si ji vydržoval. Znal jsem ji a obdivoval její krásu. Potřebovala někoho, kdo se o ni a o její dítě postará…, a já jsem potřeboval někoho, jako je ona.“

Lysette pocítila osten žárlivosti. „Jaká je?“ vyptávala se.

„Pohodová,“ řekl po chvíli. „Ten svazek vyhovoval nám oběma několik let. Nemáme spolu žádné děti. Nepřáli jsme si důvěrný vztah.“ Cynicky se usmál. „Myslím, že Mariamino srdce stále patří – a vždycky patřilo – tomu darebákovi, který ji opustil. Ta nejčistší srdce většinou padnou za oběť první lásce.“

„I to tvoje?“ Lysette ztišila hlas. Ruka v jejích vlasech ztuhla.

„Ano, i moje srdce je zničené, zlato, ale ne láskou.“ Rozhostilo se ticho. „Maxi…, co teď s Mariame uděláš?“

Lehce se usmál. „Domnívám se, že s ní nemusím dělat vůbec nic.“

Chce tím snad říct, že si Mariame ponechá? I po dnešku ji bude občas navštěvovat? Na jazyk se jí drala peprná, urážlivá slova, ale rychle je spolkla. Bylo všeobecně známo, že muž má právo vydržovat si milenku, i když je ženatý. Všichni věděli, že zákonitá manželka nemá jinou možnost než celou záležitost s grácií přehlížet. Lysette se od něho odtáhla a překulila se na bok. V obavách si hryzala spodní ret.

„Koneckonců,“ řekl Max lenivě, „už jsem toho pro ni udělal dost. Teď má v plánu zařídit si penzion.“

„Chceš tím říct, že Lysette se k němu překulila, pozdvihla se na lokty a zírala na něj. „Že už to není tvoje placée? Už za ní nebudeš jezdit?“

„Ne.“ Max ji k sobě přitiskl. „Jak jsem řekl, madam Vallerandová, jste jediná žena, kterou chci.“

„Ach,“ hlesla bez dechu. Zaplavil ji náhlý příval štěstí.

„Věrnost mi najednou nepřipadá jako omezení,“ řekl měkce. Vzal ji za bradu a mámil na ní polibek. Lysette se k němu přivinula. Veškerá nedůvěra byla pryč. Věřila mu tak jako nikdy předtím. Když ji položil zpět do polštářů, objala jej kolem krku.

„Ne,“ řekla, když se od ní pokusil odtáhnout. „Zůstaň u mě.“

Max ji umlčel polibkem a vyprostil se z jejích paží.Vstal. Ze džbánku stojícího na nočním stolku nalil do umyvadla čistou vodu a spolu s měkkým klůckem ho přinesl k posteli. Když jí začal ze stehen smývat krev a stopy jejich vášně, nemohla na něho Lysette

zahanbením ani pohlédnout. Naprosto věcně omýval její boky a stehna. Potom se žádostivě zadíval na její pas a putoval pohledem vzhůru k prsům. Když ji pečlivě omyl a klesl na lůžko vedle ní, Lysette se k němu otočila. Objala ho kolem krku a ústa přitiskla k jeho rameni. Okamžitě zaznamenala odpověď jeho těla. Opět jím vzlínala touha.

„Pokoušíš se mne zmocnit?“ zabručel, v hlase mu zvonil smích.

Přikývla a jako kočka se mu tváří otírala o krk a rameno.

„Napoprvé to stačí. Ještě je příliš brzy.“ Ale v okamžiku, kdy vyslovoval tato slova, začala v něm již překypovat touha, kterou rozdmýchávala její dlaň putující mu po zádech. Jejich těla do sebe zapadala tak přesně. Vzpomínka na jejich milování se vznášela kolem nich jako exotický parfém. Náhle na něho příboj touhy udeřil s oslepující silou. Musel se vzdát. Našel její rty, přivinul ji k sobě a shledal, že mu důvěřivě vychází vstříc.

Vklouzl prsty mezi její stehna a usadil se v tajemné jeskyňce. Lysette se otřásla vzrušením. Její tělo se otevíralo, zvalo ho, aby vstoupil. Zasypal ji něžnými, škádlivými polibky, kterými sklouzl přes její hrdlo až k ňadrům. Přetáhl si její nohu přes bok a pevně ji stiskl. Zabořila obličej do jeho ramene a zalapala po dechu. Nepokusila se uhnout. Nestarala se o to, co udělá. I když to bude bolet.

Zkušené ruce přejely po jejím těle a srovnaly polohu jejích nohou, aby do ní mohl snadněji proniknout. Stále měl na paměti, že právě ztratila panenství. Tentokrát jí jeho objetí přineslo radost a vzdechy prozrazovaly více než pouhé překvapení. Max ji hýčkal ve svých pažích, líbal ji na tváře, na vlasy, na to zranitelné místečko za uchem. Pohyboval se beze spěchu, dokud nezasténala a nepřitiskla se k němu pod náporem intenzivního vyvrcholení. Připojil se k ní, zavřel oči a nechal v sobě doznívat záchvěvy slastného naplnění.

Když mu unaveně odpočívala na hrudi, hladil ji po hlavě a díval se z okna skrápěného deštěm. „Lysette,“ zašeptal, zlaté oči se sklouzly po jejích bledých ramenou. Usnula. On však klid nenacházel. Mysl měl zaplněnou zázrakem, který se právě udál a který mu nedovolil spočinout v úlevné náruči spánku.

Lysette se probudila v okamžiku, kdy sluneční paprsek polechtal její víčka. Zaslechla nějaké zamručení, odtrhla oči od okna a střetla se se zarostlým hrudníkem svého manžela. Překvapeně zamrkala a pak se rozpomněla, co se událo minulé noci. Kdyby se vedle něho neprobudila, byla by přesvědčená, že se jí to jenom zdálo. Po celé hodiny upadala do spánku a zase se probouzela. Ospale mžourala a nemohla uvěřit tomu, že je přitulená k tvrdému, teplému tělu, že cítí jeho dech ve svých vlasech a pod hlavou jeho dlaň.

„Bon matin,“ řekl sytým hlasem. Usmál se, když bleskově hmátla po přikrývce a zakryla si prsa. Zrudla rozpaky a to ho okouzlilo. „Obávám se, že na upejpání je příliš pozdě, petite.“ Přejel dlaní přes přikrývku a usadil se v trojúhelníku mezi jejími stehny. „Už chvíli si tě prohlížím.“

Ještě víc zčervenala a uvědomila si, že už je jistě celý dům vzhůru a ona je s Maxem ve stejné místnosti. Noční události se určitě zapsaly do její tváře. Irénée bude ráda. A Noeline taky. Náhle se musela usmát.

„Co je?“ tázal se Max a políbil ji na spánek.

„Jen mě napadlo, že už asi nebudu pod polštářem nacházet odstřižky červené látky.“

„Červené odstřižky?“ opakoval nevěřícně Max. Dlaní jí přejížděl po nahých zádech.

„Oui. Schovává mi je tam Noeline. Snaží se ke mně přilákat le Miché Agoussou.“

Max se měkce zasmál. „Kreolského bůžka lásky. Ale k tomu nebylo žádných kouzel třeba. Toužil jsem po tobě v každém okamžiku.“

„Tak proč jsi s konzumováním našeho manželství tolik otálel?“ zeptala se Lysette a přitiskla obličej k jeho hrudi. Vdechovala jeho vůni. Snažila se pochopit, proč se pojednou cítí v jeho objetí tak bezpečně. Vždyť se ho kdysi tak bála.

Max na ni překvapeně pohlédl. „Protože jste mé dvoření tak často odmítala, madam. Měl jsem dojem, že má přítomnost ve vaší posteli není vítaná.“

„To byla zpočátku pravda,“ přiznala škádlivě, „ale pak…“

„Pak co?“

Lysette se na něho nevinně usmála. „Pak jsem si to rozmyslela.“ Jedno jeho obočí se pochybovačně vyklenulo. „Že bych od svatby nějak zkrásněl?“

„Oui…, tak nějak.“

Max se líně převalil na záda a posadil si ji na sebe. „Mé mužské pýše jsi dala pořádně zabrat.“ Vzal její hlavu do dlaní.

„Máš veliké štěstí, že jsi mi za takovou námahu stála. Trpěl jsem jako zvíře.“

„Maxi,“ pravila a oči se jí pobaveně leskly, „ty máš být na co pyšný. Znám tě natolik dobře, že to s jistotou mohu potvrdit.“

„S tím nesouhlasím.“ Max k ní sklonil hlavu, takže cítila jeho dech na svých ústech. „Vůbec mě neznáš, má lásko.“

Po tomto bezděčném konstatování se Lysette zarazila. Minulou noc po ní toužil, to ano…, a znamená to přece, že ji miluje? Maxovy polibky ji vytrhly ze zamyšlení. Neoholenými tvářemi ji škrábal na lících. Přitiskla k němu svá ústa, usmála se a sklonila, takže je zahalila svými vlasy jako rudým závojem.

Max jí čile pokrýval bradu a krk svými polibky, zatímco dlaně shrnovaly pomačkanou pokrývku. Neočekával, že se mu minulou noc tak ochotně poddá, ale její počáteční ostýchavost se přetavila v žár, který mu vyrazil dech. Hodiny ji držel v náručí a byl přesvědčený, že je jí zcela nasycen, ale opět po ní zatoužil.

„Ta noc byla příliš krátká,“ řekl rozladěně a Lysette se na něho usmála.

„Rozednilo se v obvyklém čase.“

„A jak to víte, madam?“ Tulil se ke sladce vonícímu údolíčku mezi jejími ňadry. „Zaspala jste to.“ Ve slabinách pocítil doutnající žár touhy, který nezmizí, dokud se s ní opět nepotěší. „Chci tě,“ řekl dychtivě. „Nemůžu se tě nabažit. Jen bůh ví, zda se mi to někdy podaří.“

Začala dýchat rychleji. Pomohl jí, aby se na něho posadila, objala ho svými stehny. Jejich nahá pohlaví se o sebe otřela, až pocítila náruživý dotyk necudného chtíče.

Max ji bezeslova k sobě přitiskl, poživačnými ústy dobyl vrcholky jejích prsou a pak je slastně mučil jazykem. Lysette

pozdvihla roztřesenou ruku k jeho zarostlé tváři, jako by se ho potřebovala zachytit v příboji nekonečné slasti. Nakonec mu položila hlavu na rameno a zašeptala jeho jméno. Stále pod sebou cítila tvrdou oblinu jeho mužství. Její tělo se náruživě dožadovalo uvolnění.

Hladila ho po prsou a zastavila se u jeho bradavek. Zvědavě je obkroužila prsty. Max trhaně zasténal a vsál její jazyk do svých úst. Lysette ho dosud tímto způsobem nelíbala. Pečlivě prozkoumávala vnitřek jeho úst tak, jak on prozkoumával ta její. Seznamovala se s povrchem jeho zubů a jazyka.

Omámená vírem pocitů nevydala ani hlásku, když ji Max chytil za tváře a odtáhl se od ní. Dívali se jeden na druhého. Propaloval ji zlatýma očima. Max něžně pohladil její ploché bříško hřebem ruky a sledoval, jak dychtivě ho pozoruje v očekávání příští vášně. Putoval prsty po jejím pružném těle, které se pod jeho dotyky napínalo, až spočinul na drsně hedvábném trojúhelníku a pak ještě o kousek níž. Zadržela dech a zašeptala jeho jméno.

„Nehýbej se,“ řekl ponuře, stále ji nespouštěl z očí. Nabádal ji tak k trpělivosti. Skousla si ret a otřásla se, když jí prsty škádlivě zajel do vlhnoucí branky jejího těla. Palcem nahmátl místečko, které dokázalo spustit vlnu bolestné touhy, a lehounce si s ní pohrával. Otřáslo to s ní. Pokusila se odtáhnout.

„Non, petite… laise-moi entrer,“ naléhal. Na tuto žádost mu dovolila, aby do ní vstoupil. Uvolnila se. Naprosto mu důvěřovala. Může si s ní dělat, co si přeje. Max si ji zvolna usadil na ztopořený úd, jejich těla do sebe zapadla s ohromující přesností. Lysette zasténala, když se její tělo roztáhlo pod náporem jeho tvrdého mužství.

Max vnikl ještě hlouběji do její vstřícné jeskyňky, poháněný tou nejdivočejší žádostivostí, jakou kdy cítil. Pevně ji uchopil za boky a rozvlnil její tělo v prudkém rytmu. Náhle ucítil, že se nad ním vzepjala, každý sval napjatý, a umlčel její tlumený výkřik vášnivým polibkem.

Lysette bezmocně podlehla bezmezné extázi, která svými žhavými plameny olizovala každičký nerv v jejím těle. Když napětí opadlo, uvědomila si, že i Maxovo tělo ležící pod ní ochablo a rozplývá se v okamžiku naplnění. Byl to zvláštní pocit. Hořkosladký a naprosto ohromující. Přesycená tak, že se nedokázala ani pohnout, ho jen objala pažemi, když se na ni

převalil. Dokonce ani neotevřela oči. Cítila, jak jí odhrnuje vlasy z tváře.

Zemdlený Max ji dlouze políbil. „Zdá se,“ řekl křepče, „že se v tvé přítomnosti nedokážu ovládnout.“

Protože nevypadal, že by se chystal vstávat, napadlo Lysette, že možná zůstanou v posteli celý den. Zeptala se ho na to a on se na ni přitažlivě zašklebil. „Líbilo by se ti to?“ otázal se, ale zchladl v okamžiku, když ihned nepřitakala. Políbil ji na čelo. „Zazvoním, aby nám přinesli snídani a připravili koupel,“ zamumlal. „I když bych s tebou rád strávil v posteli celý den, nesmím zapomínat na svoje závazky.“

Vstal a zašátral ve skříni po županu. Vysoký a šlachovitý, pohyboval se bez šatů s takovou samozřejmostí, jako když byl úplně oblečený. Lysette poprvé pocítila hrdost nad tím, že se Max stal jejím manželem. Hrozivý, nebezpečný, nepředvídatelný. Měl takovou spoustu chyb…, ale tolik síly.

Když přišla Noeline s velkým tácem jídla a café au lait, stál Max vedle nočního stolku a obtahoval na řemenu břitvu. Dvě pomocnice vyprazdňovaly vědra ohřáté vody a připravovaly lázeň. Lysette seděla v posteli, přikrytá až po bradu. Prsty se snažila umravnit zakroucené vlasy a splést je do copu. Když přála hospodyni dobré ráno, lehce se začervenala.

Vzniklá situace se Noeline evidentně zamlouvala. Tvářila se sice kysele, tak jako obvykle, ale když odkládala tác na malý stolek u okna, tmavé oči se jí spokojeně leskly. „Bon matin,“ pozdravila nevzrušeně. „To to trvalo, než sem vás tu načapala, pani.“

Max se začal holit a Lysette se zaobírala křupavými croissanty a šálkem horké kávy s mlékem. Noeline se cítila povinována udělit jim své požehnání, když se šťastnou náhodou ocitla na scéně.

„Teď,“ poznamenala hospodyně, „teda když pánbu dá, budeme mít zase v domě dětičky. Už je to moc dlouho, co dvojčata vyrostly.“

„Myslím, že na rozmluvy o dětech je poněkud brzy,“ odvětila Lysette a neubránila se úsměvu, když zahlédla Maxův namydlený obličej, jak se mračí do zrcadla. „Mohu dostat ještě kávu, prosím?“ požádala Noeline. Doufala, že zmlkne a nepoleze Maxovi na nervy s další nevhodnou poznámkou.

Noeline jí vyhověla. Pohlédla na připravovanou koupel a na hraničku prádla ležící na posteli. „Vy dete dneska ven, pane?“ otázala se znechuceně. „A necháte svoji hezkou paničku jen tak bejt. To jí ani neupletete miminko?“ Kam až paměť kreolů sahala,

vždy bylo prvořadou povinností manžela postarat se, aby žena co nejrychleji otěhotněla.

Max obdařil hospodyni zlověstným pohledem. „Provětrávej svoje názory na manželství někde jinde, Noeline.“

„Oui, monsieur,“ odvětila Noeline nevzrušeně. Pomalu se šourala z místnosti a hučela si pro sebe „… jak na to miminko zadělá sama, ach, to teda nevim.“

Odměřeně práskla dveřmi. Max ze sebe shodil župan a vstoupil do vany. Ponořil se do kouřící vody a se spokojeným povzdechem se opřel o okraj vany. Koutkem oka zahlédl, jak Lysette chňapla po zmačkaném županu. Obrátil hlavu a díval se, jak se do něj obléká. Pobaveně se zašklebil, když si všiml, jak courá dlouhý župan po zemi a táhne ho za sebou po podlaze jako vlečku.

Lysette si pečlivě vyhrnula příliš dlouhé rukávy, přistoupila k vaně a popadla mýdlo. Max se předklonil, zcela samozřejmě přijal projev její náklonnosti.

„Maxi, nebral jsi doufám vážně to, co Noeline řekla?“ Roztírala mu mýdlo po širokých zádech a ramenou. „Ona tě nechtěla rozzlobit.“

„Do tohoto manželství nikdo šťourat nebude – a je mi úplně jedno, jak dobře to myslí.“ Zamračil se a zachmuřeně dodal.

„Úplně mi stačilo, jak lidé vrtali a pletli se do toho prvního.“

Lysette ho zvědavě pozorovala. Nešlo jí na rozum, proč v manželství s Corinne tak zahořkl. „Maxi…, proč Corinne…,“ začala se ptát, ale zarazila se. Uvědomila si, že zeď, která mezi nimi stála, se pomalu hroutí.

Max ji chytil mokrou dlaní za bradu a pohlédl do jejích oříškových očí. „Ptej se, na co chceš,“ řekl nakonec, „ale neslibuji ti, že odpovím.“

Couvala před ním tak daleko, až jeho prsty sklouzly z její brady. „Proč tě Corinne tak změnila?“

„Měla na mě vztek.“

„Proč?“

„Protože jsem nebyl takový manžel, jakého si vysnila – ani manželství nebylo takové, jaké očekávala.“

Lysette chvíli mlčela. „A co očekávala?“ zeptala se nakonec.

Nebyla si jistá, jestli má právo to vědět. Ale umírala zvědavostí.

„Nekonečné vzrušení, že se bude pořád něco dít. Vyžadovala tolik pozornosti, kolik jí nikdo nemohl poskytnout. V mnoha směrech si přála zůstat dítětem. Měl jsem si uvědomit, že taková

žena se dříve či později začne v manželství cítit jako ve vězení…“ Zamračil se a pokrčil rameny.

„Věděl jsi…, poznal jsi, že si našla milence?“ vyptávala se. Ústa mu zkroutil tvrdý úsměšek. „Samozřejmě.“

„Co jsi udělal? Řekl jsi jí…“

„Neudělal jsem nic. Tou dobou jsme už byli z iluzí vyléčení oba dva. Bylo mi jedno, co dělá.“

Lysette přikývla, ačkoliv si uvědomovala, že to nebyla tak docela pravda. Stále je něco spojuje, pomyslela si, když nic jiného, tak byla Corinne matkou jeho dětí.

Náhle se Max zamračil. Všiml si, že ji ošklivě poškrábal na jemné pleti v koutku úst a na krku svými ostrými vousy. Zajel prsty za okraj županu, roztáhl jej a zahlédl zarudlé stopy po svých vousech na jejím poprsí.

„Qu’est-ce que c’est?“ otázala se Lysette. Divila se, proč náhle vypadá tak podrážděně.

Max jí nevysvětlil důvod svého rozladění, jen se v duchu pokáral. Příště na ni musí dávat větší pozor. Pustil župan a lokty se opřel o kraje vany. Stále se mračil.

„Maxi, byla Corinne…?“

„Dost,“ řekl stručně. Připomínka jeho první ženy mu dokázala vždycky spolehlivě zkazit náladu.

Lysette mu zkroušeně oplachovala mýdlo ze zad. Bylo ještě příliš brzy na to, aby se ho vyptávala na vztah s Corinne. Bude to stát ještě spoustu času a trpělivosti, než z něho vypáčí pravdu.

„Proč se žádný z tvých bratrů dosud neoženil?“ prohodila jen tak mimochodem.

„Nepotřebují to. Mají všechno, na co jenom pomyslí – všechny výhody manželství a žádnou odpovědnost.“

„Nepotřebují to?“ opakovala Lysette pobouřeně. „A co děti?“

Max se na ni posměšně podíval. „Poté, co viděli vyrůstat dvojčata, na ně radosti otcovství neudělaly dojem.“

„Ale všechny děti nejsou jako dvojčata.“

„Díky bohu za to,“ zavrčel Max pod vousy.

„Tvoji bratři si myslí, že manželky nebudou nikdy potřebovat.

Ale co když se roznemůžou, kdo se o ně pak postará? Nebo…?“

„Všechny provdané ženy, má drahá, sdílejí stejně nevysvětlitelnou potřebu oženit každého ve svém okolí. Ale varuji tě. Kvůli mým bratrům si na dohazovačku nehraj.

Staromládenectví je stav, ze kterého se někteří muži vyléčit nechtějí.“

„Proč ses tedy potom se mnou oženil?“ vyhrkla troufale.

„To už jsem si ujasnil.“ Oči se mu zaleskly a dodal. „Minulou noc jsem to pochopil dokonale.“ Když Lysette zrudla jako rak, vystoupil Max z lázně. Voda stékala v potůčcích po jeho pružném těle. Podala mu ručník. Cudnost jí přikazovala, aby počkala, až se obrátí, a potom se i ona ponořila do vany.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala se. Dívala se, jak si obléká světle hnědé jezdecké kalhoty, černý kabátec a černou vázanku. Šaty byly jednoduché, ale elegantní a skvěle ušité. Dokonale mu padly. Prozrazovaly, že dnes ho povinnosti zavedou za hranice plantáže.

„Odpoledne, pokud to bude možné.“

„Já se dnes asi projedu po plantáži,“ řekla. „Ještě jsem si ji celou neprohlédla.“

Max se na ni tázavě zadíval. Obrátila k němu své nevinné oči a doufala, že neprohlédne její záměry. „Vezmi si někoho s sebou,“ řekl nakonec.

„Ano, Maxi,“ přikývla na souhlas a spokojeně se usmála.

Možná si to Lysette pouze namlouvala, ale když toho dne vešla do ranního salonku, aby posnídala se zbytkem rodiny, zdálo se jí, že po ní všichni Vallerandové nezvykle pokukují. Dokonce i Alexandre, který prokazatelně trpěl ukrutnou kocovinou z přílišného pití a hýření, jehož si dopřával předešlé noci ve městě, k ní stočil své krví podlité oči. „Dobré jitro,“ pozdravila Lysette a přelétla očima z Bernarda na Irénée. Uši jí hořely rozpaky.

Justin, který se usadil v rohu s kouskem bohatě pocukrované rolády, prolomil napětí se svou typickou neotesaností.

„Zkoumáme, zkoumáme, jak přežila noc coby tatíčkův spolunocležník? Podle mě docela dobře.“ Ale opravdu to nevyznělo škodolibě, i když, pravda, určitá jiskřička v modrých očích tu byla. Lysette se přistihla, že se na něho usmívá, i když zbytek rodiny se netajil pobouřením. Přikázali mu, aby okamžitě opustil místnost. Když se neochotně loudal z pokoje, popadla ho za rameno. Zastavil se a tázavě zvedl jedno obočí způsobem, který jí připomněl jeho otce.

„Nemusíš odcházet,“ řekla.

„Ale jo. Jedeme s Philipem do města na lekci šermu.“

„Doufám, že ti to jde.“

Justin se zašklebil, prsty si prohrábl kučeravé černé vlasy.

„Jasně. Jsem výborný šermíř.“

Zastrčil ruce do kapes a ledabyle přenesl váhu na jednu nohu. Ten ledabylý postoj mu ohromně slušel. Lysette okamžitě litovala všechny dívky, kterým jednou zlomí srdce. „Dneska ti to moc sluší, belle-m?re,“ řekl s andělským výrazem.

„Děkuji pěkně,“ řekla suše a Justin se na ni ještě jednou zašklebil. Potom se s bratrem v patách odebral z místnosti.

„Ten hoch…“ Irénée litanii nedokončila, ale bylo jasné, že je podrážděná.

„Max by mu měl častěji napráskat,“ řekl zachmuřeně Alexandre a usrkl kávu. Držel se za hlavu tak, jako by mu měla každou chvíli upadnout.

„Je to pouze jeho způsob, jak na sebe upozornit,“ ozvala se Lysette. Prošla pokojem a usadila se vedle Irénée. „Philippe upoutává pozornost svým vzorným chováním a na Justina pak, přirozeně, zbylo předvádět se z té nejhorší stránky.“

Překvapeně na ni zírali. Bylo to poprvé, kdy Lysette před ostatními členy rodiny vyslovila svůj názor. Nikdo se dlouho nezmohl na její poznámku zareagovat. Potom si Bernard odkašlal a prolomil ticho.

„Ať už se předvádí z jakéhokoli důvodu, beze vší pochybnosti je v jeho případě na nápravu pozdě.“

„Na to, abychom mohli něco takového s určitostí tvrdit, je ještě příliš mladý,“ oponovala Lysette. „Jsem přesvědčená, že se může ještě změnit.“

Bernard s Alexandrem si vyměnili významné pohledy. Oba dva se podivovali nad tím, k čemupak asi došlo, že se jejich švagrové rozvázal jazyk. Skutečnost, že se pustila s jedním z nich do sporu, byla překvapující. To a dobrá nálada, kterou s sebou přinesla, svědčilo o tom, že se k ní Max musí chovat kromobyčejně hezky – a to nikdo nepředpokládal.

„Možná máš pravdu, Lysette,“ řekla pochybovačně Irénée.

„Můžeme v to jen doufat.“

„Můžeme doufat a celý svět může doufat s námi, ale to nic nemění na skutečnosti, že je Max špatně vychovává,“ okomentoval celou situaci Bernard.

Lysette se obrátila k Irénée. Byla rozhodnutá, že obrátí list.

„Myslela jsem, že bych se dnes mohla projet po plantáži.“

„Řekni Eliášovi, ať tě doprovodí,“ odvětila Irénée. „Je to hodný chlapec, tichý a dobře vychovaný.“

Bernard přivřel oči a zadíval se na Lysette. „Kam chceš jet?“

Pokrčila rameny. „Možná východním směrem, tam za ten cypřišový háj.“

„Tam nic není,“ odvětil Bernard a zamračil se. „Kromě…“ znepokojeně se zarazil, „trosek domu, kde kdysi žil dozorce.“

Při připomínce tohoto místa všichni ztichli. Lysette pohlédla na Irénée, která si s velkým zaujetím přidávala do kávy cukr. „On ještě stojí?“ otázala se.

„Přes mé naléhání ho Max odmítl dát strhnout,“ řekla Irénée hlasem prostým jakýchkoli emocí. „Je to ostuda plantáže – hrůza na pohled. Neužitečná zchátralina, která stojí na pozemku, který by měl být obděláván. Někteří prosťáčkové dokonce prohlašují, že tam viděli duchy. Dokonce i Justin – i když se domnívám, že v jeho případě to byl pouze pokus o další lumpárnu.“

„Nikdo z otroků se k tomu místu ani nepřiblíží,“ řekl Bernard.

„Jsou strašně pověrčiví.“

Na tváři se mu objevilo uspokojení. „Nebudeš ještě ani sto stop od toho místa a Eliáš už odmítne jet dál.“

To odpoledne Lysette zjistila, že měl Bernard pravdu. Jela na bujné klisně a Eliáš ji následoval na klidné mule. Sotva se před nimi na obzoru objevily vzdálené trosky dozorcova domu, okamžitě zastavil. Dům stál z dohledu sídla na kraji polí, která kdysi bývala úrodná, ale nyní ležela ladem. Celé roky je nikdo neobdělával. Pozemky ovládla bujará zeleň. Protože měly dostatek času a příznivé tropické klima jim nahrávalo, dokončily rostliny zkázu rozpadajícího se dozorcova domu velmi rychle. Začínal ztrácet svůj tvar, vlhkost a všudypřítomný hmyz vykonaly své.

„Eliáši?“ oslovila Lysette chlapce. Otočila se a spatřila, jak jeho obličej tuhne děsem. Nedíval se na ni, nýbrž na dům. Oči doširoka vytřeštěné, nozdry se mu chvěly.

„Tak kam teda chcete jet, madam?“ zeptal se mírně.

„Chci se podívat támhle,“ řekla a pobídla svého koně o několik kroků dopředu. „Allons.“

Eliáš se ani nepohnul. „To nemůžem, madam, tam straší.“

„Nemusíš jezdit se mnou,“ řekla Lysette povzbudivě. „Jen tu na mne počkej, než se vrátím, ďaccord?“

Ale když mu pohlédla do očí, postřehla, že je velmi rozrušený. Podezřele se mu leskly. Věděla, že bojuje sám se sebou. Bál se přiblížit k domu, ale také se bál postavit se jí na odpor a popudit ji. Stále nic neříkal. Očima těkal z její tváře na hrozivou ruinu, která se před nimi tyčila.

„Zůstaň tady, Eliáši, já se hned vrátím.“

„Ale madam…“

„Nic se mi nestane. Zdržím se tam jen pár minut.“

Otřesený Eliáš ji pozoroval, jak směle ujíždí k domu. Věděl, že bude muset čelit vážným následkům, jelikož dovolil nové ženě pana Valleranda jet někam bez doprovodu. Ale silný pud sebezáchovy ho přikoval na místo. V tom domě sídlili démoni. A určitě tam straší přinejmenším jeden duch, který baží po pomstě za svoji smrt. Občas je tu v noci slyšet žalostné sténání pánovy zavražděné manželky. Každá část domu – trám, úlomek cihly nebo oprýskané omítky – je nasycená zlem. Z takových součástí se dají vyrobit tajemné amulety gris-gris, které přinesou zvolené oběti nečekanou smrt nebo bezbřehý zármutek. A paní Vallerandová se do takového domu vydala docela sama.

Tvář mu zpopelavěla. Otočil mulu a za zuřivého pobízení se vracel zpátky do sídla. Ujížděl, jak nejrychleji to šlo.

Lysette uvázala klisnu u zpuchřelého dřevěného brlení, které obepínalo titěrnou verandu. Nepřítomně si rozvázala stuhy, které jí na hlavě přidržovaly klobouk z lesklé slámy, a položila jej na sešlapaný schod. Dům byl postavený stopu nebo dvě nad povrchem země, pro případ, že se blízké rameno řeky rozvodní a vystoupí z břehů. Opatrně vyzkoušela nožkou první ze starých schodů. Uvažovala, zdali se pod její vahou neprolomí. Hlasitě zasténal, ale vydržel. Pomalu kráčela ke dveřím, které visely nakřivo a jejichž okraje pokrýval sliz. Místo opanovala ponurá, tíživá atmosféra zmaru. Na tomto místě došlo k vraždě. Zdálo se, že každé prkno, každý trám je tím zločinem nasáklý.

Snažila se představit si, jak asi domek vypadal před deseti lety, kdy do něho přicházela Corinne Vallerandová na svá tajná dostaveníčka s Etiennem Sagessem. Jak jen mohla Corinne Maximiliena zrazovat tak blízko od jejich společného domova? Téměř to vypadalo, že toužila po tom, aby ji odhalil. Toužila, aby věděl, že je mu nevěrná.

Odtáhla dveře na stranu a vstoupila do domu. Sklonila se, aby se vyhnula zácloně pavoucích sítí. V místnosti to odporně páchlo

plesnivinou a zatuchlinou. Stěny byly porostlé mechem. Vrstvy prachu a jakési žlutavé hmoty zalepily malinká okna a nepustily dovnitř slunce. Vyplašila spoustu pavouků, kteří se objevovali v koutech a vylézali ze škvír v rozpraskaných zdech. Vypadá to tu jako v hrobce, pomyslela si Lysette a zachvěla se.

Ale zvědavost ji popoháněla směle kupředu, takže se odvážila popojít do zadních místností. Klestila si cestu mezi rozbitými kusy nábytku, úlomky suti a nádobí. Zastavila se v nejsevernější části domku, v místnosti, která se změnila v rumiště. Poplašeně se rozhlížela kolem sebe, na pažích jí naskočila husí kůže. Místnost se nijak zvlášť neodlišovala od těch ostatních…, ale ona s naprostou jistotou věděla, že Corinne byla zavražděna právě tady. Zachvátil ji pocit zmaru, zastavila se, neschopná se pohnout.

Místnost potemněla, stíny se zbarvily do šarlatová. Kolena se pod ní podlamovala, ale hlavu měla neobyčejně lehkou. Uviděla Maxe, kterak se sklání nad tělem ženy, ruce omotané kolem ženina krku. Chvějí se námahou. Rdousí ji. Lysette se zdálo, že jí pukne srdce. Rty se pohnuly, ale nevydaly ani hlásku. Ne, to jsi nebyl ty, tys to nebyl…

„Lysette.“

Byl to hlas jejího manžela. Prudce se otočila a ruce jí vylétly ke krku. Ze tváří se jí vytratila barva. Max stál ve dveřích a pohlížel na ni tak, jako by ji nenáviděl. Obličej měl jako vytesaný ze žuly. Stažené obočí mu propůjčovalo démonický výraz. Tón jeho hlasu byl měkký a uštěpačný a tak podivně vzdálený. Dělalo se jí z něj mdlo.

„Řekni mi, co tady děláš, Lysette.“

Byla příliš vyděšená na to, aby dokázala promluvit.

„Odpověz mi!“

„Nedívej se na mne takhle,“ řekla a bolestivě polkla, ruka jí klesla k boku. „Já… byla jsem pouze zvědavá.“

„Zvědavá, jak vypadá místo, kde tvůj manžel zavraždil svoji první ženu?“

„A-ano… ne, já…“ Zmlkla a snažila se posbírat všecek svůj důvtip. „Vím, že jsi to neudělal, Maxi.“

„Může být,“ řekl. „Bylo by jen logické, kdybych to byl právě já.“ Jeho oči mrazily. „Bůh ví, že jsem to chtěl často udělat.“

„Ráno jsi říkal, že tě nezajímalo…“

„To byla lež. Nenáviděl jsem ji. Chtěl jsem ji zabít.“

„Ale nezabil,“ zašeptala. „Etienne Sagesse…“

„Měl tu noc kolem sebe spoustu lidí. Neměl příležitost k tomu, aby ji zabil, zato já ano.“ Škodolibě se ušklíbl koutkem úst. „Stále ještě věříš v moji nevinu, ty moje neotřesitelná ženuško?“

Lysette se ještě nikdy v životě necítila tak bezmocná. Nevěděla, co má udělat, co má říct. Srdce jí v hrudi uhánělo jako zběsilé a ona si lámala hlavu nad tím, jak proměnit toho cizince, který před ní právě stojí, zpátky v manžela. Přetrhlo se snad to křehké pouto, které mezi nimi vzniklo, tak krutě brzy, že už se nikdy neobnoví? Proč má ten pocit, že ji chce zastrašit? Chce snad, aby se ho bála?

„Jak ses dozvěděl, že jsem tady?“ pokusila se zeptat.

„Tvé záměry jsou velmi průhledné, Lysette – a toho si u manželky cením. Když jsi mi říkala, že se chceš projet po plantáži, tvářila ses tak provinile, že jsem se rozhodl tě sledovat. Jen tak mimochodem, Eliáš právě ujíždí zpátky do domu tak rychle, že si chudinka mula div nezaplete nohy.“

„Nechtěla jsem ho rozčílit,“ zamumlala Lysette.

„Spíš by tě mělo mrzet, že jsi rozčílila mě, má drahá.“ Řekl to tak, že jí tuhla krev v žilách. „Věděla jsi moc dobře, že si nepřeju, abys sem chodila.“

„Nenapadlo mne, že by ti to mohlo tolik vadit.“ Lysette se cítila bídně a nemohla pochopit, co ji ponouklo k tomu, aby se s ním tak brzy pouštěla do křížku. „Já – jen jsem chtěla vidět to místo.“

„No, tak jsi ho viděla,“ odfrkl Max. „Pokud tě tu ještě někdy nachytám, budeš čelit následkům. A teď odejdi.“

Lysette k němu váhavě přistoupila o krůček blíž. „Půjdeš se mnou?“ otázala se.

Když neodpovídal, došlo jí, že z nějakého důvodu, který nechápala, tu chce zůstat. Nedokázala unést pomyšlení na to, že tu bude sám, utopený v ošklivých vzpomínkách. A že bude nenávidět sám sebe… Byla by to hrozná chyba, kdyby ho tu tak nechala. Už si povšimla, jak hrůzně na něho toto místo působí. Nikdo, kdo by ho zde zahlédl, by nepochyboval, že je schopen vraždy. „Vezmi mne domů, Maxi,“ zašeptala. „Prosím.“

Ani se nepohnul. Zdálo se, že ji vůbec nevnímá. Přes veškerá varovná světýlka, která jí plápolala v mysli, k němu Lysette přistoupila a cele se k němu přimkla. Jako kdyby snad teplo jejího těla mohlo zahnat na ústup vnitřní mráz, který ho spaloval. Max ji

od sebe rozzlobeně odstrčil, ale nedala se. Objala ho pevně kolem pasu a tvář mu přitiskla na prsa. „Prosím,“ opakovala zoufale.

S bolestnou úlevou zaznamenala, že spočinul dlaněmi na jejích zádech. Ještě se chvíli nehýbal, ale pak jako by se v něm něco zlomilo. Objal ji a zabořil obličej do jejích vlasů. Popadl ji do náruče a zvedl, takže se nohama nedotýkala podlahy. Otřásl se a stiskl ji prsty tak silně, že bude mít určitě modřiny. Lysette se k němu povolně vinula, dovolila mu, aby si s ní dělal, co chce.

Max hladově zapátral po jejích rtech. Neprotestovala, když divoce dobyl její ústa. Jeho dech ji pálil na tváři jako horká pára, rukama ji drtil v objetí. Přitiskl její hlavu ke svému rameni. Stále ji živočišně líbal, plenil její ústa, jako by jí chtěl vysát duši z těla. Přes šaty se na ni mačkalo vzdouvající se mužství. Vezme si mne přímo tady, blesklo jí myslí. Dlaněmi jí horečnatě hladil záda a sténal do jejích rozevřených úst. Náhle jí žilami projelo divoké vzrušení a v tu chvíli ji přestalo zajímat, co se stane. Hlavně když bude s ní.

Maxe stálo nadlidské úsilí, aby se přinutil od ní odtrhnout, ale dokázal to. Byl si vědom toho, že kdyby svou vášeň okamžitě nezkrotil, zmocnil by se jí na prohnilé podlaze jako zvíře. Vědomí, že se už nedokáže tak dokonale ovládat, ho znechutilo. Opřel si bradu o vrcholek její hlavy.

Lysette dlouho poslouchala jeho dech. Nejprve zrychlený a přerývavý, posléze se zklidnil do pravidelného rytmu.

„Od té doby jsi tu nebyl, že?“ tázala se. „Od toho dne, kdy jsi ji tu našel.“

Téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou.

„Proč jsi to ještě nedal strhnout?“ mumlala.

„Tím by se nic nezměnilo.“

„Změnilo. Takhle je to určitá připomínka…“

„Já si to budu pamatovat navždycky,“ řekl. Zaslechla v jeho hlase tón, který ji varoval, aby se s ním nepřela. Lysette upustila od slovní bitvy, ale v duchu si slíbila, že tento domek bude srovnán se zemí, i kdyby se do toho měla pustit sama. Hezky prkno po prkně.

„Ty jsi tak tvrdohlavý,“ bručela.

„Ano. A doufám, že ty ne,“ prohlásil Max a konečně v sobě vydoloval sílu, aby ji mohl pustit z náruče. „Nebylo by moudré, kdyby ses mi stavěla na odpor, doucette. Neodpouštím tak snadno.“

Bok po boku odjížděli domů, ale zrovna tak mohli být od sebe sto mil. Nic by se tím nezměnilo. Max se jí náhle vzdálil tak jako nikdy předtím. Sotva jí odpovídal, když na něho promluvila. Pohlédl na ni pouze tehdy, bylo-li to absolutně nezbytné. S chladnou lhostejností jí pomohl z koně, a když vcházeli do domu, ani se jí nedotkl.

Při večeři se na ni ani nepodíval. Jedl tak tiše, tak uzavřený do sebe. Zbytek rodiny u stolu čile štěbetal, ale jeho jako by se to netýkalo. Jídlo bylo báječné – tak jako vždycky – dušené zelí, papriky, hutný kukuřičný chléb, opékané vepřové a sladké brambory. Vallerandové, kteří již dávno přivykli Maxovým náladám, pečlivě volili slova. Nikdo nestál o to, aby upoutal jeho pozornost. Irénée s Lysette na sebe dlouze pohlédly. Jedna tázavě, druhá ztrápeně.

Ta starší unaveně vzdychla. Ráda by věděla, co snachu trápí. Max občas dokázal být takový tyran, neschopný odpustit tomu, kdo u něho právě upadl v nemilost. V těch chvílích s ním nikdo nedokázal pohnout. Nejlepší bylo nechat ho být a doufat, že se bouřka rychle přežene. Buď trpělivá, toužila říci Lysette. Už jsi pro něho dokázala udělat víc, než si sama uvědomuješ.

Lysette, kterou manželova nerudnost pobouřila, se rozhodla, že dnes je to naposled, co snáší výkyvy jeho nálad. Možná, přemýšlela, jen hledá nějakou záminku, aby se mohl zapojit do hovoru, ale všichni jsou z něho příliš vystrašení, než aby mu ji poskytli. Pokud to opravdu chce, dostane ji. Koneckonců, neudělala nic špatného a on nemá důvod být k ní takhle nezdvořilý!

Jako kdyby vycítil její odhodlání, nečekaně na ni pohlédl. V koutcích mu zacukalo. Odhodil ubrousek na stůl, postavil se a beze slova odešel. Rodina si ulehčeně oddychla a dál se věnovala svému jídlu. Lysette zamyšleně pozdvihla sklenku vína za stopku a lehce ji otáčela v prstech. Pozorovala nazlátlé odlesky vína.

Bernard na ni pohlédl a pronesl nelibě. „Že ses dneska vypravila do dozorcova domku?“

Justin se vložil do debaty dříve, než stačila Lysette cokoli namítnout. „Ty jsi tak bystrý, strýčku Bernarde. To bych do tebe nikdy neřekl.“

„Drzoune,“ zasyčel Bernard.

Justin by mu rád odpověděl, ale Philippe do něj hrubě strčil loktem.

Bernard se už opět věnoval Lysette. „Byl bych ti řekl, jak na to zareaguje.“

„Nepotřebuji, abys mi udílel rady ohledně mého manžela,“ odsekla Lysette, zvedla se a odešla tak spěšně jako předtím Max.

Justin se zašklebil. Líbilo se mu, že tak vybouchla. Philippe upřel na Irénée své vážné modré oči. „Proč se otec na Lysette zlobí, grand-m?re?“

Irénée se usmála. „S novomanželi je to někdy těžké, Philippe. Musí si zvykat na příliš mnoho změn. A… Maximilienovi se nelíbí, jaké city v něm Lysette probouzí.“

„Já se nikdy neožením,“ poznamenal Justin zaníceně. „K čemu je to dobré?“

„Každý muž v životě někoho potřebuje,“ odvětila Irénée.

„Jednoho dne to pochopíš. Není dobré, když člověk žije bez lásky.“

Bernard ztrápeně pohlédl na Irénée. „Max tu dívku určitě nemiluje, matko.“

„Tak proč je tu tolik zlosti?“ podotkla Irénée a potěšilo ji, že se nikdo nezmohl na odpověď.

Lysette našla Maxe v knihovně s drinkem v ruce. Předstíral, že ji nevidí, zavdal si kořalky a nalil si další. Zůstala stát ve dveřích a čekala, dokud jí nevěnuje svoji pozornost.

„Snažíš se mne za něco potrestat,“ řekla Lysette a dokonale se ovládala. „Je v tom něco víc než ta dnešní vyjížďka, že? Co se ti nelíbí?“

„Něco si vyjasníme. Neručím za nic, co udělám, neručím za své zatracené nálady, neručím za nic, pro co se rozhodnu nebo co řeknu.“

„To, co udělala Corinne, je pryč a já…“

„Ne,“ vztekle ji přerušil. „Už mi ji nepřipomínej, nebo…“ Nedořekl, spolkl zbytek věty a zadíval se z okna.

„Nerozumím ti,“ řekla Lysette. „Zlobíš se bezdůvodně, nechápu to… Co se děje?“

Věděla, že jí neodpoví, a tak odešla z místnosti.

Ke své smůle narazila v hale na Bernarda. Právě povečeřel a mířil do domku pro hosty, kde bydlel. Obezřetně se rozhlédl na všechny strany, aby se ujistil, že je nikdo neuslyší.

Když na ni promluvil, zněl jeho hlas stejně ledově jako Maxův.

„Řeknu to jen jednou, Lysette. A řeknu to jen kvůli Maxovi, ne kvůli tobě. Zkroť svoji zvědavost a přestaň se vyptávat na Corinne. Je to nebezpečné, chápeš? Nech minulost na pokoji – nebo se osobně postarám, aby ses do toho přestala míchat.“

Překvapil ji tak, že se nezmohla na odpověď.

Pohlédl na ni svýma tmavýma očima a ona si poprvé v jeho pohledu přečetla nelibost. Potom se Bernard otočil na patě a odkráčel pryč.

Trvalo dlouho, a všichni se mezitím již odebrali na kutě, než Lysette zaslechla, jak Max stoupá po schodech. Kolik toho vypil? Srdce jí divoce tlouklo. Co když přijde k ní do pokoje? Poslední hodiny strávila vymýšlením omluv. Musela se mu omluvit. Trápilo ji svědomí a nedokázala usnout. Posadila se, uhladila si vlasy a upravila noční košili.

Pozorovala pootevřené dveře a vyčkávala…, ale kroky se u dveří jejího pokoje nezastavily. Max se evidentně rozhodl, že bude spát sám. Po uplynulé noci se domnívala, že odteďka budou sdílet jednu postel.

Co udělá, když za ním přijde ona? Došla k závěru, že vlastně nemá co ztratit, a vyskočila z postele. Prošla malou převlékárnou ke dveřím, které spojovaly jejich pokoje. Zjistila, že jsou zamčené, a pustila se do hledání klíče. Nakonec jeden našla. Zdálo se, že je to ten pravý. Strčila ho do zámku, zadržela dech a otočila. Ozvalo se cvaknutí. Zatlačila do dveří, které léta nikdo nepoužíval, a ty zasténaly. Nakonec však pod tlakem jejího těla povolily.

Max, který se právě svlékal, strnul a zahleděl se na ni. Košili měl až do pasu rozepnutou, jezdecké kalhoty povolené a chodidla bosá.

„Doufala jsem, že se zastavíš v mém pokoji,“ řekla.

„Dnes večer ne,“ odpověděl nevýrazně.

„Protože se zlobíš?“

„Nezlobím se,“ odvětil. Jeho obličej byl tak prostý všech emocí, že jí nezbývalo nic jiného než mu věřit.

„Maxi…,“ náhle byla celá zmatená. „Pomoz mi to pochopit.“ Když si uvědomila, jak se doprošuje, zrudla. Ale už bylo pozdě něco brát zpět. „Co chceš, abych udělala? Jak mám dát všechno do pořádku?“

„Vrať se do svého pokoje.“ Upustil košili na podlahu. „Jsem moc unavený. Dnes večer už žádné otázky, Lysette.“

„Dovol mi zůstat,“ naléhala. „Ne.“

Líčka jí hořela šarlatovou červení. „Chci jen spát po tvém boku. Já vím, že si nepřeješ, abychom si byli tak… blízcí. Já…“

Když na něho pohlédla, podivila se, jak může mít tak bezvýraznou tvář, když ona tu stojí a tak otevřeně se tu vyznává ze svých citů.

„Nesdílím postel se ženou, pokud s ní nehodlám spát,“ sdělil jí lhostejně. „Máme oddělené pokoje a to má svůj důvod. Cením si svého soukromí. A manželství na tom nic nemění.“

Náhle s Lysette zacloumal vztek. „Jak se vůbec opovažuješ takhle se mnou mluvit?“ zvolala a oči jí plály hněvem. „Ve tvém životě mi patří určité místo. Nemáš právo být ke mně tak odměřený, když se jen pokouším být tvou chotí! A nebudeš mě posílat do mého pokoje, když na mě zrovna nemáš náladu!“

„Pokud okamžitě neodejdeš,“ řekl Max výhružně, „tak půjdu já.“ Když se ani nepohnula, ztvrdla mu ústa v pevnou čáru.

„Přecenila jsi svoje osobní kouzlo, drahoušku. To je tak těžké pochopit, že tě nechci?“

Její původně zarudlá tvář křídově zbledla. Šokovaně na něho hleděla. Necítila absolutně nic. Pak se dostavila bolest a pocit studu. Odvrátila se od něho. Do očí a hrdla se jí drala nesnesitelná tíha. „Ne…, jistěže není,“ slyšela říkat samu sebe. „Už nikdy tě nebudu obtěžovat.“

Očekávaný pocit úlevy se nedostavil. Max ji pozoroval, jak se plouží ke spojovacím dveřím, a ledová prázdnota v něm se s každým jejím krokem rozpínala. Věděl, že to tak bude lepší. Kdyby zůstala, mohl by jí ublížit mnohem víc. Vteřiny ubíhaly…, druhá… třetí…, a náhle ho zabolelo každé nadechnutí. Když zdrceně odcházela, nemohl ten pohled vystát. Pohrdal sám sebou za to, že jí lhal. Že jí tak ublížil.

„Lysette.“

Zrychlila. Zoufale prahla po tom, aby už od něho byla pryč. Pokusil se ji zadržet. Dohnal ji třemi mohutnými kroky a zabouchl jí dveře před nosem v okamžiku, kdy jimi chtěla projít. Oslepená slzami, popadla Lysette pozlacený knoflík dveří do obou dlaní a zuřivě se jím pokoušela otočit. Nechtěla, aby ji viděl plakat – za to by se navěky nenáviděla.

„Odcházím,“ řekla ochraptěle. „Jak sis přál. Přestaň mě mučit!“

S bolestným stenem ji Max odtrhl od dveří a přitiskl ji k sobě. Nevnímal její drobné pěsti, které do něho bušily. „Nemyslel jsem to tak, Lysette. Opravdu tě chci. Chci tě tak zatraceně moc. Neplač…, ne.“

Přestala mu bušit pěstmi do hrudi, ale plakala dál. Proklínala ho s každičkým vzlykem. Objal ji pažemi a pocítil, jak se ochranné valy, které kolem sebe vystavěl, hroutí. Bylo to přesně to, čemu se s nadlidským úsilím snažil předejít. Pohladil ji po vlasech, zlíbal mokrá líčka a přitiskl k sobě její roztřesené tělo. „Odpusť mi,“ řekl a zoufale si přál, aby přestala plakat. Mučilo ho, když cítil na své kůži její slzy, a byl si dobře vědom, že ten pláč zavinil on.

„Líbí se ti, když můžeš někomu ublížit,“ slzela. Objala ho kolem krku.

„Ne,“ šeptal jí do vlasů. „Ne.“

„Proč sis mě tedy bral, když tak toužíš být sám?“

„Protože… já…“ Rád by jí to vysvětlil, ale nešlo to. „K čertu!“ Uvědomoval si, že vězí v zajetí bezbřehého, neznámého citu. Že je obklopený něčím, s čím se snažil bojovat od chvíle, kdy ji poprvé uviděl – a že tu bitvu prohrál. Udělal by cokoliv, jen aby už nikdy neranil její city, a nezáleželo mu na tom, co za to zaplatí. „Chci tě,“ řekl chraplavě. „Navždycky.“

Nic neříkala. Těch pár slov nedokázalo její zármutek rozehnat. Čekala, že ještě něco dodá. Zkrotlý Max by jí moc rád vysvětlil důvody svého chování, ale mužům není dáno, aby dokázali lehce vyjádřit své pocity, a tak to byl téměř nezvládnutelný úkol.

„Vlastně je to tak,“ spustil a tím byl se svým důvtipem téměř u konce, „nejsem na to zvyklý, aby žena – nebo někdo jiný – dlel… po mém boku, a cítím se… není lehké si přiznat, že…“ Zaklel a zmlkl. Vzal ji do náruče a odnesl k posteli.

Jakmile ji položil na matraci, Lysette se pokusila od něho odtáhnout. Šrámy na duši, způsobené jeho slovy, ji pálily. Teď se s ním netoužila milovat. Cítila se tak zranitelná. Něžně ji přidržel a sklonil k ní své rty. Pokusila se mu vyškubnout a utéct, ale pronásledoval ji svými zkušenými ústy tak dlouho, až ji dostihl.

Zvedl hlavu a pohlédl na ni. Když si všimla divokého záblesku v jeho očích, zachvěly se jí rty. Pustil její zápěstí. Sklopil zrak a zadíval se na její štíhlé tělo. Hltal ji očima, ale ani se nepohnul. Dával jí šanci, aby ho odmítla.

Lysettiny oči se opět zalily slzami. Nyní však z úplně jiného důvodu. Uvědomila si, jak Max touží po tom, aby mu odpustila.

Neustále bojoval se svými city. Bál se je přiznat i sám sobě. Proto byl dnes odpoledne tak chladný. Opětovala jeho pohled. Zajela mu dlaní do tmavých vlasů vzadu na krku a přitáhla ho k sobě.

„Lysette,“ řekl drsně a začal ji hladově líbat. Krev se mu začala vařit v žilách a zachvátilo ho takové vzrušení, že se roztřásl jako v horečce. Stáhl z ní noční košili. Líbal její ramena. Co polibek, to otazník. Tázavě se přesunul na její prsa. Vášnivě se k němu přitiskla, chvěla se vzrušením. Jeho dotyky jí propalovaly pokožku a sežehly každičký nerv.

Na okamžik ji pustil a zbavil se jezdeckých kalhot. Ten malý okamžik jeho nepřítomnosti nesla nelibě. Prázdné místo, které po něm zbylo, bylo tak hmatatelné, jako by někdo odtrhl část její bytosti. Slepě se po něm natáhla. Když na sobě ucítila jeho ruce, zasténala. Přitiskla obličej ze strany k jeho krku a líbala tu opálenou, jemnou pokožku. Milovala její příchuť.

Max zakryl její bradavku svými ústy, probouzel ji k životu tak dlouho, dokud se nezahrotila jako živoucí růžový trn. Potěšilo ho, když jí ze rtů unikly slastné výkřiky. Přesunul se k druhému prsu. Ještě nikdy v životě si nechtěl tak důkladně přivlastnit ženu. Chtěl vlastnit její myšlenky, každý výdech, zvuk jejího hlasu. Chtěl, aby zapomněla úplně na všechno, kromě rozkoše, kterou ji může obdařit jedině on.

Lysette zvedla kolena a omotala se kolem jeho těla, jako když břečťan šplhá po vzrostlém dubu. Jeho polibky putovaly od prsou přes hladkou pokožku jejího břicha až k jejímu boku, do kterého ji něžně kousl. Ostře se nadechla, taková důvěrnost jí neseděla. Ucukla. Pevně ji chytil za boky a ústy doputoval k trojúhelníku mezi jejími stehny.

„Ne, ne… prosím,“ zalapala po dechu a překulila se na břicho. Max ji okamžitě převalil zpátky a přitiskl ústa k jejímu uchu. „To nebolí…, miláčku, dovol mi…“

„Ne,“ řekla otřeseně.

Líbal ji vzadu na krku, zatímco rukama cestoval po jejích zádech a zadečku. „Jednou,“ šeptal jí, „zlíbám každý centimetr tvého těla.“

Když dráždil zuby citlivé místo vzadu na jejím krku, zavřela Lysette oči. Prsty pronikl mezi její stehna. Zasténala, bezmocná ze síly toho dotyku. Chtěla ho obejmout, ale zlehka ji položil na břicho. Dlaní stále laskal její zadeček. Když si uvědomila, že zrychleně dýchá, rozprostřela se pod ním a zachvátilo ji vzrušení.

Dlaněmi jí přejel po celém těle a vydráždil každičký nerv… a pak ji nazdvihl, ruku stále ještě pod jejími boky, a chvíli ji tak podržel. Když ucítila dotyk jeho stehen, srdce jí málem vyskočilo z hrudi.

„Maxi, já-já…“

„To je v pořádku,“ řekl důrazně. „Nebude to bolet.“

Olízla si rozpraskané rty, ale nezmohla se ani na slovo. Zoufale si lámala hlavu nad tím, jestli se nedopouštějí nějakého neodpustitelného hříchu. Myšlenky se jí okamžitě zatoulaly, jakmile se vedral do vstřícné štěrbinky jejího těla. Lysette se otřásla. Zmocnilo se jí naprosté vzrušení, svět se s ní prudce zatočil. Vedený prastarou náruživostí, přitiskl se Max ještě blíže k jejím bokům a Lysette se instinktivně prohnula v zádech, aby ho ještě více pohltila. Stoupala stále výš a výše, blížila se k vrcholu bolestné rozkoše…, ale rozčarovaně si uvědomila, že z ní vyklouzl.

„Maxi,“ zalapala po dechu, „ne-nepřestávej, ne…“

Otočil ji na záda a doširoka jí roztáhl stehna. Když se nad ní sklonil, halily jeho obličej stíny, ale ji zachvátil pocit vítězství. Měla ho a ovládala ho. Přivřenýma očima pozorovala tmavou siluetu orámovanou zlatou aureolou tvořenou světlem lampy. Pomalu do ní vstoupil a její tělo se zatetelilo radostí, že je jí opět tak blízko. Nasadil pokojný a uvolněný rytmus, který způsobil, že se pod ním svíjela slastí.

Otevřená ústa se střetla v hlubokém polibku. Zaťala nehty do jeho napnutých zad a pak začala odplouvat na vlně rozkoše. Strnula. Znovu se od ní odtáhl. Nedovolil jí dospět k úplnému vyvrcholení. Vytřeštila na něho oči a zoufale se k němu přitiskla, ale ani se nepohnul, dokud neucítil, že její napětí povolilo.

Takhle ji mučil. Připadalo jí, že celé hodiny. Přiváděl ji k extázi, ale těsně před vrcholem ji opustil a zanechal ji neukojenou. Stále, zas a znova. Přesně věděl, jak nesnesitelně vydráždit její chtíč. Přerývaně ho prosila, aby ji ukojil. Nechtěla nic než cítit na sobě to pevné, bronzové tělo a pevný úd v sobě. Přivedl ji téměř k bezvědomí a pak ji nechal, aby se roztříštila na tisíc kousků. Tiskla se k jeho rameni a otřásala se v křeči. Svět se rozpadl. Neexistovalo nic jiného než oni dva. Konečně si Max dovolil připojit se k její slasti. Zabořil prsty do polštáře a i on odplul v slastném uvolnění.

Když byla Lysette konečně schopna se pohnout, objala ho kolem krku. Prsty mu čuchala zpocené vlasy. Cítila, jak jí přejíždí rty po tváři a dolů k bradě. Zemdleně mu vyšla vstříc. Poté se Max

uvolnil a pohodlně se vedle ní natáhl. Těžkou paži si přehodil přes její pas.

Někdy kolem půlnoci Lysette otevřela oči a zadívala se do šera, které ji obklopovalo. Zamyšleně pohlédla směrem k oknu, které zakrývaly těžké sametové závěsy, a vzpomněla si na svět za těmito stěnami. Na svůj domov v Natchez, na důvěrně známé věci, které tam zanechala. Zdálo se to nepochopitelné, ale před několika měsíci ještě o Maximilienu Vallerandovi nic nevěděla. A teď byla jeho ženou a on jí naprosto změnil celý život.

Prohlížela si ho z profilu. Ostře vystupující lícní kosti, tupý nos a brada. Překvapivě smyslné rty byly schopny jak děsivé krutosti, tak odzbrojujícího úsměvu. Ve spánku měla Maxova tvář klidný, mírný výraz, kterého pozbyl, jakmile se probudil. Vypadal tak nevinně. Všechno to mračení, arogance a výhružně přimhouřené oči někam odlétly.

„Další dopis pro Jeanne?“ vyzvídal Max a přistoupil ke stolku z atlasového dřeva, u kterého Lysette seděla a psala. „Je to mnohem těžší, než jsem si myslela,“ zabručela a ukázala na několik zmuchlaných archů jemného pergamenu.

Max se rozhlédl po místnosti a usmál se. Psací stolek a k němu náležící židle s nohami ve tvaru zvířecích tlap sem záhadně přibyly před několika dny. Pokud to takhle půjde dál, nebude to trvat dlouho a Lysettiny věci zaplaví v pokoji každé volné místečko. Nikdy neměl rád kolem sebe zbytečnosti a vždy upřednostňoval dostatek prostoru, ale teď zjišťoval, že každý den se objevilo na jeho sekretáři, prádelníku či nočních stolcích něco nového. Stály tu lahvičky s voňavkami a krabičky plné pudru, vějíře a rukavičky, květinové ozdoby do vlasů, spony a hřebeny, punčochy, podvazky a krajkoví.

Bylo zvykem, že manželské páry obývají oddělené pokoje – ale Lysette jako by si této zvyklosti nebyla vědoma. Pokaždé, když se Max vracel do svého pokoje, aby si odpočinul, našel ji ve své posteli, jak na něho čeká. Bylo očividné, že ji nikdo nepoučil, že by se manželka měla zdržovat ve své vlastní posteli a nechat na manželovi, zda ji navštíví, či ne.

Ne že by se Maxovi její chování nezamlouvalo, bylo to jen trochu… zvláštní.

Mohl by si sice stěžovat na nedostatek soukromí, ale z nějakého důvodu ho to nepopuzovalo. Možná, říkal si, jsem si za posledních deset let užil soukromí až dost. A když měl Lysette po ruce, přinášelo to i určité výhody. Mohl se jí dosytosti kochat, když se koupala, česala si vlasy, oblékala… a svlékala. Muž jen zřídka zahlédl tolik z dámské toalety – manželky a milenky jim něco takového umožnily jen zřídka. Pokládaly to za příliš důvěrné.

Opřel se rukama o okraj stolku, sklonil hlavu a začetl se do nedokončeného dopisu.

„Máti ani Jacqueline mi na první dopisy neodpověděly,“ řekla Lysette zasmušile. „Možná Gaspard matce zakázal, aby mi psala.

Možná jí dokonce ani nedovolil, aby můj dopis vůbec převzala… Myslela jsem, že se alespoň od Jacqueline dočkám nějaké odpovědi!“

Max se otřel ústy o temeno její hlavy. „Dej jim čas,“ zamumlal.

„Ještě to není ani měsíc, co jsme se vzali. A navíc ses provdala za jednoho z nejznámějších lotrů z New Orleansu.“

„Jsi příliš skromný, mon mari,“ řekla a pousmála se. „Za lotra, a navíc bez šlechtického titulu.“

Zašklebil se, uchopil židli za opěradlo a prudce jí trhl dozadu.

Překvapeně se rozesmála. Zaťala mu prsty do paží. „Maxi!“

„Klídek, zlato…, neupustím tě.“

„Postav tu židli, Maxi!“

Pomalu postavil židli zpátky na všechny čtyři nohy a ona okamžitě vyskočila. Držela se od něho dál. Jeho potutelnému úsměvu pranic nevěřila.

Nespouštěl ji z očí. Přistoupil ke stolku, sklonil se a jednou rukou dopis zmačkal.

Lysette překvapením otevřela pusu. „Proč jsi to udělal?“ dožadovala se nevěřícně vysvětlení.

„Protože se mi to nelíbí,“ odvětil nelítostně. „Nedovolím, abys žebronila a doprošovala se jejich laskavosti.“

Rysy v jejím křehkém obličejíku ztvrdly. Ostře na něj hleděla.

„Své matce si budu psát, co chci!“

„A dolézat. Uvědomuješ si, jak se tvůj nevlastní otec nad tím uplakaným škemráním raduje?“ Rozhodně zavrtěl hlavou. „Teď jsi Vallerandová a já nedovolím…“ Když zahlédl v jejím pohledu vzdor, zmlkl a odvrátil se. Když o ni opět zavadil očima, byla její tvář bezvýrazná. „Lysette,“ řekl o něco mírněji, „momentálně s nimi nepohne ani hora kajícných dopisů. Z toho mála, co o nich vím, usuzuji, že využijí každé tvé slabosti proti tobě. Jak už jsem řekl, dopřej jim dostatek času.“

„Zakazuješ mi, abych jim psala?“ otázala se znepokojeně.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Když konečně promluvil, zněl jeho hlas lhostejně. „Petite, nezakázal jsem ti jedinou zatracenou věc.“

Odkašlala si a přistoupila ke stolku. Kouli, do které zmačkal její dopis, uchopila do obou dlaní. „Já-já jen chci, aby pochopili.“ Obávala se, že ho rozzlobí, že ji zpraží jedním ze svých pohledů, při kterém tuhne krev v žilách. Ale Max jen lhostejně pokrčil rameny.

„Pak je to na tobě.“ Pozoroval, jak se jí v obličeji odrazila celá plejáda emocí: tvrdošíjnost, zvědavost, pokání. „Máš v plánu začít psát další dopis?“ otázal se.

„Já… ne, myslím, že se do toho pustím o něco později,“ řekla nejistě.

„Dobrá. Doufal jsem, že bys mě mohla doprovodit do města. Dnes ráno přijede důležitá návštěva a já bych si rád vyslechl proslovy, které budou spojeny s jejím přivítáním.“

„Návštěva? Kdo? Ach, z plantáže odjedu s radostí. Od toho dne, kdy jsem sem vstoupila, jsem odtud nevytáhla paty.“

„Já vím.“

„Ale na veřejnosti se smím ukázat až za týden. Vím, že se to Irénée nebude líbit…“

„Zůstaneme v kočáře,“ přerušil ji Max. Její nadšení ho pobavilo. „Bude tam příliš mnoho rozruchu – slavnostní salva z děl, přehlídka, hudba. Rozhodně to nebude na žádné procházení. Všichni se pohrnou do ulic, aby řádně oslavili příjezd samotného Aarona Burra.“

„Kdy odjíždíme? Teď? Ach, doufám, že nepřijedeme pozdě!“

Max zavrtěl hlavou. Sledoval, jak Lysette přelétla pokoj a kramaří v horní zásuvce jeho sekretáře. Hledala rukavice.

Place D´Armes, městská čtvrť obrácená směrem k řece, překypovala zástupy lidí, kteří se scházeli ze široka i z daleka, aby uviděli a poslechli si Aarona Burra. Toho rána, dvacátého pátého června, přijíždí do New Orleansu poté, co podnikl dlouhou cestu na západ a navštívil Ohio, Kentucky, Tennessee a Natchez. Navštěvoval mocné spojence a řečnil před davy lidí. Všude byl přijímán s pohostinností a provoláváním slávy, jelikož vystupoval, jako by mu na srdci neleželo nic jiného než zájmy západu, kterému chtěl dopomoci k rozkvětu a prosperitě.

Bylo pozoruhodné, že přes všechno to společenské srocení a oslavování přitáhl Vallerandův černozlatý kočár stojící opodál téměř stejnou pozornost jako samotný Aaron Burr. Zvěsti o tom, že přijel Maximilien Vallerand s novou chotí, se bleskově rozšířily a náhle se kolem kočáru vyrojili lidé. Američané i kreolové si mohli krky vykroutit, aby pohlédli dovnitř. Ani Max nepočítal s tím, že Lysettina přítomnost vzbudí takovou pozornost.

Lysette se držela dál od okna a zůstávala v přítmí kočáru, ale neustále slyšela ševelení vzrušených hlasů, které se o ní venku

vyjadřovaly jako o la mariée du diable…, čertově nevěstě. Udiveně pohlédla na Maxe.

„Proč mi tak říkají?“

„Varoval jsem tě,“ řekl. „Ale obávám se, že tvé vlasy v tak okouzlujícím odstínu červeně, ma petite, těm hloupým řečem jen napomáhají.“

„Proč je tak zajímám?“ nepřestávala se nevěřícně vyptávat.

„Nikomu jsem nic neudělala!“

„Na tom vůbec nezáleží,“ ujistil ji suše.

Naštěstí pozornost lidí odpoutala přítomnost guvernéra Claiborna, který začal pronášet slavnostní řeč. Lysette se uvelebila na sedadle v kočáře a vychutnávala si útržky spěchu a hemžení v okolních ulicích. Přála si, aby směla být venku.

Byl to svět vtíravých vjemů, zvuků a vůní, který prostrkával prstíky i za stěny kočáru: drsné vyvolávání obchodníků prodávajících ovoce a chléb, štěkání psů, kokrhání kohoutů a pach drůbežích výběhů. Čas od času zachytila závan silného francouzského parfému, to když kočár míjely dámy z vyšší společnosti. Z říčního břehu byla cítit rybina. Člunaři se procházeli kolem a chrlili sprosté kletby v jazyce, který nikdy předtím neslyšela. A jako pokaždé, když se k sobě Američané a kreolové dostali příliš blízko, vzplály šarvátky a dohadování, které končívaly svižným vyzváním na souboj.

A tuhle melu se guvernér Claiborne pokoušel překřičet. Lysette pozorovala Maxe, který seděl naproti ní a soustředěně poslouchal jeho proslov. Uběhla již hodina a půl a guvernér stále ještě řečnil.

„Užvanění politikové,“ vrčel Max a netrpělivě bubnoval prsty.

Když se guvernér pustil do vyjmenovávání Burrových úspěchů, Lysettiny myšlenky se začaly toulat. Čas od času ji sice některá fráze zaujala, ale její pozornost často odvádělo řádění davu. „A nesmíme zapomenout,“ deklamoval zrovna Claiborne, „na jeho statečné skutky v mládí během americké války o nezávislost, kdy dokázal zcela sám vyvést celou jednotku z jisté záhuby a prokázal stejnou dávku bystré inteligence a předvídavosti, která v pozdějších dobách udělala z prostého občana krále soudních síní…“

Max se ušklíbl. „Tak to je ten nejkvětnatější popis právníka, který jsem v životě slyšel.“

„Zní to, jako by guvernér Claiborne plukovníka Burra velmi obdivoval,“ řekla Lysette.

„On Burrem opovrhuje,“ odvětil Max a zašklebil se. „Tak proč…“

„Politikové, zlato, často skládají svým nepřátelům slib věrnosti.“

„Tomu nerozumím…,“ řekla Lysette a odmlčela se, protože davem proběhlo zašumění, které přerostlo ve vlnu řevu. Vytřeštila oči. „Co je to?“

„Na scéně se objevil Burr,“ pravil Max. „Díkybohu. Teď musí Claiborne svoji řeč ukončit.“ Přesunul se ke dveřím a otevřel je.

„Jdu ven, abych lépe slyšel.“

„Maxi, smím…“

„Zůstaň tady.“

Dotčeně si založila ruce a dívala se, jak od ní odchází. Okolní vřava zesílila, a tak se přikradla k oknu. Bez ohledu na přihlížející vystrčila hlavu ven. Bylo tu tolik lidí, kočárů a koní, že vlastně nic neviděla. Ale zaslechla vzdálený neznámý hlas, silný a zvučný, který se povznesl nad okolní hluk a pozdravil shromáždění nejprve francouzsky, potom španělsky a nakonec anglicky. Dav propukl v srdečný potlesk, výkřiky a pískání.

Nadšené povzbuzování neutichalo ani při úvodních slovech, ale posléze se Lysette přece jenom podařilo zaslechnout opět hlas Aarona Burra.

„Bylo toho opravdu mnoho, co jsem na svých cestách viděl a v čem jsem se poučil,“ říkal právě plukovník Burr. „Viděl jsem spoustu věcí dobrých a spoustu věcí špatných. Toto území oplývá bohatstvím…, bohatstvím lidí dobré vůle, lidí silných a houževnatých, které by ti, co zasedají v národních radách, rádi vykořisťovali. Zaslechl jsem hlasy, které by měly být vyslyšeny, požadavky, které musí být vzneseny…“

Lysette se ještě více vyklonila z okna. Ten zvučný hlas ji fascinoval. Ženy se začaly okamžitě mračit na své manžely, kteří nepokrytě zírali na dívku, jejíž vlasy žhnuly jako plameny. Mladíci ustali ve svých půtkách a zkoumavě si ji prohlíželi. Starší dámy drbaly o sto šest, zatímco starci odložili důstojnost a začali si nahlas přát, aby alespoň o deset, o dvacet let omládli.

Maxe, který stál jen několik kroků stranou, vytrhlo náhle vzniklé pozdvižení ze zamyšlení.

Pohlédl stejným směrem jako všichni ostatní. Když spatřil svoji ženu, kterak se vyklání z kočáru a může si krk vykroutit, aby alespoň na okamžik zahlédla Aarona Burra, nespokojeně si

vzdychl. Lysette vycítila manželův pohled, a s provinilým výrazem zmizela v útrobách kočáru tak rychle jako želva ve svém krunýři.

Max se musel zasmát. Vrátil se ke kočáru, otevřel dvířka a vstoupil dovnitř. „Pojď sem,“ řekl, chytil ji kolem pasu a spustil na pevnou zem. „Ale nestěžuj si, že na tebe každý tak čučí.“

„Náhlý zábor tohoto území,“ pokračoval Burr, „ochromil vaše obchodování. A pokud je mi známo, přátelé, bude trvat ještě dlouho, než se vláda Spojených států o tomto problému dozví. Víte již dávno, že americké občanství vám bylo odepřeno. Jediné, co vám bylo nabídnuto, byly prázdné sliby. Oni tvrdí, že nejste schopni ustanovit vlastní vládu. Já tvrdím, že vás vůbec neznají!“ Dav zaburácel nadšením tak, že se Burr musel odmlčet.

„Pane bože,“ mumlal si Max pod vousy. „Ještě kousek a dopustí se zrady. Snad není tak hloupý, aby se domníval, že mu takové prohlášení u Jeffersona projde.“ Pohlédl na Lysette, která stála na špičkách a opírala se o něho.

„Nic nevidím,“ pronesla. „Jak vůbec vypadá?“

„Seznámíš se s ním o něco později,“ slíbil jí Max. „Zúčastníme se plesu, který bude příští týden pořádán na jeho počest.“

Poslouchali do té doby, dokud dav nezačal burácet a pomalu se vymykat kontrole. Pod horkým lousianským sluncem se vášně vždy jitřily velmi rychle a obyvatele města již bujaré pití a oslavování začínalo zmáhat. Max usoudil, že bude moudřejší se vrátit, protože Lysette již začínala vzbuzovat přílišnou pozornost. Lidé na ni otevřeně zírali a ukazovali prstem, dychtiví mladí muži se shlukovali ve skupinkách a kluci se hlasitě hecovali, aby některý doběhl až k ní a dotkl se jejích ohnivých loken.

„Nejvyšší čas, abychom šli,“ řekl stroze a táhl choť do kočáru.

„Nebo mne za chvíli někdo z nich vyzve kvůli tobě na souboj.“ Zpočátku mu skutečnost, že jeho žena fascinuje všechny muže od sedmi do sedmdesáti, lichotila, ale po několika minutách podrážděně zjišťoval, že číše jeho trpělivosti téměř přetéká.

Lysette zmateně přikývla. „Udělala jsem něco špatně?“

Max se ani nepokoušel skrýt své rozladění. „Ne. Vůbec nic.“ Luskl prsty a kočí přispěchal s malou stoličkou, aby mohla Lysette pohodlně nastoupit do kočáru. Vyšvihla se nahoru a uniklo jí malé povzdechnutí. Možná za dvacet let, nebo tak nějak, těm nevyzpytatelným změnám jeho nálady porozumí.

Částečně z osobních důvodů a částečně proto, že to Claibornovi slíbil, sjednal si Max schůzku se španělským ministrem, který dlel v New Orleansu, markýzem de Casa Yrujo. Poněvadž včerejší příjezd Aarona Burra podnítil četné schůzky mezi představiteli španělských oficiálních postů, kteří v New Orleansu sídlili, předpokládal Max, že by mohl zjistit nějaké důvěrné informace o Burrovi nebo jeho kumpánovi, generálu Wilkinsonovi.

Yrujo byl zkušený diplomat. Jeho úzká tvář olivové pleti s hluboko posazenýma, pronikavě hnědýma očima byla absolutně nečitelná. Seděl uvolněně, dobře krmené tělo neprozrazovalo ani stopu napětí či nejistoty. Yrujo neřekl nic, co by naznačovalo, že je guvernér Wilkinson španělským agentem, ani se nezdálo, že by cokoliv věděl o Burrově zrádné konspiraci. Ale Max nepochyboval, že toho Yrujo ví hodně.

„Docela by mne zajímalo, čím si Claiborne zajistil vaši podporu, Vallerande,“ poznamenal Yrujo jen tak mimochodem, jako kdyby vůbec o nic nešlo. Dva muži prostě jen tak klábosí nad skleničkou a tenkým černým doutníkem. Konverzace se již blížila ke svému konci a oba si uvědomovali, že se od toho druhého pranic nedověděli. „Nikdy bych nevěřil, že jste tak pošetilý,“ pokračoval Španěl. „Proč jste se spolčil s mužem, kterému bude správa území odebrána? Máte hodně co ztratit.“

„Kým mu bude správa odebrána?“ opáčil Max a stranou vyfoukl sloupec kouře.

„Ptal jsem se jako první, por favor.“

Max se usmál, ale jeho úsměv nedosáhl až k očím. „Claiborna podceňujete,“ prohodil nedbale.

Yrujo se rozesmál. Otevřeně se mu vysmíval. „Budete si muset vymyslet něco lepšího, Vallerande! Co vám přislíbil? Předpokládám, že vám ponechal nějaké výhody týkající se půdy, které byly po převzetí území Američany jinak zrušeny. Nebo snad doufáte, že tím posílíte svůj politický vliv? Pokládáte za moudré sázet na to, že budou Američané schopni zabránit odtržení Louisiany?“

„A teď k mojí otázce,“ řekl Max. „Vy si myslíte, že někdo Claibornovi odejme veškeré pravomoci. Kdo?“

„odpověď je nabíledni,“ řekl Yrujo úlisně. „Plukovník Burr, samozřejmě. Jeho víra v odloučení není žádným tajemstvím.“

„Ano. Ale Burr toho podniká víc, než že pouze doufá.“ Max se pátravě zahleděl na Yruja v očekávání jeho reakce.

Ze Španělova obličeje však nic nevyčetl. „To, příteli, nikdo neví jistě. Ani já ne.“

Max věděl, že lže. Pokud se Wilkinson spolčil s Burrem a Španělé je tajně podporují, musí Yrujo přesně vědět, co Burr zamýšlí.

Max se předklonil a odhodlal se k novému slovnímu útoku.

„Není to tak dávno, Done Carlosi, co jste odmítl přiřknout plukovníku Burrovi mexický pas. Přirozeně vás k tomu vedlo nějaké zlé tušení, nechtěl jste, aby vstoupil na španělské území. Proč jste najedou ohledně Burra tak podezřívavý?“

„S tím mužem jsem vždycky jednal velice opatrně,“ odvětil okamžitě Yrujo.

„Vždycky ne. Jednou jste mu dokonce zaručil vstup na Floridu.“

Španělský ministr se srdečně rozesmál. Ale oči měl vážné.

„Vaše zdroje, Vallerande, jsou mnohem lepší než Claibornovy.“

Max znovu tiše potáhl z doutníku. Lámal si hlavu tím, kolik toho Yrujo doopravdy ví. Burr a Wilkinson se pokoušeli zajistit si Floridu pro sebe a nepochybně svoje záměry před Španěly tají. Španělé by se svého území nikdy dobrovolně nevzdali. Kdyby se území od španělské správy distancovalo, Yrujo by nesl následky. Toto hledisko ho muselo poplašit.

„Done Carlosi,“ řekl tiše, „doufám, že se nenecháte oklamat Burrovými sliby. Burr se vás možná pokusí přesvědčit, že slouží zájmům Španělska.“

Vyměnili si ostré pohledy plné porozumění. „Moc dobře si uvědomujeme,“ řekl Yrujo rozvážně po dlouhé pauze, „že jediné zájmy, kterým Burr slouží, jsou jen jeho vlastní.“

Max se pokusil dobrat se faktů jiným způsobem. „Pak mi možná můžete sdělit, co víte o doporučujícím dopise, který Burr dostal od jednoho z hraničních komisařů zde v New Orleansu, od markýze de Casa Calvo.“

„O žádném dopisu nic nevím.“

„Existuje podezření, že několik takových dopisů bylo doručeno i osobám, které s Burrem sympatizují.“ Max studoval špičky svých bot a dodal: „Včetně Casa Calva.“ Pak se jeho zlatavé oči ještě jednou zaměřily na zatvrzelého Španěla.

„Jsem si jist, že kdyby býval Casa Calvo něco takového dostal, byl bych o tom zpraven. Lo siento.“

Rozhodnost znějící v Yrujově hlase prozrazovala, že rozhovor je u konce. Max udusil doutník. Zlobil se sám na sebe, že si mohl vůbec kdy myslet, že se tady dozví víc. Tak rád by věděl, co stojí v tom dopise. Konečně by měl v rukou písemný důkaz o Burrových plánech.

Rychle se šeřilo. Max se vracel zpět na Vallerandovu plantáž. Zrovna pobídl svého černého hřebce z lehkého klusu do cvalu, když tu si všiml zastřešeného kočáru stojícího u kraje silnice. Do vozu byl zapražen pouze jeden kůň. Když přijel bliž, všiml si, že jedno z kol je rozbité. V dohledu nebyl žádný kočí. Když se ke kočáru přiblížil, zaznamenal uvnitř nějaký pohyb. Lehce se dotkl kohoutku pistole, kterou na cestách stále nosil při sobě.

„Mohu nějak pomoci?“ zeptal se a přitáhl neklidnému koni otěže.

V okénku se zjevila dívčí tvář. Byla velmi mladá a pochopitelně hezká, téměř určitě Francouzka, ačkoliv si Max nevzpomínal, že by ji předtím někdy viděl. Z jeho vzhledu zřejmě usoudila, že je džentlmen, a ne nějaký lupič, takže se loktem opřela o okraj okénka a usmála se. „Merci, monsieur…, ale nic nepotřebujeme. Každou chvíli se vrátí náš kočí a přivede pomoc.“

„Nebav se s ním, Serino,“ ozval se káravě z kočáru strohý ženský hlas. „Nevíš snad, kdo to je?“ V okně se objevila druhá tvář.

Max pohlédl na ženu a lehce se zachmuřil. Věděl, že se již kdysi setkali, ale nemohl si vzpomenout na její jméno. Byla asi tak v jeho věku, možná o něco starší. Suchá, napjatá bílá kůže dávala vyniknout vysokým lícním kostem. Držela ho v šachu vybledlýma zelenýma očima, ze kterých odkapával jed. Rty se jí v koutcích zkroutily směrem dolů, jako by za ně někdo popotahoval neviditelnými nitěmi.

„Ty mě nepoznáváš?“ zasyčela. „Ne, samozřejmě že ne.

Vallerandové mají přece tak krátkou paměť.“

„Aimée,“ napomenula ji mladší žena měkce.

Šokovaný Maximilien v ženě poznal Aimée Langloisovou. Seznámil se s ní, když oba dospívali. Dokonce se jí určitou dobu dvořil.

Předtím, než poznal Corinne. Tehdy byla Aimée líbezné děvče, ačkoliv už tehdy byla upjatá a prudérní. Vzpomínal, jak ji škádlil. Jak moc se snažil, aby z ní vyloudil úsměv. Jak jí ukradl ze rtů polibek nebo dva, když se její jinak ostražitá teta, která sedávala po jejím boku, nedívala.

„Slečna Langloisová,“ řekl se strohou zdvořilostí. Vzpomněl si, že mu Irénée kdysi říkala, že Aimée zůstala neprovdaná. Teď, když se podíval na ta nakrabacená ústa, pochopil proč. Žádný muž by nikdy nesebral tolik odvahy – či touhy –, aby ji políbil. Ale co ji mohlo takhle změnit? Proč tak zakysla?

Stále na něho chladně hleděla a přitom mluvila na mladou ženu sedící jí po boku. „To je Maximilien Vallerand, Serino. Muž, který zavraždil vlastní ženu. O tom jsi snad slyšela, ne?“

Zahanbená dívka popadla Aimée za předloktí, aby ji utišila.

„A také zavraždil před pěti léty mého bratrance,“ pokračovala Aimée. „Vůbec mu nezáleželo na tom, že je Arnaud ještě chlapec.“

„Dovol mi připomenout skutečnost, že jsem se střetu s Arnaudem několikrát pokoušel vyhnout,“ řekl Max pevně.

Arnaud Langlois se považoval za skvělého šermíře. Představoval si, že Maxe porazí. Mořil Maxe celé týdny, provokoval ho, aby jej mohl vyzvat na souboj. Max jeho úsilí otevřeně ignoroval a v chlapci vzrůstala zuřivost. Nakonec Arnaud chrlil na veřejnosti na Maxe jednu urážku za druhou. Max neměl jinou volbu než vyzvat vzpurného kohoutka na souboj. Když vytryskla krev, prohlásil Max, že jeho čest byla dostatečně očištěna, a chtěl duel ukončit. Chlapec však prohlásil, že budou bojovat na život a na smrt.

Vzpomínal si, jak mizerně se cítil, když viděl chlapcovo tělo ležet zhroucené na zemi. Díval se do Aiméina zpupného obličeje naplněného nenávistí. „Je mi to líto,“ řekl chmurně. „Nikdy jsem s ním bojovat nechtěl.“

„Překvapuje mě, že si na Arnauda vůbec pamatuješ. Vždyť byl pouze jedním z mnoha na tvém předlouhém seznamu, nemám pravdu, pane Vallerande?“

To už bylo více, než dokázala Serina snést, a tak se do toho vložila. „Omlouvám se za svoji švagrovou, pane. Byl to vyčerpávající den a my…“

„Jak se opovažuješ omlouvat se mým jménem!“ vyštěkla Aimée a pohlédla zpět na Maxe. „Okamžitě vypadni!“

Max po ničem jiném netoužil, ale zůstaly samy a bez ochrany. Žádný džentlmen by je v takové situaci neopustil. „Dovolte mi, abych vyčkal poblíž, dokud se nevrátí váš kočí,“ pravil. „Snáší se noc a je nebezpečné…“

„Ty jsi to jediné nebezpečí, které nám hrozí,“ skočila mu do

řeči Aimée. „Proto bych ocenila, kdybys okamžitě odjel!“

Max krátce přikývl. „Dobrý večer, dámy,“ zavrčel, obrátil hřebce a odcválal od kočáru.

Aimée rozrušením vstala ze sedadla, zatímco Serina z okna pozorovala mizející postavu.

„Už je pryč?“ zeptala se nakonec Aimée.

„Non. Čeká támhle na silnici.“ Serina na svoji švagrovou zvědavě pohlédla. „Nikdy dříve jsem tě tak rozčilenou neviděla, Aimée. Nikdy předtím jsem tě neviděla s někým se tak vadit.“

„Ten muž je vrah.“

„Tvůj bratr mi o Arnaudově smrti vyprávěl. Říkal, že pan Vallerand opravdu dělal, co mohl, aby se souboji vyhnul. A co se týče vraždy jeho ženy, nic mu přece nedokázali, n’est-ce pas? Takže musí existovat nějaký jiný důvod, proč ho tak nenávidíš.“

Náhle se Aiméiny oči zaplnily slzami. Ani se je nepokusila skrýt. „Jako děvče jsem mu pošetile věnovala své srdce,“ přiznala trpce. „Poskytl mi důvod domnívat se, že se o mne uchází. Potom poznal Corinne Quérandovou a odhodil mne, jako… jako kdybych pro něho nikdy nic neznamenala! Jak důvěřivě se nechal ošálit tou vulgárně pěkňoučkou tvářičkou a úlisnými úsměvy!“

„Ale Aimée, tací přece mladí muži jsou.“

Aimée na ni nedůtklivě pohlédla. „Proč se ho tak zastáváš?“ Serina pokrčila rameny a ještě jednou se podívala z okna.

„Vypadá jako džentlmen, a ne jako lidožrout, jak jsem si ho představovala.“ Maličko se pousmála. „A musím přiznat, že je na něm něco strašně romantického a tajemného.“

„Jen počkej, až tu budeš žít o něco déle,“ řekla Aimée ponuře.

,; Každý ti potvrdí, jak chladnokrevná stvůra to je.“

Max vyčkal, dokud pro obě ženy nepřijel nový kočár, a teprve potom odjel. Nečekané setkání probudilo vzpomínky na minulost, které se marně snažil zapudit. Vzpomínal na dny svého nevinného dětství, štěstí, které pokládal za samozřejmost, a na přísnou, ale uklidňující přítomnost svého otce. Na bezstarostná dobrodružství,

která podnikal s kamarády, na jistotu, že může mít každou dívku, po které zatouží.

Aiméino zaryté mlčení byla výzva, která ho zpočátku zcela zaměstnala. Dokud nebyl představen Corinne Quérandové – a neztratil zájem o ostatní ženy. Corinne, s nádhernýma modrýma očima usazenýma v rámečku dlouhých řas, byla fascinující bytost. Potkává ty oči pokaždé, když pohlédne na Philippa či na Justina.

Jenže se zdálo, že Corinninu osobnost tvoří ženy dvě. Jeden den byla plná života, druhý den znepokojivě klidná. Někdy nad ním ohrnovala rty, protože jí nevěnoval dostatek pozornosti, jindy na něho vyjela, ať kolem ní přestane pořád poletovat.

Max se naivně domníval, že se po svatbě změní, ale její nevypočitatelně chování se pouze zhoršilo. Začala trpět záchvaty bezdůvodného hněvu. Nicméně doopravdy ho začala nenávidět až poté, co přišla do jiného stavu. Těhotenství vnímala jako bolestný, ponižující proces. Při porodu dvojčat málem zemřela a pak začala přijímat svého manžela s otevřeným opovržením.

Max, který se neustále snažil, aby dal jejich manželství do pořádku, ji prosil, aby mu už konečně odpustila, ať už se zlobí z jakéhokoli důvodu. „Pohled na tebe ještě snesu,“ sdělila mu Corinne pohrdlivě, „pokud mi slíbíš, že se mne již v životě nedotkneš. Po tom utrpení, co jsi mi způsobil, pro tebe nemám nic jiného než opovržení.“

Po několika měsících se k ní pokusil znovu přiblížit se srdcem na dlani. Vysmála se mu a všechnu jeho lásku mu mrštila pod nohy. To bylo naposledy, kdy nějakou ženu o něco požádal…, dokud nepotkal Lysette.

Při pomyšlení na Lysette sebou začal znovu opovrhovat. Max nesnášel svoje slabosti a Lysette určitě jeho slabostí byla. Dokázala by ho zranit stejně lehce, jako to dokázala Corinne, jenomže teď by to bolelo mnohem víc. Lysette rozbourala všechny ochranné barikády, které kolem sebe vystavěl, a teď zjišťoval, že po ní touží tak zoufale, až to s ním otřáslo.

Jakmile vešel do domu, odtáhl ho Alexandre stranou. „Čekal jsem, až přijedeš, Maxi.

Rád bych s tebou probral jednu záležitost…“

„Byl to dlouhý den,“ odsekl Max a setřásl ze sebe kabátec.

„Oui, ale…“

„Promluvíme si zítra.“

„Oui, ale… měl jsem jen několik nečekaných… ehm, výdajů.“

„Dluhy z hazardu, co?“ Max se na točitých schodech zastavil.

Alex mu byl v patách.

„Vyúčtování jsem ti nechal na stole.“

„Možná by ses mohl poohlédnout po lacinějším způsobu zábavy.“

„To bych mohl,“ přitakal Alex. „Ale zatím bys, tedy, mohl…“

„Postarám se o to,“ řekl Max a dál stoupal po schodech.

Alexovi se ulevilo, a tak se ulehčeně zašklebil. Očekával, že mu bratr pořádně vypráší kožich, a byl vděčný, že to takhle dopadlo. „Není to tak dlouho, co bys mě za něco podobného pořádně sjel,“ neodpustil si poznamenat.

„To můžu ještě udělat, pokud si myslíš, že by to na tebe zapůsobilo.“

„Já si jen myslím, že něco – nebo někdo – ti pořádně obrousil drápy, mon fr?re!“

Max mu neměl čas odpovědět, protože zaslechl Irénin hlas.

„Slyším dobře? Už se vrátil Max, Alexi? Večeřel už? No dobrá, tak proč ses ho nezeptal? Vypadá hladově?“

Když dorazil do své ložnice, upustil kabát na podlahu a s povzdechem se usadil na postel. Těšil se, až si konečně zuje boty. Spojovací dveře, které teď zůstávaly pootevřené, se náhle otevřely dokořán a vykoukla z nich Lysettina hlava. Když ho spatřila, oči se jí rozzářily.

„Dneska jsi byl pryč dost dlouho, mon mari.“ Bylo to zvláštní, ale už samotný její hlas dokázal rozehnat jeho chmury. Přistoupila k němu a chtěla ho políbit na přivítanou. Zvedl ruce a přiměl ji zastavit se.

„Počkej, petite. Jsem po cestě celý zaprášený a kromě toho smrdím hůř než kůň,“ řekl a ústa se mu roztáhla do plachého úsměvu. „Ukaž, co to máš na sobě?“

Lysette se začala svádivě otáčet. Předváděla manželovi ledově namodralou plesovou róbu s vlečkou ledabyle přehozenou přes paži. Svádivě na něho přes rameno pomrkávala. Šaty nebyly na zádech zapnuté a ona cítila horký žár jeho pohledu tam, kde z šatů vykukovala křivka jejích obnažených zad.

„Moc hezké,“ řekl.

„Snažím se rozhodnout, co si mám vzít příští týden na ples,“ informovala ho. „Bude to poprvé, co se na veřejnosti objevím jako tvoje choť. Přirozeně tě chci reprezentovat co nejlépe.“

Max se nejprve tvářil neutrálně, ale pak se na jeho tváři objevilo rozladění. Lysette ještě není připravena na zpytavé otázky, pichlavou zvědavost, záblesky škodolibosti a všeobecné okukování. On už si na to zvykl, ale někdo tak zranitelný, jako je ona, by si s takovou zkušeností mohl odnést i pěknou porci utrpení.

„Měl bych tě varovat před tím, co tě čeká, Lysette,“ řekl mírně.

„To, co jsi zažila včera, ještě nebylo nic ve srovnání s tím, co tě čeká na plese. Mého společenského poklesku si všichni dobře všimli a paměť tu všichni mají dlouhou. Jak víš, jsou i tací, kteří si myslí, že ses provdala za ztělesněného ďábla.“

Lysette ho přemýšlivě pozorovala. Pak k němu přistoupila a přitiskla mu štíhlou dlaň k mužné tváři. „Ale ty jsi ďábel. O tom jsem se už přesvědčila.“

Max se nevěřícně usmál. „Ty tvoje šaty,“ zamumlal a přitáhl si ji na klín, laskal ji na hrdle a nedokázal přestat.

Lysette ho objala kolem krku a přitiskla svůj nosík na ten jeho.

„Proč se dnes večer tak mračíš? Je to kvůli té návštěvě u španělského ministra?“

„Částečně.“ Max sklonil hlavu a jal se zkoumat zastíněné údolíčko mezi jejími prsy. „Nelíbí se mi, když toho moje žena tolik ukazuje jiným mužům,“ řekl a měřil prsty, nakolik hluboký výstřih vystavuje na odiv Lysettino poprsí.

„Ach, ale to je róba podle poslední módy. Určitě se najdou ženy, které přijdou v ještě odvážnějších modelech, miláčku.“

„Možná, ale s těmi nejsem ženatý,“ odvětil a rukama se propracovával saténovým nabíráním šatů.

Lysette se zachichotala. „Myslíš, že budou ostatní muži zírat?“

„Je zbytečné klást otázky, na které je odpověď předem jasná.“ Ušklíbl se a ona se přivinula k jeho hrudi. „Ano, zatraceně, budou zírat.“ Náhle se mu úsměv vytratil z tváře a vážně na ni pohlédl.

„A pokud se byť jen jeden pár očí bude dívat tvým směrem příliš dlouho, vytřu s tím nešťastným ničemou podlahu.“

„To jsem nevěděla, že dovedeš tak žárlit,“ řekla Lysette potěšeně a oči se jí třpytily.

Max ji položil na záda a cvak, okolní svět přestal existovat.

„Potom mi dovol zbavit se všech pochybností,“ pravil Max. Šaty jí vyhrnul až k pasu, a tak jak byl, k ní hupsl do postele. Ani ty boty si nesundal. Přitiskl se k ní celým tělem a pomačkal lesklou látku její sukně. Lysette se tomu vášnivému útoku začala chichotat.

Když ucítila jeho ústa na svém živůtku, hravě ho od sebe odstrkovala.

„Maxi…, mé… moje šaty…“

„Máš ještě další.“

„Ano, ale…“ Lysette zmlkla a jen zalapala po dechu, když přes lesklou látku šatů uchopil do zubů její bradavku. Poté ji opět začal líbat na rty, jazykem dobýval hřejivou branku jejích úst. Veškerý odpor se z ní vytratil. Rukama tápal po místech, kde dlaně vítala holá pokožka… Ústa se do sebe zaklesla…, něha se změnila ve vášeň. Lysettiny city vzplály mocným plamenem. Znechucená vrstvami oblečení, které oddělovaly jejich těla, náruživě ho k sobě přitiskla. „Maxi…, chci tě.“

„Nejsi ještě připravená, má lásko,“ zašeptal.

„Jsem…“ Marně se pokoušela ho na sebe stáhnout. Mluvila měkce a tiše, její hlas mu zvonil hluboko v uchu. „Ach ano, jsem…“ Pohladila ho po tváři a přisála se k němu svými ústy.

Max se roztřásl. Nesnesitelně toužil po tom horkém, štíhlém těle, které se pod ním rozprostíralo. Bojoval se zapínáním jezdeckých kalhot a funěl rozčilením. Povzbuzena jeho netrpělivým mručením, objala ho Lysette nohama kolem pasu. A pak se z pokoje dlouho, dlouho neozývalo nic – kromě šustění saténu.

Max s Alexandrem si dopřávali v knihovně své drinky, zatímco Irénée a Lysette se v patře pilně chystaly na ples. „Ženy,“ bručel Alex, „a jejich nekonečné parádění.“

Max se uvolněně usmál a pozvedl k ústům sklenici burgundského. „Proč trváš na tom, že musíme přijet na ples včas, Alexi? Nevěřím, že se nemůžeš dočkat pohledu na Aarona Burra.“

„Co ty víš,“ odvětil jen tak mimochodem Alexandre.

„Podle mě jsi dával přednost spíše recherché aférám.“

Alex lehce zrůžověl. Max narážel na plesy, které pořádali míšenci, kam se muži chodili nezávazně bavit, mlsně pokukovat po mladé krvi a současných či budoucích metresách. Ačkoliv si Alex dosud žádnou míšeneckou milenku nevydržoval, navštěvoval tyto plesy poměrně často. A stejnou zábavu si pro dnešek vybral i Bernard. Ostatní členové rodiny tento fakt taktně ignorovali.

Irénée sice nejprve zesinala, když se dověděla, že Bernard rodinu na ples nedoprovodí, ale nemohla vyjádřit svoji nelibost ani jediným slovem. Dámy z vyšší společnosti byly nuceny předstírat,

že míšenecké plesy vůbec neexistují. A Bernardovo rozhodnutí vlastně nebylo nic mimořádného. Bylo pro něho naprosto typické, že se záměrně vyhýbal událostem, kde si jeho nepřítomnosti lidé všimli mnohem dříve, než by si všímali jeho samotného, kdyby se vzorně dostavil.

Max si byl vědom toho, že Bernard rodinu dnes večer opouští také z jiného důvodu. Stále ještě zuřil kvůli hádce, která se strhla pouhý den před plesem. Bernard se rozhodl, že dohlédne na práce na plantáži. K něčemu takovému se odhodlával jen zřídka. Když se Max vrátil domů z města, kde vyřizoval své obchodní záležitosti, našel plantáž vzhůru nohama. V jeho nepřítomnosti nechal Bernard zmrskat černého dozorce. Poté, co byl o incidentu podrobně informován a prohlédl si dvacet šlehů na mužových nahých zádech, vtrhl Max do domu.

„K čertu s tebou,“ vybuchl a chytil Bernarda pod krkem, zakrvácený býkovec omotaný kolem ruky, „teď bych ho měl vytáhnout na tebe!“

Bernard byl udivený a bránil se. „Co se… pusť mě! Co tě to popadlo? Ten hlídač? Sakra, Maxi, co jsem měl dělat! Neuposlechl můj rozkaz. Co jiného jsem mohl…“

„Neuposlechl rozkaz. Nezmrskal jednoho z otroků za to, že nepracuje dost usilovně?“ Max si odfrkl a hrubě ho pustil. „Otroka, který se teprve minulý týden vzpamatoval ze žluté zimnice?“

Bernard nejistě pohlédl stranou. „Ztratil jsem nervy, Maxi. Asi jsem to neměl dělat, ale už je to pryč. Hoďme to za hlavu a já se příště budu snažit ne…“

„Už je to pryč?“ ozval se ze dveří Lysettin hlas. Právě se vrátila z dozorcovy chýše. To málo, co mohla v této situaci udělat, bylo pomoci doktorovi zastavit muži krvácení. Vstoupila do salonu a pohlédla na Bernarda se znechucením a zlostí. „Nebesa vědí, že si přeju, aby to nebylo pryč. Ten ubožák ukrutně trpí a jeho žena je celá bez sebe jen proto, že ty jsi ztratil nervy. Nikdy nepochopím…“

„Ty jí dovolíš, aby mi tu četla levity, Maxi?“ namítl Bernard.

„Je očividné, že to někdo moc potřebuje!“ odsekla Lysette.

Určitě by toho řekla ještě více, ale Max ji příkře přerušil.

„Už jsi řekla, co jsi měla na srdci, petite. Teď bych si rád s bratrem promluvil v soukromí.“

„Ale…“

„Lysette,“ varoval ji, dokud zamračená vzdorně neodešla.

„Zcela jasně neví, kde je její místo,“ vrčel Bernard. „A teď bych se ti rád pokusil vysvětlit, že jsem jen chtěl, aby dobře pracovali. Pořád si stěžuješ, že nemám dost zodpovědnosti, co se plantáže týče, a když ji projevím, tak…“

„Tímto tě veškeré zodpovědnosti zbavuji,“ řekl Max chladně.

„A také autority. Radši nechám celou úrodu na polích shnít, než abych ti svěřil nějaké lidi.“

Když o tom Max zpětně uvažoval, uvědomil si, že před osudnou scénou spolu velice dobře vycházeli. Teď bylo Bernardovi trapně a zlobil se, protože ho tak pokáral. Kéž by byl Bernard tak dobrosrdečný jako Alexandre. Alex by živé bytosti nikdy záměrně neublížil. Na druhou stranu se zdálo, že utrpení druhých Bernarda nedojímá.

Max dolil Alexandrovu číši a opřel se o mramorovou krbovou římsu, hledaje nějaký námět k nezávazné konverzaci. „Brzy zjistíš, Alexandře, že jako nezadaný muž budeš celý večer v obležení maminek a tetinek, které ti budou neustále podstrkovat své svěřenkyně. Takové večery jsi obvykle nesnášel.“

„No dobrá,“ řekl Alex. „Jednu noc to vydržím.“

Max se zašklebil. Moc dobře věděl, že bratrovo žádostivé oko již na jedné panně spočinulo. „Kdo je to?“ zeptal se.

Alex se zasněně usmál. „Henriette Clementová.“

„Jacquesova mladší sestra?“ Max zůstal překvapením paf. Vzpomněl si, že to není tak dávno, kdy dívku spolu s bratrem potkal před modistčiným obchodem. „Hmm…, myslím, že by sis dokázal vybrat i hůř. Clementová není špatná.“

„Sang de Dieu, ještě jsem s ní ani netancoval! Když ty ses rozhodl skočit do manželství rovnou po hlavě, ještě to neznamená, že něco takového napadlo i mě.“

Max se usmál. „O svatbě jsem nic neříkal.“

Podrážděný Alex marně pátral ve své mysli po vhodné odpovědi, když tu ho od ní osvobodily blížící se ženské hlasy.

„Bien, tak už jsou hotovy,“ řekl pohotově a odložil sklenici.

Max ho následoval do haly, stále se sklenicí v ruce. Nejprve Lysette neviděl, protože ji svými těly zakrývaly Irénée a Noeline, vtom se ty dvě odebraly k zrcadlu, aby ještě zkontrolovaly Irénin účes. Pak spatřil svoji ženu. Uvědomil si, že ten obrázek bude nosit ve své mysli až do konce života. Na něco takového se zapomenout nedá.

Lysette se usmála. Byla spokojená, že pohled na ni vyrazil jejímu manželovi dech a dokonale ho upoutal. Nechtěla, aby ji ostatní ženy předčily. Oblékla si zlatou saténovou toaletu, která důmyslně podtrhovala krásu jejího těla. Z nařaseného okraje zlaté róby vykukovaly něžné střevíčky ze zlatého hedvábí. Živůtek byl hluboce vykrojený, zdobený perlami a bílými saténovými vsadkami, zatímco krátké rukávky byly hodně nabrané a vyšívané zlatou a bílou nití. Rukavičky z jemné kozinky jí sahaly až k loktům a nezakrývaly tak zcela její křehké paže. S Noelininou pomocí si z vlasů vytvořila umělecké dílo. Účes měla důmyslně vysoko vyčesaný a upevněný jehlicemi, pouze několik rozkošných lokýnek splývalo k jejímu hrdlu a dotýkalo se alabastrových ramen.

Jak se k ní Max blížil, obdivovala kontrast jeho bílé nabírané košile a kravaty s jeho bronzovou tváří. Široká ramena obepínal dokonale ušitý černý kabátec, zatímco štíhlé boky a stehna vězely v pohodlných bílých kalhotách. Lysette si uvědomila, že její manžel jistě upoutá pozornost každé přítomné ženy, a pocítila bodnutí ostnu žárlivosti.

Max se sklonil a políbil ji ze strany na hrdlo. „Žádná jiná se vám dnes večer nevyrovná, paní Vallerandová.“

Když ji uchopil za zápěstí a odtáhl ji stranou, usmála se.

„Prosím,“ zašeptal. Z rukávu vytáhl černé sametové pouzdro a podal jí je. „Na oslavu našeho prvního bálu.“

„Merci, mon mari.“ Opatrně pouzdro otevřela a nad tou nádherou, která ležela uvnitř, vytřeštila oči. Kazeta ukrývala náramek z diamantů takové velikosti, že snad ani nemohly být pravé. Ještě nikdy nedostala něco tak cenného.

„Líbí se ti?“ otázal se Max. Mračil se. Její mlčení ho zaskočilo.

„Já… já…“ Lysette si nevěřícně připnula náramek na zápěstí.

„Ach, to je ten nejkrásnější…, to nemohu nosit…, co kdybych ho ztratila? Co kdyby…“

„Tak ti koupím jiný.“ V očích se mu zračila radost. Vzal jí šperk z prstů a vrátil jej zpět na zápěstí.

„Ach, ráda bych se podívala!“ vykřikla Irénée a šla náramek obdivovat. Otáčela Lysettiným zápěstím ze strany na stranu a pak se naklonila k Maxovi. „Výtečný kus, mon fils. Kameny jsou vynikající kvality.“

„Jsem rád, že se ti líbí,“ řekl Max suše.

Irénée objala Lysette kolem ramen a důvěrně jí pošeptala.

„Tímto parádním kouskem tvoje sbírka teprve začíná, petite.“

Lysette bázlivě pohlédla na diamanty na svém zápěstí. „Hodí se to k těmto šatům, belle-m?re?“

„Diamanty,“ řekla Irénée pevně, „se hodí ke všemu.“

Když pohlédla do manželových smějících se očí, povyskočila a objala ho kolem krku. „Děkuji ti,“ zašeptala. „Jsi na mě tak hodný, Maxi.“ Jejich rty se střetly a chvilku to vypadalo, že mladý pár na vše ostatní zapomněl. Nakonec Alex hlasitě zakašlal. Chtěl jim tak nenápadně naznačit, že je nejvyšší čas, aby se vydali na cestu.

Ples se pořádal na Seraphiné, jedné z plantáží rozkládajících se podél řeky. Hlavní budova je úžasná, pomyslela si Lysette, když pohlížela na široké galérie a řady střešních oken, vyrůstající z šikmé střechy ze zelených tašek. Vnitřek domu byl také tak oslňující, zdobený benátskými lustry, pestrými koberci a masivními rodinnými portréty význačných předků.

Po celé délce tanečního sálu posedávaly dámy, aby po tanci ulevily svým unaveným nohám, a gardedámy nespouštěly z očí své svěřenkyně z význačných kreolských rodin. Poblíž postávaly hloučky mladých mužů. Většina z nich při sobě měla colchemardes, vycházkové hole, ve kterých se ukrývaly nebezpečné špičaté kordy. Při takovýchto příležitostech často vzkypěla mladá horká krev a četné půtky často končívaly souboji.

Alexandre bavil Lysette tím, že jí vyprávěl o posledním plese, kterého se zúčastnil. Došlo na něm k bitce přímo uprostřed sálu, protože mladí kohoutci samým vzrušením nebyli schopni dojít ven. Přítomní muži se okamžitě přidávali na jednu či druhou stranu sporu a házeli po sobě židle a lavičky. Ženy omdlévaly. Nakonec museli přivolat ozbrojenou stráž, aby rvačku uvnitř vyřešila a sjednala klid.

„A kvůli čemu se prali?“ ptala se Lysette.

Alexandre se zazubil. „Jeden mladý muž šlápl druhému na nohu. Ten nešťastnou náhodu označil jako děsivou urážku na cti…, et ainsi de suite.“

„Muži jsou příšerní,“ smála se Lysette a položila svému manželovi dlaň na paži. „Proč nenosíš colchemarde, Maxi? Nepokusíš se snad hájit svoji čest, až ti někdo šlápne na nohu?“

„Ne,“ odvětil a spokojeně si uvědomil její majetnické gesto.

„Ale budu ji hájit kvůli tobě.“

Když Vallerandové vstoupili do plesového mumraje, neslo se sálem mumlání a vzrušený šepot. Nečekali, že vzbudí takový rozruch. Lysette se málem utopila v moři pohledů, které k ní okolostojící lidé vysílali. Přimkla se k Maxovi a zaryla mu prsty do paže.

Neustále si připomínala, že se nemá čeho bát, a statečně se usmívala na všechny strany. Náhle se do jejích očí zabodl inkoustově černý pohled. Zvláštní oči patřily malému muži jemných rysů, který stál na opačné straně sálu. Obklopoval ho početný doprovod. Nepřestával na ni hledět a ona cítila, jak se jí barví tváře sytou červení.

„Zdá se,“ zaslechla Maxovo špitnutí, „že jsi upoutala pozornost plukovníka Burra.“

„To je on?“ vyhrkla Lysette. „Aaron Burr? Ne, to nemůže být on! Očekávala jsem…“

„Co jsi očekávala?“ otázal se Max se zřejmým pobavením.

„Někoho vyššího,“ vyhrkla a on se tiše rozchechtal.

Na vzdáleném konci místnosti Burr cosi pošeptal jednomu ze svých společníků. „A teď,“ zašeptal Max pod vousy, „se ptá, kdo jsi. A pokud od tebe nedokáže odtrhnout zrak, má lásko, bude mít na krku souboj. Doufám, že ho stačí některý z jeho poskoků varovat, že jsem mnohem lepší střelec než Alexander Hamilton.“

Lysette zbledla. Vzpomněla si, že plukovník Burr nedávno přinutil k souboji Hamiltona, vlastence, který pomáhal psát Ústavu. Byl to nerovný souboj, ve kterém byl Burr předem považován za jasného vítěze. Mnoho lidí hovořilo o chladnokrevné vraždě, protože Burr moc dobře věděl, že jeho střelecké umění Hamiltonovo vysoce převyšuje. Povídalo se, že Burr neprojevil ani náznak účasti či lítosti nad Hamiltonovou smrtí.

„Přestaňme se bavit o soubojích,“ řekla Lysette chvatně.

Max jí chtěl něco odpovědět, ale byl přerušen majorem Johnem Watkinsem z New Orleansu, který se náhle zjevil po jeho boku. Major je nadšeně pozdravil a sdělil jim, že by se s nimi plukovník Burr rád seznámil.

„Je to pro nás veliká čest,“ řekl Max mdle a s Lysette po boku majora následoval.

Plukovník Burr byl, tak jako správný dandy, výtečně ustrojený. Lysette oceňovala, že ačkoliv již přišel o značnou část vlasů a byl téměř plešatý, nenosil paruku. Max jí pověděl, že mu bude přinejmenším osmačtyřicet let, ale vypadal mladší. Byl velmi

opálený, vždy připravený pohotově se usmát, a velmi sebevědomý. Zblízka byly jeho inkoustově černé oči ještě pozoruhodnější, vyzařovaly nekonečnou zásobu energie a vitality. Usmál se na ni a vyslal k ní obdivný pohled znalce a milovníka žen.

Ačkoliv by tak malý muž měl vedle Maxovy rozložité postavy působit trpasličím dojmem, vyzařoval bývalý viceprezident osobité kouzlo, které jej drželo na výsluní. Okázale políbil Irénée i Lysette ruku a poté pohlédl na Maxe.

„Pane Vallerande,“ řekl Burr. „Musí to pro vás být ohromná

čest, přijít v doprovodu takové krásky.“

„Jistě,“ pravil uhlazeně Max. „Jsem si dobře vědom svého nedozírného štěstí.“

Burr pohlédl na Lysette. Oči se mu žádostivě třpytily. „O líbeznosti a kouzlu kreolských květinek jsem už slyšel, ale básnění o nich jsem považoval za poněkud přehnané. Teď zjišťuji, že je to pravda.“

Lysette si nemohla pomoci a musela se usmát. Bez ohledu na jeho politické ambice je tenhle muž šarmantní! „Obdivuji, jak dokážete vládnout slovy, pane.“

Burr pohlédl na Lysette se vřelým zájmem a zabrnkal tak Maxovi, na nervy. Když na Burra promluvil, stálo ho obrovské úsilí, aby se dokázal ovládnout a zachoval si mírný výraz. „Jak vám svědčí podnebí v New Orleansu, plukovníku?“

Dvojsečnost té otázky Burra rozesmála. „Cítím se zde velmi dobře, pane Vallerande. Cesta sem se nám celkem vydařila.“

„Již jsem o tom slyšel.“

„Já jsem zase zaslechl něco o tom, že vlastníte malou lodní společnost, pane. To není pro muže vašeho původu tak docela typické, že? Nectí snad kreolové pravidlo, že obchodování je pod jejich úroveň?“

„Pravidlo ctí. Jen se jím vždy neřídí.“

„O tom jsem také slyšel,“ prohlásil Burr a zamyšleně si Maxe prohlížel. „Rád se seznamuji s muži z vaší společnosti, pane. Většina z nich se hlásí k Mexické asociaci. Smím se zeptat, jestli se k této organizaci také přidáte?“

Mexickou asociaci tvořili prominentní obyvatelé, kteří si přáli osvobození Mexika a všechny obchodní výhody, které by z toho pro New Orleans vyplynuly. Každý, kdo patřil k této skupině, jistě s Burrem sympatizoval.

„Ne, já ne,“ pravil Max zdvořile. „Zjistil jsem, že členství v jakékoli organizaci nezbytně vede k… nechtěným závazkům.“

„Zajímavé,“ poznamenal Burr. Oči mu nadšeně vzplály, jelikož vycítil výzvu. „Doufám, že si o tom ještě promluvíme později.“

„Možná ano,“ odvětil Max úslužně.

Brzy stočil Burr svoji pozornost k dalším návštěvníkům plesu, kteří také toužili být mu představeni, a Lysette vydechla ulehčením, když ji Max odváděl pryč. „Jsem ráda, že je to za námi,“ poznamenala.

„Neudělal na tebe dojem?“

Nakrčila nos. „Myslí si, že je pro ženy neodolatelný.“

„Některým se tak jeví.“ Maxův hlas zněl tak nepřítomně, jako by se jeho mysl zaměstnávala zcela jinými úvahami.

Alexandre je nadšeně přerušil. Když doprovodil Irénée k jejím přítelkyním, které se shlukly v rohu místnosti a klevetily o sto šest, přikradl se s poťouchlým úsměškem k Lysette. „Má obdivuhodná švagrová, smím tě poníženě požádat o tanec? Žádná jiná žena mě nechce.“ Tmavé oči mu nadšeně jiskřily a ona se neubránila smíchu a nevěřícnému zavrtění hlavou.

„Nepatřím mezi vyhlášené tanečnice, Alexandře. Neměla jsem k tanci příliš příležitostí. Možná bys měl…“

„Povedu tě,“ povzbudil ji lichotivým tónem. „Není to těžké, opravdu. Moje taneční umění vyrovná tvůj nedostatek zkušeností.“ Lysette pohlédla na hrozen tančících párů uprostřed sálu.Všichni se pohybovali s lehkostí, které se jí nedostávalo. Lidé ji budou pozorovat a posmívat se její neohrabanosti. „Já

nemůžu…“ Nedořekla, protože se do rozhovoru vložil Max.

„Proč to nezkusíš, doucette?“

„Nemyslím, že…“

„Svěřím ji do tvé péče,“ řekl Max Alexovi. „Je zde několik džentlmenů, se kterými bych si rád krátce pohovořil.“ Zatvářil se výhružně. „Nenechávej Lysette samotnou, comprends?“

„Oui, je comprend,“ souhlasil svědomitě Alexandre. Lysette pozorovala svého vzdalujícího se manžela.

Podrážděně se k Alexovi obrátila. „Jak to tak vypadá, teď už s tebou jít tancovat musím.“

Švagr se na ni zašklebil. „Někdy je Max parádně tvrdohlavý,

????“

Udělala na něho dlouhý obličej. „Třeba na stará kolena změkne.“

Alexandre zavrtěl hlavou. „Obávám se, že se příliš podobá našemu otci, a ten byl nesnesitelný celý život.“ Odvedl ji na okraj parketu. „Vidíš tu dívku v zelených šatech? Tu s těmi tmavými vlasy?“

„Ne, nevidím.“

„Je vysoká. Ve vlasech má žluté stuhy. Ten blonďák, co s ním tančí, je její bratranec. Vidíš ji? Jmenuje se Henriette Clementová. Rád bych kolem ní několikrát prošel. Tvař se, prosím tě, jako když se skvěle bavíš.“

Lysette se široce usmála a vklouzla mu ručkou do dlaně. Hudba právě hrála pomalý waltz a ona se pohodlně poddala jeho rytmu. Po nejistých začátcích se začala ladně otáčet po parketu a ke svému překvapení zjistila, že se jí tanec zamlouvá.

„Jsi mnohem lepší tanečnice, než ses mi snažila nakukat,“ prohlásil Alexandre a vedl ji v pravidelném kruhu.

„Už nás Henriette zahlédla?“

„Ještě ne.“

„Máš v úmyslu se jí začít dvořit, Alexandře?“

„Dvořit? Ne, já…“ Alex jí pohlédl přes rameno a zamračil se.

„Je bohatá a dobře vypadá. Taková kombinace vábí hejna ctitelů. Kdybych se k ní jenom přiblížil s úmyslem se jí dvořit, vyzvalo by mě na souboj přinejmenším půl tuctu hejsků.“

„Zdá se, že za to riziko stojí.“

„Ach, to jo,“ přitakal Alexandre a vzdychl.

Lysettiny kroky vázly, až nakonec Alexandra přinutila zastavit.

„Víš, která z těch dam je její tetinka?“ otázala se.

„Ano, ale…“

„Tak si s ní promluv. Pokud projednáš správným způsobem celou záležitost s tetinkou, máš v kapse poloviční vítězství.“ Jemně ho postrčila. „Běž.“

„Ale ty nesmíš zůstat sama,“ řekl.

„Irénée stoji támhle. Není ani dvacet stop odtud. Půjdu k ní. A ty teď seber odvahu a postav se tváří v tvář Henriettině gardedámě.“

Alexandre zavrtěl hlavou a vzdorně od ní odcházel. Lysette ho vyprovázela úsměvem. Když se blížila k Irénée a její stříbrovlasé společnosti, s překvapením zjistila, že jí cestu zastoupil štíhlý mladík. Chlapec – jistě ne o moc starší než ona – na ni hleděl široce otevřenýma očima bez jediného mrknutí. Několikrát otevřel

a zase zavřel pusu, jako by se pokoušel něco říct. Přes čelo jí přelétl stín obav.

„Oui?“ řekla a povzbudivě na něho pohlédla.

„Madam Vallerandová,“ řekl nervózně, „udělila byste mi tu čest a zatančila si se mnou?“ Spěšně se představil a shledal, že ho stále ještě nepoznává. „Theodor Mathurin, madam. Set-setkali jsme se na vaší svatbě.“

„Ach, ano.“ Lysettino čelo se rozjasnilo. Je to jeden z Maxových vzdálených bratranců. Usmála se podala mu ruku.

„Děkuji vám za vaši laskavou nabídku, pane, ale cítím se příliš vyčerpaná.“

Mathurin uchopil její ručku navlečenou do jemné rukavičky tak, jako by to byla posvátná relikvie. Uctivě se dotkl ústy jejího hřbetu. „Možná příště.“

„Možná.“

Když kráčela dál směrem k Irénée, uvědomovala si kradmé pohledy, které ji provázely. Skupinka mladých šviháků, kterou míjela, ustala v hovoru a mladíci pozorovali každé její hnutí. Lysette to náramně zvedlo sebevědomí, ale ve chvíli, kdy dorazila k Irénée, ucítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Irénée ji vřele přivítala.

„Belle-m?re,“ řekla, napůl pobaveně, napůl vyčerpaně, „bavíš se dobře, doufám?“

„Samozřejmě že ano!“ odvětila Irénée věcně. „A jak se zdá, ty máš veliký úspěch, má drahá. Proč by se jinak Diron Clement, ten starý nesmělý džentlmen, nechal slyšet, že jsi jedna z nejnádhernějších bytostí, které kdy viděl!“

Lysette se sebevědomě zasmála. „To je trošku přehnané tvrzení, belle-m?re.“

„Ale to přece není žádné přehánění!“ Irénée bez váhání šťouchla do zámožné vdovy ověšené květinami, stojící poblíž.

„Řekni jí, že je to tak. Jen jí to Yvonne hezky pověz!“

Yvonne, postarší sestřenice z Iréniny strany, roztáhla své vykrmené tváře do širokého úsměvu. „Vzpomínám si, že s vaší matkou to bylo to samé, když byla ještě v dívčím věku. Jen vešla do místnosti, všichni měli oči jenom pro ni!“

„Ale já jsem vdaná žena,“ bránila se Lysette. „Taková pozornost mi není milá.“

„Tyhle mladé usmrkánky nemusíte do obdivování někoho tak atraktivního, jako jste vy, dvakrát pobízet, ma belle. Jak teď všichni Maximilienovi závidí, jakou si to vybral nevěstu!“

„Já jsem tak šťastná, madam,“ řekla Lysette. „Můj manžel je ve všech směrech laskavý a šlechetný.“

Yvonne na ni skepticky pohlédla, potom se k ní naklonila a sdělila jí důvěrným tónem:

„Jsem si jistá, že je, má drahá. Ale pamatujte na moje slova, bude ještě šlechetnější, až mu povijete nějaká děťátka. Vždycky tomu tak je.“

Lysette se rozpačitě usmála. „Rozumím vám, madam.“

„A jako představitelka manželek z rodu Vallerandů,“ pokračovala Yvonne, „se stanete vzorem pro všechny mladé provdané kreolské ženy. A že je nám takových dobrých příkladů třeba, když se ty nestoudné Američanky přistěhovávají do New Orleansu téměř denně!“ Rozhořčením se zakuckala a tvářila se pohoršeně. „Hanebná stvoření – není v nich kouska skromnosti či způsobů. Klidně si chodí všude bez doprovodu a skáčou svým manželům do řeči! Tsss! Je na mladých kreolských ženách, aby rychle znovu obnovily staré pořádky. Ale dokud neporodíte nějaké děti, nebudete mít žádnou autoritu.“

„Ano, svatá pravda,“ přitakala Irénée.

Lysette chmurně přikývla, ale uvnitř v ní kypěl smích. Být provdána za Maxe jistě není snadné, a navíc aby žila podle staromódního protokolu! „Modlím se, abych je měla brzy, madam.“

„Bien s?r,“ přitakala Yvonne spokojená, že její slova padla na úrodnou půdu.

Pokračovaly v povídání, dokud skupinou dam neproběhl záchvěv znepokojení. Lysette se pootočila a spatřila vedle sebe tmavou postavu svého manžela. Max tiše pozdravil svou matku a Yvonne, pak natáhl ruku k Lysette. Ta se jí poslušně chytila a on ji přitáhl k sobě.

„Pardon…, ukradnu si svoji manželku na taneček,“ řekl Max Irénée a pevně stiskl Lysettiny prsty.

Lysette se zamračila. „Ne, Maxi.“ Nechtěla podruhé ten večer předvádět svůj nedostatek grácie. Později si najme učitele tance a ten jí pomůže zvládnout toto umění, ale nyní zamýšlela pouze sedět stranou, po boku své tchyně.

Max ji netrpělivě zatáhl za ruku. „Pojď a nehádej se se mnou.“

„Pošlapu ti nohy…, přísahala jsem, že tě budu chránit. Ne,

tančit s tebou nepůjdu.“

„Žena tvé velikosti mi sotva může ublížit.“

„No dobrá, když jsi tak tvrdohlavý…“ Lysette mu dovolila, aby ji odvedl.

„S Alexem ti to docela šlo,“ řekl Max a přitáhl si ji blíže k sobě. Uchopil její pravou dlaň do své.

„Ty ses díval?“ otázala se. Líbilo se jí jeho pevné, nesmlouvavé držení.

„Sleduji každičký tvůj krok, maličká.“

Dříve než stačila, odpovědět, strhl ji Max do víru tance. Pokaždé, když udělala příliš krátký krok či když byla nejistá, okamžitě vše vyrovnal. Pevně ji držel, lehkým stiskem ji navigoval požadovaným směrem. Pohybovali se tak hladce a tak lehce, že se jí chvílemi zdálo, že létají.

Rozesmála se, překvapená přílivem radosti, který ji náhle strhl, vířením sukní kolem jejího těla. „Netušila jsem, že umíš tak báječně tančit.“

Usmál se na ni. „Mám spoustu předností, které jsi zatím neobjevila.“

„Ano, ale…“ Lysette na něho pohlédla a škádlivá poznámka, kterou chtěla na toto téma pronést, jí uvízla na rtech. Spěšně sklopila oči. Doufala, že si nevšiml té intenzivní lásky, která znenadání zachvátila každičký kousek její bytosti. Věděla, že ho svými city může zahnat, anebo hůře, popudit. Ještě si nemohla být jistá, že je dostatečně připravený přijmout její lásku. Cítila, že se musí držet zpátky, pokud čas nedozraje. Ach, vždyť je to skoro nemožné! Nebuď netrpělivá, domlouvala si.

Poděšeně si uvědomila, že ji to vlastně uráží. Maxova dlaň ji pevněji sevřela. Brilantně zamaskoval její chybu tím, že udělal krok navíc, a vrátil je tak do rytmu.

„Omlouvám se,“ zamumlala a snažila se znovu vklouznout do tempa a zopakovat si ten pocit lehkosti. Ale nedokázala se soustředit. Myšlenky se rozlétaly stejně nespoutané jako jiskry z ohně. Opět popletla kroky. Zrudla. Byla si jistá, že Max neopomene utrousit nějakou škádlivou poznámku. „Jsem asi unavená, nebo mi jen vadí, že na mě všichni tak zírají, ačkoliv vůbec nechápu proč…“

„To je v pořádku,“ přerušil ji Max. Divil se, co ji najednou tak rozhodilo.

Odvedl ji na okraj sálu k vysokému francouzskému oknu, které bylo otevřené a zvalo příchozí do venkovní galerie. Ulička tvořená kvetoucími keři mířila do zahrady. Nesezdané páry sem občas proklouzly, aby si vychutnaly několik ukradených polibků. Lysette odtrhla oči od oblohy poseté hvězdami a pohlédla do záhadné tváře svého manžela. Srdce jí okamžitě začalo bít rychleji.

Max se obezřetně rozhlédl na všechny strany a potom ji jediným plynulým pohybem, který si ve dnech svého jinošství dobře osvojil, postrčil za dveře. Lysette se jen tlumeně chichotala, když ji táhl ševelící zahradou až za vysoké živé ploty a zdi porostlé rozmarýnem. Připadalo jí, jako by ji sváděl k nějakému hříchu, a přitom se cítila tak podivně nespoutaná a pokoušela se o ni závrať, jako kdyby byli tajní milenci, kteří jsou nuceni se skrývat.

„Díkybohu, že jsem provdaná žena,“ hihňala se, když se Max zastavil, chytil ji v pase a zatočil se s ní. Držela se ho pevně kolem krku, dokud se nohama opět nedotkla trávy. „Jsem si jistá, že byste dokázal přelstít i tu nejostražitější gardedámu, pane Vallerande.“

Usmál se. „Dnes večer se musíte bez gardedámy obejít, madam.“

„Ale co kdybychom se potkali dnes večer poprvé a já… co kdybych byla manželkou Etienna Sagesse?“ Když k němu vzhlédla, ozářilo její tvář světlo hvězd. Pomyšlení, že by žila po boku jiného muže, že by Maxe nikdy nepoznala, s ní téměř otřáslo. Dobrá nálada ji opustila a ona se k němu o to více přimkla. „Tak snadno jsem mohla být jeho. Kdybych neutekla nebo kdyby mě Justin s Philippem nenašli… nebo kdybys rozhodl, že se mám vrátit zpět k Sagessovi…“

„Nikdy bych mu tě nevrátil.“ Lysette pevně spočívala v jeho objetí, důvěřivě se k němu tiskla. Políbil ji na temeno hlavy. „A i kdyby ses za Sagesse provdala, odloudil bych tě od něho.“ Ačkoliv mluvil mírně, z každé hlásky vyzařovala nesmiřitelnost. „Nějak bych to už zařídil.“

„Aby ses mu pomstil?“

„Ne, kvůli tobě.“

Pokusila se jeho poznámku přejít, ale vrozená tvrdohlavost jí to nedovolila. „Ne,“ řekla a pohlédla stranou. „Oženil ses se mnou, protože jsem byla zaslíbena Sagessovi. Chtěl jsi mu oplatit to, co ti provedl před lety. Oba dva to víme. Není zapotřebí, abys předstíral, že je tomu jinak.“

Její stanovisko – byť pravdivé – Maxe z nějakého důvodu podráždilo. „Chtěl jsem tě od samého začátku. Chtěl jsem tě ještě dřív, než jsem vůbec stačil zjistit, že jsi jeho snoubenka.“

Lysette vycítila, že je připravený se hádat, a tak se ho pokusila uklidnit. „No, v každém případě jsme teď manželé a na tom, jak všechno začalo, opravdu nezáleží.“ Usmála se a odtáhla se od něho. Odkráčela ke kulatému altánku, který se málem ztrácel pod záplavou popínavých růží. Světle růžové květy patřily odrůdě, která nemá trny a rozkvétá již začátkem léta. Když kolem nich procházeli, utrhl Max obratně jeden z květů a podal jí ho. Potěšeně ho pozdvihla k nosu a vychutnávala jeho sladkou vůni.

„Dostala jsem od tvé matky a jedné její přítelkyně parádní lekci,“ poznamenala a očima neustále sledovala pěšinku, po které kráčeli.

„A?“

„Řekly, že ve tvých očích stoupnu hodně vysoko, pakliže tě obdařím dětmi.“

„Ach. Líbí se mi, že mne rodina a přátelé mají tak dobře přečteného.“ Zaklesl jí svalnatou paži kolem pasu a přitáhl ji k sobě. „Ale jak jsem ti již doporučil o svatební noci,“ mumlal s ústy na jejím hrdle, „neposlouchej nikdy babské řeči.“

Lysette se rozzlobeně zamračila. „Znamená to snad, že ty… bys nebyl rád, kdybych… kdybychom měli…“

„Kdybychom měli děti?“ Zakřenil se. „Docela by se mi líbilo, kdybychom měli nějaká zrzavá Vallerandčata. Aby vypadala jako ty, samozřejmě, a oplývala mým neodolatelným temperamentem. Ale také se mi líbí, když tě mám jenom pro sebe. Ujišťuji tě, že mne dokážeš učinit šťastným velice snadno, ma petite.“

„Ach, v to doufám,“ řekla horoucně a růže jí vypadla z prstů. Přitočila se k němu, objala ho kolem štíhlého pasu a boky se přitiskla na jeho pevná stehna. „Chci tě učinit šťastným…, chci…“ Další slova zdusil svými ústy. Líbal ji líně, jemně a náruživě.

Když se od ní odtáhl, třásla se, v obličeji celá zarudlá. Když ji chtěl pustit, bezmocně se na něho pověsila.

Díval se na ni tak zvláštně. Byl to výraz muže stojícího na kraji propasti. „Lysette,“ řekl a v jeho slovech zazněla vzdálená nejistota, „po tom pekle, kterým jsem prošel s Corinne, jsem již neměl v úmyslu se ženit. Neměl jsem ani tu nejmenší chuť vpustit do svého života nějakou ženu. A pak jsi přišla ty…“ Max ztichl. Podvědomí ho varovalo, že stačí slovo a dopustí se zásadní chyby.

Kdysi přísahal na všechno, co je mu svaté, že to, co se právě chystal říct, nikdy nevysloví. Nemůže, nevysloví něco, co by ho dokázalo znovu zničit. Ale srdce mu divoce tlouklo, jako by mu každým okamžikem chtělo vyskočit z hrudi. „Nemůžu si pomoct. Strašně tě chci,“ řekl chraplavě. „Pokoušel jsem se ovládnout. Bůh ví, že jsem se o to snažil dlouho. Nevěřil jsem, že někdy budu takovým mužem, jakého si zasloužíš. Ztratil jsem příliš iluzí. Ale miluji tě.“

„Ach, Maxi,“ zašeptala, oči se jí třpytily.

Odvedl ji stranou, tam, kam nedosáhly paprsky světla. Dlaně hladově zašátraly po saténových šatech. Sklonil se k ní a obdařil ji hlubokými, spalujícími polibky. Přitiskla se k němu, tetelila se radostí. Byl nesmírně vzrušený. Cítila to. Když se od ní odtrhl, znepokojeně zasténala. Vyprostil dlaně z jejího živůtku.

„Musíme s tím teď přestat. Ještě nás někdo uvidí,“ řekl zadýchaně. Cítila, jak jí díky jeho silnému dechu poletují kadeře.

„A navíc se obávám, že skvrny od trávy se ke světlému saténu moc nehodí.“

Lysette vklouzla dlaněmi pod jeho kabát a uhnízdila se mu v pase. „Tak proč nejedeme domů?“

Max o nápadu dlouze uvažoval a nakonec zavrtěl hlavou. „A způsobíme skandál…“

Zatřásla s ním, aby se konečně rozhoupal. „To je mi jedno.

Opravdu, já…“

„Ne.“ Se zasténáním uprchl jejím prstům a upravil jí šaty. „Už kvůli tobě se alespoň pokusíme chovat důstojně.“

Usmála se na něj. V očích jí zářila láska a vřelost. Zavěsila se do něho a vraceli se k velkému domu, kde z otevřených oken unikala veselá hudba a šum lidských hlasů.

Od francouzského okna se odlepil stín. Právě se zastavili na galerii, když k nim přistoupil Etienne Sagesse a promluvil. Z úst mu unikala neohrabaná, protahovaná slova. Byl velice opilý. „No jo, no jo,“ stáhl si povolenou kravatu. „Vracíme se z večerní procházky? Věřím, že byla příjemná.“

Lysette zašátrala po Maxově dlani. Povzbudivě jí stiskl prsty.

Etinenne se na ně zle šklebil. „Koukám, že jsi mi nevěstu dobře zaučil, Maxi.“

„Co chceš?“ zeptal se Max stručně.

„Co? Jen ti pogratulovat. Protože na svatbu jste mě nepozvali. A dřív jsem neměl příležitost.“ Úlisně se na Lysette usmál. „Je zřejmé, že díky Maxově milující péči úplně kveteš, drahoušku. Ale pokud si dobře vzpomínám, taková byla Corinne taky… určitou dobu.“ Poslední dvě slova vyslovil obzvlášť pečlivě.

„Pokud toužíš po dalším souboji,“ řekl Max, „máš ho mít.

Jenže tentokrát to dotáhnu až do konce.“

„To je výzva?“

„Ne,“ vydechla naprosto otřesená Lysette. Pokud by došlo k dalšímu souboji, vždycky tu byla možnost, že bude její manžel poražen, nebo dokonce zabit. To pomyšlení nedokázala snést.

„Není k tomu důvod. Maxi, prosím…“

„Není to výzva, nýbrž varování,“ řekl Max, nevšímaje si Lysettina výbuchu. Pevně jí stiskl dlaň, aby ji utišil. Když jí bolestivě zmáčkl prsty k sobě, ucouvla.

„Nenamáhejte se, madam,“ pravil Etienne k Lysette. „Ani ve snu by mne nenapadlo ničit takové pěkňoučké manželství. Vy dva máte hodně společného. Jméno Vallerandová se k vám perfektně hodí. Daleko lépe než to moje.“ Blýskl očima po Maxovi. „Kdyby nebylo mě, trčela by tvoje žena stále v Natchez. Jsi mi dlužen, mon ami, za to, že jsem ji přivezl do New Orleansu.“

Zdálo se, že Max jeho poznámku pečlivě zvážil, než se rozhodl odpovědět. „Byl bych rád, kdybychom své dluhy vyrovnali.“

Na okamžik se Etiennův obličej zkroutil zlostí. Lysette zadržela dech a uvažovala nad tím, co to nečekané hnutí mysli asi věstí.

„Opět jsi získal všechno ty,“ řekl Etienne. Mluvil teď lehčeji než předtím. „A ze všeho nejvíc si přeješ žít si hezky v klidu. Ale nezasloužíš si to, ani ona… ani ona ne. Nezasloužil ses o to, co jsi

dostal, už zase…, a taky o to přijdeš…“ Náhle zmlkl. Opřel se o stěnu a pozoroval je prohnanýma očima s těžkými víčky.

Max se pohnul kupředu, ruce pozdvižené.

Lysette ho popadla za paži. „Ne“, řekla spěšně. „Snaží se tě vyprovokovat. Je opilý. Nemůžeš brát vážně nic z toho, co řekne. Prosím, odved mě dovnitř.“ Etienne mlčel, nespouštěl Maxe z očí.

„Maxi“, prosila, „snaží se nám ublížit.“

Max spatřil v jejích oříškově hnědých očích úpěnlivou prosbu a vztek ho začínal opouštět. V minulosti pro něho byl Etienne postrachem, ale už je to pryč. Lysette není Corinne a nic je od sebe neodloučí. Snažil se uklidnit, a tak ji objal kolem ramen. Sagesse za nimi stále zíral, když se vraceli zpět do tanečního sálu.

Uvnitř se drželi v rohu, stranou od ostatních přítomných, a tiše si povídali. Někteří hosté je zpovzdálí sledovali a podivovali se, že nějaký muž věnuje své ženě tolik pozornosti.

V jednom okamžiku, když si jich nikdo nevšímal, sklonil Max k Lysette hlavu, aby ji přes všechnu tu hudbu a hučení davu vůbec slyšel. „Bylo by možné,“ ptala se Lysette, „aby po všech těch letech cítil nějakou vinu, protože se zapletl s Corinne?“

„Nevím,“ řekl Max a zachmuřil se.

„Možná je to tady jiné, ale v Natchez je džentlmen, který pije přes míru, hoden pouze posměchu a pohrdání.“

„Ani tady tomu není jinak.“

„Je to skandál a ostuda, když se muž jeho postavení takhle zřídí a vyvádí takové věci. Chová se, jako by chtěl sám sebe zničit. Je to zvláštní…, ale je mi ho docela líto.“

Max se na ni cynicky podíval.

„Tobě ne?“ otázala se.

„Ne.“

„Myslím že ano.“ Jemně propletla své prsty s jeho. „Co tím myslel, když říkal, že opět jsi získal všechno ty?“

Max lhostejně pokrčil rameny. „Nevím to jistě.“

„No dobrá, tak co si myslíš?“

„Připomíná mi to časy, když jsme ještě byli kluci. Byli jsme přátelé, dobří přátelé, dokud nepřišel první průlom.“

„Přátelé?“ opakovala překvapeně Lysette. „Tak to si nedokážu ani představit.“

Max se podrážděně zašklebil. „Já někdy taky ne. Ale byla doba, kdy jsme si byli spolu navzájem bližší než s vlastními bratry.“

„A co způsobilo ten zlom? Dívka?“

„Ne…“ Uchopil jednu z dlouhých loken, které jí sahaly až k ramenům, a začal si ji navíjet na prst. Zdálo se, že ho nezajímá nic jiného než rudě zářící kadeř. „Šlo o něco podobného, co předvedl dnes večer. Věří, že mám všechno, na co si jen vzpomenu, a že si to nezasloužím.“ Usmál se koutkem úst. „Asi má pravdu.“

„Potom tedy na tebe žárlí,“ dumala Lysette a rozzlobeně na něho pohlédla. „Žárlivost je silný cit. Člověk se mu jen těžko brání.“

„A co ty víš o žárlivosti?“ otázal se, potutelný úsměv v koutku úst se prohloubil.

„Hodně,“ pravila vážně. „Gaspard vždy příšerně žárlil na mého otce. Dokonce i na jeho památku. Znechucovalo ho to. Žárlivost ho nutila, aby nám ubližoval. Matce, Jacqueline i mně. Jediný způsob, jak tomu máti dokázala čelit, byl ulehnout do postele a stonat.“

Max propustil její kadeř a lehce se dotkl její tváře. „A tvým únikem bylo manželství.“

„Ach ne,“ zašeptala, „vdávala jsem se z lásky. Jiný důvod není.“

Smál se. „Vzpomínám si, že ses do manželství se mnou nijak nehrnula.“

„Já si zase pamatuji, že jsem si tě vzít chtěla,“ poučila ho.

Oči mu potemněly do odstínu kouřového topazu. Palcem ji pohladil po linii brady.

Ze vzpomínek je vytrhlo hrubé zakašlání. „Ehmm…, Maxi,“ pravil Alexandre. „Irénée je ve střehu. Poslala mě, abych ti vyřídil, že se máš okamžitě s Lysette přestat mazlit před celým New Orleansem.“

Vallerandové odjeli z plesu dříve, než skončil. Kreolové, pověstní svou zálibou v tanci, se budou veselit do časných ranních hodin. Ale Lysette dychtila po tom vrátit se domů. Představa, že bude sdílet soukromí se svým manželem, pro ni byla mnohem přitažlivější než neustálé okukování během večera. V kočáru toho Max moc nenamluvil. Díval se z okna a tvář mu brázdily obavy.

Lysette se Alexandra vyptávala, jak prožil večer a zdali se mu podařilo přiblížit se k tetě Henrietty Clementové.

„Ó ano,“ řekl Alex žalostně, „kroužil jsem kolem ní jako naprostý hlupák přinejmenším půl hodiny.“

„Udělal jsi na ni dojem?“

„To je těžké říct. Podle tetinčina výrazu bych usuzoval, že je přesvědčena o tom, že nevinná dívka není v přítomnosti kohokoli z Vallerandů nikdy v bezpečí. Ani pod dohledem gardedámy.“

„Nechápu proč,“ odvětila Lysette a s úsměvem pohlédla na Maxe. „Qu’est-ce que?“ otázala se jemně, když se Irénée s Alexandrem pohroužili do rozhovoru o Clementově rodině. „Pořád přemýšlíš o Sagessovi?“

Max zavrtěl hlavou. Prohlížel si scenérii, která kolem nich pomalu ubíhala, jak se kočár propracovával rozbahněnou silnicí.

„Mám pocit, že něco není v pořádku. Nedokážu vysvětlit proč, ale budu rád, až dorazíme domů.“

Bohužel, Maxova předtucha se vyplnila. Když vstoupili do domu, uvítala je Noeline. Na její obvykle klidné tváři se zračily obavy. Philippe seděl na jedné z úzkých lavic lemujících vstupní halu a tvářil se vyjeveně.

„Pane, Justin je celej den někde venku,“ přistoupila Noeline rovnou k věci. „Ani se nepřišel najíst.“

Max se obrátil k Philippovi. „Kde je?“

Philippe k němu zvolna vzhlédl, modré oči plné zmatku.

„Nevím, sire. Ale piroga je pryč.“

„Kdy jsi ho naposledy viděl?“

„Dneska ráno. Justin se chvástal, že minulou noc zmizel z domu poté, co všichni usnuli. Řekl, že na Tchoupitoulas Street potkal posádku nějaké lodi, a rozhodl se, že se k nim dnes večer přidá. Ale já jsem nevěřil, že to doopravdy udělá.“

„Ach, můj ubohý Justin!“ vykřikla šokovaně Irénée.

Maxem zacloumal vztek. Anebo možná strach. Nejspíš obojí. Posádky člunů byly nebezpečná cháska, zvlášť pro kluka, jakým je Justin. Tyranští a nevzdělaní lotři, kteří žili, jedli a spali na palubách svých nezakrytých plochých člunů. Jejich představa dobré zábavy spočívala v přemíře režné whisky, tropení výtržností a válení se v páchnoucích hampejzech, kde řádily nemoci a násilí. Když se porvali, kousali a kopali, vydloubávali svým protivníkům oči. Nemilosrdně se je snažili zmrzačit. Možná že už s Justinem udělali krátký proces.

„Co to bylo za posádku?“ naléhal Max. „Ze které lodi?“ Philippe bezmocně zavrtěl hlavou.

Max se otočil ke dveřím, kde zůstal stát Alexandre s otevřenou pusou. „Musíme ho najít,“ zamračil se.

Alex o krok ustoupil. „To ne. Poctivě se takovým kumpánům vyhýbám. Nebudu riskovat krk, jen abych zachránil tvého potrhlého synka, který vůbec nestojí o to, abychom ho našli. Pojďme spát. Možná se ráno vrátí.“

„Anebo skončí v řece s podříznutým hrdlem,“ ušklíbl se Max.

Vyrazil ven tak prudce, že do svého bratra vrazil.

„Stejně ho nenajdeš,“ varoval ho Alexandre.

„Najdu ho. A pak mu zpřerážím všechny kosti v těle.“

Lysette za Maxem spěšně vyběhla. „Buď opatrný, Maxi!“ Krátce přikývl, pozdravil ji pozvednutím ruky a už se neobtěžoval ohlížet se zpět. Nervózně si hryzala ret. Tak ráda by na něho ještě zavolala. Cítila, jak velký má strach o svého syna. Přitočila se k Alexandrovi, popadla ho za ruku a prudce s ním škubla. „Musíš jít s ním, Alexandře! Musíš mu pomoct!“

„K čertu s tím vším…“

„Nemůže se tam vypravit sám!“

Irénée také přispěchala se svou troškou do mlýna a pomáhala Lysette vystrkat Alexandra ze dveří. „Ano, musíš Maxe doprovodit, mon fils.“

„Jsem unavený, máti…“

„Pomysli na Justina!“ přikázala mu Irénée a táhla ho ven za druhou ruku. „Každou chvíli se může dostat do potíží! Možná velice strádá!“

„Pokud existuje nějaká spravedlnost, tak ano,“ procedil Alex skrze zuby. Setřásl ze sebe jejich ruce a pospíchal za starším bratrem.

Okamžitě za ním přibouchly dveře. Částečně proto, že se obávaly, aby si to nerozmyslel a nevtrhl zase dovnitř. Několik minut panovalo naprosté ticho. Pokoušeli se vzpamatovat z toho, co se právě seběhlo.

„Justin,“ promluvila nakonec Irénée, „jednou přivodí moji smrt.“ Lítostivě pohlédla na Philippa. „Proč jen nemůže být více jako ty?“

Náhle Philippe vybuchl. „Proč se každý ptá právě na tohle? On je, jaký je, stejně tak jako já jsem takový, jaký jsem!“ Tvář měl úplně bílou. Znovu usedl na lavici. „Všichni se pletete. Já nejsem ten hodný. On není ten zlý.“

Irénée si povzdechla. Na tváři se jí zračilo vyčerpání. „Jsem příliš stará a unavená, abych se teď pouštěla do diskuse na toto téma. Noeline, pomoz mi nahoru.“

Když obě ženy odešly po točitém schodišti, zavládlo ticho. Philippe zabořil obličej do dlaní, pak si klouby prstů protřel oči. Lysette, přemožená soucitem, se posadila vedle něho. Jak málo pozornosti se těm dvěma za celý dosavadní život dostalo, přemýšlela. Dokonce i Irénée se s nimi radši vadila, než aby se je pokusila pochopit… A pak tu byl Max, který dlouho spojoval lásku s bolestí a zradou. Složila ruce do klína a zadívala se na Philippovu skloněnou hlavu.

„Justin je jiný než já,“ zahuhlal nakonec Philippe. „Jiný než my všichni. Všechno ho začne rychle nudit – nedokáže se udržet a vydržet delší dobu na jednom místě. Vždycky chtěl utéct. Někdy přesně vím, co on doopravdy cítí…, připadá si jako v kleci. Myslím, že svět je pro něho příliš malý. Otce miluje, ale svým vlastním způsobem. Jenže Justin zkrátka nedokáže žít v blízkosti někoho, kdo je stejně zarputilý jako on sám.“

„Tvůj otec na vás nemá žádné přehnané požadavky,“ řekla Lysette ponuře. „Justin se jen musí naučit je respektovat.“

Philippe se dutě rozesmál. „To nikdy. Justin mu dřív pláchne.

A oba to vědí.“

Max s Alexandrem se vrátili brzy odpoledne následujícího dne. Bez Justina. Oba byli unavení, ale Max byl podrážděný a neklidný tak, jak ho Lysette ještě nikdy neviděla. Zdálo se, že mu myšlenky uhánějí hlavou rychleji, než je ústa stačí chrlit.

„Není po něm nikde ani stopa,“ řekl ochraptěle a jedním lokem vyprázdnil polovinu šálku hořké kávy. „Našli jsme člunaře, který tvrdil, že zahlédl chlapce Justinova popisu na nábřeží. Jen bůh ví, jestli lže. Justin se možná připojil k některé posádce, ale nemyslím si, že by byl tak…“

„Jdu spát,“ brblal Alex. Obličej měl bledý a oči podlité krví.

Lysette přistoupila zezadu k manželovi, dlaněmi hladila ztuhlá ramena. „Ty si také potřebuješ odpočinout, Maxi.“

Naznačil Noeline, aby mu přilila kávu. „Za několik minut odjíždím. Bernard pojede se mnou. Požádám Jacquese Clementa a jednoho či dva další muže, aby nám pomohli Justina hledat.“

Lysette si přála, aby věděla, jak ho má utěšit. „Nemyslím si, že Justin utekl,“ řekla, upravila mu pocuchané černé vlasy a posadila se vedle něho. „Myslím, že se tak dožaduje naší pozornosti. Někde se schovává a čeká. A až si bude jistý, že už povyku kolem jeho zmizení bylo dost, vrátí se.“

Max zoufale svíral hrnek s kávou, prsty se mu lehce třásly. „Až ho najdeme,“ mručel, „dostane se mu takové pozornosti, až z toho bude divoký.“

Uchopila ho za volnou ruku a sevřela ji pevně ve své dlani. „Já vím, že se na něj zlobíš, miláčku, ale ještě víc se o něho bojíš. Možná bys to měl Justinovi dát znát, až ho najdete.“

„A čeho tím dosáhnu?“

Lysette schválně přeslechla posměšný tón v jeho hlase. „Justin neví, co k němu cítíš. Musíš si přiznat Maxi, že svoje city moc najevo nedáváš. Maxi…, musíte k sobě najít cestu a začít spolu mluvit.“

Max se opřel lokty o stůl a prsty si masíroval spánky. „Justin je tak zpupný, že ani neposlouchá, když na něho mluvím.“

„Tomu věřím,“ řekla kysele. „Nedávno mi Justin řekl něco podobného o tobě.“

Max se pousmál. „Někdy se v něm poznávám,“ přiznal. „Ale v jeho věku jsem nebyl ani z poloviny tak tvrdohlavý.“

„Tak na to se přeptám Irénée,“ škádlila ho něžně.

„Předpokládám, že s tím nebude souhlasit.“

Přitáhl si její dlaň ke své zarostlé tváři a políbil ji na hřbet ruky.

Zavřel oči. „Lysette, jestli ho nenajdu…“

„Najdeš,“ zašeptala. Doufala, že se nemýlí. „Najdeš.“

Hledali ho celý den a celou noc. Max objel všechny muže, kteří pracovali na jeho obchodních lodích, a snažil se z nich něco vytáhnout. Několik lodníků přiznalo, že Justin, nebo chlapec, který se mu náramně podobal, s nimi byl. Několik hodin jsme spolu popíjeli a hráli, přiznávali, pak si ho odvedla nějaká poběhlice z nábřeží a už jsme ho neviděli. „No to je náramné,“ poznamenal Bernard, který zaslechl poslední kousek informace. „Teď abychom se ještě báli, že chytí tripla.“

„Kéž by to tak bylo to nejhorší, co mu hrozí,“ odsekl Max temně.

Poté, co vyzpovídali tucet mužů a pročesali každou obchodní loď, čluny s plochým dnem, bárky a vory v dohledu, dohodli se, že toho pro dnešek nechají a sejdou se opět ráno.

Po dvou probdělých nocích a dnech naplněných hledáním dokázal Max sotva stát na nohou. Zarostlý a uprášený, vypadal teď jako jeden z lodníků bez domova, se kterými strávil posledních osmačtyřicet hodin. Opatrně se plížil domů a zběsile pomrkával, aby se udržel vzhůru.

Bylo něco po třetí hodině v noci, ale Lysette na něho čekala. Srdce se jí mohlo rozskočit na kusy, když viděla, jak je bezmocný a ztrápený obavami. Chtěla ho doprovodit nahoru, ale Max odmítl. Bál se, že kdyby ulehl do postele, usnul by příliš tvrdě. Mohl si dopřát pouze několik hodin odpočinku. Lysette s Philippem mu pomohli do salonu a vyzuli mu boty. Složil své dlouhé tělo na pohovku, hlavu položil do Lysettina klína a zavřel oči. Pak se Philippe sebral a odešel. Cestou se starostlivě ohlížel přes rameno.

„Prostě zmizel,“ dumal Max nahlas a přitiskl tvář k měkkému obrysu jejího stehna. Dlaní si zastínil oči před skomírajícím světlem lampy. „Nikdo neví…“

Lysette ho gestem umlčela a pohladila ho po čele. „Teď se prospi,“ zašeptala. „Za chvíli bude ráno.“

„Stále si ho pamatuji, když byl maličký. A teď…, nedokážu ho ochránit.“

„Vyrostl v mladého muže,“ namítla, „pokouší se zjistit, zda je schopen postarat se o sebe sám.“

„To ne…“

„Pšš. Teď si odpočiň. Zítra ho najdeš, bien-aimé.“

Když Max usnul, dlouho se na něho dívala. Sdílela jeho starosti o Justina a Philippa a vždycky tomu tak bude. Musela se pokusit změnit jejich vztahy dřív, než se mezi nimi vytvoří taková propast, kterou žádný most nepřekoná.

Usnula, ale když ji tělo začínalo brnět, probudila se a snažila se vedle Maxe pohodlněji usadit. Nebe za oknem se zvolna měnilo. Neproniknutelná tma vybledla do levandulové šedi. Úsvit se blížil. Lysette si opatrně protřela oči. Dávala pozor, aby spícího manžela neprobudila.

Pomalu se rozkoukávala, když tu náhle zaslechla ze vstupní haly zaskřípání. To se otevřely vchodové dveře. Příchozí se kradl domem opatrně jako zloděj a u dveří do salonu se zastavil. Ucítil na sobě Lysettin upřený pohled.

Byl to Justin. Špinavý a rozcuchaný, ale přesto vypadal lépe než Max. Tiše hleděl na Lysette a vytáhlou postavu svého otce nataženou na pohovce. Lysette uvažovala o tom, že ho pošle nahoru a nechá Maxe spát, ale on by jistě chtěl vědět, že se jeho syn právě vrátil domů živý a zdravý. Strašně by zuřil, kdyby si nemohl Justina podat právě v okamžiku, kdy vstoupil do domu.

„Pojď dál,“ pokynula mu Lysette tiše.

Max, který zaslechl zvuk jejího hlasu, se zavrtěl, a tak se sklonila k jeho černé hlavě. „Vzbuď se,“ šeptala mu, „už je po všem, bien-aimé. Je doma.“

Max oslepený spánkem se posadil a zatřásl hlavou, jako kdyby chtěl rozehnat mlhu, která ho ve spánku obklopila. „Justine,“ řekl vyčerpaně, „kde jsi byl?“

Chlapec se zatvářil provinile, nejistě, lítostivě, ale než si Max mohl jeho pocitů všimnout, byly pryč. Lysette si uvědomila, že Justin hledá nějakou pózu, kterou by zaujal, a skoro zaúpěla nahlas, když se Justin rozhodl zakrýt svoji nejistotu prostořekostí.

„Divné místo na spaní,“ řekl lhostejně. „Máš v plánu tu nocovat

častěji?“

Maxův pohled mrazil. Potlačil nesmírnou chuť chlapce popadnout a dát mu řádně za vyučenou. Mohl by mu ve vzteku vážně ublížit. „Kde jsi k čertu byl?“

„S kamarády,“ řekl Justin bezvýrazně.

„Jsi v pořádku?“ starala se Lysette. „Nestalo se ti nic?“

„Jasně že jsem v pořádku. A proč bych neměl být?“

Lysette sebou trhla. Věděla, že kdyby chlapec projevil alespoň trochu pokory a lítosti nad svým skutkem, nehnal by Maxe do krajnosti.

„Příště, až zase někam zmizíš,“ procedil skrze zaťaté zuby, „a nikomu neřekneš, kam jdeš a kdy přijdeš, tak už se domů nevracej.“

„Pod jednou střechou s tebou žít nemusím!“ vybuchl Justin.

„Nejsem na tobě v žádném směru závislý! Chceš, abych vypad? Tak tedy půjdu a ani se neohlédnu!“ Otočil se na patě a vyrazil tam, odkud přišel.

„Justine, ne!“ vykřikla Lysette a vyskočila z pohovky. Max se ani nepohnul. Zírala na něho s vytřeštěnýma očima. „Musíš za ním jít.“

„Jen ať táhne,“ odsekl Max zpupně. „Nebudu před ním klečet, aby zůstal.“

Byla zmatená a nerušila, co by měla udělat. Náhle se však rozčarování přeměnilo v rozhořčení. „Když vidím vás dva pohromadě, nevím, kdo je ten tvrdohlavější mezek!“ Otočila se a uháněla za Justinem, zatímco Max jen zuřivě klel.

Lysette poplašeně ucouvla, když se do slaboučkých podrážek jejích domácích pantoflíčků zařízl ostrý štěrk příjezdové cesty.

„Au!“ Bolestivě odkulhala na trávník. „Počkej, Justine! Nedělej to ještě horší! Počkej!“

K jejímu překvapení se zastavil. Stál k ní zády, ruce zaťaté v pěsti. Lysette k němu dokulhala blíž, tváře zarudlé rozčilením.

„Zoufale tě hledal,“ řekla. „Najal lidi, aby hledali s ním. Nejedl. Nespal, kromě tří hodin dneska v noci. Na té pohovce.“

„Pokud ti jde o to, abych se mu omluvil, tak máš smůlu.“

„Chci jen, abys pochopil, jak moc se o tebe bál!“ Opovržlivě si odfrkl.

„Nejsi k němu spravedlivý,“ řekla.

„On není spravedlivý ke mně! Musí mít úplně všechno pod kontrolou!“

Lysette zavřela oči a zhluboka se nadechla. Vyslala k bohu krátkou modlitbičku, aby dokázala být trpělivá. „Podívej se na mne, Justine. Nemůžu si povídat s tvými zády.“

Hoch se jí postavil tváří v tvář. Modré oči plály zlostí.

Ale Lysette nezastrašil. „Vždyť ty ani netušíš, jak moc tě miluje.“

„Ten není schopen milovat nikoho,“ odsekl Justin hrubě. „Ani tebe ne.“

„To není pravda.“

„A ty jsi naprosto vedle, když věříš někomu, kdo zabil…“ Zlomil se mu hlas. Zadíval se na zem. Třásl se.

„Ty tomu opravdu věříš?“ naléhala. Ztišila hlas. „Justine, tvůj otec by nikdy nedokázal udělat něco tak krutého!“

„To bych neřekl.“ Zhluboka se nadechl, oči stále upřené do země. „Mohl to udělat. Každý je schopen vraždy. Když ho k tomu okolnosti doženou.“

„Ne, Justine.“ Opatrně se k němu přiblížila. Všimla si modřin na jeho nahých pažích. Dlaně měl poškrábané a rozbolavěné. Proč je pořád plný zlosti? „Pojď, půjdeme domů,“ řekla a rozhodně ho popadla za zápěstí.

Justin se jí vykroutil. „Nechce mě tu.“

„A proto tě hledal, div že duši nevypustil?“ Znovu se natáhla po jeho paži. „Utekl jsi, Justine, protože jsi věděl, že ho tím naštveš?“

„Ne…, bylo to proto…, musel jsem utéct.“

„Od svého otce? Od své rodiny?“

„Od všeho. Nejsem takový, jakého mě chtějí mít. Chtějí, abych byl takový hodný hošánek, jako je Philippe. Nechtějí, abych je otravoval nevhodnými otázkami a připomínal jim svou matku.“ Justinovi se zaleskly oči. Protřel si je pěstmi ve snaze potlačit zrádné slzy.

Byl to ještě kluk, malý chlapec. Lysette se musela ovládnout, aby ho k sobě nepřitiskla a nekonejšila jako nešťastné dítě. „Vrať se se mnou,“ šeptla. „Starostí už bylo dost. A také si potřebuješ odpočinout.“ Otočila se a zamířila zpátky do domu. Napětím ani nedýchala a oddechla si teprve, když za sebou zaslechla kroky.

V obavě, aby Justinovi neřekl něco, čeho by později litoval, se mu Max vyhýbal celý den a celou noc. Lysette na něho jemně naléhala, aby si s chlapcem promluvil. Neochotně jí slíbil, že si s ním později pohovoří. Nejspíš po schůzce s plukovníkem Burrem.

Odbila již téměř půlnoc, když Max přivítal Burra ve své knihovně. Věděl, že Burr je celý žhavý, aby přitáhl na svoji stranu dalšího zámožného spojence. Dozvěděl se, že Daniel Clark, bohatý obchodník z New Orleansu, majitel početné obchodní flotily a mnohých skladů, nedávno Burrovi poskytl přinejmenším dvacet pět tisíc dolarů v hotovosti a několik dalších právě dávalo podobnou částku dohromady. Max mu nehodlal věnovat ani penny, ale byl zvědav, co mu chce ambiciózní plukovník sdělit.

Burr v New Orleansu okouzlil téměř každého – dokonce i jeptišky z kláštera voršilek. Všude ho přijímali s nebývalou pohostinností. Představitelé katolické církve a Mexické asociace, kteří již dlouho usilovali o odtržení Mexika, mu přislíbili svoji podporu. Všeobecně se mělo za to, že plánuje útok na Španěly a že si už vysloužil tichou přízeň Jeffersonovy vlády. Nicméně Max si již vyslechl dost informací z různých zdrojů, aby celou záležitost lépe pochopil. Burr rozhodně nebyl ve spojení s Jeffersonem. Pokud měl něco za lubem, tak čistě k vlastnímu prospěchu.

Velice zdvořile se Burra otázal, proč si vyžádal tak utajenou schůzku v soukromí, když už má v kapse příslib podpory od všech vysoce postavených mužů. „Koneckonců,“ pravil líně Max, „o

jednoho více nebo méně – to přece na vašich plánech nic nemění. Bez ohledu na to, jaké jsou.“

„Říká se o vás, že dovedete člověka zaskočit, pane Vallerande. Jste bystrý a inteligentní, pocházíte ze starého, vlivného rodu. Sotva bych si vás mohl dovolit přehlédnout.“

„Nezapomeňte na moji poskvrněnou pověst,“ zavrčel jemně Max. O něčem takovém nebyl Burr samozřejmě informován, takže mu nezbylo nic jiného než pokračovat v pochlebování.

Nedbale pokrčil rameny. „Všichni muži mají své pomlouvače. Několik nepodložených pomluv rozhodně nezhatí vaši účast v mých plánech.“

„Které jsou?“ Zdálo se, že pouhá dvě slova naplnila ovzduší v místnosti napětím. Několik minut panovalo ticho.

„Myslím,“ promluvil konečně Burr, „že už máte jakous takous představu, o co se jedná.“

„Vůbec ne,“ odvětil Max uhlazeně.

Burr odmítl drink a zabořil se do kožené lenošky. Dál pokračoval v ledabylé konverzaci. Vypadal dobře. Světlo lampy ho ozařovalo zpovzdálí a propůjčovalo mu téměř mysteriózní podobu. Nedbale se Maxe vyptával na život v New Orleansu, na jeho rodinu, politické názory.

Max pochopil, že Burr právě řeší závažné dilema. Má zariskovat a odhalit před Maxem své plány, aby si získal jeho podporu, anebo se držet v ústraní, aby své plány přílišným řečněním naopak neohrozil? Bývalý viceprezident vysvětloval, že má v úmyslu využít New Orleans jako základny, ze které by řídil odtržení Mexika a vyrval Floridu ze španělské nadvlády – pokud ovšem vypukne válka mezi Spojenými státy a Španělskem.

Poté co Burr zmlkl, usmál se na něho Max s matoucí lhostejností. „A komu to prospěje?“

Tak jak Max předpokládal, rozhovořil se Burr o tom, že on sám bude prohlášen jediným správcem nového impéria. „Musíte uznat,“ podotkl nakonec, „že tím území Louisiany jedině získá.“

„To jo,“ poznamenal Max pochybovačně.

„A?“ dožadoval se Burr odpovědi. „Můžu vás tedy připočíst k důvěryhodným osobám?“

Max nechal otázku úplně vyznít, než se rozhoupal k odpovědi.

„Bohužel, nemůžu vám zaručit, že podpořím akci, kterou jste mi nastínil tak mlhavě. Snad kdybyste mi sdělil více detailů…“

Burr se zamračil. Překvapilo ho, že ten muž neprojevil žádné nadšení. Po mnohonásobném úspěchu, který zažil při své cestě na západ, se mu vyhlídka na možné odmítnutí pranic nelíbila. „Řekl jsem vám tolik, kolik jsem mohl.“

Max bezmocně rozhodil ruce dlaněmi vzhůru. „Ale já jsem

člověk určitých zásad. A plný oddanosti.“

„Oddanosti ke Claibornovi?“

„Tomu, co představuje.“

„Ach…“ Burr si ho tázavě prohlížel a dával si záležet na tom, aby svá slova okořenil dostatečnou dávkou sarkasmu. „Je zvláštní, že se hlásíte k zemi, která upírá lidem vaší krve řádné občanství.“

„Možná,“ souhlasí Max lhostejně.

„Možná byste se měl ještě jednou zamyslet nad zájmy této země – a nad zájmy své rodiny.“

„Ach, to už jsem udělal,“ prohlásil Max měkce a neotřesitelnost jeho prohlášení způsobila, že Burr zbrunátněl zlostí.

„Ujišťuji vás, pane Vallerande, že se vaše loajalita ubírá špatným směrem.“

„Třeba to časem zjistím. Nicméně zatím se budu držet směru, který jsem si zvolil.“

Burr pojal Maxovo odmítnutí jako neodpustitelnou urážku a odpověděl zuřivě. „Přijde den, kdy budete litovat, že jste se spojil s mými protivníky, Vallerande.“

Spěšně opustil místnost a Maxovi uniklo dlouhé povzdechnutí. Přemýšlel, jestli neudělal hloupou chybu. Bylo docela možné, že Burr jednou vyplní svá předsevzetí a New Orleans se stane součástí nového impéria, které se oddělí od Spojených států. Pokud si Max nesprávně vybral, ztratí jednoho dne část své půdy, bohatství a majetku. Burr byl znám jako pomstychtivý muž.

„Příliš si věří.“ Když zaslechl Lysettin hlas, ohlédl se a tázavě na ni pohlédl. Stála jen několik kroků od něho. Měla na sobě krajkový kabát, zapnutý malými knoflíky od krku až po kotníky.

„Poslouchala jsi za dveřmi,“ řekl kysele.

Zvedla nosánek. „Náhodou jsem jen procházela kolem. Všechno, co se řekne v této místnosti, je perfektně slyšet, i když jsou dveře zavřené. Pokud toužíš po naprostém soukromí, měl by ses poohlédnout po jiném salonu.“

„Budu si to pamatovat,“ zavrčel.

„Panu Burrovi nikdo neuvěří, že jedná v zájmu ostatních.

Touží po moci, a čím více, tím lépe, že ano?“

„Ano,“ přisvědčil Max zamyšleně.

Lysette se zamračila. „Je možné, že uspěje? Mohl by skutečně vybudovat vlastní impérium a připojit k němu New Orleans?“

„Možná jsem Burra podcenil,“ připustil Max. „Nemyslím, že někdo předpokládal, jaký ohlas jeho cesta po západě vyvolá.“ Krátce se zasmál. „Velmi ho povzbudila. Nedávno se nechal slyšet, že jednoho dne stane v čele Spojených států král.“

„Král? To znamená, že v demokracii nevěří?“

„Ne, zlato.“

„A ty, Maxi?“ otázala se, jelikož věděla, že většina kreolů o americkém vládním systému pochybuje.

Max se jen zašklebil a natáhl se po jejím štíhlém těle. Uchopil ji do náruče. „Všude, jen ne doma.“

Nepřestala se ho vyptávat, ani když ji vynášel do patra.

„Myslíš, že budeš jednoho dne litovat, že ses nedal do holportu s panem Burrem?“

„Možná ano, pokud v Louisianě uspěje.“

Lysette se divila, proč je Max tak klidný. „Pokud se mu to podaří, tak můžeš hodně ztratit, že?“

„Budu vydělávat za všech okolností,“ řekl a spiklenecky se na ni usmál. „Nezapomeň, že tato země vězela již v mnoha rukou a Vallerandové všechny změny přežili docela v pohodě. Pochybuješ snad, zda se dokážu o tebe postarat?“

„Ne, jistěže ne.“ Lysette ho objala paží kolem ramene a prstem přejela od ucha až k jeho krku. „Minulou noc jsi moc dobře nespal,“ šeptala. „Musíš se už strašně těšit do postele.“

Max se lišácky usmál. „O tom vůbec nepochybujte, madam.“

„Potřebuješ si odpočinout,“ zamumlala Lysette.

Usadil ji na lůžku a utopil tvář ve vodopádu jejích vlasů. Dychtil po jejich sladké vůni. „Jediné, co skutečně potřebuju, je pomilovat se se svojí ženou.“ Objal ji rukama zezadu kolem krku, palci ji laskal na bradě a pak ji políbil. Když zvedl hlavu a spustil z ní ruce, nespokojeně zasténala. Chutnal po vínu a ona si ho chtěla vychutnávat víc.

Neohrabaně ho svlékala. Potom si netrpělivě přetáhla kabátek přes hlavu. Kdo by se obtěžoval s rozepínáním tuctu hedvábím potažených knoflíčků. Max zahlédl třpytivou látku obepínající její boky a stáhl jí kabátek zpátky. Mají přece spoustu času, šeptal. Zahrnul ji milostnými slovíčky a pozdvihl ruce k jejímu krku. Každý rozepnutý knoflíček posvětil polibkem, někdy letmým a

důmyslně umístěným, jindy pomalým a vášnivým. Bledá pleť pod jeho rty růžověla a rozkvétala jako křehká květina.

Potom ji pečlivě položil do postele. Dával si na čas. Vytahoval prameny vlasů zpod jejích ramen a upravil je tak, že se rozprostíraly kolem její hlavy jako ohnivá svatozář. Pozorovala ho zpod přivřených víček a jen lapala po dechu. Prohlížela si jeho snědou zaujatou tvář, rozcuchané vlasy a širokou hrud. Velké, drsné dlaně něžně přejížděly její tělo a křehké hedvábí. Obkroužily její boky a povznesly se k prsům.

Zuřivě se snažila rozepnout si noční kabátek. Zoufale toužila cítit ho na svém obnaženém těle. Odsunul její ruce a nenuceně ji líbal. Rozepnul přitom poslední řadu knoflíků. Když se vymanila ze sevření svého oděvu, úlevou tlumeně zasténala. Dlaněmi laskala jeho šlachovitá záda, vychutnávala si hru pevných svalů, roztoužené chvění kolem páteře a krůpěje horkého potu. Pak ji vysvobodil z rukávů. Odhodil stranou všechno to hedvábí, které před ním ukrývalo její nádherné tělo.

Byl k ní tak něžný jako nikdy předtím. Byl ještě něžnější než tenkrát, kdy ji připravil o nevinnost. Konečky prstů ji hladil od obliny břicha až ke kolenům a na vnitřní straně sametových stehen tak dlouho, dokud se mu dychtivě nevyklenula vstříc.

Ucítila, jak prsty obkroužil místo, kudy mohl snadno vstoupit do jejího těla, a uhnízdil se v trojúhelníku kučeravých chloupků barvy skořice. „Si belle…,‘ zašeptal a hladil ji tak dlouho, dokud široce nerozevřela stehna. „Tak krásná…“ Prsty odpověděly na její vlídné pozvání a vklouzly do vlhkého horka, nořily se hluboko do sametové hebkosti. Ústy putoval od jejího ramene až k ohbí lokte.

Nekontrolovatelně se roztřásla. Otočila se na bok a přitiskla se k jeho hrudi, rozněcovala v něm plamínky vášně. Zvedla stehna a zamkla jimi jeho štíhlé boky. Držela ho v neodolatelném sevření.

„Miluji tě,“ řekl Max náruživě. „Ach, bože…, netušil jsem, že je možné někoho tolik milovat.“

Přitiskla ústa k jeho krku. „Vezmi si mě,“ zašeptala. „Hned.“

Max ji obrátil na záda, ale namísto toho, aby se vnořil mezi stehna, sklonil se k jejímu břichu. Šokovaně si uvědomila, že do ní vniká jeho jazyk. Ucítila vlhký žár jeho dechu a špičku jazyka, která se dobývala hlouběji. Otřeseně vyslovila jeho jméno a pokusila se odtáhnout mu hlavu. Ale on se k ní sklonil ještě níže, jako by si jejího protestu vůbec nevšiml.

Stále spočíval hlavou mezi jejími stehny a ona se přestala bránit. Třásla se, zcela podmaněná ohromující horkostí jeho úst. Zdálo se, že se v ní rozpustí. „Přestaň,“ slyšela se sténat a její tělo se napjalo úsilím uniknout té umrtvující slasti. Ale popadl ji dlaněmi za boky a přišpendlil ji tam, kde ji chtěl mít. Ještě dravěji na ni zaútočil svým jazykem a ona začala odplouvat na vlně nepřekonatelných pocitů.

Pak na ni nalehl zničující silou a ona jen krátce vykřikla. Zabořila mu prsty do vlasů a nahými patami zabubnovala do jeho boků. Ať se pohnula, kam chtěla, stále s ní byl spojen. Hluboce se do ní nořil a naváděl ji do temnoty čisté extáze. Propadala se do ní, tříštila se na kousky, ztrácela samu sebe.

Pronikavá sladkost začala ustupovat a ona ho k sobě s nesrozumitelným výkřikem přitiskla, za žádnou cenu ho nechtěla ztratit. Spoutala ho pevným objetím svých paží a vděčně zaznamenala, že do ní opět vstoupil. Častovala ho tichými výkřiky a polibky, kterými pokrývala jeho tvář i krk. Oplácel jí polibky, které chutnaly slaně, tělem ji tlačil stále hlouběji do polštářů. Pronikal teď tak hluboko, že se již nedokázal kontrolovat, a popustil proto uzdu své vášni. Horečně do ní vnikal, s každým vydechnutím opakoval její jméno. Snažil se udusit nesnesitelný oheň, který je spaloval.

Trvalo dlouho, než ležela uvolněně natažená pod jeho tělem. Lehce přejížděl dlaní po jejích zádech a zadečku. Byl naprosto vyčerpaný a spokojený. Už ani neměl sílu ji přikrýt či se natáhnout po polštáři. „Maxi,“ řekla vyschlými ústy.

Odpověděl jí hlubokým zamručením. „Hmm?“

Ústy nalezla plochou bradavku ukrývající se v neproniknutelné houštině na jeho hrudi a políbila její drobný hrot. „Pokud existuje ještě něco…, co jsme zatím nedělali…, ani to nechci vědět.“

Začal jí urovnávat prameny zacuchaných vlasů, které mu zakrývaly krk a hrudník. „Proč ne?“

„Opravdu. To už bych nevydržela.“

Max zabručel něco o tom, že je jeho miláček a blázínek, a pak si přitáhl její hlavu, aby ji mohl líbat.

Zdálo se, že k tomu, aby v rodině alespoň na chvíli zavládl klid, mnoho nechybí, ale Vallerandovým to nebylo přáno. Další vlnu starostí odstartoval Philippe cestou na hodinu šermu. Ostatní se domnívali, že ho Justin, tak jako vždy, doprovází. Jenže Justin se místo toho rozhodl, že stráví nějaký čas s Madeleine Scipionovou. Svůj zájem jí už celé týdny, kromě Justina, předváděl také Philippe. Nakonec se kvůli ní pohádali. Teď byl Justin jediný, kdo se mohl vyhřívat v její přízni.

Když Philippe uvázal svého koně a kráčel do školy šermu mistra Navarra, zaslechl nějaké hlasy. Zprvu jim nevěnoval patřičnou pozornost. Tak jako obvykle šel s očima skloněnýma k zemi a myšlenky se mu toulaly bůhví kde. Praktické stránky života ho nezajímaly. Jak často Justin zdůrazňoval, Philippe byl snílek, rozhodně ne realista.

Náhle byl Philippe ze svého snění vytržen nárazem do tvrdého ramene, divže neztratil balanc. Ustoupil o několik kroků a pak zmateně vzhlédl. Hleděl do tváří tří chlapců, kteří se právě vraceli z lekce v Navarrově škole. Vycítil jejich vzrušení, jejich odhodlání vyprovokovat rvačku. To, že do jednoho z nich vrazil, nebyla nešťastná náhoda. Samozvaný vůdce skupiny, Louis Picotte, se již párkrát utkal s Justinem a všichni věděli, že se ti dva nemohou ani cítit.

Nicméně Philippe se zatím do žádné šarvátky nepřipletl a byl by rád, kdyby to tak zůstalo. Okamžitě se omluvil. Něco takového by jeho bratr nikdy neudělal.

„Pardonnez-moi – nedíval jsem se na cestu.“

„To bys měl, Vallerande,“ ušklíbl se Louis. Byl to vysoký, udělaný chlapec s platinově blond vlasy, které byly pro jeho rod typické. „Oni si myslí, že jim patří všechny ulice ve městě.“

Philippe cítil, že mu srdce pokleslo. „Jdu pozdě,“ zamumlal a snažil se je obejít, ale zablokovali mu cestu.

„Tvoje omluva nám nestačí,“ řekl Louis a na rtech se mu objevil afektovaný úsměv.

Philippe k němu pozvedl oči plné obav. Ačkoliv nebyl malý, nebo snad fyzicky slabý, Philippe byl od přírody jemný a dbal na dobré způsoby. Byl přesně takovým typem mladíka, které Louis nemohl vystát. „Je mi opravdu velice líto,“ pravil tiše, „že jsem do tebe vrazil. A teď mne nech projít.“

Chvíli panovalo ticho. Potom se Louisovo obočí stáhlo do přísné čárky. Ukázal prstem na zem. Téměř neznatelně se usmíval.

„Klekni na kolena a odpros.“

Philippe zrudl. Nejraději by se otočil a utíkal od nich pryč, ale dobře si uvědomoval, že kdyby tak učinil, smálo by se mu za chvíli celé New Orleans. A Louis už by ho mučil navěky. Když si tak Philippe pátravě prohlížel jednu tvář po druhé, neviděl nic jiného než čisté opovržení. S takovým opovržením se on i Justin setkávali už léta. Byli přece synové Maximiliena Valleranda.

„To neudělám,“ tvrdě pohlédl na Louise.

„Pak si to tedy vyřídíme někde v soukromí,“ odvětil Louis a škubnutím palce ukázal na malé prostranství, kde se občas odehrávaly spěšné souboje. Místo bylo umně zakryté stromy a budovami, takže si kolemjdoucí ani nevšimnou, že se něco děje. Položil ruku na rukojeť kordu, který se mu houpal u pasu.

Philippe si šokovaně uvědomil, že tenhle chlapec prahne po něčem zásadnějším než po pouhém pěstním souboji. Philippe se již předem smířil s tím, že ho ztlučou do krve. Koneckonců, Justin tak dopadl mockrát. Ale kordy – to bylo příliš nebezpečné. „Ne,“ řekl pevně a hlavou ukázal na budovu, kde se odehrávala regulérní šermířská klání. „Rozdáme si to uvnitř. Mistr na takové půtky dohlíží často a zaručí, aby…“

„Co? Tak ty se bojíš?“ navážel se do něho Louis.

„Ne. Já jen…“

„Ale jo. Každý to říká. Jsi posera. Na tvém místě bych se tím špinavým Vallerandovic jménem moc nechlubil.“ Louis si odplivl na zem. „Tvůj otec je vrahoun, bratříček uřvanej tyran… a ty jsi malej posera.“

Philippe se otřásl zlostí.

„Koukejte, už se strachy celý třese,“ posmíval se mu Louis.

„Koukejte…“ Náhle zmlkl a poděšeně sebou trhl, protože ho něco silně udeřilo do zátylku. Chňapl po kordu a otočil se. „Co…?“ Další zásah, tentokrát do hrudi. Nevěřícně zíral na Justina, který se za ně neslyšně připlížil a teď ho chladnokrevně ostřeloval oblázky. Justin se zálibně zadíval na kámen, který držel mezi palcem a ukazováčkem. „Copak to tu plácal, Philippe?“

Philippe polkl úlevou a obavami. „Vůbec nic, Justine. Přijdeme pozdě na…“

„Myslím, že jsem zaslechl, jak tě nazval poserou.“ Justin upustil kámen, který svíral v prstech, na zem a z kamenů ve své

dlani si vybral jiný. „Dobře víme, že to není pravda. A myslím, že říkal něco o tom, že jsem tyran. Tak tohle určitě není pravda, že ano?“

„Nezapomeň,“ ušklíbl se Louis, „že jsem se také vyjádřil o tvém otci jako o vrahounovi.“

Hrst oblázků se rozprskla u Louisových nohou. Justin se pomstychtivě usmíval. Jeho modré oči potemněly tak, že vypadaly skoro černé. „Podej mi svůj kord, Philippe.“

„Ne,“ řekl Philippe bez dechu a rychle přistoupil ke svému bratrovi. „Na kordy ne, Justine.“ Věděli naprosto přesně, na co ten druhý myslí. „Měl bych si ho podat já,“ řekl Philippe skoro šeptem.

„Nechce bojovat s tebou,“ oponoval Justin. „Provokoval tě, aby dostal mě.“

„Na kordy ne,“ opakoval zoufale Philippe.

Louis na ně uštěpačně zavolal. „Jseš taky takovej posera jako tvůj bratříček, Justine?“

Justin se rozzuřil tak, že sotva popadal dech. Ostře se na Philippa podíval a odbroukl: „Ani nemrkne a rozsekám ho na nudličky!“

„Dneska již trénoval a ty nemáš…“

Louis je netrpělivě přerušil. „Tak jdeme na to, Justine.“

„Philippe,“ zamračil se Justin, „podej mi už konečně ten zatracenej krám!“

„Nedám, dokud mi neslíbíš, že přestanete, jakmile se objeví krev.“

„To nemůžu…“

„Slib mi to!“

Vpíjeli se jeden do druhého pohledem. Nakonec Justin kapituloval. „Tak dobře, kruci.“ Natáhl ruku. Philippe zbledl a podal mu kord.

Hlouček se odebral na místo. Ačkoliv se předtím na ničem nedomluvili, zmlkli, pohybovali se opatrně a tiše, protože kdyby je někdo načapal, okamžitě by souboj překazil. Chlapci jejich věku si obvykle nevyřizovali své rozbroje tímto způsobem – něco takového bude připadat v úvahu tak za rok, za dva. Byli v tom nejnebezpečnějším věku – sice na prahu dospělosti, ale stále ještě nedokázali rozlišit hranici, kde se dětská hra střetává s tvrdou realitou života. Mladistvé vášně snadno vzplály a oni si za každou cenu chtěli ověřit své schopnosti.

V souladu s pravidly, která jim Navarro vštípil, si zvolili sekundanty. Louis si pomalu svlékl kabátec a ohlédl se přes rameno po dvojčatech. Philippe stál se zaťatými pěstmi, napjatý postoj prozrazoval jeho obavy.

Louis téměř zalitoval, že vyzval Vallerandy na souboj. Philippovy oči byly mírné a plné obav, zato Justinovy ďábelsky modré slibovaly krutou pomstu. Justin byl dobrý šermíř. Louis to dobře věděl. Skoro tak dobrý jako on sám. Častokrát ho u Navarra pozoroval. Mistr šermu říkával, že Justin by byl nepřekonatelný, pakliže by se ukáznil. Kráčeli k sobě, dokud je neoddělovalo pouze několik stop. Louis zaujal základní postoj.

Když se pozdravili, ostatní ztichli. Souboj začal. Ocel zazvonila o ocel. Vyzkoušeli si několik základních kombinací. Snažili se odhadnout, v čem je soupeř lepší. Dvakrát předstíraný útok, výpad, následuje odražení a znovu bleskově zaujmout postoj. Oba dva se pohybovali svižně, oba dva byli stejně dobří. Jeden z Louisových nohsledů se neudržel a sdělil svému společníkovi šeptem, že by si přál, aby Navarro tenhle souboj viděl. Byla to naprosto dokonale provedená výměna.

Potom začal souboj nabírat na intenzitě a přestával být tak vyrovnaný. Louis se samým soustředěním příšerně potil. Dokonce to vypadalo, že Justinovi Štěstěna přeje, nebo že se u něho projevil skrytý talent, o kterém Navarro neměl dosud ani tušení. Šermoval obdivuhodně čistě a lehce, byl čilejší, než by kdokoli předpokládal. Vlastně se zdálo, že čím déle souboj trvá, tím je lehkomyslnější, jako by pro něho Louis nebyl rovnocenným soupeřem.

Louis poděšeně uskočil, když hrot Justinova kordu projel jeho ramenem. Nevěřícně pohlédl na svoji košili, která se zbarvila krví. Chlapci se poděšeně rozkřičeli a Philippe přispěchal k Louisovu sekundantovi. „Čest byla očištěna,“ vydechl Philippe a předloktím si setřel z čela pot.

Louisovi se ponížením dělalo zle. Přes mračno hněvu hleděl na Justina a v duchu se plísnil za to, že takhle pochybil. Jen malý omyl v krytí a byl poražen. Přátelé se mu budou pošklebovat. Ještě více ho vyváděl z míry Justinův klid. Očekával by, že se Vallerand bude nahlas radovat. Místo toho Justin vážně sledoval, jak se sekundanti domlouvají…, a to z nějakého důvodu připadalo Louisovi ještě zavrženíhodnější než otevřený výsměch.

„Souboj je u konce,“ řekl Philippe a přemáhal se, aby mu z hlasu nezaznělo přílišné nadšení. Pousmál se, když se i v Justinových očích objevila úleva.

„Není u konce!“ odsekl Louis, ale nikdo si ho nevšímal.

Justin vyrazil k Philippovi, chtěl mu vrátit kord. Hrůza, která se zračila v bratrově tváři, ho přikovala na místo.

„Ne!“ bylo to jediné, co stačil Philippe ještě vykřiknout. Justin se bleskově otočil a spatřil útočícího Louise.

Justin ztuhl. Něco ho pálilo na boku. Pohlédl dolů a viděl, jak se do něho zakusuje tenké ocelové ostří. Následoval záblesk bolesti. Nemotorně se svezl na kolena a tupě zíral, jak mu na košili rozkvétá krvavý květ. Přitiskl dlaň na mokrou skvrnu a svezl se na zem. Hlava se mu točila závratí. Ztěžka dýchal. Cítil pach vlastní krve. Ještě více ránu stlačil.

„Ach, Justine,“ zalapal Philippe po dechu a klesl vedle bratra.

„Ach, Justine.“

Louisovi pomalu docházelo, co vlastně spáchal. Přátelé ho sledovali v naprostém ohromení a znechucení. „To jsem nechtěl…,“ řekl Louis a hlas se mu zahanbením vytratil do zlověstného ticha. Jen kvůli několika slovům se dopustil něčeho nečestného, skutku, který není hoden opravdového muže. Dal se na ústup. Několik kroků couval, potom se otočil a pelášil pryč.

K Justinovu sluchu dolehl hukot Philippových naléhavých proseb. Uviděl jeho zmatené oči. Odtrhl zrak od chladivé trávy a pohlédl na svého bratra. Pokusil se promluvit svým typickým arogantním tónem. „Je to jenom… škrábnutí.“

Philippe se ulehčením přidušeně zasmál. „Krvácíš, Justine.“

„Kde je Louis…, ten slizkej, zatracenej, podělanej mizera? Já ho…“

„Utekl,“ řekl Philippe a strach o bratra, který ho zpočátku vyděsil, začal zvolna tát. „Myslím, že to, co udělal, ho zaskočilo úplně stejně jako nás.“

Justin se neohrabaně začal zvedat ze země. „Zaskočilo? Zabiju ho! Já ho…“ Zmlkl a zalapal po dechu. Rána příšerně bolela. Skrz prsty mu prosakovala čerstvá krev.

„Počkej,“ vykřikl Philippe a podepřel ho pod rameny.

„Krvácíš…, potřebujeme doktora… Na chvilku tě tu nechám samotného a…“

„Když odtud odejdeš,“ řekl s námahou Justin, „já… už tu nebudu, až se vrátíš.“

„Jen…“

„Jdu domů. I když tam mě otec pravděpodobně dorazí.“

„Ale…“

„Odveď mě domů,“ zašeptal Justin s námahou.

Philippe se pokusil zastavit krvácení tím, že na bratrův bok přitlačil svoji dlaň, čímž přivolal na svoji hlavu novou vlnu kleteb z úst svého bratra. Zbylých dvou chlapců stojících opodál si nevšímal, dokud mu jeden z nich nepodal svoji vatovanou kazajku.

„Díky,“ hlesl bez dechu Philippe, vzal ji a zastrčil Justinovi za košili, aby tak ránu zakryl.

„Tohle Louis neměl dělat,“ řekl dárce kazajky. „Už nikdy nebudu jeho sekundantem.“

„Především už by nemělo dojít k žádnému souboji!“ vykřikl Philippe rozezleně. Justin nevydal ani hlásku, jen zavřel oči. Ležel bezvládně na zemi, zakrvácené ruce směřovaly dlaněmi vzhůru.

Chlapec přejel Justinovo dlouhé, štíhlé tělo obdivným pohledem. „Má kuráž.“

„A rozumu tak málo jako tažné dobytče,“ zavrčel Philippe.

„Až se z toho vylíže, vyhraje ještě spoustu soubojů.“

„Ten se nedožije ani dvacítky,“ zabručel si Philippe pod vousy. Justin zamrkal a potom otevřel oči. Ztmavly, fialově světélkovaly a byly prosty obvyklé energické jiskry. Sužovaný velikou bolestí se namáhavě zvedl a přidržel se za límec

Philippovy košile. Zůstaly na ní krvavé stopy. „Jdeme.“

Philippe se ani nenamáhal s vyptáváním, jak se Justin vůbec dostal do města. Jeden z Louisových kamarádů přivedl Justinova grošáka a všichni tři dostrkali a vytáhli Justina do sedla. Philippe se vyšvihl za ním. Zkontroloval, jestli si Justin přidržuje na ráně darovanou vestu.

„Jo, mám to tam,“ vypravil ze sebe Justin chraplavě a hluboko se sklonil ke koňskému krku. „Jeď…, než spadnu.“

Cesta domů byla strastiplná. Philippe trpěl podobně jako Justin.

Příšerně se bál, že mu bratr cestou umře.

„Proč jsi tak toužil s Louisem bojovat?“ bručel, když byli v polovině cesty. Nechápavě kroutil hlavou. „To ho tak strašně nenávidíš?“

Poté, co krvácení ustalo, měl Justin mnohem čistší hlavu. „S ním to příliš nesouvisí,“ vypravil ze sebe slabým hlasem. „Jen jsem chtěl s někým změřit síly. Člověk se pak cítí o moc líp…, o moc líp.“

„Lépe než když?“

„Když nebojuješ.“

„To nedává smysl. Proč se cítíš lépe, když někoho zraníš?“

„Když bojuju já, tak nebojuju s jiným člověkem…, je v tom něco jiného, něco…“

„Něco v tobě,“ doplnil tiše Philippe. V tom byl zásadní rozdíl mezi ním a bratrem. „Něco v tobě, co tě nutí, aby ses zničil,“ pokračoval tiše, „a všechny kolem sebe. Nedáš si pokoj, dokud celou rodinu nerozvrátíš a všechny neuvrhneš do bídy.“

„Ne…“

„Dokud nás všechny neumoříš.“

„Nenávidíš mě,“ řekl vyčerpaně.

„To není pravda. Tu radost bych ti neudělal.“

Justin si uvědomil, že mu toho Philippe říká ještě mnohem víc, ale slova se rozpila v nesrozumitelné zvuky a cítil, že se mu oči obracejí v sloup. Upadal do bezvědomí, ze kterého se občas probíral. Pronásledoval ho podivný sen. Už byli u domu, když tu se po něm natahovaly čísi ruce. Nechytily ho. Padal a padal do krvavě rudého moře. Zvedla se vlna a unášela ho pryč. Třeštila mu hlava a bok ho pálil. Najednou byl zase malým chlapečkem a otec ho choval. Jemně ho ukládal do postýlky. Lehl si k němu, hlavu položil na jeho polštář. Odpočívali bok po boku. Najednou se vzbudil. Otec vedle něho neležel. Byl sám. Strašlivě opuštěný.

„Mon p?re,“ zašeptal a zběsile šátral ručkou, dokud ji nepřikryla velká, silná dlaň. Ocelový stisk té živé dlaně jako by mu navrátil sílu a probudil všechny smysly. Probral se. Spatřil nad sebou otcovu napjatou tvář a věděl, že se zlobí…, ale zároveň v těch zlatavých očích zahlédl něhu, která ho zmátla. Otec ho neopustil, zůstal u něho i v přítomnosti lékaře a Justin se ani nepohnul, aby konejšivé spojení obou dlaní nikterak nenarušil.

Když mu lékař ránu čistil, vyjekl bolestí, ale pak hned ukázněně zmlkl a nevydal ani hlásku. Z tváře mu odkapával pot. Cítil se, jako by mu bok stravovaly plameny. „To ještě nestačí?“ zaskřehotal, když se bolest stala nesnesitelnou. Maximilien ho konejšil laskavým šepotem a doktor dokončil ošetření. Poté, co Justinovi ránu ovázal, dal mu hořkou medicínu a Justin trval na tom, že si sklenici musí přidržet sám. Otec ho uchopil za krk a přizdvihl mu hlavu, aby se mu lépe pilo. Taková péče připadala Justinovi děsně ponižující.

„Kdybys raděj… řval a… spílal mi,“ kuckal, když spolkl poslední kapky hořkého léku. „Vlídnost v tvém podání působí moc… divně.“

„Proklínání přijde na řadu až zítra,“ odvětil Max a upravil mu přikrývky. „Právě teď se mi moc ulevilo, že jsi v pořádku.“

„V pořádku?“ opakoval Justin a okamžitě přidal několik grimas.

„Není to nic vážného,“ řekl Max a odhrnul kadeře zvlhlé potem z Justinova bledého čela.

„Nic takového bys netvrdil…, kdyby se to stalo tobě.“

Max se usmál. „Neboj se, až se uzdravíš, budeš si muset vyslechnout můj názor na souboje. Pak ti bude připadat, že ses uzdravil příliš brzo.“

„To teda ne-ne…“ Justin široce zívl. Medicína začínala působit. Spěšně otevřel oči, protože zaregistroval, že se Max zvedá. „Odcházíš?“

„Ne, mon fils.“

„Klidně jdi pryč, jestli chceš,“ bručel Justin tak tiše, že to skoro nebylo slyšet.

„Nechci,“ zaslechl ještě tichoučkou odpověď a uklidnil se. Ještě jednou chňapl po Maxově dlani a usnul. Ani ve spánku ji nepustil.

„Jak mu je?“ zeptal se Alexandre Maxe, když mu naléval drink. Max mu gestem naznačil, aby láhev položil.

„Bude v pořádku.“ Max se právě vrátil z Justinova pokoje, kde chlapec spal jako mimino. Lysette s Noeline měly plné ruce práce, aby vmanévrovaly rozrušenou Irénée do postele. Pomáhaly si kávou ochucenou vydatnými dávkami brandy. „Zranění není vážné, ale je v šoku.“ Max se odmlčel a chmurně dodal. „Já také.“

„Tebe to překvapuje?“ zeptal se Bernard. „Mě osobně překvapuje jen to, že k něčemu takovému nedošlo již dříve.“

Alexandre se přidal. „Kráčí pouze ve stopách svého otce, není-liž pravda?“

Max si je oba chladně měřil.

„Jistě že je to pravda,“ pravil Bernard. „Maxi, ty přece moc dobře víš, po kom ten kluk je. Nemůžeš přece tvrdit, že jsi nic takového nečekal. A byl bys hlupák, kdybys věřil, že se nic podobného nebude opakovat.“

Max už mu chtěl něco ostře odpovědět, když se mezi ně vložila Lysette.

„Maxi,“ oslovila ho. Vešla do místnosti a vzala ho za paži.

„Nerada tě vytrhuji ze společnosti tvých bratrů, kteří ti tak hezky vyslovují svoji účast, ale Berta ti přihřála něco k večeři. Pojď se najíst.“

„Nemám hlad…“

„Je to jen taková chuťovka, bien-aimé,“ nevzdávala se a chytře jej přemlouvala.

Max něco zavrčel a zamířil s ní ke dveřím. Lysette se krátce ohlédla přes rameno a věnovala oběma bratrům rychlý pohled plný zklamání. Potom důstojně vyprovodila manžela z místnosti. Její přísný pohled byl v takovém kontrastu s výrazem, který nasadila, když mluvila s Maxem, že se Alexandre zakuckal smíchy.

„Pod těmi jemnými manýry,“ okomentoval celou situaci, „se skrývá malý despota.“

„Na tom není nic zábavného,“ řekl Bernard.

„Proč ne? Pro Maxe je naprosto ideální.“

„Neřekl bych.“ Bernard se dlouze napil. Zíral na prázdný rámec dveří. „Vlastně si myslím, že pro něho představuje jisté nebezpečí.“

„To mi uniklo.“

„Do všeho strká nos, všemu chce přijít na kloub – pokaždé s ním chce probírat minulost v okamžiku, kdy je lepší nechat ho na pokoji. Příšerně ji zajímá vše, co se týče Corinne…, a to nevyhnutelně vede k potížím.“

Alexandre se přemýšlivě dotkl hlavy. „Ty ji nemáš moc rád, že?“

Bernardův hlas se ani nezachvěl. „Ne, nemám. Nelíbí se mi, jakým způsobem se hrabe v minulosti, nelíbí se mi, jak ovlivnila Maxe či Etienna Sag…“ Zarazil se v půli slova, ale bylo již příliš pozdě.

Alex na něho překvapeně hleděl. „Etienna Sagesse? Co s tím, ksakru, má společného?“

„Pusť to z hlavy.“

„Bůh je svědkem, že ona si s ním nic nezačne. Ona není Corinne. To tě trápit nemusí.“

„Jak jsem řekl,“ zamračil se Bernard, „pusť to z hlavy.“

„Byla to moje chyba,“ řekl Philippe.

„U čerta starýho, to tedy byla,“ přizvukoval mu Justin a poslušně otevřel pusu, když Lysette pozvedla lžíci k jeho ústům. Trvala na tom, že ho nakrmí, i když se Justin klidně mohl najíst sám. Jelikož byla Lysette zvyklá trvale pečovat o svoji churavou matku, připadalo jí naprosto samozřejmé obskakovat každého, kdo ochoří. Ačkoliv Justin zprvu protestoval, rychle si na její starostlivost zvykl, a dokonce ji z legrace oslovoval maminko.

„Řekni mi, co se stalo,“ řekl Max. Usadil se u lůžka na francouzské mahagonové židli s vyřezávaným opěradlem.

Tak jako vždycky, Philippe pečlivě volil slova. „Měl jsem… nedorozumění se třemi hochy. Jeden z nich se mě snažil vyprovokovat k souboji. Odmítl jsem. A pak se objevil Justin a…“

„A dychtivě zvedl hozenou rukavici,“ dodal pichlavě Max. Justin pohlédl na Lysette, která odložila misku s polévkou.

„Řekli o něm, že je posera, otče,“ přiznal, ale na Maxe ani nepohlédl.

„A to považuješ za dostatečný důvod?“

„Ne, mě nazvali tyranem a tebe…“

„A mě jak?“

Justin zčervenal tak, že mu hořely uši i tváře. „Tak,“ pravil,

„jak ti vždycky říkali.“

„Jak?“

„Proč se ptáš? Vždyť to víš!“

„Chci to slyšet od tebe.“

Justin si několikrát prohrábl vlasy. Divoce se rozhlížel po místnosti jako zvíře chycené v kleci.

„Řekni to,“ naléhal Max a přimrazil chlapce na místě upřeným pohledem. „Jednou se k tomu postavit čelem musíme.“

Lysette s Philippem jako by v místnosti ani nebyli. Napětí sílilo. Nikdo si netroufal promluvit, ani hlasitě vydechnout.

„Nazvali tě vrahounem,“ Justin to skoro zašeptal a pak si zhluboka oddychl. „Vždycky to říkají. Všichni. A ty se mě ptáš, proč se peru? Jak jinak mám… bránit sebe a Philippa! Vždyť jediný důvod, proč nás tak nenávidí, je ten, že jsme tvoji synové. V životě jsem neměl žádného kamaráda. Kromě Philippa.“ Pohlédl na svého bratra. „Jen mu to řekni! Spočívá na nás cejch viny. Nejsme synové jen tak obyčejného vraha. Jsme Vallerandové – a všichni dychtí po naší krvi!“

Max se přesunul k posteli a jemně uchopil Justina za ramena.

„Poslouchej mě, Justine. Naprosto tě chápu…“

„Nechápeš…“

„Bože můj, nech mě domluvit! Budou si říkat, co chtějí, a ty na tom nemůžeš nic změnit. Nikdy jim nedokážeš zavřít ústa. Pomluvy se rojí rychle a mají tuhý život. Nedokážeš je umlčet. Můžeš zabít člověka, Justine, tucet mužů, ale to, co se stalo, už nezměníš. Stále budeš mým synem. Vztekej se, proklínej mě po libosti, ale nic se nezmění.“

„Co se tenkrát stalo?“ naléhal na něho Justin a po tvářích se mu kutálely slzy. „Jak to tenkrát bylo? Proč nemůžeš prostě říct, jestli jsi to udělal, nebo ne? Proč mi nemůžeš sdělit pravdu?“

Slova zůstala viset ve vzduchu a všichni pohlédli na Maxe.

„Není to dlouhý příběh,“ pravil Max. „Oženil jsem se s tvojí matkou, protože jsem ji miloval. Několik let po vašem narození se moje city k ní změnily. Došlo k tomu v okamžiku, kdy jsem zjistil, že se zapletla s jiným mužem.“

„S kým?“ dožadoval se Justin.

„Na tom nezáleží…“

„Sakra na tom záleží. Pověz mi to! Byl to Etienne Sagesse?“ Max pomalu přikývl.

„Proč?“ zeptal se Philippe, který stál několik kroků stranou.

„Proč by to dělala?“

„Jsem přesvědčený, že byla do něho zamilovaná,“ vysvětloval Max, který byl klidný jenom navenek. Pouze Lysette věděla, s jakým úsilím o minulosti hovoří. „Nebyl jsem schopen učinit Corinne šťastnou. A tak jsem ji, částečně, uvrhl do náruče někoho jiného.“

„Nemusíš se za ni omlouvat,“ ozval se Justin, „jsem rád, že je mrtvá.“

„Ne, Justine. Můžeš ji litovat, ale není správné ji nenávidět.“

„Zabil ji Etienne Sagesse?“ tázali se oba chlapci s nadějí v hlase.

„Ne.“

Justinovi se začala třást brada. „Byl jsi to ty?“ vypravil ze sebe a hlas se mu zlomil.

Max téměř nedokázal promluvit. „Ne. Když jsem ji našel, byla již mrtvá.“

„Kdo tedy…?“

„Já nevím.“

V Justinově tváři se svářila zlost s nedůvěrou. „Ale ty to víš!

Musíš to vědět!“

„Kéž by tomu tak bylo,“ přiznal Max. „Přál bych si, abych dokázal vypátrat, k čemu tehdy došlo. A nejvíc ze všeho bych si přál, abyste nemuseli vyrůstat ve stínu takové události.“

Justin zavřel oči a znovu ulehl do polštářů. „Víc mi o tom nepovíš? Podezíráš někoho? Přece musí existovat někdo, kdo si přál její smrt?“

„Před léty jsem hovořil s Etiennem Sagessem. Domníval jsem se, že by mi mohl něco odhalit.“

„A?“

„Je přesvědčen, že Corinne jsem zabil ze žárlivosti já.“

„Měl jsi ho vyzvat na souboj a skoncovat s ním,“ zabručel Justin.

„Podívej se na mě.“ Max vyčkal, dokud Justin neotevřel oči.

„Musíš si pečlivě vybírat, koho vyzveš na souboj, tvrdohlavý synku. Byl bych radši, kdyby tě označili za poseru, než abys

nadskakoval pokaždé, když tě nějaký třasořitka vyzve na souboj. Čím víc budeš obhajovat svou čest, tím víc tě budou ostatní provokovat – a budeš používat kord častěji, než bude ve skutečnosti třeba. Nic takového bych tobě ani tvému bratrovi nepřál.“

„Otče?“ otázal se Justin dutě. „Jak si mám být jist, že nezemřela tvojí rukou?“

Philippe přispěchal k posteli. Zuřil. „Jak se na něco takového můžeš vůbec ptát?“

Nezdálo se, že se Max zlobí. „Je to na tobě. Buď mi můžeš věřit…, anebo ne. Moje city k tobě se v každém případě nezmění. Oba dva jste moji synové a vaše bezpečí a štěstí mi je nade vše.“

Justin ztěžka polkl a nadzvedl se na polštářích. Max se k němu sklonil, něžně ho objal, vískal mu vlasy a šeptal mu cosi, co ostatní neslyšeli. Lysette si všimla, že Philippe udělal krok vpřed a pak se zastavil. Tato chvíle patří pouze Justinovi a jeho otci. Jak jen je Philippe nesobecký, uvažovala Lysette a natáhla se, aby ho mohla uchopit za ruku. Prsty sevřela jeho širokou dlaň. Chlapec na ni pohlédl, chmury v jeho tváři se rozplynuly a oni si vyměnili pohled plný porozumění.

Když se seznámil se všemi, které pokládal v New Orleansu za důležité, zamířil Aaron Burr zpět do St. Louis, aby zde kul pikle s generálem Wilkinsonem. Nejprve vyrazil do Natchez s koňmi, které mu obstaral Daniel Clark, nejvlivnější a nejbohatší obchodník v oblasti. Burrova cesta na západ byla až neuvěřitelně úspěšná. Odhadoval, že nebude vůbec těžké vyvolat povstání proti Španělům, a tak si zajistí západní Floridu a Mexiko.

Byl si jist, že španělské představitele dokonale obelhal, zejména pak Yruja. Své záměry před nimi dovedně skryl a ujistil je, že o jejich území nemá nejmenší zájem. Nebude to trvat ani rok, uvažoval Burr, a budu schopen postavit vojsko a začít s uskutečňováním svých snů. A ti, kdo se pokoušeli zhatit moje plány – Maximilien Vallerand například –, budou škemrat o milost.

Časně zrána vyrazil posel z rezidence dona Carlose Martineze de Yrujo. Obezřetně si to namířil jižně od města, když tu náhle byl nucen svého koně zadržet. Cestu mu zatarasili dva jezdci na koních, v rukou drželi pistole. Pobledlý strachy začal posel drmolit cosi ve španělštině. Určitě si myslel, že ho chtějí okrást, a tak jim

vysvětloval, že u sebe nemá žádné peníze ani nic jiného, co by jim mohl dát. Jeden z nich, černovlasý muž s vlčíma očima, mu naznačil, aby zmlkl.

„Dej mi dopisy, které vezeš,“ poručil mu černovlasý muž španělsky. Mluvil drsně, ale volil slušná slova.

„N-no puedo,“ koktal posel a zatvrzele vrtěl hlavou. „Jsou to důvěrné listy, přísně tajné…, přišel bych o život, kdybych je v pořádku…“

„Tvůj život,“ zaznělo lehké upozornění, „je to, oč tu právě běží. Pokud ti na něm záleží, podej mi ty dopisy.“

Posel zalovil ve svém kabátci a vytáhl půl tuctu dopisů honosících se Yrujovými pečetěmi.

Když v nich muž listoval, setřel si posel z čela pot. Vypadalo to, že jeden z dopisů muže zaujal. Chvíli jej podržel v ruce, zatímco mu ostatní dopisy vracel.

Max pohlédl na Jacquese Clementa s ironickým pousmáním.

„Je adresován Casa Calvovi,“ řekl francouzsky. „Španělskému hraničnímu komisaři, který z nepochopitelných důvodů stále dlí v New Orleansu.“

„Třeba se mu tu líbí,“ poznamenal Clement nedůvěřivě.

Max otevřel dopis. Výkřiku, kterým se mu v tom posel snažil zabránit, nevěnoval žádnou pozornost. Přečetl si jeho obsah a úsměv v jeho tváři rychle pohasl. Pohlédl na Clementa. Zlatavé oči plály spokojeností. „Miluju způsob, jakým se španělští představitelé mezi sebou loučí. Nikdy nezapomenou popřát příteli šťastnou cestu. A pak mu – se stejnou zdvořilostí – vrazí dýku do zad.“

Posel, který jim nerozuměl, je nejprve nenávistně pozoroval a poté se odvážil ozvat. „Nemohu doručit dopis s rozlomenou pečetí, seňore! Co teď mám dělat? Co…?“

„Ten dopis nedoručíš,“ odpověděl mu Max, „jelikož si jej ponechám.“

Španěl mu odpověděl novou dávkou nesrozumitelného brebentění. Mluvil příliš rychle, takže mu Max nerozuměl, ale nešťastný výraz jeho tváře byl dostatečně výmluvný.

„Až na to přijdou, pravděpodobně ho uvězní,“ konstatoval Jacques. „To, že si nechal dopis ukrást, mu neodpustí.“

Max hodil poslu malý váček. Ten na chvíli zavřel pusu, aby váček chytil. Se zazvoněním mu přistál v dlaních. „Je tam dost peněz na to, abys zmizel. A dlouho si pohodlně žil.“

Následoval další vodopád slov ve fantasticky rychlém jazyce.

Max tázavě pohlédl na Jacquese. „Pochytil jsi alespoň něco?“

„Jen esposa a hijos.“

„Slova manželka a děti zazněla dostatečně výmluvně,“ usmál se Max kysele. „Dej mu všechno, co máš,“ pravil Max k Jacquesovi. „Splatím ti to později.“ Zastrčil dopis do svého kabátce. „Tohle je malé jmění samo o sobě.“

Max s potěšením sledoval Claibornův výraz, když si znova a znova dopis pročítal. „Jsou si Španělé vědomi, že ho máme?“ otázal se nakonec.

Max pokrčil rameny. „Na tom nezáleží. Jejich plány to nezmění.“

„Je v něm celkem dost informací,“ řekl Claiborne zvolna.

„Vyplývá z něj, že nejenom Burrovi nevěří, ale chystají se proti němu podniknout odvetná opatření. Pokud se můžeme spolehnout na to, že tento dopis nelže, pak mají v úmyslu ho naprosto zdiskreditovat!“ Pohlédl zpátky na dopis. „A ti vychytralí mizerové zneužijí Američany, aby za ně tu špinavou práci udělali! Už jste se někdy setkal se Stephenem Minorem?“

„Jen krátce.“

„Bylo vám před přečtením tohoto dopisu známo, že je ve španělských službách?“

„Ne,“ usmál se Max lhostejně. „Nemůžete ode mne čekat, že se dostanu na stopu všem Američanům ve španělských službách.“

„Nestoudný kreole,“ oplatil mu Claiborne narážku a málem se sehnul až k němu. „Chcete tím říct, že se Američané nechají snadno podplatit?“

„Už to tak vypadá, sire.“

Claiborne se okamžitě ovládl, aby se náhodou nerozesmál, a nasadil výraz, který se pro státníka hodí více. „Nyní musíme vyčkávat. Podle zpráv z listu má Minor ve zdejší oblasti rozšířit zprávu, že Burr zamýšlí separovat západní část země, připojit ji ke španělským državám a prohlásit ji za vlastní impérium. Něco takového by mělo rozpoutat nepokoje v celé zemi až po severovýchodní oblast!“

„Poplašná zpráva by měla dorazit do St. Louis ve stejný čas jako Burr,“ souhlasil Max.

„Dal bych za to nevím co, kdybych mohl v tom okamžiku spatřit, jak se tváří generál Wilkinson. Nemělo by trvat dlouho a Burra definitivně zapudí.“

Max se postavil a podal mu ruku. „Už musím jet, sire. Pokud pro vás mohu ještě něco udělat…“

„Dobrá, dobrá.“ Claiborne se postavil a potřásl mu rukou mnohem vřeleji než obvykle.

„Dnes jste prokázal svoji loajalitu, Vallerande.“ Max mu vysekl poklonu. „Zkoušel jste mě snad?“

„Byl jsem jen na pochybách, zdali jste něco nevynechal, když jste mi popisoval vaši schůzku s Burrem,“ přiznal Claiborne.

„Dokáže člověka přesvědčit. Když vás navštívil, mohl na vás padnout lesk jeho slávy.“

„Netoužím po žádném lesku ani slávě. Jsem spokojený s tím, co mám,“ pravil Max vážně. „Přeji vám dobrý den, Vaše Excelence.“

Zcela neočekávaně Max požádal Justina, aby mu pomohl strhnout zchátralý dozorcův domek. Lysette se radovala. Byla to známka toho, že se Max začíná odpoutávat od minulosti. Minulost ho přestane ovládat. Pomalu se začíná zbavovat hořkosti, kterou v sobě tak dlouho hýčkal. Přizvat k té práci Justina bylo moudré rozhodnutí. Chlapec byl nadšený, že má nějakou odpovědnost, a také dostal příležitost postavit se vlastním démonům tváří v tvář. Dvojčata také patřila k obětem minulosti a trpěla stejně jako Max. Možná dokonce víc.

Philippe, který nechtěl mít s takovou prací nic společného, se věnoval studiu, šťastně ztracený ve světě milovaných knih. Naopak Justin si vzal úkol natolik k srdci, že sám přiložil ruku k dílu a pracoval po boku několika pečlivě vybraných otroků, dokud nesrovnali celé místo se zemí. Koncem každého pracovního dne se vracel domů zcela vyčerpaný a špinavý, ale s neobvyklým klidem na duši.

Lysette také měla plné ruce práce, ale šlo o úplně něco jiného. Musela si nejenom v rodině, ale i ve společnosti vydobýt svoje vlastní místo na slunci. Bohužel, mezi snachou a tchyní docházelo k nevyhnutelným střetům. Lysette a Irénée se často rozcházely v názorech na staré kreolské zvyky a rozdílné postavení v jejich malé společnosti. Irénée snad ještě nikdy nebyla tak otřesená jako

tenkrát, když si Lysette pozvala na návštěvu mladé provdané Američanky z New Orleansu.

„Ale ony jsou velmi milé a pocházejí z velmi dobrých rodin,“ naléhala jemně.

„Jenže to jsou Američanky! Co si jenom pomyslí moji přátelé, až se o tom doslechnou?“

„Američané jsou stejnou součástí New Orleansu jako kreolové.

Na spoustu věcí mají stejné názory. Sdílejí stejné zájmy.“

Irénée na ni šokovaně hleděla. „Nebude to trvat dlouho a budeš prohlašovat, že nic nestojí v cestě tomu, aby mezi sebou kreolové a Američané uzavírali sňatky!“

„Ale to jistě ne,“ odvětila Lysette suše.

Irénée podezřívavě přimhouřila oči. „Ví o tom Maximilien?“ vyzvídala zkušeně.

Lysette se jen usmála. Věděla, že tchyně má v úmyslu okamžitě za ním běžet a všechno mu za Lysettinými zády vyzvonit. „Z celého srdce se mnou souhlasí, máti.“

Irénée si znechuceně povzdechla a okamžitě si umanula, že ještě ten večer se synem promluví.

Ale Max věnoval Iréniným stížnostem jen malou pozornost. Řekl, že se svět jistě nezboří, když se Lysette bude přátelit s několika americkými dámami. A tehdy si Irénée uvědomila, že se cosi začíná pomalu, neodvratně měnit. Už nemá na Maxe takový vliv jako kdysi. Max se už nikdy proti Lysette nepostaví.

Nejprve všechno muselo být tak, jak si přál Max. Teď bude vše tak, jak si přeje Lysette. Irénée z toho měla smíšené pocity. Na jednu stranu byla ráda, že se Max nyní dokáže podělit s druhým o svoje představy a vzpomínky, které tak dlouho skrýval, ale na druhou stranu Irénée mrzelo, že je svěřuje pouze Lysette. Ta ho začínala znát lépe než ti, se kterými po léta sdílel jedno obydlí. Zdálo se, že Lysette mu rozumí víc než bratři…, a dokonce víc než vlastní matka!

Irénée také znepokojoval způsob, jakým Max s Lysette jednal. Vyhověl každému jejímu rozmaru, škádlil ji a pokoušel se ji rozveselit, když byla zamlklá a uzavřená, zlobil ji a dráždil ve chvílích, kdy v ní vřel vztek. Irénée připadalo, že se jemná, dobře vychovaná dívka pomalu, ale jistě mění ve štěknu s dobře prořízlou pusou a ostrým jazykem. Něco takového z toho sladkého stvoření dokáže udělat jenom Max!

Nakonec se pokusila dát všechno do pořádku.

„Kdyby Lysette byla dítětem,“ pravila k Maxovi v soukromí,

„řekla bych o ní, že je rozmazlená. Ty ji podporuješ v přesvědčení, že si může dělat vše, co si zamane.“

Max se na ni usmál jako andělíček, jako člověk, jehož sebevědomím nedokáže nic otřást. „Ale ona opravdu může.“

„Lysette si už teď myslí, že může odporovat každému, kdo s ní nesouhlasí. Každé ráno se pře s chudáčkem Bernardem. Neustále mu předhazuje, že by měl méně pít a víc pracovat!“

Max se neudržel a rozesmál se. „V tom případě se obávám, že pouze papouškuje můj názor, máti. A ty bys s ní měla souhlasit. Z Bernarda se stává nesnesitelný opilec.“

„To s tím nesouvisí! Hovoříme tady o Lysette. Ničíš veškeré dobré způsoby, kterým ji rodiče naučili, měníš žebříček jejích hodnot, učíš ji hrubosti a umanutosti. Ach, když si jen vzpomenu na to tiché, jemné děvčátko, které k nám přišlo, a jak jen se změnila…“

„Tak dost,“ řekl Max, dobrá nálada byla pryč. „Chápu, že to myslíš dobře. Ostatně jako vždycky. Ale Lysette není schopna žádné hrubosti o nic více než ty…, a co se umanutosti týče, měla by jí mít ještě mnohem, mnohem víc a ještě by to bylo málo. Říkáš, že ji rodiče naučili dobrým mravům? Gaspard jí vštípil strach z mužů. Matka ji naučila, že by žena měla raději předstírat nemoc, než aby se postavila někomu na odpor. Lysette by se mne měla bát, předstírat, že tu vlastně vůbec není. Nezasloužím si ji. Bůh ví, že ona je dar, který mi seslal, a byl bych naprostý hlupák, kdybych na ní něco měnil. Lysette se narodila s pořádnou dávkou kuráže a nezlomného ducha a byl bych navždy proklet, kdybych jí přikázal, aby se podrobila pravidlům naší…,“ odmlčel se a dodal s hořkým úsměvem, „naší malé zkostnatělé společnosti.“

„No ovšem! Nějak zapomínáš, Maximiliene, že ty i tví přátelé jste všichni součástí té takzvané zkostnatělé společnosti!“

„Společnosti, která mě před deseti lety zavrhla.“

„Nemůžeš obviňovat…“

„Ne, já nikoho neobviňuji. Už ne. Ale žil jsem v exilu příliš dlouho, máti. Uvrhl jsem stín na každého, na kom mi záleží, včetně Lysette. Zejména na Lysette.“

„Takový nesmysl!“ vykřikla Irénée. „Zavržení? Exil? Sám dobře víš, že to není pravda. Máš spoustu přátel…“

„Obchodních partnerů,“ opravil ji Max suše. „Jacques Clement je jediný muž v New Orleansu, který mne nazývá svým přítelem z

jiného důvodu než čistě finančního. Ty sama, máti, moc dobře víš, jak lidé přecházeli ulice, jen aby mě nemuseli pozdravit.“

„Lidé nás stále navštěvují…“

„Tebe, máti…, mne ne.“

„Dostáváš pozvání na společenská setkání…“

„Ano. Od příbuzných, kteří mají hluboko do kapsy a pošilhávají po mých penězích. Anebo od těch, kteří se domnívají, že jsou tím povinováni památce mého otce. Když se do takové společnosti dostanu, setkám se s upjatou konverzací a mrazivými úsměvy. Moc dobře víš, že kdybych nebyl Vallerand, už dávno by mě donutili New Orleans opustit. Pomluvy jsou jako pomalu působící jed. A teď…, teď všichni upírají zraky na moji mladou krásnou ženu a pátrají po známkách špatného zacházení. Pokud shledají, že je šťastná, budou si lámat hlavy nad tím, čím je tak zvláštní, že ji tak těší život s krutým, chladnokrevným manželem…“

„Už zmlkni, Maxi! Nebudu poslouchat takové řeči!“

Odmlčel se a Irénée uniklo, že kdykoliv se na toto téma Max rozhovoří, do srdce se mu zařízne děs. Měl úplnou hrůzu z toho, že by ho Lysette mohla opustit. Nenávist a lidská podezřívavost, které dříve pronásledovaly pouze jeho, se mohou obrátit proti ní, jeho ženě.

Těžko by se seznamovala s lidmi a udržela si přátele, a to jen kvůli tomu, že se za něho provdala. Co když není tak silná, aby to dokázala unést? Co když takové napětí rozdrtí jejich lásku a ona ho přestane snášet ve své blízkosti? „V létech, která máme před sebou,“ pravil, „bude muset být Lysette silná jako lev. Sama víš, čemu bude muset čelit. Dlouho žila stranou skutečného života. Bude to pro ni nesmírně obtížné.“

„Myslím, že přeháníš, Maxi…“

„Možná tomu všemu jenom moc dobře rozumím. Doufám, že se dokáže zbavit všech těch urozených manýru, kterým ji naučila tetinka Delphine.“

Irénée ho už ale neposlouchala. Občas se jí vyplácelo, když s někým rokovala, chvíli neposlouchat a jen neústupně trvat na svém. Vyčerpaná protistrana pak nakonec souhlasila, jen aby už měla pokoj. „Musíš okamžitě Lysette umravnit. Pravidla se musí dodržovat. Později s ní nic nesvedeme,“ pravila pevně. „Copak už jsi zapomněl, jak to dopadlo s Corinne?“

Max okamžitě vzkypěl vztekem a odpověděl Irénée tak sžíravě, že s ním následujících několik dní nepromluvila ani slovo. Takže se rodina nakonec naučila Lysette za nic nekritizovat, pokud se tedy nechtěli se zlou potázat. Nicméně Max stanovil určité hranice, o kterých neměla Irénée ani zbytek rodiny nejmenší ponětí. Max měl vlastní způsob, jak Lysette ovládnout, když se odvážila zajít příliš daleko.

Jednoho nedělního večera, kdy Vallerandové pořádali svoje soirées, Max Lysette tak rozzlobil, že se rozhodla promluvit si s ním v soukromí. Max byl hrubý k jednomu z hostů, kterého s sebou přivedl jeden z jeho bratranců. Byl to návštěvník, jehož politické názory se od těch Maxových příkře lišily.

Lysette šokovalo, jak ostrými poznámkami Max hosta častoval. Znechutil tak večírek spoustě lidí. Na soirées většinou hrála hudba, lidé spolu uvolněně konverzovali, občas tancovali a v jedenáct hodin si zavdali občerstvení. Okolo půlnoci večírek končil. Tentokrát však skončil již v deset. Ani na občerstvení nedošlo.

Lysette si umanula, že z Maxe vypáčí omluvu, a zašla za ním do knihovny, kam se uchýlil s Bernardem na obvyklý drink. Dříve než mohla promluvit, Max se k ní otočil. Nepřekvapovalo ho, že přišla. Ušklíbl se koutkem úst. „Dávej si pozor,“ varoval ji tiše,

„dnes večer se se mnou nežertuje.“

„Nemusel ses hned utrhovat na pana Gregoira, když si dovolil malounko se otřít o guvernéra,“ řekla Lysette rozzlobeně. „Už jsem tě slyšela mluvit o Claibornovi mnohem hůř!“

Bernard se po nich nespokojeně ohlédl a odložil sklenici.

„Jsem unavený,“ pravil. „Dobrou noc.“ Odešel, aniž by si toho ti dva všimli.

Max usrkl ze sklínky a pohodlně si přehodil nohu přes nohu.

„Když Claiborna kritizuji já, alespoň vím, o čem mluvím.“ Pokrčil rameny. „Gregoire je idiot.“

„Ať už je, nebo není, dokud jsi nepřišel, bavili jsme se skvěle.“

„Má o Claibornovi zcela zcestné představy,“ osekl Max.

„Musel jsem ho srovnat.“

„Bylo nutné zahanbit matku a všechny přítomné dámy takovou nechutnou hádkou? Bavit se o něčem tak vulgárním, jako je politika? Čekala jsem, kdy tvoje matka omdlí!“

„Očekávala jsi, že budu mlčet, když se začal navážet do mého politického postoje?“

„Nežádám tě, abys byl za všech okolností okouzlující, Maxi. Stačí mi, když budeš alespoň slušný. Kdykoliv se ocitneme ve společnosti, nikdy si nejsem jistá, čeho se od tebe můžu dočkat. Neurazil jsi pouze kreoly, Američany a Španěly. Ty jsi svým způsobem urazil i své příbuzné!“

„Ale urazil jsem je všechny stejně, zlato. Naprosto demokraticky.“

„Je mi úplně jedno, jestli jsi demokrat, nebo ne. Já jen chci, abys byl na lidi hodný!“

Max zlostně zablýskal očima. Odložil sklínku, postavil se a pochodoval po místnosti.

Pečlivě odměřoval kroky. „Nelíbí se mi vést s vámi takovou diskusi, madam.“

„Jenže k ní máme důvod,“ vyjela na něho bojovně Lysette a vyzývavě si dala ruce v bok. Konečně se jí ho podařilo vyprovokovat.

Max se temně usmál a zavřel dveře tak prudce, až se zatřásly. Lysette na něho překvapeně pohlédla. Zajímalo by ji, zda se zlobí doopravdy.

„Maxi,“ řekla okamžitě smířlivým tónem, „mohl by ses alespoň pokusit být trochu přátelštější?“

„To by se ti líbilo, že jo?“ Pomalu se k ní blížil a ona nevěřícně třeštila oči. „Líbilo by se ti, kdybys dokázala zkrotit moji hanebnou povahu.“

Nejisté zavrtěla hlavou. „Ne, já jen…“

„Myslíš si, že když se převléknu za beránka, tak mě lidé začnou milovat. Jenže já to nechci. Nikdy jsem to nechtěl.“

„Nemyslela…“

„Myslíš si, že mě dokážeš převychovat, tak jako se matka pokouší napravit neposlušného chlapce.“

Lysette si uvědomila, že jí v hlavě bliká poplašné světýlko, a honem zavrtěla hlavou. Co by měla udělat, aby se zklidnil? Rychle přemítala, jak by dokázala zchladit jeho vztek. „Já tě nechci kárat, Maxi. Mon Dieu, jen ti chci pomoct.“

„Především se mě pokoušíš změnit,“ zamračil se.

„Změnit? Nikdy bych se nesnažila…“

„Na uťápnutého, domáckého manžílka, který bude skákat, jak ty budeš pískat.“ Zůstala na něho zírat s otevřenou pusou. Nevěděla, zda by se měla smát, anebo se začít hájit. „To nemyslíš vážně, že ne Maxi?“ Zalapala po dechu, když se po ní natáhl a

přitiskl ji ke svým bokům. Cítila, jak se jeho vzduté mužství na ni neurvale tlačí.

„Já ti ukážu, jak vážně to myslím.“ Zaklonil jí hlavu v tak náruživém polibku, až pootevřela ústa a on je dobyl svým jazykem. Rychle a horce jí dýchal do tváře. Pozvedl ji a ještě více ji přitiskl ke svým slabinám. Živočišně a rytmicky se o ni otíral. Lysette polapená tím horkým, dráždivým pohybem se nedokázala ovládnout a zasténala. Zdusil její ston a začal se probírat bohatými sukněmi pátraje po jejím teplém těle.

Když nahmátl okraj nabíraných spodních kalhot a rozkošnicky do nich zajel dlaní, začala zrychleně dýchat. „Maxi,“ řekla slaboučce, „není to tak, že bych…“

Přerušil ji dalšími hladovými polibky a položil ji na orientální koberec na podlaze.

„Tady!“ zašeptala nevěřícně. Její mysl zaznamenala, že se jí strop v knihovně vůbec nelíbí, že Maxovy světle hnědé oči planou vzrušením a že slyší nezaměnitelný zvuk párajících se spodních kalhot.

„Ano, tady,“ zachrčel, široce jí roztáhl kolena a sklonil se ke vstřícné brance do jejího těla. „Nemáš v úmyslu mě měnit…, že ne?“

„Ne,“ vykřikla a za tetelila se blahem, když do ní vnikl. Něžně se o ni třel, naplnil ji svým žárem a tvrdostí.

Zapřel se nohama a ponořil se do ní hlouběji, vzrušeně šeptal do její zrudlé tváře. „Řekni to.“

„Miluji tě… takového, jaký jsi…, ach, Maxi…“

„Už žádné kázání?“

„Ne, nikdy… prosím… nepřestávej,“ sténala. Náhle dostala strach, že ji začne mučit její vlastní žádostivostí.

Vítězně se usmál. „Nepřestanu,“ mumlal zaníceně a přimkl se k ní tvrději. Zkušeně ji vedl až na vrchol té nejčistší rozkoše. Nechal ji, aby si ten jedinečný okamžik, kdy se jí srdce málem zastavilo blahem, vychutnala a pak zatoužila po uvolnění. Pevně přimkl svá ústa k jejím a umlčel tak její vášnivé vzdechy a přizpůsobil se naléhavým pohybům jejích boků, dokud pod jeho tělem nezemdlela. Sladké, měkké objetí jejího těla bylo na něho trochu moc. Přestal se ovládat a také rychle dosáhl vyvrcholení. Jeho poslední pohyby byly tak mohutné, že ji posunul po koberci o několik palců.

Malátně ho objala a hladila zezadu na krku, zatímco jejich jazyky si spolu dravě hrály a vyzývaly těla k dalším milostným hrátkám. Celé její tělo dostalo lesklý nádech, jako by právě opustila příliš horkou lázeň.

S neúprosnou stručností jí Max vtiskl na čelo krátký manželský polibek a začal upravovat jejich oblečení.

„Maxi,“ zaprotestovala neochotně. Nelíbilo se jí, že je důvěrný okamžik u konce.

Neodpověděl. Zapnul si jezdecké kalhoty a stáhl jí sukně dolů.

„Maxi, nechtěl bys…“

„Mám práci,“ řekl, zvedl ji z podlahy a opět ji neosobně políbil na tvář. Rozčilená a náhle ostýchavá Lysette mu nyní nedokázala pohlédnout do očí. „Ale už je pozdě,“ zavrčela. Ať ho vezme čert, moc dobře ví, o co jí jde!

„Přijdu za tebou brzy.“

Popadla ji dětinská hašteřivost. Chtěla se s ním přít. „Ale…“

„Lysette,“ protáhl líně a sklouzl prsty pod její bradu, „už se zase chceš hádat?“ Přinutil ji, aby na něho pohlédla.

Tvářil se vážně, ale jeho oči byly plné smyslného žáru, který jí bral dech. Cítila, jak rudne. „Ne,“ slyšela samu sebe špitnout.

„Tak jdi nahoru a tam na mne počkej.“

Chvatně přikývla a zamířila ke dveřím. Než odešla, vlastní hrdost ji přiměla zastavit se a pronést co možná nejvyrovnaněji:

„Až se dostaneš do postele, budu již pravděpodobně spát.“

Max se potutelně usmál. Oba dva věděli, že rozhodně spát nebude. „To je v pořádku, petite.“

Lysette za sebou zavřela dveře a jako ve snách kráčela do ložnice. Max se posadil, natáhl dlouhé nohy a pohlédl na miniaturní hodiny vyrobené z mramoru a zlata, které stály na jeho psacím stole. Nepůjde nahoru, dokud sám neuzná, že na něho čeká dostatečně dlouho – on se přece dokáže ovládnout a sám rozhodne, kdy bude opět jeho.

S Maxem nebyl život snadný, ale rozhodně byl vzrušující. Stávalo se, že jediné místo na světě, kde se Lysette cítila bezpečná, bylo jeho objetí. Ale také přicházely časy, kdy veškerou iluzi bezpečí rozdrtil na padrť. Během dlouhých, bouřlivých nocí, které spolu sdíleli, ji vyučil v umění rozkoše, o kterém neměla ani ponětí. Uměl být ďábelsky trpělivý, hodiny si s ní pohrával a dostával ji do stavu, kdy její smysly šílely…, anebo byl nespoutaný

a divoký a rozněcoval v ní ohníčky, které postupně stravovaly veškeré nervy v jejím těle.

Lysette by nikdy v životě nevěřila, že by na někom dokázala být tak závislá. Vždycky měla ráda samotu a soukromí, ale teď jí hodiny trávené bez něho připadaly prázdné a bezvýznamné. Když byla s Maxem, vůbec nezáleželo na tom, jestli si jenom povídají, hádají se, anebo smějí. Když byla s ním, cítila takovou sounáležitost, jakou od manželství nikdy neočekávala. Měla za to, že manžel je vzdálená, nepřítomná osoba, která tráví čas se svou manželkou pouze proto, aby byly splněny určité povinnosti. Ale Max si nevydržoval milenky, netoužil trávit večery nezřízeným pitím a hazardními hrami jako ostatní kreolští muži jeho postavení. Sám ji učil tancovat. Nechal se slyšet, že by nesnesl, aby se nějaký taneční mistr dotýkal jeho ženy. Hodiny kroužili ve valčíkovém rytmu prázdným tanečním sálem. Jejich zpěv se mísil s výbuchy smíchu a hádkami. Lysette byla unesena příjemným

barytonem svého manžela a jeho bavilo její falešné přizvukování.

Aby přestala počítat kroky, bavil ji Max vzpomínkami na svá klukovská léta. Když jí vyprávěl jednu obzvlášť prostopášnou historku, šlápla mu Lysette nesmlouvavě na nohu, aby ho utišila. Aby se jí pomstil, chytil ji v pase a roztočil se s ní. Vykřikla a se smíchem se mu omlouvala. Dokonce i Irénée se musela smát, když stanula ve dveřích a shledala, že se hodina tance zvrhla v nedůstojné rošťačení.

Když se Lysette mohla oprostit od domácích povinností, doprovázela Maxe na nábřeží v New Orleansu. Počet obchodních lodí a bárek, které tu kotvily, byl tak obrovský, že jste mohli kolem nich kráčet na míle daleko. Když dorazila do přístavu jedna ze čtyř Maxových obchodních lodí naložená zbožím z Evropy i tropů, vystoupila s ním na palubu, kde zrovna vykládali a kontrolovali náklad.

Při jedné příležitosti ji nechal na palubě v péči jednoho z důstojníků a sám sešel do podpalubí, aby si prohlédl náklad, který poškodila voda. Jakmile stanula u zábradlí veliké obchodní fregaty s vysokými boky a dívala se na vedlejší loď, kde vykládali bedny a příslušenství divadelní společnosti, stala se okamžitě terčem pozornosti členů posádky, kteří po ní z uctivé vzdálenosti pokukovali. Cítila jejich pohledy. Otočila se po nich a ztuhla. Byli špinaví, svalnatí, oblečení v podivných šatech, košile měli sepnuté

dřevěnými kolíky prostrčenými skrz knoflíkové dírky. Boty měli ustřižené tak, že jim ke šněrování zůstaly dvě nebo tři dírky.

„Nebojte se, paní,“ řekl první důstojník. „Jen se na vás kouknou.“

„Proč to?“

„Ach, voni už ženskou neviděli celej měsíc.“

Nejistě se usmála, za což ji posádka odměnila spokojeným brumláním. Ukázala na jejich boty a otázala se svou chatrnou angličtinou, proč mají tak zvláštní obuv. Několik námořníků se rozesmálo.

„To jsou perka,“ vysvětlil jí jeden z námořníků. „Když parťák vykřikne: všichni podkasat košovou plachtu, nezbejvá čas na šněrování.“

Lysette život na moři zaujal, a tak položila posádce několik dalších otázek, čímž si je naprosto získala. Přezpívali jí několik námořnických odrhovaček, ukázali jí hru s mosaznými kůstkami, kterou si krátili dlouhé dny na moři. Rozesmáli ji, když prohlásili, že není nikdo jiný než mořská panna, která se schovávala na jejich lodi jako černý pasažér.

Když Max vyšel z podpalubí, uchvátil ho pohled na vlastní ženu, která se směje námořnickým historkám. Bríza vanoucí od řeky přitiskla lehoučkou látku žlutých šatů k jejímu štíhlému tělu a vlasy jí zářily proti hluboké modři oblohy tak, že ho oči bolely. Byl pyšný, že patří právě jemu.

„Dobře tedy,“ pravil kapitán Tierney a zastavil se u něho, aby se i on pokochal líbivým obrázkem. „Odpusťte, pane Vallerande, ale muži, který má tak pohlednou ženu, nezávidím. Kdyby byla moje, držel bych ji pod zámkem a nikomu bych ji neukazoval.“

„Na tom něco je,“ řekl Max a rozesmál se. „Ale radši ji mám vždy u sebe.“

„To chápu,“ souhlasil Tierney nadšeně.

Když Max zjistil, jak Lysette obdivuje divadlo, začal ji brát do St. Pierre, kde se při útercích a o sobotách scházela místní honorace, aby si vychutnala hudební díla, dramata a opery. Mezi jednotlivými jednáními se lidé procházeli po divadle, vzájemně se seznamovali a klevetili.

Zvolna se stávalo zvykem, že se páry zastavovaly v lóži Vallerandů na kus řeči. Lidé si začínali všímat, že se Max od sňatku pozoruhodně změnil. Stále ještě byl trochu rezervovaný, ale

chladné pohrdání, které z něho kdysi vyzařovalo, jako by zmizelo. Jeho malá ženuška s ním jednala s takovou bezprostředností, že na něho pomalu začínali měnit názor. Muž, který je tak nebývale pozorný ke své ženě, přece nemůže být tak ďábelský, za jakého ho považovali.

Jistého týdne zavítala do jednoho z divadel v horní části New Orleansu, kde se usadilo mnoho Američanů a vybudovali si zde své obchody a rezidence, kočovná divadelní společnost z Anglie. Max vzal Lysette na toto představení a ji příjemně překvapilo, že v hledišti vidí i několik dalších kreolských párů. Když se o tom Maxovi zmínila, věcně přikývl.

„Mnoho kreolů – zejména ti mladší – zjišťuje, že Američané nejsou takoví barbaři, jak se původně domnívali. A protože se jejich společnost v New Orleansu rychle rozrůstá, za několik let jich bude mnohem více než kreolů. Nemůžeme se od nich izolovat dlouho.“

„A to je špatně?“ zeptala se bojácně Lysette.

„Jistěže ne. Myslím, že nás to jedině posílí. Na druhou stranu přijdeme určitě o spoustu tradic… a to je škoda.“

Lysette se nad jeho slovy zamyslela a zamračila se. Pak obrátila pozornost zpět k představení. Jen občas zatahala Maxe za rukáv, to když potřebovala, aby jí přeložil některé složitější anglické fráze.

„Máti,“ řekla Lysette mile a položila dlaň na Irénino rameno. Ta se právě skláněla nad šitím. „Ráda bych se vás na něco zeptala.“

„Oui?“

„Vadilo by vám, kdybych se podívala na některé věci v podkroví?“

Irénina hlava zůstávala skloněná. Prsty ustaly v práci. Bylo jasné, že se jí žádost dotkla. „Proč se hrneš do něčeho takového? Pokud něco potřebuješ, milerádi ti to koupíme.“

„Ne, nepotřebuji nic.“ Lysette spustila z Irénée ruku a pokrčila rameny. „Já jen… Justin mi kdysi říkal, že tam nahoře jsou uloženy zajímavé věci – staré portréty, šaty, hračky. Jednoho dne, možná, budeme muset znovu vybavit dětský pokoj a…“

„Dětský pokoj?“ Irénée se prudce otočila a pohlédla na ni.

„Myslíš, že jsi těhotná, Lysette?“

„Ne.“

„To nechápu,“ brblala Irénée pod vousy. Zprvu jí přišlo docela zábavné, že se její syn nemůže nevěsty nabažit, ale teď ji jeho vášeň začínala neurčitě děsit. Možná za to může Noeline, která v prvních týdnech jejich manželství čarovala a pašovala pod Lysettin polštář tajemné amulety woodoo.

Lysette se neurčitě usmála. „Teď, když jsme si o tom promluvily, si dojdu pro zástěru a podívám se, co tam najdu.“

„Počkej,“ zarazila ji Irénée tak ostře, jak ji Lysette ještě mluvit neslyšela. „Bud ke mně upřímná, dítě. Jdeš nahoru prohledat její věci, že ano?“

Lysettin úsměv se vytratil. Lehce zrůžověla. „Ano, máti.“

„Pourquoi? Co doufáš, že tam najdeš?“

„Já nevím,“ řekla po pravdě. Vše, co se týkalo Corinne, ji neobyčejně zajímalo, a domnívala se, že kdyby si prohlédla věci, které jí kdysi patřily, možná by pochopila více z její minulosti. Třeba se právě zde skrývá klíč, který objasní její záhadné úmrtí.

„Nikomu to neublíží, když se podívám do několika starých kufrů a krabic, že ne?“

„Max o tom ví?“

„Povím mu o tom dnes večer, až se vrátí.“

Irénée se ovládla. Nejraději by Lysette poradila, aby se nejdřív zeptala Maxe. Možná to ale bude ku prospěchu. Možná se Max rozzuří, až mu o tom Lysette poví. Možná ji konečně umravní a dívka přestane strkat nos do věcí, do kterých jí nic není. Max už konečně musí pochopit, že jí dává příliš volnosti a práv. „No dobrá,“ svolila Irénée nakonec. „Ty víš všechno nejlíp. Požádej Noeline o klíče k těm kufrům.“

Lysette se zářivě usmála a políbila Irénée na hlavu tak prudce, až jí posunula krajkový čepec na stranu.

Když si Irénée čepec upravovala, ztrápeně si povzdychla. Dívka vylétla z místnosti jako vítr. „Sladké dítě,“ řekla vzdorně.

„Jen se ještě musí některým věcem naučit.“

Když Lysette nadzdvihla těžké víko kufru, zvedl se oblak prachu. Rozháněla ho rukou a několikrát kýchla. Byli s Justinem v podkroví. Mezi rozličnými krabicemi a různým haraburdím si vyklidili malé prostranství. V rohu stála souprava bronzových lamp a starý bajonet. Za kufry byla zarovnaná vším možným postel s nebesy, kolébka a dřevěné necky. Když Lysette kufr otevírala, staré zrezivělé kování zaskřípělo. Justin, který zápasil se zámkem

dalšího kufru, znechuceně zavrčel. „Sang de Dieu, už to znovu nedělej! Je to horší než nehty na břidlicové tabulce!“

Lysette se usmála. Vytáhla z kufru složený přehoz s nádherným vzorem propracovaných rokokových kroucených ornamentů, vinné révy a květin. Tisíce drobných stehů a hodiny namáhavé práce se snoubily ruku v ruce, aby světlo světa spatřilo cosi tak výjimečného. „Nebude se Philippe zlobit, že jsi tady se mnou?“

„Řekl mi, že je rád. Někdo tě musí chránit. Co kdyby z některého z těch kufrů vyskočil duch naší matky?“

Lysette se otřásla. „Přestaň, Justine.“ Zašklebil se. „Bojíš se?“

„Až doteď jsem se nebála!“ Pohlédla na něj. V podkroví panovalo příšeří. V měkkém světle lampy vířila zrnka prachu.

„Vadilo by ti, Justine, kdybych prohledala tyto věci? Kdyby ti to…“

„Mně? Ne. Jsem stejně zvědavý jako ty. Doufáš, že bychom mohli najít něco, co by nás přivedlo na stopu vraha, n’est-ce pas? S mojí pomocí ti to půjde lépe. Mohl bych poznat něco, co bys…“

Zarazil se. S vytřeštěnýma očima hleděl na přehoz, který držela v ruce. „To je…, na to si pamatuju!“

Lysette pohlédla na přehoz a pohladila bohatou výšivku.

„Opravdu?“

„Byl na maminčině posteli. V jednom z rohů by měla být skvrna. Jednou jsem skočil na postel a rozlil jí café.“ Justin měl na tváři nepřítomný výraz. „Hrozně se zlobila. Já byl…“ Odmlčel se.

„Měl jsi z ní strach?“ zašeptala Lysette.

Justin si safírovýma očima prohlížel přehoz. Nebylo třeba, aby odpovídal.

„Nemusíš tu se mnou zůstávat, Justine. Jestli je to pro tebe příliš bolestivé…“

„Bylo to zvláštní,“ pravil, „jak se to přihodilo. Jeden den tady byla a druhý den byla pryč. Pryč se vším všudy. Otec se postaral, aby po ní v domě nezůstala ani stopa.“

„Pamatuješ si na den, kdy zemřela?“ otázala se Lysette váhavě.

„Vysvětlil ti někdo, co se stalo?“

Justin si propletl prsty, opřel si lokty o kolena a rukama si podepřel bradu. „Grand-m?re ano. Otec na několik dní odjel. Tvrdila nám, že je mu zle.“ Justin zkroutil pusu. „Bylo mu zle, ale z pití, řekl bych. Když jsem ho potom viděl, připadal mi jako čert z

jedné knížky – myslel jsem, že je čertem doopravdy. Myslel jsem, že odnesl maminku do pekla.“

Lysette odložila přehoz a opět se sehnula nad kufrem. Když se narovnala, měla náruč plnou dětských šatiček a čepečků. „Není těžké uhodnout, komu patřilo tohle,“ řekla. „Všechno je tu dvakrát.“

Justin se natáhl a uchopil do dlouhých prstů miniaturní šatičky.

„Dá se to snadno rozeznat.

Všechno, co jsem nosil já, je buď roztržené, nebo ušpiněné.

Věci, které nosil Philippe, vypadají jako nové.“

„O tom pochybuji. Philippe mi jednou řekl, že nejsi ani z poloviny tak špatný, jak se druzí domnívají, a on není ani z poloviny tak dobrý.“

Justin se rychle odvrátil, aby nezahlédla, jak se mu po tváři rozlézá pomalý úsměv. „Tak to ti lhal.“

Když sáhla do kufru ještě hlouběji, objevila Lysette sloupec halabala složených krajkových límců, vyšívaných rukaviček a malovaných vějířů. Corinne, připustila znechuceně, měla vynikající vkus. Lysette vyzkoušela pár hedvábných krajkových rukavic, ale zase si je rychle stáhla. Cítila se provinile, že se takhle bezostyšně přehrabuje v majetku mrtvé ženy. Také pocítila osten žárlivosti. Když viděla, jak jsou tyto věci skutečné, uvědomila si, že zde žila skutečná žena, kterou Max miloval natolik, že se s ní oženil. Natolik, že jí přísahal věrnost. Corinne věděla, jaké to je sdílet s ním postel, věděla, jaké to je čekat jeho děti. Lysette se při tom pomyšlení zamračila.

Zaslechla zašustění a trhání papíru. Zvedla se tak rychle, že se praštila do hlavy o víko kufru. „Au…!“ Přitiskla si na bolavé místo dlaň a úkosem pohlédla ve směru zvuku. Justin právě vybaloval nějaké zaprášené miniatury. „Kdo je to?“ otázala se.

„Myslím, že Quérandovi. Rodina mé matky.“ Podal jí obrázky a Lysette se pečlivě zadívala na drobné, zarputile se tvářící obličeje lemované stříbrnými rámečky. Obrátila portréty a zkoumala obrázky z rubové strany. Doufala, že v mezírkách mezi portréty a rámečky by mohla být ukryta tajná zpráva nebo kousek papíru s důležitou informací. Když nic nenašla, pohlédla na Justina, který zvolna vrtěl hlavou, jako kdyby jí chtěl naznačit, že je to beznadějné.

„Nemyslíš snad, že jméno vraha někdo napsal na kousek papíru a je jen na nás, abychom ho našli.“

Začala se bránit. „Samozřejmě, že si to nemyslím!“ Ještě jednou prohlédla miniatury a poté je odložila stranou.

Když prohledali další kufry, nalezli perfektně ušité a propracované šaty, spoustu rozmarných toalet a rozkošné spodní prádlo. Šaty byly ušity na vysokou, štíhlou postavu. S každým nalezeným kouskem Lysettina zvědavost ještě vzrostla. Našla titěrnou bronzovou krabičku, ve které ležely dva vyschlé kousky líčidel. Jedno bílé a druhé červené. Takže Corinne používala líčidlo a růž, pomyslela si a nález ji povzbudil k další činnosti. Samozřejmě, bylo to v dobách, kdy líčení obličeje lidem nepřipadalo tak nevhodné.

Zamračila se, když zvedla hřeben zdobený perlami a volavčím peřím. Mezi zuby hřebenu se zachytily dva nebo tři dlouhé černé vlasy. Corinniny vlasy, pomyslela si a po zádech jí přeběhl mráz.

„Justine?“ řekla tiše. „Jsou tu… nějaké portréty tvé matky?“ Musí vidět, jak vypadala. Zvědavostí už nemohla dál vydržet.

„Asi jo.“ Justin vylezl na skříň, kde se pod plachtou přichycenou provázky rýsovaly obrysy rámů. Vytáhl z kapsy nůž a provázky přeřezal. Plachtu pokrytou prachem stáhl dolů. Lysette vyskočila na nohy. Bolely ji, protože příliš dlouho klečela. Přistoupila k němu a společně si prohlíželi jeden obraz po druhém. Na jednom byla zpodobněna přitažlivá žena – přitažlivá, ale ne neodolatelně.

„To je ona?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Ne, to je grand-m?re. Copak ji nepoznáváš?“

„Ach, ano.“ Ve vážné tváři ženy z obrazu rozpoznala Iréniny tmavé oči. Byl to velmi lichotivý portrét. Namalovaná ústa a nos byly mnohem jemnější než ve skutečnosti. Lysette si pomyslela, že vršící se léta přidala Irénée na graciéznosti.

„Tohle je máti,“ řekl Justin a odsunul obraz stranou, aby Lysette mohla spatřit portrét pod ním.

Lysette ztuhla. Na takovou ohromující krásu nebyla připravená. Corinne byla nádherná. Podmanivé modrofialové oči – Justinovy oči – byly naplněny exotickým tajemstvím. Havraní vlasy obtáčely souměrnou tvář a dlouhý labutí krk. Rty měla červené, smyslně vykrojené. Jakoby maličko svádějící.

„Opravdu vypadala takhle?“ otázala se Lysette a Justin se musel usmát žalostnému tónu v jejím hlase. Přemýšlivě se na obraz zahleděl.

„Někdy.“

Lysette si hluboce vzdychla a odvrátila se. Vrátila se zpět k jednomu z otevřených kufrů a posadila se k němu. Zvedl se oblak prachu a zakroužil kolem ní. Zaslechla Justina, kterak vyprskl smíchy.

„Co je?“ tázala se zachmuřeně.

„Jsi celá šedivá. Máš šedé vlasy i obličej.“

Pohlédla na své umouněné ruce a šaty a pak znova na něho. Justinovy původně černé vlasy byly rovněž pokryty vrstvou prachu a pavučin, na obličeji měl černé šmouhy. Vybuchla smíchy. „Ty taky.“

Zaškaredil se. „Nemyslím, že tu ještě něco objevíme, belle-m?re.

„Souhlasím,“ přikývla vděčně. „Allons, Justine. Už jsem viděla dost.“

Scházela z podkroví po úzkém schodišti, které spíše připomínalo žebřík, ke čtvercovému vstupu rámovanému trámovím. Justin ji upozorňoval, aby byla opatrná. Přece jenom to bylo dost vysoko, a kdyby spadla na tvrdou cypřišovou podlahu, mohla by se ošklivě zranit. „Opatrně,“ připomínal jí, když sestupovala po prvních stupních. „Bývávalo tu zábradlí, ale už se rozpadlo.“

„Proč to někdo neopraví?“

„Protože sem obvykle nikdo neleze.“

Lysette mu neodpověděla. Soustředěně našlapovala. Náhle prořízlo ticho naštvané zařvání.

„Co jste tam nahoře pohledávali?“

Lekla se tak, až nadskočila. Otřeseně si uvědomila, že ztrácí rovnováhu. Zakolísala. Krátce vykřikla a zoufale zašátrala kolem sebe, aby se něčeho přidržela. Prsty však nahmataly pouze prázdno. Padala. Čas se zastavil. Justin se střelhbitě sklonil a hrábl po ní. Brutálně ji zachytil za zápěstí. Cítila, jak se jí nohy sesmýkly se schodů a že se houpá ve vzduchu zavěšená na Justinově paži.

Divoce pohlédla dolů a pod sebou spatřila černovlasého muže.

„M-Maxi!“

Ale nebyl to Max. Byl to Bernard, který na ně znovu nepříčetně zakřičel.

Vzlykala strachy. Volnou rukou se natáhla po Justinově druhé paži. „Držím tě,“ řekl chlapec hrubě, ze zaprášené tváře mu kanul pot. „Nespadneš. Dosáhneš nohama na schody?“

Lysette se natáhla, jak nejvíc to šlo, ale na schodiště nedosáhla.

„Ne, ne-nedosáhnu…“

„Strýčku Bernarde…, sakra,“ zalapal Justin po dechu, ale bolest, která mu vystřelila v boku, mu nedovolila dál mluvit.

Bernardovi trvalo podivně dlouho, než se rozhoupal.

Lysette ucítila, jak Justinovo sevření lehce povolilo. „Justine!“

„Pomohu vám,“ bručel Bernard a vystupoval po žebříku k nim.

„Neobtěžuj se,“ odfrkl Justin. Skousl pevně rty a veškerou svou zbývající sílu vynaložil na to, aby vytáhl Lysette zpátky do podkroví. Do žaludku ji tvrdě udeřil vyčnívající trám a skoro jí vyrazil dech. Justin nepovolil a táhl ji vzhůru k sobě, dokud zpola neležela v jeho klíně. Ani se nepohnula. Justin odstranil její prsty ze své chvějící se paže a rukávem si otřel tvář. Zranění na boku, které utržil v souboji, ho nesnesitelně bolelo. Několikrát zamrkal, aby se zbavil bílých zářivých světélek, která mu tancovala před očima.

Na vrcholu schodiště se objevil Bernard. Tvář měl potemnělou zuřivostí. „Mohl jsi počkat. Pomohl bych ti.“

Justin měl sucho v ústech. Olízl si rty a s úsilím promluvil.

„Nemohli jsme čekat hodinu,“ ušklíbl se.

„A co to mělo znamenat?“

„Hádej,“ vyzval ho Justin. Hlas měl plný nepřátelství.

„Požaduji okamžité vysvětlení toho, co jste tu vy dva dělali!“

Justin si ho přestal všímat. Sklonil se nad Lysette a pomohl jí posadit se. Vypadala jako omámená. Držela se za žaludek a zhluboka dýchala. „Justine,“ vypravila ze sebe, když si uvědomila, že už je po všem. „Nejsi zraněný? Co tvůj bok – nekrvácí?“

„Ne, ne,“ netrpělivě zavrtěl hlavou.

Bernard si je vztekle prohlížel. „Čenichali jste v Corinniných věcech, že jo? Na něco takového nemáte právo! Zakazuji vám to!“

Justin mu chtěl něco od plic odseknout, ale Lysette ho vzala za rameno a tím ho umlčela. Nevěřícně na Bernarda zírala.

„Zakazuješ?“ opakovala. „Nejsem si vědoma toho, Bernarde, že by ti tvé postavení dovolovalo mi cokoliv zakazovat.“

„Nebo mně!“ přidal se Justin, který už nevydržel být zticha.

„Není to slušné,“ vyštěkl Bernard divoce. „Přehrabovat se v jejím majetku, jen abys ukojila svou trapnou žárlivost. Takhle slídit a okukovat. Bože můj, doufám, že tě v hrobě proklíná! Nemáš žádné právo!“

Jeho slova projela tichem jako šlehnutí bičem. Lysette neříkala nic, jen na něho upírala své zářivé oříškově hnědé oči. Takový výbuch vzteku se mu vůbec nepodobal. Až dosud se domnívala, že Bernard se ani rozzlobit neumí. A najednou zuří kvůli své švagrové. Něco není v pořádku.

Snažila se, aby její hlas zněl měkce. „Proč se tak zlobíš, Bernarde?“

„Proč…“ Díval se na ni tak, jako by ho zaskočila nepatřičnou otázkou. „Jen co se Max vrátí domů, všechno mu povím. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ti nějakou vrazil!“

„Uvidíme,“ pravila Lysette. „A teď, prosím, odejdi, abychom mohli s Justinem sejít dolů pokud možno bez nehody.“

Bernard zrudl jako rak a okamžitě zdusal ze schodů. Bohužel, v Justinovi stále ještě doutnal vztek, a tak se nahnul přes okraj schodiště a zvolal za vzdalujícím se Bernardem.

„Kdo tě pověřil hlídáním věcí, které jí patřily, strýčku Bernarde? Mně byla matkou. A čím byla tobě?“ Justin otázkou nesledoval nic konkrétního, ale Bernard se okamžitě otočil, jako by ho udeřil. Vzhlédl k Justinovi s čistou nenávistí. Justin nechápavě hleděl na svého strýce, modré oči zmatené jako dítě, které bylo nespravedlivě obviněno z nepravosti. Bernard se otočil a spěšně odešel.

Kdyby Lysette bývala chtěla, mohla být první, kdo Maxe o celé záležitosti zpravil, když se ten večer vrátil domů. Mohla ho zastihnout dříve, než si s ním stačí promluvit Bernard a Irénée. Ale rozhodla se, že to neudělá. Když otvírala dveře do ložnice, spatřila Maxe, jak vchází do domu. Okamžitě ho obklopili Bernard a Irénée. Jeden se tvářil zuřivě, druhý znepokojeně. Max je ohromeně sledoval a neříkal nic. Lysette nemohla rozumět tomu, co mu vykládají, ale tón jejich hlasů byl výmluvný.

Lysette si nervózně povzdychla, zavřela dveře a usadila se u malého stolku z atlasového dřeva u okna. Vytáhla z něho čistý pergamenový list a nepřítomně na něj zírala. Možná by mohla napsat ještě jeden dopis své matce. Nebo Jacqueline. Max už proti její korespondenci nic nenamítal, a tak jim psala téměř každý týden. Pokud vytrvá, dříve či později jí jedna z nich odpoví. Přiznávala si, že svoji matku postrádá. A to i přes veškeré její stonání a nerozhodnost. A také jí chyběla Jacqueline a všechny ty dobré rady a klípky, které spolu sdílely. Dokonce postrádala i

tetinku Delphine, která ji milovala svým vlastním pošetilým způsobem.

Sklíčená a unavená, složila Lysette hlavu do dlaní. Nepohnula se, dokud neuslyšela, že kdosi vstoupil do dveří. Ohlédla se přes rameno a spatřila Maxe.

„Bon soir, mon mari,“ pozdravila ho nejistě. Zajímalo by ji, jestli Irénée s Bernardem u něho uspěli se svými stížnostmi.

Lysette se bleskově postavila. Byla připravena čelit jakémukoliv výslechu, jakémukoliv výbuchu vzteku. Max vyčkával, až mu pohlédne do očí, a pak jeho vážný výraz změkl. Přistoupil k ní. Když ji objal, Lysette vydechla úlevou. Povolil své sevření. Dobře známá vůně jeho těla byla uklidňující a příjemná. Jeho blízkost způsobila, že se zatetelila blahem, které pronikalo až do morku kostí.

Ústa se střetla v sametovém polibku. Usadil se na židli a přitáhl si ji do klína. „Nevadilo by vám, madam, vyprávět mi o událostech dnešního dne?“

Lysette se přitulila k jeho hrudi. „Nečekala jsem, že jedna návštěva podkroví vyvolá takové pozdvižení.“

„To tedy ne,“ řekl skepticky.

„Kdysi jsi mi řekl, že je to zrovna tak můj dům jako všech ostatních.“

„To jsem opravdu řekl.“

„Byl se mnou Justin.“

„Slyšel jsem.“

„Otevřeli jsme jen několik kufrů a krabic.“

„Našli jste to, po čem jste pátrali?“

„Nehledali jsme nic konkrétního. Jen jsme… se tak dívali.“

„Ach.“ Teplou dlaní jí netečně přejel po zádech. „V tom je rozdíl.“

„A Bernarda to strašně naštvalo, Maxi.“ Zvedla hlavu z jeho ramene a vážně se na něho zadívala. „Velmi mě to překvapilo. Choval se tak, že by si nezasvěcený myslel…, nezasvěcený by si myslel, že Corinne byla jeho žena. Pokusil se mi zakázat tam ještě někdy vstoupit.“

Maxova tvář byla naprosto bez výrazu, ale promluvil mírným hlasem. „Je další výprava do podkroví opravdu nezbytná?“

„Nemyslím. Ale stejně…“

„Rozumím. Bernard bývá občas panovačný.“

„On nebyl jen panovačný. Byl…“

„Dovol mi, abych ti o svém bratrovi něco pověděl. Víš moc dobře, že si své city nechává pro sebe. Ale občas vyplavou na povrch a vybuchnou. Dneska měl Bernard jeden ze svých vzácných záchvatů vzteku. Zítra zas bude uzavřený do sebe. C´est ça. Takový byl vždycky.“

„Ale když mluvil o Corinne…“

„Její smrt, a okolnosti s ní spojené, nás zasáhly všechny. Jsem si jistý, že ta událost ovlivnila i Bernarda. Také ho trápí to, co se Corinne stalo, a udělal by cokoliv, aby tomu dokázal zabránil. Možná se také cítí vinen. Možná proto tak chrání její pozůstalost.“

Lysette se nad jeho vysvětlením zamyslela. V tomto světle se jí scéna na schodech jevila daleko srozumitelněji, než tomu bylo odpoledne. Jenže stále na ni v mysli dotírala otázka, kterou se zdráhala vyslovit. Nedokázala ji zaplašit. Možná ho tím popudí, ale musí se na to zeptat.

„Maxi…, jsi si jistý, že Bernardovy city, které ke Corinne chová, jsou pouze bratrské?“

Ostře se na ni podíval a ona spěšně pokračovala. „Nevím přesně, kdy jsem ho začala podezírat – těžko se mi o tom mluví. Ale kdykoli padne Corinnino jméno, reaguje podivně. Slyšela jsem, jak o ní říká, že byla čarokrásná a okouzlující… A dnes odpoledne to nebylo poprvé, kdy jsme se kvůli ní střetli. Tehdy, když jsem jela do dozorcova domku – pamatuješ si ten den? –, mi řekl, abych přestala pátrat po minulosti, nebo že mi mé slídění osobně zarazí.“

Max neodpovídal, ale ona jasně cítila napětí, které tu předtím nebylo. „Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Ještě jsem tě tak dobře neznala,“ řekla pokorně. „Bála jsem se, že se budeš zlobit.“ Pohlédla mu do tváře. Pokoušela se vyčíst z ní jeho myšlenky. „Zlobíš se?“

„Těším se, až si s Bernardem promluvím.“

„Neodpověděl jsi mi na moji otázku… o citech, které ke Corinne chová.“

„Pokud vím, tak Bernard miloval pouze jedinou ženu. Rylu Curranovou, dceru Američana, který se po létech plavby po řece usadil v New Orleansu. Nemohli se vzít…, pocházela z protestantské rodiny. Ale to je od vztahu neodradilo. Nakonec s ním otěhotněla.“

Lysette pozorně naslouchala s široce otevřenýma očima.

„Zmizela,“ pokračoval Max tiše, „nikomu neřekla ani slovo. Rodina ani přátelé netuší, kam odešla. Bernard je roky hledal, ale nenalezl ani ji, ani dítě.“

„Kdy se to stalo?“

„Ve stejné době, kdy byla Corinne zavražděna. Ne, mezi Bernardem a Corinne nebylo absolutně nic. Jediné, co ho tenkrát zajímalo, byla ona dívka a jeho nenarozené dítě. Jejich ztráta ho hluboce zasáhla – tak moc, že je po léta marně hledal a na sňatek s nějakou jinou vůbec nepomyslel.“

„To jsem nevěděla.“ Lysette cítila, jak ji zaplavuje stud. A ona Bernarda tak hanebně podezírala. „Bien-aimé,“ pravila naléhavě a natáhla dlaň k jeho zarostlé tváři, „dotkla jsem se tě nějak tím, co jsem prováděla dnes odpoledne?“

Otíral se tváří o její měkkou dlaň. „Vlastně jsem něco takového

čekal, ty moje zvědavá kočičko.“

„Viděla jsem Corinnin portrét,“ vzlykla. „Byla opravdu krásná.“

„Ano.“ Odhrnul pramínek vlasů z jejího čela. „Ale vlasy jí neplály jako západ slunce. Bříškem palce polaskal její rty. „A také neměla ústa, která chci líbat, kdykoli je spatřím…, a neměla pleť jemnou jako hedvábí.“ Přesunul se ústy k jejímu uchu.

„Nedokázala se usmát tak, aby se mi zastavilo srdce…, a také nedokázala milovat tak, abychom se oba rozpustili v čiré radosti.“

Lysette přivřela oči a ještě víc se k němu přitiskla. Objala ho kolem krku. „Miluji tě,“ vydechla. Ale když se pohnula, aby ho políbila, udeřila se zápěstím o opěradlo židle. Sykla neočekávanou bolestí. Max byl okamžitě ve střehu, milostné rozpoložení bylo pryč.

„Co je?“ vyzvídal.

„Nic.“ V duchu zasténala, protože jí bylo jasné, že pohled na pohmožděné zápěstí vyvolá další vlnu otázek. A ona si tak přála, aby na celou záležitost zapomněli. Přes všechny její protesty se Max vymanil z jejího objetí a jal se očima zkoumat její štíhlé tělo.

„Opravdu, Maxi…“

„Tak proč jsi sebou tak škubla?“

„Jen jsem se trošku…“

Když spatřil její zhmožděné zápěstí hrající všemi barvami, zadržel dech. Na její bledé pleti se skvěly černé otisky prstů. Ústa mu ztvrdla. Podíval se na ni tak, že jeho pohled nedokázala snést.

„Co se stalo?“

„Malá nehoda. Šla jsem z podkroví – ty schody jsou tak úzké a není tam žádné zábradlí – a ztratila jsem rovnováhu. Justin byl tak rychlý, že mě stačil chytit za zápěstí a vytáhl mě nahoru. Už je všechno v pořádku. Za den, za dva se mi zápěstí perfektně…“

„Stalo se to předtím, nebo po tom, co se objevil Bernard?“ Max nedokázal odtrhnout oči od jejího zápěstí.

„No, ehmm… vlastně v průběhu té doby, co tam byl. Zařval tak, že jsem se lekla a spadla.“ Lysette Maxovi nepřiznala, jak neochotně a pomalu jim šel Bernard na pomoc. Možná se jí to jenom zdálo. Možná byl Bernard prostě tak otřesený, že se zprvu nedokázal pohnout. Někteří lidé, třeba jako Justin, v takových situacích reagují rychle, jiní naprosto zkamení.

„Proč se mi Bernard o tom nezmínil?“

Bezmocně zavrtěla hlavou. „Maxi, byl na nás tak rozzlobený, jelikož jsme se hrabali v Corinniných věcech…“ Zvedl ji ze svého klína a postavil ji na nohy. „Co to děláš?“ otázala se znepokojeně.

„Půjdu za ním. Dluží mi vysvětlení.“

„Žádné není třeba.“ Marně se pokoušela nastolit mír. Nechtěla stát mezi oběma bratry a způsobovat mrzutosti. „Už je to pryč a já…“

„Pššt.“ Jemně ji uchopil za loket a pečlivě zkoumal její zápěstí.

Ucedil takovou kletbu, že jí rozpaky začaly hořet uši.

„Maxi,“ protestovala slabě.

„Viděla to Noeline?“

„Ne.“

„Má na modřiny mast.“

„Ano, ale je odporná. Jednou jsem byla u toho, když s ní mazala Justina. Smrděla tak, až se mi dělalo zle.“

„Jen za ní běž. Nebo na to později dohlédnu osobně.“ Zamyšleně se odmlčel. „A ujišťuju tě, že uděláš lépe, když za ní půjdeš sama.“

O několik minut později už Lysette seděla s Noeline v kuchyni. Snažila se zaostřit svoji pozornost na kotlíky, které vesele pobublávaly na ohništi, zatímco jí hospodyně ošetřovala zápěstí. Děvče vypomáhající v kuchyni stálo u velkého dřevěného stolu a cídilo železný svícen. Noeline přičinlivě roztírala hnědozelenou mast na Lysettinu paži. Pronikavý, oporný zápach způsobil, že Lysette trhla hlavou dozadu. „Jak dlouho to tam musím strpět?“ řekla znechuceně.

„Do zejtřka“ odvětila Noeline s pousmáním. „A nepočítejte s tím, že budete dneska s pánem zadělávat na dětičky, ano?“

Lysette protočila oči k nebi. „Bude veliké štěstí, jestli se ke mně ještě vůbec někdy přiblíží!“

Noeline chtěla cosi namítnout, ale přerušil ji Justin, který vpadl do kuchyně. Klátil se k nim s rukama vraženýma v kapsách. „Co to je za smrad?“ otázal se. Teatrálně se chytil za krk a naznačoval, že bude zvracet.

Lysette si v duchu přísahala, že jen co se dostane z Noeliných spárů, okamžitě se půjde umýt.

„Páchne to jako sám ďábel, sans doute. Ale pomáhá to, belle-m?re,“ utěšoval ji Justin a zašklebil se.

„Ten to ví jistě,“ pravila Noeline a ovazovala jí paži kusem látky.

„Vím moc dobře, co do té masti dáváš, Noeline,“ řekl Justin. Dřepl si na bobek a důvěrně to Lysette sdělil. „Hadí jazyky, netopýří krev a kůži z ropuchy.“

Lysette se zamračila. „Proč nejdeš za Philippem? Pomůže ti s tou latinou, co jsi zameškal.“

Justin protáhl obličej. „Latinu sem nepleť. Vypadnu, ale…“ Pohlédl na její obvaz. Ztichl, jako kdyby chtěl něco říct, ale nebyl si jistý, zdali najde ta správná slova. Prohraboval si vlasy rukama tak dlouho, až mu na hlavě trčely, prohlížel si střídavě strop i podlahu, než se jí konečně odvážil pohlédnout do očí.

„Co je?“ zamumlala Lysette, překvapená náhlou plachostí v jeho tmavomodrých očích.

Noeline se zvedla a šla zkontrolovat jednu z nádob na ohništi.

„Nechtěl jsem tě zranit,“ zavrčel a ukázal na její obvázané zápěstí.

„Vždyť jsi mi pomohl,“ odvětila Lysette chmurně. „Jsem ti moc vděčná za to, že jsi mě chytil.“

Justinovi se viditelně ulevilo. Postavil se a zcela zbytečně si oprašoval kalhoty. „Řekla jsi otci, co se stalo?“

„Jestli máš na mysli to, že jsi mě zachránil od nevyhnutelného pádu, tak ano. Já…“

„Ne, myslím, jestli jsi mu vyprávěla o strýci Bernardovi a jak divně se dnes odpoledne choval.“

„Oui.“ Lysette se kysele usmála. „Otec se domnívá, že na tom není nic zvláštního. Řekl mi, že tvůj strýček byl vždycky trochu podivín.“

„Bien s?r, to je pravda.“ Justin pokrčil rameny. „Tedy půjdu.“

Lysette se za ním dívala, když odcházel. Uvažovala, že se hoch od souboje a otevřeného rozhovoru s Maxem nějak změnil. Byl mnohem přátelštější, mrzoutství bylo pryč, jako kdyby jeho studené srdce zahřála jiskřička porozumění. Noeline se k ní znovu posadila a potřásla hlavou. „Ten kluk se pro maléry narodil.“

„A na co si stěžují?“ zeptal se Bernard. Vypadal ublíženě a naštvaně. „Že jsem nebyl dost rychlý? Byl jsem v šoku, Maxi. Než jsem se stačil vzpamatovat, vytáhl ji Justin nahoru!“

Max se nepřestával mračit. „Nechápu tvé bojovné chování.

Proč jsi tak naježený?“

Bernard svěsil hlavu a zatvářil se zahanbeně. „Nechtěl jsem ztratit nervy… Dokázal jsem myslet jen na to, jak moc se budeš zlobit, až se dozvíš, že se hrabali v připomínkách minulosti. Jsi můj bratr, Maxi. Nechci, aby ti ty zlé časy cokoliv připomínalo. Pokoušel jsem se jim sdělit, že by bylo lepší nechat vše na pokoji. Asi jsem se vyjádřil příliš prudce.“

„Corinne byla Justinova matka,“ řekl Max. „Má právo probírat se jejími věcmi, kdykoliv se mu zachce.“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Bernard zkroušeně. „Ale Lysette…“

„Na Lysette záleží mně. Příště, až budeš mít připomínky k něčemu, co udělá, vyřiď si to se mnou. Nezapomínej, že je paní tohoto domu a je mi manželkou více, než kdy byla Corinne. A ještě něco…“ Max se odmlčel, aby dal svým slovům patřičný důraz.

„Pokud řekneš Lysette jediné křivé slovo…, budeš si hledat bydlení někde jinde.“

Bernardovy líce zčervenaly potlačovanými emocemi, ale nezmohl se na víc než na tiché přikývnutí.

Přes veškeré úsilí se Lysette nepodařilo zjistit, o čem se Max s Bernardem bavili, ale od té doby bylo cítit v domě určité napětí. Bernard se nikdy nepodíval Lysette ani Justinovi do očí a ani ti dva se necítili v jeho společnosti příjemně. Díky epizodě v podkroví vzniklo mezi Lysette a Justinem zvláštní přátelství. Cítili se jako dva spojenci, spiklenci – a Bernard na ně také tak pohlížel.

Lysette zjistila, že Justin je Maxovi v mnoha ohledech podobný. Je velice bystrý, dokáže druhého ohnivě bránit a někde hluboko v něm leží nekonečná něha. A také byl dostatečně mladý

na to, aby v ní probudil mateřský instinkt. Nechápala, proč snáší její projevy přízně, zatímco city druhých odmítá. Max si všiml, jak chlapec v její přítomnosti neobyčejně krotne. Nikterak se tím netajil.

„Justin poznal jen málo žen, jako jsi ty,“ prohlásil jednoho rána, když si zapnul kalhoty a natáhl se po čisté košili. „Možná že budeš první, které se odváží důvěřovat.“

„Ty si myslíš, že mi věří?“ zeptala se Lysette. To pomyšlení ji těšilo.

„Co jiného mu zbývá?“ Max upustil košili a chytil do dlaní její nahé paty. Snažil se ji vytáhnout z postele. „Úplně stačí, když se na někoho podíváš těma svýma nevinnýma, oříškově hnědýma očima.“

„Zase tak nevinná nejsem,“ bránila se. „Ne?“ Neúprosně ji k sobě přitahoval.

„Po třech měsících manželství s tebou rozhodně ne!“ Pokusila se stáhnout dolů lem noční košile, která se jí vykasala až k bokům. Vlasy se jí rozlily po matraci jako rozžhavená červená řeka.

„Přestaň, Maxi – ještě se mi nechce vstávat.“

„Včera večer jsi prohlásila, že mne doprovodíš při ranní projížďce.“ Nedávno jí koupil malého tmavě kaštanového arabského valáška se zářivě bílými ponožkami. Bylo to živější zvíře. Na takového koně nebyla Lysette zvyklá a Max se rozhodl, že ji naučí jej správně ovládat.

„Ale to bylo předtím, než ses rozhodl, že mi po celou noc nedovolíš zamhouřit oko.“ Neúprosně kopala uvězněnýma nohama.

Maxovi v očích jiskřil smích, a když sklouzla boky k okraji lůžka, nechal ji být. „Nic takového jsem původně neplánoval.“

Lysette na něho vyzývavě pohlédla. „Tak proč jsi to udělal?“ Natáhla se k němu a hravě ho plácla přes hrudník. Prsty projela kudrnatý černý porost na jeho hrudi.

Usmál se a sklonil se k ní. Na ústa jí vtiskl letmý polibek.

„Protože jsi neodolatelná. A teď vstávej, nebo…“ Zmlkl, jako by si náhle uvědomil měkkost jejího těla pod sebou, nohou pohupujících se v blízkosti jeho stehen a horkosti jejích prsů na své hrudi. Noční košile se jí obtočila kolem pasu. To vše způsobilo, že se mu v klíně probudila hladová žádostivost. Nemohl odtrhnout dlaň od hedvábného bříška. Sklouzl až k ohnivému trojúhelníku, který jako by mu povzbudivě kynul, aby mu vyšel vstříc.

Lysette sklopila řasy a lehce uhnula, jako by ho od sebe odháněla. Přisál se k jejím ústům. Dobýval je, zkoušel, ochutnával, bořil se do nich stále hlouběji. Nemohla si pomoct, musela na jeho laskání odpovědět, i když její tělo bylo po celonočním milování celé rozbolavělé a přecitlivělé. Věděl, jak se jí má správně dotknout, věděl, jak probudit a vystupňovat její touhu. Když ji počal lehce hladit, odtrhla svá ústa od jeho a zasténala. „Nemůžu, Maxi…, minulou noc… jsem celá bolavá.“

Jazykem vlhce obkroužil přecitlivělou bradavku a pak sklouzl ještě níž, k oblině jejího ňadra. Cítila, jak se jí mezi stehny rozlévá teplo. Její tělo se připravovalo na to, že se jí zmocní. Věděla, že i on o tom ví. Něžně si s ní pohrával prsty. Vlhkého, tepajícího místečka se sotva dotýkal. „Budu opatrný,“ řekl náruživě. „Vždyť víš, že budu.“

Lysette zčervenala. Věděla, jak dokáže být neskutečně něžný.

„Nemůžu,“ řekla a on vyčetl z její tváře nerozhodnost. Dlaněmi se lehce otřel o její stehna, kolena a vrátil se zpět k jejímu břichu, které se pod dotekem jeho ruky napjalo. Opatrně uchopil do dlaní její ňadra a políbil jejich zčervenalé vrcholky.

„Přece ti nijak neubližuju, že ne?“ zašeptal. Pocítila na svých bradavkách závan jeho horkého dechu. Vzmohla se jen na rozechvělý povzdech. Laskal ji na hrdle. Jazykem nahmátl pulzující místečko. „Budu něžný,“ šeptal jejím prsům a ruka mu opět sklouzla k zavlhlému červenému trojúhelníku. „Nevěříš mi snad, doucette?“

Oči jí potemněly touhou, když si s ní začaly pohrávat jeho dlouhé prsty. Škádlily ji a něžně ji dobývaly. Pomalu zapomínala na veškeré zábrany. Zasténala a přitiskla se k němu.

Max cosi zamručel, rozepnul si kalhoty a uhnízdil se mezi jejími stehny. Velice něžně se tlačil kupředu, jemně hladil vzdutou vyvýšeninku, dokud se v ní zcela neztratil. Zlatavé oči náhle vypadaly teple a ospale. Na pevných hýždích ucítil dotyk jejích malých dlaní, které ho zvaly ještě hlouběji. Bránil se té výzvě, nechtěl jí ublížit. „C´est bien?“

„Ano,“ špitla a chvěla se pod ním touhou.

„Lysette…, miluji tě…“ Měkce ji kousl do spodního rtu a cele do ní vnikl. „Nikdy tě nepřestanu milovat…, nikdy po tobě nepřestanu toužit…“

Se slabým výkřikem na rtech se k němu přitiskla a zabořila tvář do jeho krku. Přemožená láskou, přemožená slastí.

O něco málo později sestupoval Max po dlouhém točitém schodišti. Lysette neústupně trvala na tom, že s ním na vyjížďku po plantáži nepojede. Po noci plné vášně a malém ranním přídavku se domnívala, že dlouhá jízda na temperamentním koni by rozhodně nebyla příjemným zážitkem. Nadšeně popřál dobré ráno Noeline, která ho míjela s náručí plnou vypraného, pečlivě složeného prádla. Hospodyně se usmála. O původu jeho zcuchaných vlasů, lesku jeho opálených tváří a uvolněného úsměvu vůbec nebylo pochyb.

„Pani jede nýčko s váma?“ otázala se.

Max se na ni zamračil. Nestál o to, aby poznala, jak moc je šťastný. Má určitou pověst a tu si musí chránit. „Požádala tě snad, abys jí připravila jezdecké šaty?“

„Non, monsieur.“

„Potom je tedy jasné, že mne nedoprovází.“ Noeline se spokojeně usmála. „Oui, monsieur.“

Max na ni mrkl, znovu se zamračil a zamířil ke vstupním dveřím. Zasténání, které se ozvalo z jednoho ze salonů, přitáhlo jeho pozornost. Zvědavě vešel do dveří a spatřil Alexandrovo dlouhé tělo natažené na pohovce. Jedna obutá noha spočívala na čalouněné rokokové opěrce, druhá na podlaze. Vlasy měl divoce zcuchané, tvář flekatou a neoholenou, šaty pomuchlané a uválené. Ve vzduchu se vznášel pach alkoholu a vtíravé, laciné voňavky, kterou používaly nevěstky.

Musela to být Noeline, kdo v místnosti zatáhl závěsy. Max dával přednost místnostem zalitým sluncem. „Ty ale hezky skučíš,“ poznamenal Max. „Vallerand, který si v noci užíval.“ Škubnutím roztáhl závěsy a místnost se okamžitě topila v jasném slunečním svitu.

Alex zasténal, jako by ho udeřil po hlavě kladivem. „Auu… ty mizero jeden zlej!“

„Čtyřikrát za týden?“ prohlásil Max lhostejně. „I na tebe je to docela výkon.“

Alex se bezmocně pokoušel zavrtat do pohovky, jako když raněné zvíře hledá útočiště.

„Táhni do pekel,“ zahučel nezřetelně.

„I když pominu bratrskou starostlivost, něco mě nutí zjistit, co tě tak užírá. Pokud to takhle půjde dál, stihneš se oddělat do konce týdne.“

Alex zamlaskal a pach vlastního dechu ho znechutil. Zkroutil obličej nelibostí. Zašilhal po Maxovi a snažil se na něj ukázat roztřeseným prstem. „Ty…,“ řekl ztěžka, „jsi dneska ráno obskočil svoji ženu, že jo?“

Max se potěšené usmál.

„Ten nechutnej úsměv tě vždycky prozradí. Řekni…, vyhovuje ti manželskej život? Dobrá. Jeden z nás dvou by teda šťastnej bejt měl…, než se kvůli nám zničíš.“

„Co?“

„Nečum na mě s tím zdviženým obočím… ha… Pomyslels někdy na to, že i já bych chtěl manželku…, ženskou, která by se o mě starala… možná jednou i děti?“

„Tak proč se neoženíš?“

„Proč se neožením?“ Alex se vysoukal do sedu, hlavu svíral v dlaních. „Po tom, co jsi znesvětil jméno Vallerand – která slušná rodina by svěřila dceru do rukou tvého bratra? Všechno krásný a dobrý máš teď ty…, máš Lysette…, ale já…“

Alexandrův proslov se rozplynul do nesrozumitelného mumlání.

„Alexi, tais-toi,“ řekl Max. Pobavení vystřídal soucit. Posadil se na nejbližší židli. „Pššt.“

Nikdy neviděl svého bratra tak nešťastného. „Asi bych měl počkat, dokud nevystřízlivíš, než ti něco řeknu, ale můžeme se pokusit promluvit si hned. Souhlasíš?“

„Dob-rá,“ řekl Alexandre rozpustile.

„Takže… je to kvůli Henriettě Clementové, že jo?“

„Jo.“

„Miluješ ji? Rád by ses jí dvořil?“

„Jo.“

„Ale obáváš se, že ti její otec nedá svolení, protože si nebude přát pro svoji dceru sňatek s někým z Vallerandů.“

„Svolení? Nemyslí si, že by tu byla jeho dcera v bezpečí.

Pamatuješ na Corinne?“

„A co to má společného s tebou?“

„Jsem tvůj bratr…, což mě činí… nepřijatelným…“

Max se zamračil. „Už ses ptal po svolení dvořit se Henriettě a Clement tě odmítl?“

„Ano! Ano!“ Alexandre začal horečně přikyvovat a pak s trhnutím přestal. „A ona mě miluje…, myslím.“

„V pořádku.“ Max se k němu naklonil a zvolna promluvil.

„Postarám se o to. Už kvůli tobě bych chtěl… Alexandře, posloucháš mě vůbec? Dnes zůstaň tady a odpočiň si. To platí i pro večer. Už žádné pití, rozumíš?“

„Ani slzu,“ přikyvoval Alex poslušně.

„Dojdu za Noeline a řeknu jí, aby ti přinesla svoji speciální medicínu.“

„Bon Dieu, ne.“

„Ale jo,“ řekl Max pevně, „pokud tedy o Henriettu opravdu stojíš. Chci, abys zítra ráno vypadal jako vymydlený mladíček.“

„To nepude,“ pravil Alex po chvíli bolestného přemýšlení.

„Dobrá.“ Max se s úsměvem postavil. „V tom případě sis měl radši promluvit se mnou než se zpíjet do němoty.“

„Nemyslím si, že bys něco zmohl.“ Alex se odmlčel. „Fakt si to nemyslím.“

„Lidé ti mohou zobat z ruky,“ ujistil ho Max. „Pokud se k nim umíš správně chovat.“

Alex k němu tázavě vzhlédl. „Pokusíš se jim vyhrožovat soubojem?“

„Ne,“ zasmál se měkce Max. „Myslím, že Vallerandové již bojovali dost.“

„Maxi…, pokud Clementovy přiměješ, aby souhlasili…, já… zlíbám ti nohy.“

„To nebude nutné,“ odvětil Max suše.

Jacques Clement ho přivítal v hale s kyselým pousmáním.

„Čekal jsem, že dnes přijdeš, Maximiliene. Jsi tu jménem svého bratra, oui? Otce to rozhodně nepřekvapí. Právě si dává café v ranním pokoji.“

Max se opřel o jeden z bohatě vyřezávaných sloupů, které rámovaly halu. Nepospíchal, aby se postavil Dironu Clementovi tváří v tvář. Diron Clement je úctyhodný chlap, který něčím připomíná lva a je pověstný neustále špatnou náladou. Jeho rod se datuje už od příchodu prvních francouzských osadníků na území Louisiany. Je kreol každým coulem a nesnáší ty, kteří by rádi

viděli Lousianu jako součást Spojených států. Anebo ty, kteří se kamarádí s americkým guvernérem.

Starý muž byl velmi zkušený a chytrý, sám sebe považoval za člověka, který přežije každičkou nesnáz. Společně s Viktorem Vallerandem byli bohatě odměněni Španěly za to, že využili svého vlivu a rozptýlili pochybnosti a nedůvěru ve městě v dobách, kdy se před čtyřiceti lety odloučili od Francie. Nyní, samozřejmě, byl Diron bohatý a vlivný natolik, že nemusel dělat nic, co by si sám nepřál.

Viktor a Diron byli dobří přátelé. Bohužel, Dironova slabost pro Viktora se nevztahovala na Maxe. Když kvůli ničemu jinému, tak jejich politické názory byly v příkrém rozporu. Corinnina smrt jen prohloubila propast, která mezi nimi byla. Diron nesnášel skandály.

Max pohlédl vzhůru. „Jacquesi,“ zauvažoval, „nenaznačila ti sestra nějak, že jí není Alexandre lhostejný?“

„Henriette je ještě husička,“ pravil Jacques. „A vždycky byla. Vyřiď svému bratrovi, že děvče, jako je ona, si najde snadno a ještě si ušetří nepříjemnosti.“

„Znamená to snad, že by jeho dvoření neuvítala?“

„Namlouvá si, že je do něho bláznivě zamilovaná. A tvrzení, že jí takovou lásku předpověděly hvězdy…“

„Celou záležitost jenom zhoršuje,“ dokončil za něho Max. „Jak na to pohlíží tvůj otec?“

„Nesouhlasí s tím, samozřejmě.“

„Ale nebyla by to špatná partie, Jacquesi.“

Jacques pokrčil rameny. „Já přece Alexandra znám, příteli. Nikdy mě nepřesvědčíš, že by dokázal být Henriette věrný. Ta takzvaná láska ho bude držet nanejvýš rok, pak si najde metresu a Henriettu to zničí. Bude lepší, když se provdá bez veškerých iluzí. Až se pro ni najde vhodná partie, uvědomí si, co může od sňatku očekávat.“

„Na druhou stranu je možná rok strávený v osidlech lásky lepší než nepoznat lásku vůbec.“

Jacques se rozesmál. „Americký názor. Láska, která předchází manželství, je momentálně v módě, Maxi. Dočasně. Varuji tě, nepokoušej se o tom přesvědčovat toho zkostnatělého kreola tam nahoře v patře, jinak ti utrhne hlavu.“

Max mu líně zasalutoval. „Dík za varování. Jdu se teď na něj podívat.“

„Mám tě doprovodit?“

„Trefím sám.“

Clementův dům byl zařízen vkusně a jednoduše. Podlahy z červené borovice byly vyleštěny tak, že se rubínově leskly, a místnosti byly zařízeny nábytkem z tmavého dubu a perskými koberci. Když Max stoupal vzhůru, lehce klouzal prsty po zábradlí a vzpomínal na časy, kdy byli s Jacquesem ještě kluci a po zábradlí jezdili.

Jacques byl jedním z kreolských chlapců, které znával od dětství, a zůstali přáteli. Vůbec se nezměnil, bylo na něho spolehnutí, byl rozumný a nikdy přílišný cynik, a vždy stál nohama pevně na zemi. Max ho pro jeho vlastnosti obdivoval.

Zastavil se v hale v patře. Cítil na sobě něčí pohled. Ohlédl se přes rameno a všiml si, že jedny vykládané dveře jsou pootevřené. Henriette ho pozorovala špehýrkou. Prosila ho očima. Mlčela. Max se domníval, že některá z tetinek strážných číhá někde blízko, tudíž se Henriette neodváží říci ani slovo, aby se neprozradila. Krátce na ni kývl, aby ji uklidnil. Henriette kradmo pohlédla stranou a ještě více pootevřela dveře. Tu se ozvalo zevnitř místnosti poděšené ženské kvokání, které plísnilo odcházející dívku. Dveře se okamžitě zavřely.

Max se smutně zakřenil. Byl poslední nadějí dvou nešťastně zamilovaných lidí a to pomyšlení se mu vůbec nelíbilo. Kráčel do ranního pokoje. K čertu, kdyby aspoň věděl, co má Clementovi vůbec říct.

Diron Clement na něho vyzývavě hleděl od onoho okamžiku, kdy do místnosti vstoupil. Hlavu mu rámovala bohatá kštice bílých vlasů. Když mluvil, utápěla se jeho ostrá brada v klesajícím podbradku. Probodl Maxe očima šedýma a tvrdýma jako železo a ukázal na židli.

„Posaď se, chlapče.“

Od té doby, co otec zemřel, Maxe ještě nikdo chlapcem nenazval. Líbilo se mu, že mezi nimi přetrvává určitá familiárnost. Ačkoliv Diron mu jistě nechtěl nic ulehčovat, vyznělo to tak.

„Už dlouho jsme spolu nemluvili,“ poznamenal stařec.

„Naposledy na svatbě,“ připomenul mu Max uctivě.

„Ne. Tam jsme si vyměnili sotva čtyři slova…, na té nevkusné extravagantní recepci. A ty jsi po celou tu dobu nedokázal odtrhnout oči od své zářící nevěstinky.“

Max upjatě potlačil úsměv. Připomněl si ty zničující večery, kdy nebyl schopen přestat po Lysette toužit. Chtěl ji tak, jako když se vyhladovělý člověk touží nasytit, a přitom dobře věděl, že je na ni ještě příliš brzy. „Lituji toho, sire,“ řekl zdvořile.

„Opravdu?“ zaburácel Diron. „Ano, myslím, že ano. Teď, když toužíš po mém požehnání. Ale tenkrát na svatbě? Chceš mi snad namluvit, že i toho lituješ?“

„Ani v nejmenším,“ řekl Max bez váhání.

„Vždyť to říkám. A teď jsi přišel s prosíkem kvůli svému bratrovi, co?“

„Vlastně jsem přišel z vlastní vůle,“ prohlásil Max. „Protože se zdá, že máte k Alexandrovu návrhu nějaké připomínky.“

„To není pravda. To ti řekl?“

„Má takový dojem, že kdybych kdysi nepošpinil dobré jméno Vallerandů, nestavěl byste se proti záměrům, které má s vaší dcerou.“

„Aha. Mluvíš o té politováníhodné události, která se týkala tvé první ženy.“

Max mu pohlédl do pichlavých očí a přikývl.

„Bylo to zlé,“ řekl Diron soucitně. „Ale mé námitky se týkají charakteru tvého bratra, a ne tvého. Je to marnivý, nedbalý chlapec

– nedůvěryhodný ve všech směrech.“

„Alexandre není o nic víc marnivý nebo nedbalý než ostatní mladí muži jeho věku. A dokáže se o ni dobře postarat.“

„Jak? Vsadil bych se, že většinu svého dědictví po otci již prohýřil.“

„Otec mě pověřil, abych dohlížel na rodinné finance. Alexandre dostává měsíční apanáž, která zajistí rodině dostatečnou a plnohodnotnou životní úroveň.“

Diron neříkal nic. Pátravě na něho hleděl zpod huňatého šedivého obočí.

„Pane Clemente,“ prohlásil Max zvolna, „víte, že Vallerandovi jsou rod dobré krve. Věřím, že Henriette by byla, coby Alexandrova choť, naprosto spokojená. Když pomineme veškeré sentimentální důvody, byl by to nanejvýš praktický a vhodný svazek.“

„Ale ty sentimentální důvody pominout nemůžeme, že?“ střelil po něm stařec bleskovou odpovědí. „Celá tahle situace je nasáklá nezdravým sentimentem. A to má být základ pro dobré manželství? Non! Vášnivé návrhy, nakrucování se a komediantství, to cenění

zubů a bití se v prsa – to přece není láska. Tomu všemu já nevěřím.“

A najednou Max pochopil, v čem je ten zakopaný pes. Kdyby Diron své dceři dovolil provdat se z lásky, podkopalo by to jeho čest a pověst praktického člověka. Lidé by si z rozhodnutí starého muže tropili žerty a říkali by, že jeho železná vůle stářím asi měkne. Možná by ho dokonce obvinili, že se nechává ovlivňovat novými americkými manýry, které pozvolna do oblasti pronikaly. Bylo to prosté – sňatek z lásky by Dirona naprosto společensky znemožnil.

„Souhlasím,“ řekl Max a pokoušel se rychle něco vymyslit.

„Proto bych dával přednost dlouhodobému dvoření – pod přísným dohledem, naturellement. Musíme jim poskytnout dostatek času, aby je ta zamilovanost přešla.“

„Eh? Co?“

„Chce to jen dostatek času, možná ani ne rok. Vždyť víte, jak nestálí mladí lidé jsou.“

Diron se zamračil. „Ano, ovšem.“

„A až se vášnivá láska změní v lhostejnost, tak je sezdáme. Henriette pak bude mít proti sňatku pravděpodobně nějaké námitky. A tak dostanou lekci oba. Jak budou léta plynout, vytvoří si k sobě určitou náklonnost, jakou sdíleli moji rodiče…, stejnou, jaká panuje mezi vámi a vaší paní.“

„Hmmm,“ Diron potřásl bradou. Max napětím málem zadržel dech. Čekal, co odpoví. „Na tom něco je.“

„Mně to smysl dává,“ řekl Max nezúčastněně. Cítil, že si stařec skrytě vydechl. Konečně vyřešil své dilema. Když to provede takto, získá Henriette vytouženého manžela a Dironovu čest nic neohrozí.

„Hmmm. Ano, tak to uděláme.“

„Bien,“ souhlasil Max věcně. „A teď si promluvíme o věnu…“

„O věnu si promluvíme ve vhodnějším čase,“ přerušil ho Diron mrzutě. „Věno…, to jsou celí Vallerandové.“

„Mám předstírat, že ji nemiluju?“ vykřikl Alex. „Tomu nerozumím.“

„Věř mi,“ řekl Max a chytil Lysette, která kolem něho procházela, kolem pasu. Přitáhl si ji na klín. „Čím dříve s Henriettou ostatní přesvědčíte, že jste si zcela lhostejní, tím dříve bude svatba.“

„Takovou pletichu jsi mohl vymyslet jen ty,“ pravil Alex kysele.

„Chceš ji,“ řekl Max mdle. „A to je způsob, jak ji dostat. Jiná cesta neexistuje.“

Lysette se přitulila ke svému muži a hladila jej po vlasech. „To bylo od tebe chytré, Maxi.“

„Ale vůbec ne,“ pravil skromně. Její chvála ho těšila.

Ztišila hlas. „Ani jsem netušila, že jsi tak romantický,“ špitla a on se na ni spiklenecky zakřenil.

Alexandre si nesouhlasně vzdychl, vstal a měl se k odchodu.

„Náš romantik Max,“ zabručel. „Patrně spím a tlačí mě příšerná noční můra.“

Jak týdny plynuly, zvláštní románek mezi Alexandrem a Henriettou Clementovou pokračoval. Alexandre vysedával po nekonečné večery v jejich salonu pod přísným dohledem celé rodiny. Když ji vzal na projížďku kočárem, doprovázela je její matka a teta. Nikdy se neodvážil pohlédnout jí do očí v kostele, ani na plesech, kterých se oba účastnili. Henriettina blízkost a zároveň krutá nedosažitelnost, která je oddělovala, způsobila, že po ní Alexandre nesnesitelně toužil. Pro mladého muže Alexandrova typu to bylo skutečné ztělesnění pekla, ale zároveň, a to bylo velmi zvláštní, se cítil nevýslovně šťasten.

Přikládal nebetyčný význam i těm nejtitěrnějším projevům Henriettiny náklonnosti – že pokaždé zbrzdila své kroky, když ho opouštěla, kratičké postranní pohledy, když si dovolila na něho pohlédnout. Ke svému překvapení zjistil, že po jiné dívce netouží. Nefalšovaně se rozhořčil, když mu Max navrhl, aby spolu s Bernardem navštívili několik kořalen, kde kdysi býval pravidelným hostem.

„Zvěsti o tom, že se vyžíváš v celibátu, brzy dorazí k Dironovým uším,“prohlásil Max chladně. „Všichni vědí, že jsi do Henrietty blázen. Je na čase, abys jim ukázal, že ti na ní zase tak moc nezáleží.“

„A proto po mně chceš, abych líhával se ženskou…, která ztratila veškeré zábrany?“

„Předtím ti to nevadilo,“ podotkl Max.

„Ano, ale to už je dávno. Přinejmenším dva měsíce!“

Max se rozchechtal a navrhl mu, že se pokusí vymyslit jiný způsob, jak by společnosti dokázal, že už bratra Henriette omrzela. Sklíčeně začal vynechávat návštěvy u Clementů, objevoval se u

nich stále méně a méně, zatímco Henriette se usilovně snažila zůstat lhostejná k nové vlně pomluv, které se vyrojily.

Lysette zamilovaný pár litovala a svěřila se s tím Maxovi. „Je to tak kruté, vystavit je takovým zkouškám jenom kvůli pýše pana Clementa. Dělat z lásky něco tak komplikovaného.“

„Alexandrovi vůbec neškodí, když nemůže okamžitě získat to, po čem prahne.“ Max se usmál a sklonil se k ní, aby ji políbil. Seděla u toaletního stolku a upravovala si vlasy předtím, než si půjde odpočinout. „Na ty nejlepší věci se vyplatí čekat.“

„Jako na mě?“

„Jako na tebe,“ souhlasil pohotově.

Lysette se z legrace vyčítavě zamračila a prostřednictvím zrcadla mu pohlédla do očí. „Dovol mi připomenout, že ty jsi na mne nemusel čekat vůbec.“

„Já na tebe čekal celý svůj život.“

„To sotva! To už jsi zapomněl na svůj předchozí sňatek?“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem nedělal chyby.“

„Sňatek s Corinne Quérandovou byla nejhorší z nich.“

„Ano.“ Uhladil její zářivé vlasy a zasunul jí za ucho lesknoucí se pramínek. „A pak jsem roky věřil tomu, že k životu nikoho nepotřebuji. Ale ani v těch nejhorších okamžicích jsem nepřestal doufat, že jednoho dne potkám někoho…,“ ztichl a políbil ji na skráň, „kdo mi bude věřit.“

Lysette dokončila účes a postavila se. Čelo se jí zkrabatilo, když si uvědomila, jak moc Maxe muselo bolet vědomí, že celá jeho rodina – včetně vlastní matky – má vůči němu podezření, které časem nikterak nebledne. Jak je to možné, že ho tak málo znají? Ona sama nikdy nebyla svědkem toho, že by Max pouštěl hrůzu na nějakou ženu. Vzbuzoval pouze respekt. Nebyl v něm ani ten nejmenší kousíček krutosti.

Díky řečem o pomstě nebyl Max ani schopen dotáhnout do konce souboj s Etiennem Sagessem. Měl za to, že má nad ním navrch a že to není správné. Oddanost těm, které miloval, byla nesmírná. Členy své rodiny by bránil do posledního dechu. A k těm, kteří byli více zranitelní než on…, dokázal být tak ohleduplný! Ne, on není schopen vraždy a vůbec nezáleží na tom, jak silně ho kdo popouzí.

„Jistě že ti věřím,“ řekla a pohladila ho pod bradou. Oddaně mu hleděla do očí. Usmála se. „Moc dobře vím, jaký jsi člověk.“

Náhle posmutněl. „Tehdy jsi mě neznala. Byl jsem horkokrevný mladý hlupec… Není divu, že si někteří o mně mysleli to nejhorší.“

„Maximiliene Vallerande,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Můžeš tu vyjmenovat dlouhý seznam svých mladických hříchů, ale já stejně neuvěřím, že jsi to udělal.“

„Já vím.“ Kysele se pousmál. Uchopil její hlavu do svých dlaní a přiměl ji, aby se na něho podívala. „Oceňuji tvoji loajalitu, miláčku. Zbožňuji tě za ni. Ale obávám se, že mne neposuzuješ spravedlivě.“

Rozesmála se. „O tom se nehodlám bavit. Znám lepší způsob, jak trávit společný čas.“

Sklonil hlavu a krátce ji líbal na koutky úst. „Opravdu?“ Rukama prohrábl stužky, které střežily noční kabátek na jejím těle.

„Tak co navrhujete, madam?“

Jeden z největších plesů sezóny se konal na Leseurově plantáži na počest zasnoubení jedné z Leseurových tří dcer s Paulem Patricem, posledním svobodným synem věhlasného lékaře z New Orleansu. Za jiných okolností by syn lékaře nebyl považován za nejvhodnější partii pro dceru plantážníka, ale Paul byl okouzlující mladík s vybraným chováním džentlmena. Byl pouze o tři roky starší než Justin s Philippem a ochotně vyměnil možné staromládenectví za možnost přiženit se do bohaté rodiny.

„Pouhých osmnáct let svobody a pak si Paul na krk uváže manželku!“ komentoval jeho rozhodnutí kysele Justin. „Příští rok budou pravděpodobně chovat… Mon Dieu, ví vůbec, co dělá?“

„Nemohl dopadnout líp. Félicie Leseurová je dobrá partie,“ odvětil Philippe zasněně. „Svatba není to nejhorší, co tě může v životě potkat. I když ty si to možná myslíš, Justine.“

Justin na něho pohlédl tak, jako kdyby právě zešílel. Pak mu ústa zkroutil krutý úsměšek. „Jak tak koukám, nebude to trvat dlouho a ženit se budeš ty.“

„V to doufám. Jen abych našel tu pravou.“

„Vím dobře, jakou si vybereš,“ pokračoval Justin.

„Přecitlivělou knihomolku, které na špičce nosu balancujou brejle. Donekonečna budete řečnit o umění a hudbě a o těch bezútěšných řeckých tragédiích a ona tě obdaří půltuctem dcerušek naprosto stejně úděsných, jako bude ona sama.“

Philippe se urazil a zavřel učebnici latiny, která před ním ležela. „Bude krásná,“ řekl důstojně, „a jemná a tichá. A ty budeš žárlit tak jako vždycky, když mám něco, co opravdu stojí za to.“

Justin si odfrkl. „Já popluji na východ a pořídím si vlastní harém. Padesát ženskejch!“

„Padesát?“ opakovala Lysette, která právě vstoupila do místnosti. „Tak ty ti dají opravdu zabrat.“

Justin se okamžitě přestal šklebit a obdařil ji andělským úsměvem. „Ale pokud potkám někoho, jako jsi ty, petite maman, bude mi stačit pouze jedna.“

Rozesmála se jeho nemravným představám a se smějícíma se očima se obrátila na Philippa. „Dnes večer, peut-?tre, jistě zahlédneš dívku svých snů. Pojedete v kočáře s Bernardem a Alexandrem?“ O Irénée se nezmínila, protože tu stihl záchvat revmatismu, a tak se plesu nezúčastní.

Philippe přikývl. „Ano. Otec jasně prohlásil, že vy dva pojedete v prvním kočáře.“

„Sami?“ dumal Justin přemýšlivě. „Proč musíte být s otcem v kočáře sami, když tam můžeme být s Philippem s vámi. No, možná bych mohl zkusit…“

„Justine!“ vybuchl Philippe. Bratrovo vnucování ho pokořovalo. Hodil Justinovi na hlavu polštář. Ten před ním uhnul.

Lysette pobaveně zacukala pusa. „Uvidíme se na Leseurově plantáži,“ pravila vážně a spěchala do vstupní haly, kde už na ni čekala Noeline s kloboučkem a rukavicemi.

Leseurovo sídlo stojí u jednoho ze slepých ramen řeky. Je to veliké, jednoduše vystavěné, leč vznešené sídlo. Z jedné strany ho stráží rozložitý dub, odhadem asi tak tři sta let starý. Dům je ze všech stran porostlý girlandami popínavých růží. Odlesky důmyslně umístěných lustrů tančí i v těch nejvzdálenějších koutech domu. Hosté již obsadili venkovní terasy, zatímco služebnictvo čile roznáší stříbrné tácy s občerstvením.

Poblíž domu stojí garconnire, samostatně postavený příbytek pro hosty rodu mužského a rodinné staré mládence, kteří prahnou po soukromí. Několik džentlmenů se svým doprovodem se ubytovalo v garconnire již brzy odpoledne. Nyní popíjejí, kouří a diskutují o nejnovějších událostech ve městě. Dámy, které odpočívaly a klevetily uvnitř domu, teď v plesovém sále předvádějí své extravagantní róby. Hudbu k tanci zajistí orchestr najatý v New

Orleansu speciálně pro tuto příležitost. Již teď poletují vzduchem živé tóny čtverylky.

„Lysette,“ oslovil ji Max, když jí pomáhal z kočáru, „malé varování.“

„Ano?“ Pohlédla na něho svýma velkýma, nevinnýma očima.

Až příliš nevinnýma. „O co jde, bien-aimé?“

„Nemysli si, že nevím, že tě Alexandre přemlouval, abys mu dnes večer umožnila strávit s Henriettou pár minut o samotě.“

Vypadala naprosto překvapeně. „A ty se domníváš, že bych mu s něčím takovým pomáhala?“

Max na ni vážně pohlédl. „Moc dobře víš, že by to podkopalo naše plány.“

„To zcela určitě,“ souhlasila Lysette a upravovala si rukávy a sklady na svých zmrzlinově růžových šatech. Živůtek ji obepínal těsně jako druhá kůže a sukně byly umně nařaseny kolem její štíhlé postavy. Světle růžová látka se třpytila a skvěle kontrastovala s živou červení jejích vlasů.

„Pokud všem dají jasně najevo, že jim na sobě nezáleží,“ prohlásil Max, „mohou se za pár měsíců vzít. Jestli je však načapají při tajné schůzce, bude po všem a já jim nedokážu nijak pomoct.“

„Nikdo je spolu nenačapá,“ odvětila Lysette.

„Kvůli takové triviální záležitosti by mohl Alex Henriettu jednou provždy ztratit. Nemáš vůbec ponětí, kam až sahá Dironova pýcha.“

„Ale mám. Naprosto to chápu.“ Snažila se od něho odejít, ale zachytil ji v pase. Upřeně na ni hleděl.

„Pokud tě přistihnu, že porušuješ pravidla, která jsem stanovil, miláčku, slibuju, že toho budeš litovat.“

Zaslechla tichou hrozbu v jeho hlase a překvapeně zamrkala.

„Nic neprovedu, Maxi!“

„Tak se toho drž,“ poradil jí a pustil ji. Lysette se trošku nafoukla a odcházela. Max se lítostivě usmál. Tu uraženou ješitnost mu předvádí snad až příliš okázale. Určitě má něco za lubem. O tom vůbec nepochyboval.

Několik hodin Max nespouštěl Alexandra a Lysette z očí. Ale ani jeden z nich se ze sálu ani nehnul. Po jedné či dvou číších dobrého vína, které tu bylo štědře rozléváno, se uklidnil. Nabídka vín pocházela z Leseurových vinic.

Max Leseurovi pogratuloval, jednak k dobrému vínu, jednak k nadcházejícímu sňatku jeho dcery Félicie s Paulem Patricem. Poté se oba rozpovídali o běžných záležitostech.

Brzy se k nim připojili další hosté, zvědaví, co je pravdy na tom, že od své svatby je Maximilien Vallerand méně uzavřený a chladný.

Lysette s Alexandrem je z povzdálí sledovali. Lysette byla na svého manžela velmi pyšná. Byl oblečený v černé a bílé, v dlouhých štíhlých prstech držel sklenku vína a lehce konverzoval s muži, kteří ho obklopovali. Třpytivý svit lustrů propůjčoval jeho měděné pleti a havraním vlasům podmanivý lesk. Kdykoliv se usmál, zablýskly se bílé zuby. Vypadal tak mužně a tak přitažlivě, že jí samou láskou poskočilo srdce.

„To jsem nikdy nechápal,“ komentoval obrázek Alexandre.

„Ačkoliv se Max těší všeobecné nelibosti, stále ho obklopují lidé, usilují o jeho pozornost, ptají se ho na jeho názory a doprošují se jeho souhlasu. Proč tomu tak je?“

„Možná je neoblíbený,“ pravila Lysette, „ale vzbuzuje respekt.“

„Není snadné být jeho bratrem.“

„A proč ne?“ otázala se Lysette. Vzpomínala, kolikrát Max zametal bratrům cestičku, jen aby měli vše, po čem touží. Bez řečí platil jejich dluhy a snímal z nich veškerou zodpovědnost bez nároků na odměnu. Alexův postoj jí připadal krajně nevděčný.

„Max toho přece pro vás dělá hodně, non?“

„To jo, ale… mě a Bernarda s Maxem porovnávali celé roky. On vždycky dělal všechno líp. A pak, když tak náhle upadl v nemilost – byla to katastrofa pro všechny tři. Jméno Vallerand bylo očerněno a znamení hanby jsme nesli jak já, tak i Bernard s Maxem.

„A tebe to pohoršuje?“ zeptala se Lysette s pohledem stále upřeným na Maxe.

„Ne, ne, tenkrát možná, ale teď ne. Ale Bernard…“ Alexandre zmlkl. Bylo jasné, že hledá ta správná slova. „Co?“ naléhala Lysette. Zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Jen mi to řekni, Alexi, nebo ti s Henriettou nepomůžu.“ Zamračil se. „Chtěl jsem jen říct, že Bernard asi nemůže

Maxovi zcela odpustit. Jenže Bernard je druhý nejstarší. Vždycky ho s Maxem srovnávali a on byl pokaždé ten horší.“

„A je to snad Maxova chyba?“ otázala se Lysette ostře. Pane bože, co by ještě od staršího bratra chtěli?

„Věděl jsem od začátku, že to nepochopíš,“ prohlásil Alex chmurně. Pevně sevřela rty.

„Máš pravdu, Alexandře. To tedy nechápu.“

Max se tak ponořil do volně plynoucího rozhovoru, že ani nezaregistroval okamžik, kdy jeho žena zmizela. Zvolna mu docházelo, že v místnosti není. Připadal si jako muž, který si jde v poledne na chvilku zdřímnout a jak se tak probírá ze sna, rozmrzele si uvědomuje, že prospal celé odpoledne. Zdvořile se vymanil z diskutujícího hloučku v tanečním sále a otevřenými dveřmi prošel ven na terasu. Nikde však štíhlou postavu v růžovém nezahlédl.

„Zatracená Lysette, co zase provádíš?“ zavrčel si pod vousy a okamžitě si představil to nejhorší. Dlouhými kroky rázoval do zahrady. Věděl, že pokud Lysette zorganizovala tajnou schůzku Alexandra s Henriettou, bude se odehrávat tam.

Leseurovic zahrada byla ohromná a důmyslně navržená, plná exotických stromů, květin a rostlin ze vzdálených míst Evropy a Orientu. Uměle vytvořená jezírka byla plná ryb a přemostěná okouzlujícími můstky. Když Max procházel pod obloukem porostlým růžemi, který označoval hlavní vchod do zahrady, vyběhl mu pod nohama rozhořčený páv. Lucerny byly v těchto místech umístěny dál od sebe, takže tu panovala větší tma. Nakonec došel až ke stěně vzrostlých tisů. Středu zahrady dominovala fontána s cherubínky a rybami chrlícími vodu. Sem se sbíhalo několik stezek směřujících do různých koutů zahrady.

Max měkce zaklel. Neměl ani zdání, kde má svoji ženu a její společníky hledat. Zdálo se, že jediné rozumné řešení je vrátit se do sálu a čekat. Náhle zaslechl na pěšince kroky. Bleskově splynul se stíny a ani se nepohnul. Zaostřil oči na přibližující se postavu.

Byl to Diron Clement. Bylo jasné, že starý pán zaznamenal zmizení své dcery. Profuněl za Maxovými zády, aniž ho zpozoroval. Max se zašklebil. Dobře si všiml, v jak bojovném rozpoložení Diron je. Pokud přistihne Henriettu s Alexandrem, strhne se peklo. Stařec odbočil do leva, stezkou, která – pokud Maxe paměť neklame – vede k malé pagodě. Nechtěně se pousmál. Když byl mladý, sám pagodu několikrát navštívil. Stále ještě má v paměti jedno nebo dvě další vhodná místa. Ne, Alexandre by si v pagodě dostaveníčko nedával. Bylo by to příliš na ráně.

Max se chopil příležitosti a vydal se opačným směrem – cestičkou, která vede ke skleníku plnému exotických ovocných stromů. Držel se ve stínu, kradl se vpřed jako zloděj a okamžitě se zastavil, když spatřil záblesk růžového saténu. Lysette stála u rohu malého skleníku. Byla lehce nervózní. Bylo jasné, že na někoho čeká. V dálce zahoukala sova. Lysette polekaně nadskočila a rozhlédla se na všechny strany.

Cítil, jak v něm vzlíná vtek. Tohle dostaveníčko zakázal a ona mu slíbila, že k ničemu nedojde. V duchu se rozhodl, že dnes v noci ji naučí, že ho za nos vodit nebude. Dneska bez odplaty nevyvázne.

Lysette si vzdychla. Už aby byla zpátky v tanečním sále. Zajímalo by ji, jestli už Max zjistil, že zmizela. Nerada se protivila jeho přáním, ale už Alexovi a Henriettě slíbila, že udělá vše, co bude v jejích silách, aby mohli strávit alespoň pět minut o samotě. Poté, co ji Max varoval, měla v úmyslu svůj slib odvolat, ale to by nebylo čestné. Vždyť oni se tak milují. Pokoušela se představit si sebe na jejich místě a jaké by to bylo, kdyby měla zakázáno se s Maxem vídat či hovořit. To by bylo k nesnesení.

Sova strašidelně zahoukala. Vystrašená Lysette se zoufale snažila prokouknout temnotu.

Zezadu se jí kolem pasu obtočila pevná paže. Když zaječela strachy, přitiskla se k jejím ústům široká dlaň. Kdosi ji přitiskl k sobě. Tělo měl nepoddajné jako cihlová zeď. Lekla se tak, že nebyla schopna se ani pohnout. Když se trochu vzpamatovala, jala se ze všech sil bojovat s rukou věznící její ústa. Náhle zaslechla důvěrně známé hluboké zavrčení.

„Kdybych tušil, že si přeješ prohlédnout zahradu, drahá, rád bych tě doprovodil.“

Lysette si úlevou zhluboka vydechla. Když jí uvolnil ústa, přidušeně lapala po dechu. „Maxi…, ach, Maxi…“ Celá roztřesená se otočila a objala ho kolem krku. „Tys mě tak vyděsil!“ Opřela si čelo o jeho hrud.

Neudělal nic, aby ji uchlácholil. „To jsem chtěl.“ Lysette konečně popadla dech. Podívala se na něho, a když zahlédla hrozivý výraz jeho obličeje, objetí povolilo. „Kde jsou?“ zeptal se.

Skousla si ret a významně pohlédla na skleník. Dveře se otevřely a Alexandre vystrčil hlavu. Vlasy měl divoce rozcuchané, ústa podezřele vlhká. „Lysette? Zdálo se mi, že slyším…“ Když spatřil Maxe, strnul. Nikdo nepromluvil.

Max se vzpamatoval jako první. „Máš minutu na to, Alexandře, aby ses rozloučil s Henriettou. A rozluč se s ní opravdu důkladně. Možná je to navždy.“

Alexandre zmizel ve skleníku.

Lysette se mu pokusila vše v rychlosti vysvětlit. „Maxi, slíbila jsem jim to a nemohla jsem porušit slovo. Kdybys viděl, jak byli šťastní, když jsem Henriettu přivedla, pochopil bys, že jsem musela…“

„Až přijedeme domů,“ řekl vlídně, „přehnu tě přes koleno a ujišťuji tě, že si celé týdny pohodlně nesedneš.“

Lysette zbledla. Věřila, že to udělá. Max nikdy planě nevyhrazoval. „Maxi,“ pípla slabě, „nejsem dítě, abys mne takto…“

„Je zřejmé,“ vskočil jí klidně do řeči, „že potřebuješ důkaz, že jsem své dřívější varování myslel vážně.“

Už ho neobjímala. „Věděla jsem, že to myslíš vážně, ale…“ Lysette si uvědomila, že téměř žebroní o jeho přízeň. „Maxi, prosím, prosím, nezlob se na mě. Musíš pochopit…“

„Já to chápu,“ řekl opět tím nesnesitelně vlídným hlasem.

„Ne, nechápeš přela se s ním, ale náhle zjistila, že ji Max neposlouchá. Nepřítomně zírá do dálky, oči ve střehu. „Co je?“ zeptala se a chtěla se obrátit.

Bleskově ji na sebe strhl a přisál se k jejím ústům. Lysette poděšeně vykvikla. Bolestivě ji líbal, jako by ji svými ústy trestal. Chtěla se mu vykroutit, ale pevně ji svíral a horká, náruživá ústa umlčela veškeré její protesty. Snažila se osvobodit si ruce, ale její lokty pevně vězely mezi jejich těly.

Ještě více jí zaklonil hlavu a jazykem plenil její ústa. Dlaní sklouzl k jejímu zadečku, polaskal měkké obliny a přitiskl si ji ke svému dmoucímu se mužství. Okamžitě zapomněla na výhrůžky a přestala s ním bojovat. Křečovitě polkla a vyšla mu ústy vstříc. Když Max poznal, že její odpor odumřel, osvobodil jí ruce. Objala jeho široká záda a těsně se přimkla k mužnému svalnatému tělu. Poté zvedl hlavu. Nic nedal na její tiché roztoužené vzdechy.

„Ach… dobrý večer, pane Clemente,“ řekl jakoby nic.

Lysette se otočila a spatřila drsný obličej Dirona Clementa ani ne pět stop od nich. Měla pocit, že se jeho podezíravý pohled propaluje skrz ni.

„Řekli mi, že je má dcera Henriette s vámi, madam Vallerandová,“ vyštěkl stařec. „Kde je?“

Lysette se otočila zpátky k Maxovi a bezmocně na něho hleděla.

„Je mi líto, ale nemůžeme vám pomoci, sire,“ odpověděl Max. Palcem významně přejel po Lysettiných zádech, „ale odebrali jsme se s Lysette sem, abychom zde nalezli kousek soukromí.“

„Takže dnes večer jste Henriettu neviděl?“

„Přísahám na svou čest, že ne.“

Lysette nevědomky zaryla prsty do jeho svalnatého břicha. Vždyť je to vlastně pravda, pomyslela si. Max skutečně Henriettu neviděl. Ach, bože, kéž by jen měli Alex s Henriettou tolik rozumu, aby zůstali ve skleníku!

Clement si je oba pátravě prohlížel. Hleděl na Lysettinu zarudlou tvář a pomačkané šaty. Max se tvářil podrážděně tak jako vždy, ale jinak byl výraz jeho obličeje nečitelný. Nebyli svoji dlouho, přemítal stařec. Nebylo vůbec neobvyklé, když se mladé páry vytrácely do zahrad, aby si užily soukromí. Naposledy na ně podezíravě pohlédl a pak odburácel pryč. Musí se přeci ještě poohlédnout po své zbloudilé dceři.

Lysette vděčně pohlédla na svého manžela. „Kdyby ses tady neobjevil, našel by je. Děkuji ti za…“

„Mně neděkuj.“ Max od ní odcházel.

Lysette zakolísala. Vzájemná vřelost a vzrušení, které v ní probudil, se vytrácely. Toužila po tom, aby ji znovu objal. Dával jí najevo své city tak bezostyšně, že se jich nikdy nedokázala nabažit. Toužebně se k němu natáhla.

„Maxi…“

Odsunul její ruce. „Uprav si šaty. Musíš se s Henriettou urychleně vrátit zpět.“

Alexandre s Henriettou se vykradli ze skleníku. Lysette pohlédla na dívčinu provinilou tvář a rychle nasadila sebejistý úsměv. „Allons, Henrietto – musíme najít tvoji tetinku, rychle.“

Dívka se plaše odlepila od Alexandra a cupitala s Lysette po cestičce k hlavní budově. Alex si rozrušeně hryzal ret. Rád by na ni ještě zavolal, ale staršího bratra se dráždit neodvážil.

Max pozoroval svou manželku tak dlouho, dokud mu nezmizela z očí. Ani jednou se neohlédla. Bylo jasné, že v této hře hraje ničemu on. Kolem úst se mu objevily tenké vrásky nelibosti.

Alex se na něho pobouřeně podíval. „Říká ti vůbec něco slovo láska? Víš ty vůbec, jaké to je toužit někoho obejmout tak, až tě z toho bolí ruce? Chceš snad říct, že kdybys byl na mém místě, nic takového bys nepodnikal? Cha! Moc dobře si pamatuji, co všechno jsi prováděl Lysette, jen aby si tě vzala. A věřím, že…“

Max posměvačně pozdvihl ruce v obranném gestu. „Dost, Alexi. Je mi úplně jedno, jestli se s Henriettou scházíš, nebo ne. Je

to tvoje volba, tvoje riziko. Ale když do svých pletich zatáhneš moji ženu, mám právo zasáhnout.“

Alex, přesvědčený o své pravdě, pomalu vychládal. „Jistě,“ zamumlal. „Ale Lysette chtěla pomoci.“

„O tom nepochybuji. Má dobré srdce a snadno se nechá ovlivnit. Nedá vůbec žádnou práci zatáhnout tak křehkou bytost do něčeho takového, n’est-ce pas? Ale už to nikdy nedělej, Alexi – zakazuji to.“

Alexandre přikývl. Bratrova slova ho zahanbila. „Je… je mi to líto, Maxi. Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na Henriettu a…“

„Já vím,“ přerušil ho Max.

„Ale zlobíš se na Lysette. Nesvaluj vinu na ni. Udělala jen to, k

čemu jsme ji s Henriettou přemluvili.“

„A co jsem jí já zakázal.“

„Nepotrestáš ji za to, viď že ne?“

Max zvedl obočí a výsměšně se ušklíbl. „Proč si myslíš, Alexi…, že ji musíš přede mnou chránit?“

Když bezpečně vrátila Henriettu pod ochranná křídla její tety, která přislíbila, že nic z událostí toho večera Dironovi neprozradí, odebrala se Lysette do temného rohu venkovní terasy. Obavy ji sužovaly tak, až jí z toho bylo zle. Tak trochu doufala, že ji zde Max nenajde, i když moc dobře věděla, že dříve či později se s ním setkat musí. Hosté se přesunuli z tanečního sálu do jídelny, kde se podávala půlnoční večeře. Ples pro ni ztratil půvab, všechno jí připadalo špatné. Zoufale přemýšlela, jak by Maxe uchlácholila.

Protivila se jeho přání, i když mu slíbila, že tak neučiní. Dotkla se jeho mužské pýchy. Nedá se nic dělat, zasluhuje si potrestání. Tak jako všichni kreolové, ani Max nebude tolerovat, aby se mu manželka otevřeně stavěla na odpor. Ach, proč jen si nepromýšlela své plány pečlivěji? Nikdo, dokonce ani ona, mu nemůže vyčítat, že zuří.

Vzpomněla si, jak ji od sebe odstrčil poté, co ji přestal líbat. Nikdy předtím před jejím dotykem necouvl. Složila ruce na prsa a zády se opřela o stěnu. Tvář jí zalil horký ruměnec. Tak se k němu měla – a on ji líbal pouze proto, aby zmátl Dirona Clementa! Nikdy se tak hloupě necítila.

Zaslechla kroky. Tmou se k ní blížila mužská postava. „Maxi?“ Kroky se zastavily. Neodvážila se mu pohlédnout do očí, a tak

zarytě hleděla do podlahy. „U-udělala jsem chybu,“ zahučela. „Kéž bych to mohla vrátit. Odpusť mi. Pokud se mne rozhodneš potrestat, souhlasím.“ Opatrně se k němu přibližovala. Hlas přešel do šepotu. „Ale neodmítej mne…, nesnesu to. Řekni mi…“

Když Lysette rozpoznala mužovu tvář, zastavila se a zalapala po dechu. Nebyl to Max, byl to Etienne Sagesse.

Oči se mu výmluvně leskly a vzduchem se vznášel nezaměnitelný pach alkoholu, který celý večer vydatně popíjel.

„Tady, a úplně sama?“ řekl a o krok k ní přistoupil. „Možná hledáte někoho, kdo by vás z té samoty vysvobodil?“

Lysettino srdce bušilo tak divoce, že téměř nemohla dýchat. Když zahlédla výraz jeho masité tváře, naskočila jí husí kůže. Byl příšerně opilý. Chtěla kolem něho proklouznout, ale zastoupil jí cestu. „Dovolte mi projít,“ řekla tiše.

„Ukrejváte se před manžílkem, co?“ Znovu se k ní o krok přiblížil.

Lysette se přikrčila do rohu. Nesmí dojít ke scéně. Za žádnou cenu ji tu nesmí nikdo načapat s Etiennem Sagessem. Byl by z toho skandál a nový souboj. Musí odtud zmizet. Rychle. Dřív než se tu objeví Max.

„Za chvíli tu bude,“ odvětila.

„Vypadáte vystrašeně, drahoušku. Bojíte se mě, anebo jeho?“ Neodpověděla.

Sagesse přistoupil ještě o krok blíž. „Máte důvod se bát. Chrníte s chlapem, který zamordoval svoji ženu. Jak často za vámi chodí? Každou noc? Kdybych já byl na jeho místě, nenechal bych vás napokoji.“

„On ji nezabil,“ řekla Lysette roztřeseným hlasem. „Možná

vy…“

Sagesse se usmál. „Ne, já to nebyl. Corinne mi byla ukradená. A dala mi vše, co jsem chtěl – vlastně ještě víc. Byla ukrutně otravná, ale to nebyl důvod k vraždě. Ale Max…“ Náhle jeho paže vystřelily a uvěznily ji v rohu. Dlaněmi se opíral těsně vedle její hlavy.

Roztřásla se jí brada. „Vy víte, co se jí stalo, že?“

„Samozřejmě, že to vím,“ odsekl hrubě. Do tváře jí zavanul jeho nakyslý dech.

„Povězte mi to,“ vybuchla. Moc by se divila, kdyby opravdu něco věděl. Nejspíš si s ní jen tak hraje. „Tak to řekněte!“

Sklouzl zrakem k jejímu poprsí. Fascinovala ho bělost její pleti, na které rudě zářila dlouhá lokna, která jí přepadla přes rameno. „A když ano? Co mi nabídnete na oplátku?“ otázal se a dotkl se jejího hrdla.

Lysette mu vrazila takový políček, že mu tvář odlétla stranou, pak se k němu otočila zády. Hrubě ji popadl za vlasy a otočil ji zpátky k sobě. Vykřikla bolestí. „Budu volat o pomoc…“

Zaryla mu nehty do dlaní. Chtěla, aby pustil její vlasy.

„Nenuťte mě k tomu. Max vás zabije. Ne…“

Vybuchl. Začal jí do tváře chrlit jednotlivá slova. „Pokud mě zabije, změní se tak, že ho ani nepoznáte. Váš farizejský manžílek

– čert vem jeho duši – nedokáže žít s mojí krví na svých rukou. Natolik patřím k jeho minulosti.“ Obtočil dlouhé paže kolem jejího vzpírajícího se těla. „Alespoň jednou ochutnám, jaké to je držet vás v náruči. To já jsem vás měl dostat.“

„Ne…“

„Byla jste moje ještě dřív, než vás uviděl.“

„Přestaňte!“

„Jediná, kterou jsem kdy chtěl. Měla jste být moje.“

Když si ji znovu přitáhl za vlasy, vykřikla a pokusila se zatnout mu nehty do tváře. Vrazil jí koleno mezi stehna a zraňujícíma rukama jí šmátral po těle. Vlhké rty a zuby se pásly na jejích tvářích. Ze rtů se jí vydral výkřik. Přikryl jí ústa dlaní, zatímco druhou zkoumal její prsa. Otřásla se odporem a pořádně ho kousla do ruky. Znovu vykřikla.

Náhle se ozval zuřivý skřek a drtivá síla mu ji vyrvala tak prudce, že jí hlava poskočila dozadu. Zavrávorala a zachytila se úzkého dřevěného sloupku, aby neupadla. Chvěla se po celém těle. Bez dechu sledovala, jak se mezi ni a Sagesse postavila Justinova štíhlá postava. Zdálo se, že Etiennova opilecká náruživost při pohledu na chlapce uvadá.

Justin se na rozložitého Sagesse s výkřikem vrhl. Sagesse ho mohutně udeřil do tváře. Když se oba muži rvali, Lysette při každé ráně o kousek ucouvla. „Justine, ne!“ Zoufale hledala pomoc. Hosté již zaznamenali, že se venku něco děje, a obestoupili je. Většinou se jednalo o muže, kteří zvědavě přihlíželi. Pak na ni někdo ukázal. Okamžitě uskočila do stínu. Snažila se upravit si zcuchané vlasy a ukrýt ňadra v potrhaných šatech.

Pojednou vystoupil z hloučku přihlížejících muž a odtáhl Justina od Sagesse. Byl to Bernard. „Vychladni, pitomče!“ zavrčel a snažil se ovládnout kroutícího se chlapce.

„Táhni k čertu!“ klel Justin. „Vypadni! Roztrhnu ho vejpůl!“

Na scéně se objevilo několik Sagessových příbuzných. Byl mezi nimi Etiennův švagr, Severin Dubois. Obestoupili Etienna a začali se s ním ohnivě hádat. Pokoušeli se ho dostat do garconnire. Etiennovo nepřípustné chování uvrhlo v nemilost celou rodinu. Ponížil je. Snažili se ho tedy co nejrychleji uklidit dříve, než stačí způsobit ještě větší škodu.

Zahanbená Lysette se krčila v koutě. Cítila na sobě pohledy početných očí. Přála si, aby mohla zmizet. Domnívají se snad, že si to zavinila sama? Že dovolila Etiennovi, aby ji sváděl tak jako Corinne? Ztuhla. Někdo šeptal do ucha její jméno.

„Lysette?“ Vedle ní stál Philippe. Shlížel k ní a z jeho modrých očí čišel upřímný zájem. Objal ji kolem ramen, jako by se obával, že omdlí. Opřela se o něho. Jeho přítomnost byla uklidňující. Philippe byl tak vyrovnaný a klidný…, na rozdíl od svého horkokrevného bratra, který stále ještě klel a snažil se vyprostit z Bernardova sevření. Philippe se slabě usmál. „Nikdy Bernardovi neodpustí, že ho od Sagesse odtrhl,“ konstatoval věcně.

„Tomu věřím,“ řekla Lysette a otřeseně se zasmála.

„Jsi v pořádku?“

„Ano, ale…“ Cítila, jak se jí z očí řinou slzy. „Kde je Max?“

„Myslím, že…“ Philippe se odmlčel a pohlédl k štěbetajícímu obecenstvu, které náhle ztichlo. Lidé se rozestoupili, aby uvolnili Maxovi cestu. Nikdo nevydal ani hlásku. Dokonce i Justin ztichl, kletby mu odumřely na rtech.

Max se zastavil. Putoval očima z Lysettiny uplakané tváře k Justinovi. Skrz rudou mlhu vzteku zahlédl Etienna, kterého podpírali jeho příbuzní. To, co při pohledu na něj cítil, svou silou přesahovalo běžnou zuřivost. Bylo v tom něco víc. Uspokojit ho mohla pouze krev. „Bůh je mi svědkem, že tě zabiju,“ zavrčel tichým vražedným hlasem, ze kterého přihlížejícím tuhla krev v žilách. Dokonce i Lysette. Než se stačil kdokoli pohnout, dvěma ráznými kroky k Etiennovi přistoupil.

Lysette si přitiskla dlaně na ústa, aby potlačila výkřik. Její manžel se zčistajasna proměnil v úplně cizího člověka, který v záchvatu šílenství napadl Etienna Sagesse. Vytrhl ho ze sevření příbuzných, praštil s ním na zem a obkročmo se na opilého muže

posadil. Tloukl mu hlavou o zem. Bernard, Alexandre, Justin a Philippe museli spojit své síly, aby ho od něho odtáhli.

Zavládlo všeobecné pozdvižení. Z davu vystoupil Severin Dubois, zatímco se ostatní snažili Maxe udržet. Dubois, sebevědomý a autoritativní muž, promluvil jasným, klidným hlasem, který dokázal k Maxovi proniknout i skrz jeho slepou zuřivost. „Neexistuje omluva, která by dokázala ospravedlnit urážku vaší ženy. Je to celé Etiennova chyba. Jménem Sagessovy rodiny vám nabízím své nejponíženější omluvy. Přísahám, že se postarám, aby k ničemu takovému již nikdy nedošlo.“

„Ne, to nestačí,“ odfrkl Max. „Tentokrát neudělám tu chybu, abych ho nechal naživu. Půjčte mu meč a já s ním okamžitě skoncuju.“

„Nemůže se účastnit souboje,“ namítl Dubois. „Ve svém stavu bojovat nedokáže. Byla by to vražda.“

„Tak tedy zítra ráno.“

„Byla by to vražda,“ opakoval Dubois a zavrtěl hlavou.

Přerušilo je Etiennovo zaskřehotání. Příbuzní mu pomáhali z podlahy. Krvácel z nosu, ale ani se nepokusil krev setřít. „Ale Max vraždí rád. Jde mu to móóc dobře.“

Max zíral na přihlouplého, vrávorajícího ožralu a skoro se vzteky třásl. Snažil se vykroutit z rukou svých bratrů. „Pusťte mě,“ šeptal, ale Bernard s Alexem nepovolili.

„Sklapni, Etienne,“ napomenul ho Dubois. „Ostudy už bylo dost.“

„Je to moje ostuda,“ odsekl Etienne a kymácel se k Maxovi. Šklebil se na něho. Asi to měl být úsměv. „A Maxova. Proč tvoje ženy nepatří jenom tobě, Maxi? Corinne na tebe odporem nedokázala ani pohlédnout. A tuhle…,“ ukázal nejisté na Lysette,

„jsi mi sprostě ukradl.“ Pohlédl na Bernardovu bílou tvář a pak znovu na Maxe. Na tváři se mu usadil váhavý výraz. „Celé roky jsi sám sebe obelhával. Moc dobře víš, co se Corinne přihodilo! Proč si nepřiznáš pravdu? Máš přece v rukou všechny kousky skládačky. Jenom jsi je ještě nesložil. Ubohý Maxi…, odpověď bys nalezl pod vlastní střechou…, ale ty nechceš nic vědět.“ Všiml si zmatku v Maxových očích a kdákavě se zachichotal. „Ty hlupáku…“

„Dost, Etienne!“ vyštěkl Dubois, chytil Sagesse za límec a táhl jej pryč.

Max za nimi hleděl, jako by se mu to všechno jenom zdálo. Rozhodně ze sebe setřásl ruce svých bratrů a divoce se rozhlížel po Lysette. Stála osaměle u zábradlí verandy a dívala se na něho vytřeštěnýma očima. Tváře nesly stopy po zaschlých slzách. Vlasy, které se uvolnily z jehlic, jí volně splývaly až k pasu. Max vyslal chmurný, výhružný pohled za mizejícím Sagessem a přistoupil ke své ženě.

Chytil ji za útlá ramena a pečlivě si ji celou prohlížel. Byla otřesená, ale jinak v pořádku. Když si uvědomil, že se jí Sagesse odvážil dotknout, opět s ním zalomcoval vztek.

Lysette nedokázala ovládnout třas. „On… on ví, kdo zabil Corinne.“

Max ji objal kolem zad a přitiskl ji k sobě. Pohlédl na její skloněnou hlavu. „Ublížil ti?“ zabručel a pohladil ji po vlasech.

„N-ne.“ Ucítila, jak ji políbil do vlasů. Zavřela oči a objala ho kolem pasu. Teplou dlaní jí masíroval ramena a ztuhlou šíji, dokud se neuvolnila a nevydechla úlevou. Objímal ji, dokud se nepřestala třást, a pak ji políbil na skráň. Konejšivě jí cosi šeptal.

Když se od ní odtahoval, bránila se. Chtěla ještě chvíli dlít v jeho chlácholivém objetí. „Vezmi ji domů,“ přikázal někomu. Vzhlédla a zjistila, že ji svěřil do Alexandrovy péče. Z Maxova obličeje nedokázala nic vyčíst, ale bylo v něm cosi znepokojivého.

„Co hodláš udělat?“ otázala se.

Max se sklonil a políbil ji na líčko slané od slz. „Vrátím se brzy.“

„Pojed teď se mnou,“ prosila.

Ale Max nevěnoval její prosbě ani zbla pozornosti, pouze si s Alexem vyměnil pohled a odcházel.

„Maxi!“ vykřikla. V tom slově zazněl vzdor i obavy. Rozběhla se za ním.

Alexandre ji chytil za paži. „Nic se mu nestane, Lysette. Jde si jen promluvit se Severinem a ještě s někým ze Sagessů. Jsem si jistý, že Jacques Clement bude někde poblíž, a kdyby něco, tak mu pomůže.“ Náhle se obrátil k Bernardovi, který stál vedle. „Jdeš s ním?“

Bernard zavrtěl hlavou. „Nebyl bych mu moc platný,“ řekl a pomstychtivě dodal, „zvlášť když si z celého srdce přeju, aby Max toho drzého mizeru zabil.“

Ticho porušil Justinův nenávistný šepot. „Když to neudělá otec, udělám to já.“

Všichni pohlédli na chlapce, který se od roztržky držel v ústraní. Alex se zamračil, zatímco Bernard se mu začal vysmívat.

„Mrňavej vejtaha promluvil.“

Lysette k chlapci okamžitě přistoupila, uchopila jeho ruku a sevřela ji ve svých dlaních. „Neříkej takové věci, Justine.“

„Pozoroval jsem Sagesse celý večer,“ řekl hrubě. „Nespouštěl z tebe oči. Když jsi zmizela, vydal se tě hledat. Tak jsem šel za ním a…“

„Děkuji ti,“ přerušila ho s unaveným úsměvem na tváři.

„Děkuji ti za to, že jsi mě zachránil. Už je to pryč, a tak můžeme…“

„Viděl jsem ho vyjít na verandu,“ pokračoval Justin. Téměř šeptal. Natočil se zády tak, aby na ni ostatní neviděli. Nedokázal odtrhnout oči od její tváře. „Když jsem dorazil k těm správným dveřím, už tě držel. Vrhnul jsem se dopředu a přitom jsem vrazil do někoho, kdo tam jen tak stál a pozoroval vás. Byl to strýc Bernard. Nehnul ani prstem, aby ti pomohl.“

Zavrtěla hlavou, jako by nechápala, jak významný objev učinil.

„Teď ne, Justine…“

„Ty to snad nechápeš? Něco není v pořádku. To není normální, aby muž nebránil člena své rodiny. Vůbec nezáleží na tom, jaké mezi nimi panují vztahy. Vždyť to nebyl útok jen na tebe. Byl to i útok proti mému otci, proti mně a…“

„Jsem unavená,“ pravila. Nepřála si slyšet víc. Všemi cloumaly emoce a chlapec byl příliš podrážděný. Mohou to probrat později.

Krčila se sama v posteli, zuby jí drkotaly. Očima neustále pročesávala příšeří pokoje. Události toho večera jí zběsile kroužily hlavou. Nemohla se zbavit dojmu, že se schyluje k něčemu hrozivému. K něčemu, čemu nejsou s Maxem schopni zabránit. Na okamžik si myslela, že Max zabije Sagesse přímo před jejíma očima. Bonté Divine, na co to myslím? Přitiskla si dlaně na spánky, aby zaplašila temné představy. Ale ony se nemilosrdně vracely a přinášely s sebou ozvěnu hlasu Etienna Sagesse.

Máš důvod se bát. Chrníš s chlapem, který zamordoval svoji ženu…

Max vraždí rád…

A Maxova vražedná přísaha – Bůh je mi svědkem, že tě zabiju.

Lysette zasténala a převrátila se na břicho. Zabořila obličej do polštáře. Dům byl tichý.

Alex i všichni odstátní již odpočívali ve svých postelích, zatímco Bernard se rozhodl strávit noc někde jinde. Všichni se shodli na tom, že se Irénée o ničem nezmíní.

Hodiny se nekonečně vlekly. Pojednou Lysette zaslechla, že někdo přijel. Nejprve se posadila, potom vyskočila z postele a sháněla se po nočním kabátku. Když se natahovala po dveřích, vstoupil do ložnice Max. Zdálo se, že ho vůbec nepřekvapuje, že je vzhůru.

„Jsem tak ráda, že jsi doma,“ řekla, přistoupila k němu a objala ho kolem pasu. Ale pocit úlevy rychle vyprchal. Cítila nepřátelské napětí jeho těla, potlačovaný vztek, který nedokáže dlouho držet na uzdě. Sehnul se a krátce ji objal. Potom ji od sebe odstrčil, aniž na ni pohlédl.

„Ça va?“ otázal se klidně.

„Ach, ano, je mi dobře. Teď, když jsi zpátky.“ Snažila se odhadnout jeho náladu a mezi obočím jí vyskočila tázavá vráska.

„Dojde zítra k souboji?“

„Ne,“ odvětil a ústa mu ztvrdla v úzkou linku.

„Dobrá…, jsem si jistá, že Etienne Sagesse již potíže dělat nebude. Teď, když jeho rodina slí…“

Max jí položil prst na rty, aby ji utišil. „Jdi spát.“

„Ale ty…“

„Půjdu se dolů napít.“

„Půjdu s tebou.“

„Dnes večer ne.“

„Ale já chci…,“ pokoušela se s ním přít. Nasměroval ji k posteli a jemně ji postrčil. Vztekle odfukovala a vklouzla do postele se vzdorným pohledem uraženého dítěte.

Hodiny již odbily druhou a Max ještě nepřišel. Dvakrát se Lysette přikradla dolů a spatřila stín jeho postavy, kterak putuje po podlaze. Co mu jen nedá spát? Nad čím rozjímá? Stála v hale a uvažovala, zdali za ním nemá jít, když tu zaslechla, že se vyřítil z knihovny.

Instinktivně hledala, kde by se skryla, a vběhla do jednoho z průchozích salonů. Zahlédla Maxe. Neměl kravatu a šaty měl pomačkané, což se mu nepodobalo. Když Lysette viděla, že míří k domovním dveřím, zamračila se. Odjíždí? Dnes v noci ho nemůže nechat odjet, ne v tak nebezpečné náladě…, ne, když ji sžírá takové strašlivé podezření.

„Maxi?“ oslovila ho a pospíchala ze salonu. „Počkej…“ Zůstal stát s rukou na klice. Mračil se.

Lysette posbírala všechnu svou kuráž a snažila se tvářit lhostejně. „Kam bys v tuto noční hodinu jezdil?“ namítla.

Díval se na ni s kamennou tváří. „Jdi spát, Lysette.“

„Tak pojď se mnou.“

Odvrátil se od ní a se zaklením otevřel dveře. „Počkej, Maxi!“

Stopa zoufalství v jejím hlase ho přinutila zastavit se. Zpytavě na ni hleděl a ona již nemohla předstírat klid. Roztřásla se jí kolena a sama sebe proklínala. „Proč odjíždíš?“ zeptala se z posledních sil.

„Nebudu pryč dlouho.“

„Ne…, ne-nemůžeš odjet.“

Zabloudil pohledem k jejím neklidným rukám. Okamžitě je sepnula, ale bylo to příliš pozdě. Vyčetl z nich, jak velmi je vystrašená. „Nikdy jsi na mne tak nehleděla,“ vypravil ze sebe zvolna. Zavřel dveře. V očích mu plápolalo podivné, mrazivé světlo. „Řekni mi, co se ti právě teď honí hlavou, zlato.“

„Já-já…“ Zajíkla se a pokusila se uklidnit. „Chci, abys šel se mnou do postele.“

„Tvoje poslední zbraň,“ přichvátl si se škodolibou narážkou.

„Vysvětli mi, proč se tak zoufale snažíš udržet mě doma.“ Bezmocně zavrtěla hlavou.

„Bojíš se, že bych mohl něco provést, že jo?“

„Ne,“ oponovala, ale hlas jí uvízl kdesi v hrdle. „Ne, není to tak.“

Zdálo se, že se dokonale ovládá, ale Lysette vycítila, jak v něm vzlíná zuřivost. „Jdi tedy nahoru a vlez si do postele.“

Jenom naprostý hlupák by ho v této chvíli neuposlechl. Lysette se ani nepohnula, ačkoliv část její bytosti toužila utéct nahoru. Takhle s ní ještě nikdy nejednal, což jen ztěžovalo její rozhodování. „Ne, Maxi,“ pípla nesměle.

Tvář mu zakalil vztek, jako kdyby ho její plaché chování nesmírně popuzovalo. „Co ne?“

„Nemohu s tebou mluvit, když…“

„Naháním ti hrůzu, což?“ Přistoupil k ní blíže. Musila znásobit veškeré své úsilí, aby se ani nepohnula. Nervy měla napjaté k prasknutí. „Čeho se vlastně bojíš?“

„Bojím?“ opakovala. „Ne, nebojím se.“ Když to vyslovila nahlas, ke svému překvapení zjistila, že se opravdu nebojí. „Jistě že se tě nebojím.“

Max nemá ani ponětí, jak moc mu důvěřuje. Opouští dům v době, která bezvýhradně patří jenom jí. Pokusila se o nápravu celé situace. „Připadá ti nepatřičné, když se žena zeptá svého muže, kam jde uprostřed noci?“

„Většina žen je dost bystrá na to, aby se dovtípila, že manželé občas navštěvují své milenky.“

Už už mu chtěla odpovědět něco štiplavého, ale ovládla se. Ze zkušenosti věděla, že Max se nedokáže hádat, když mu přestane narážky oplácet. „Ale ty milenku nemáš,“ řekla a přistoupila k němu. Chtěla mu lehce přejet klouby prstů po pevném břiše, ale ucouvl před jejím dotykem, jako by se dotkl rezavého uhlí. „To nemohou tvé plány počkat do rána, bien-aimé?“

Max se na ni posměšně podíval. „Ne.“

„Tedy… nebudu ti stát v cestě.“ Vypadala tak sklíčeně a opuštěně. Upřela na něho zraněný pohled. „Jen… obejmi mne, než půjdeš. Jen na minutku. Dobře si zapamatuji, co se dnes večer stalo a…“ Kousla se do spodního rtu. „Jen minutu.“

Max zaváhal. „To nejde. Ty to nechápeš. Já…“

„Půl minuty.“ Zamrkala, jako by se snažila zadržet slzy.

„Odmítáš mne, když tě tolik potřebuji?“

„Sakra, já…“ Zamračil se a ani se nepohnul. Přistoupila těsně k němu a přitiskla se k jeho hrudi. Opatrně ji objal kolem zad. I když se velmi hněval, dobře si uvědomoval sladkou vůni jejích vlasů, vřelost jejího těla skrytého pod tenkou batistovou noční košilkou a nočním pláštěm. Když zabořila tvář do jeho košile, ucítil na hrudi horkost jejího dechu.

„Ve tvém objetí se cítím v bezpečí,“ zašeptala. Její dlaně šplhaly vzhůru po jeho zádech a ona pod tváří cítila, jak se mu prudčeji rozbušilo srdce. „Pořád mi chceš nařezat za to, co se dnes v noci přihodilo? Že jsem pomáhala Alexandrovi a Henriettě?“

Když jí odpovídal, nepřátelské ostří v jeho hlase bylo pryč. „O výprasku nepadlo ani slovo.“

„Řekl jsi, že mě přehneš přes koleno a…“

Popuzeně vydechl a uťal jí tak slova od úst. „Opravdu si myslíš, že bych na tebe vztáhl ruku?“

„Říkal jsi to dost přesvědčivě,“ odvětila pochybovačně. Odpověděl jí tichým zaklením a jí se do tváří nahrnula krev. Zahanbeně se přitiskla tváří k jeho ramenu. „Je mi to líto. Omlouvám se. Neposlouchal jsi, když jsem se ti to předtím snažila říct.“

Maxe málem přemohla touha přivinout ji k sobě pevněji, zahrnout ji polibky a láskou, říct jí, že si může dělat, cokoliv se jí zachce, a tak dlouho, dokud ji to bude těšit. Zaťal zuby a počal ji od sebe odstrkovat. Tiskla se k němu ještě náruživěji.

„Polib mě, než odejdeš,“ žebronila. „Jeden polibek.“

„Lysette, ty se mě pokoušíš…“

„Tak půl polibku.“

Slitoval se nad ní. Zamračil se a krátce ji líbnul na rty. Pak od ní odstoupil. Lysette se snažila nedat najevo pocit vítězství. Už si byla naprosto jistá, že dnes v noci ho z její postele nic neodvede.

„To přece vůbec nebyl polibek,“ pravila a odvážila se našpulit ústa k dalšímu polibku.

„Byla to přesně půlka polibku a teď se mi přestaň věšet na krk.“

Odmítla se pohnout. „Netušila jsem, že dokážeš být tak jedovatý.“

Pohlédl na ni. „Tady,“ prohlásil odměřeně, „máš ten svůj zatracený polibek. A potom odcházím. Comprends?“

Lysette přikývla, zavřela oči a nastavila mu tvář.

Uchopil její hlavu do dlaní a jejich ústa se střetla. Rozkošnicky zajel špičkou jazyka do jejích úst. Lehce přitlačil, aby se její rty ještě více pootevřely, a jazykem je zkušeně dobýval.

Lysette se prsy přitiskla k jeho hrudi tak pevně, až ucítila sladkou bolest. Dlaněmi ho hladila vzadu na krku, prsty přejela límec jeho košile a pak je utopila ve vlnícím se moři jeho černých vlasů. Max jí jednou dlaní zaklonil hlavu, zatímco druhou spočívající na jejích zádech ji k sobě přitiskl. Její tělo mu poživačně vyšlo vstříc. Všechny smysly zasáhl hřejivý příliv rozkoše.

Když ji pustil, zalapala po dechu a o krok zavrávorala zpět. Přidržel ji za boky a počkal, až křehká, bosá postavička nalezne ztracenou rovnováhu. „Maxi,“ zašeptala. Cítila, jak se jeho nevyčerpatelná energie přelila do jejího unaveného těla.

„Poslouchej m…“

Znovu se zmocnil jejích úst. Hladověl po ní tak, že ho nic nedokázalo zastavit. Když se prsty nořil do jejího těla, zachvátilo ho vzrušení. Měkce zavrčel a obnažil Lysettina bílá ramena. Sebeovládání ho opouštělo. Jediné, na co teď dokázal myslet, bylo to, jak moc touží do ní vniknout, slyšet její slastné vrnění, cítit, jak se celá chvěje, když do ní znovu a znovu proniká.

„Miluji tě,“ zasténala a opět se oddala jeho lačným ústům, která se vydala na procházku po jejím krku. Ucítila na kůži jemný stisk jeho zubů a prohnula se v pase, aby mu vyšla vstříc. Srdce se jí vzrušením zastavilo. Roztřesenou rukou putovala po jeho pevném břichu, dokud nenarazila na horké, tepající vyboulení jeho kalhot. Chtivě jej hladila právě tam, zadýchaná vlastní opovážlivostí. Přitiskl její dlaň právě na ono horké místo.

„Ty malá čarodějko,“ řekl vášnivě. Hladil jí ústy ramena. „Moc dobře jsi věděla, kam povede jedno políbení.“

„Vždyť ty taky,“ špitla.

Jeho vzrušené tělo vyslalo do mozku naléhavou depeši. Náhle mu mohl být celý svět ukradený. Ať táhne k čertu! Popadl ji do náruče a spěchal s ní nahoru. Spočívala hlavou na jeho rameni a tulila se k jeho košili. Voněl zemí a mužstvím a vzrušením. Zatímco ho líbala na krk, rozepínala pilně knoflíčky jeho košile.

Když dorazili do ložnice, zastavil se Max jen na tak dlouho, aby za nimi mohla zavřít dveře. Jakmile za nimi zapadly, pozdvihl ji výše a lísal se k jejím rtům poznamenaným láskou. Točila se jí hlava, a když ji postavil na podlahu, sotva dokázala stát. Nejistě kráčela k posteli, cestou zápasíc s noční košilí a kabátkem. Konečně padá batistová záplava na podlahu a ona vystupuje z kruhu látky, rozpálená láskou. Narovnala zmuchlané přikrývky, posadila se na okraj postele a pozorovala Maxe, který se právě zbavoval posledních kousků šatstva.

Ucítil na sobě její pohled a vzhlédl k ní. Zahlédl štíhlé paže napůl zahalené záplavou rusých vlasů a zalapal po dechu. Když přistoupil k posteli, dychtivě se po něm natáhla, dlaněmi objala jeho štíhlé boky. Vyznala mu lásku a přitiskla tvář k pěšince z tmavých chloupků na svalnatém břichu. Napětím ztuhl, zabořil prsty do jejích vlasů a hladil ji po skráních.

Uchopila do dlaní jeho dlouhé, pevné mužství. Tiskla a povolovala prsty tak, jak ji tomu kdysi naučil. Stál tu před ní, připravený a vzrušený. Lysette sklonila hlavu. Teď mu vládne ona. Pootevřenými rty pohladila hedvábnou kůži po celé délce, jazykem polaskala tepající žilku na jeho spodní straně. Max zavřel oči, a dokud mohl, trpělivě snášel to slastné mučení. Pak zasténal a odstrčil ji od sebe. Nervy měl napjaté tak, že hrozily explozí.

Obtočil paže kolem jejího těla a klesl s ní na prostředek postele. Roztřásla se, když na sobě ucítila nepoddajnost jeho nahého těla, ústa dychtivě bloudící po jejích prsou, dlaně zkušeně

hladící její citlivé místečko. Ucítila dobyvačnou přítomnost jeho vzrušeného mužství a lačně mu vyšla vstříc. „Vem si mě,“ šeptala. Dlaně spočívající na jeho zádech se třásly. „Teď…, Maxi, prosím…“

Přetočil ji na záda, roztáhl jí stehna, opřel se o lokty. Dnes večer si nebudou hrát. Příliš po ní toužil. Lysette mu pohlédla do zlatavých očí a vydechla jeho jméno. Zašátrala rukama za hlavou a našla jeho dlaně. Jejich prsty se propletly. Zhoupl se v bocích a pronikl do ní, sebejistě se propracovával do měkké hlubiny jejího těla. Napjala se tak, až jí klouby na rukou zbělely.

„Lysette,“ zašeptal. Bál se, aby ji nezranil. Zdálo se, že ho neslyší. Chtěl z ní vyklouznout, ale vzepjala se k němu svými boky a vyzývala jej, aby se do ní znovu ponořil. Klesal hlouběji, líbal ji na chvějící se víčka, pootevřené rty, drobounké hroty bradavek. Zmítal se dopředu a dozadu, rozdmýchával oheň v jejím těle, spokojený s jejím souhlasným mručením.

Zvolna zakroužil boky a ona se otřásla blahem. Překvapením otevřela oči dokořán. Byly plné sladké malátnosti. Z posledních sil Maxe objala. Unaveně ho políbila na krk. Když se opět pohnul a ona si uvědomila, že je stále pevný a neuspokojený, úleva byla pryč. Zavrtěla hlavou a nespokojeně zasténala. „Už ne…, nemůžu…“

Nepřestával se pohybovat. Ležela pod ním bezmocná, nabodnutá na nepoddajné kopí jeho těla. Ačkoliv o to ani v nejmenším nestála, vycházelo mu její tělo vstříc a zachvacovala ji nová vlna vzrušení. Zaryla prsty do jeho šlachovitých, širokých zad. Chtíč se stupňoval a byl ještě hladovější než předtím. Potom je oba zachvátilo třeštění smyslů, mohutnělo, zatřáslo s nimi a uvrhlo je do stavu největšího vytržení.

„Teď mi to připadá jako sen,“ prohlásila Lysette. Když se přetočila na břicho, přikrývka se jí shrnula až k bokům. Max, který ležel natažený vedle ní, se zdvihl na loket. Už si chvíli povídali. Max chtěl znát detaily jejího střetu s Etiennem Sagessem. Zaníceně mu událost líčila. Zlost z něj nějakým zázračným způsobem vyprchala, a ačkoliv ho incident stále ještě naplňoval hněvem, Lysette se již neobávala, že by mohl znovu vybuchnout.

„Etienne byl tak strašně opilý, že to jeho blábolení nedávalo smysl,“ uvažovala. „Ale vypadalo to, že si je jistý tím, kdo zavraždil Corinne.“

Max zachmuřeně mlčel. Nepřítomně ji hladil po hedvábné linii zad.

Tázavě na něho jukla. „Maxi, jak je vůbec možné, že on ví, kdo ji zabil, a ty ne?“

Cynicky na ni pohlédl. „Etienne byl jejím milencem. A milenci mají to privilegium, že vědí věci, o kterých manželé nemají ani tušení. Zdá se, že Corinne mu něco prozradila a on se domnívá, že já o tom vím také.“ Znechuceně si vzdychl. „Jsem si jistý pouze jedinou věcí. Nezabil jsem ji.“

Lysette si zamyšleně hryzala ret. „Etienne zničil sám sebe. Nikdo mu nedokáže pohlédnout do očí, aniž by pocítil lítost nebo opovržení. Nikdo za něho neprovdá svoji dceru. Nikdo už ho k sobě nepozve. Co si myslíš, že s ním jeho rodina udělá?“

„Měl bych pro ně několik návrhů,“ řekl temně.

„Myslím, že vím, proč Etienne tolik pije.“

„Protože je nevychované prase.“

„Ne, protože… urazil jsi jeho ješitnost.“

„Uražená ješitnost?“ Podíval se na ni tak, jako by pochyboval o jejím zdravém rozumu. „Zajímalo by mě, jak jste na něco takového přišla, madam.“

„No, sám jsi mi vyprávěl, že jste kdysi byli jako dva bratři. A pak došlo k určitému zlomu, jelikož Etienne žárlil na všechno, co jsi udělal nebo měl. Myslím, že lze někoho milovat i nenávidět současně, n’est-ce pas? Právě tak se cítil. Stále se tak cítí. Svedl tvoji první ženu, protože tě chtěl ranit. Urážel mě, protože věděl, že tě to rozzuří. Jenže někde uvnitř v něm pak hlodá pocit viny. Proto tolik pije.“

„Je mi naprosto ukradené, proč pije. Ale jestli se k tobě ještě jednou přiblíží, tak…“

„Ne, ne, ne…, neříkej to!“ Rozhodla se, že odvede jeho pozornost jinam. „Ehm… dnes asi řekneš Irénée o tom, co se stalo, d’accord?“

Zavrtěl hlavou. „Není k tomu důvod.“

„Ale ano, je! Pokud jí to nepovíme sami, vyzvoní jí to její přátelé. Pak se na nás bude zlobit.“

Max se zamračil. „Nemám čas omílat tu historku pořád dokola, sedět u ní, zatímco se o ni pokouší coup d’apoplexie, záchvat mrtvice, a pak ji hodinu chlácholit, dokud se neuklidní. Pověz jí to ty.“

„Je to tvoje matka.“

„Tak požádám Alexandra, aby jí to převyprávěl on.“

„Když on ji bude přesvědčovat o tom, že je všechno v pořádku, Irénée mu neuvěří. Koneckonců mně také ne. Ty jsi jediný, který ji o tom dokáže ujistit.“

„Tobě uvěří. Obdivuje tě.“ Max se zakřenil a stáhl ji pod sebe.

„Slib mi, že jí o tom řekneš.“ Udeřila ho polštářem a on uhnul na stranu. „Slib mi to.“

„Nikdy!“

„Ale jo,“ odvětil a chytil ji za zápěstí a přišpendlil je na každé straně její hlavy. Lysette na něho vyzývavě hleděla.

„Promluvit s Irénée je tvoje povinnost, ne moje.“

„To je věc názoru, miláčku. A když se naše názory rozcházejí, pravdu mám já.“

„Lidožroute,“ zavrčela. „Nemůžeš mě k ničemu nutit.“

„Vymámím z tebe ten slib dříve, než se rozední,“ prohlásil.

Líbilo se mu, jak mu vzdoruje.

„Jak? Už jsi mi slíbil, že mě nebudeš bít.“

Pousmál se. „Existují i jiné donucovací prostředky, enfant.“

Zvědavě na něho pohlédla a dumala, co tím myslí. Pak zahlédla v jeho očích touhu. Vytřeštila oči a pokusila se mu uniknout.

„Ne…“

Víc říct nestačila, protože jí zakryl ústa svými rty a udusil veškerá její slova. Zkušeně sváděl a přivlastňoval si její kroutící se tělo a odměnil její slábnoucí odpor sílící slastí.

New Orleans bylo na nohou. Všichni klevetili o konfliktu na plese. Soupeření Etienna Sagesse s Maximilienem Vallerandem bylo všeobecně známé, ale události, ke kterým u Leseurů došlo, byly naprosto šokující. Skandální historka o tom, jak namol opilý Sagesse obtěžoval Vallerandovu rozkošnou rusovlasou manželku, byla donekonečna omílána a divoce přikrášlována a putovala z jedné domácnosti do druhé.

Říkalo se, že mladá paní Vallerandová stála na terase do půl těla obnažená. Jeden z údajných svědků se zapřísahal, že slyšel Valleranda hrozit, že se pomstí na každém členu Sagessovy rodiny a vůbec nebude záležet na tom, jak vzdálený příbuzný to je. Další prohlašoval, že Vallerand zastrašoval svoji ženu tvrzením, že ji uškrtí jako tu první, pakliže jenom pohlédne na jiného muže.

Když Max kráčel do malé kanceláře své dopravní společnosti, byl si dobře vědom zvýšeného zájmu, který vzbuzuje. Stačilo jen

málo a stará nedůvěra a odstup byly opět vzkříšeny. Kamkoli se vrtl, pátravě si ho prohlížely něčí oči. Znovu na něm ulpívaly toužebné pohledy žen, které na něho hleděly jako na nějaké žádoucí, nebezpečné zvíře, ke kterému se nesměly ani přiblížit. Muži si jej měřili vyzývavými pohledy, jako malí chlapci, kteří se prvně odváží pohlédnout na školního tyrana. Naprosto znechucený Max vyřídil nezbytné záležitosti tak rychle, jak jen to bylo možné. Takový už byl jeho život – věčně pronásledovaný skandály, ať už se o ně zasloužil, či ne.

Když se vracel na plantáž, zaregistroval několik kočárů stojících na dlouhé příjezdové cestě k hlavní budově. Dnes přece není Irénin návštěvní den. Zamračil se a vstoupil dovnitř.

Smekl klobouk, stáhl si rukavice. Ze salonu se ozýval šum hlasů.

Než stačil zjistit, co se děje, objevila se Lysette. „Irénini přátelé,“ šeptla a chytila ho za paži. „Nechoď tam. Nechceme přeci, aby někdo omdlel.“ Spěšně ho vedla do knihovny. Max jí dovolil, aby ho za sebou vlekla, a nespouštěl z ní oči. Oblékla si vesele modré denní šaty olemované naškrobenou krajkou.

„Tvoje matka prožila báječné ráno,“ informovala ho a pečlivě zavřela dveře. „Všichni ihned přichvátali ze široka i z daleka, jen aby si poslechli její verzi událostí minulé noci. Ani trochu jim nevadí, že tam vůbec nebyla!“

Max se rozesmál a sklonil se, aby ji políbil. „No, nemůže své vyprávění přikrášlit o moc víc než druzí.“

„A co naše pověst?“ procedila se rty přitisknutými k jeho.

Usmál se a najednou se cítil o moc lépe. „Naprosto v troskách.“

„Hmm. Nemůže to být o nic horší, než když jsme se vzali.“ Vzdychla si. „Jistou dobu to vypadalo, že už jsme na tom lépe.“

„Byli jsme. Dopřej všem trochu času a zase budeme. Za deset, dvanáct let si na to nikdo nevzpomene.“

Lysette se rozpustile usmála. „Tak jest. Jen to musíme do té doby vydržet.“

Spěšně se dotkl jejích rtů. „Madam Vallerandová, s vámi po boku se budu cítit dobře i v pekle.“

Přitulila se k němu s odevzdaným povzdechem. „Budu tě následovat, kamkoli půjdeš, bien-aimé.“

Noc již velmi pokročila, když se Lysette probudila. Max, který ji objímal kolem pasu, povolil své sevření a vyklouzl z postele. Nesouhlasně zabručela. Postrádala hřejivé závaží jeho těla. „C-co to děláš?“

„Musím na okamžik odjet.“

„Odjet?“ Odmítavě zavrtěla hlavou a protírala si oči. Zvedala se do sedu. „Odjet?“ opakovala vyčerpaně. „Proč?“

„Musím něco zařídit.“

„Ach, Maxi…“ Rozespalá a podrážděná si odhrnula vlasy z tváře. „Nemluvili jsme snad o tom minulou noc?“

„Mluvili.“ Natáhl si kalhoty a sháněl se po odhozené košili.

„Tehdy jsem to měl udělat,“ dodal cynicky, „ale odradila jsi mě.“

„A nemůžeš to vyřídit ve dne?“

„Obávám se, že ne.“

„O co jde?“ domáhala se odpovědi. „Je to nebezpečné?“

„Ne.“

„Jde o něco nekalého? Nezákonného?“

„Ne zcela.“

„Maxi!“

„Za hodinu, za dvě jsem zpátky.“

„S tím nesouhlasím,“ zavrčela. „Jsem si jistá, že s Etiennem Sagessem to nemá nic společného. Vím, že jiná žena v tom není. Ale mám jakési neblahé tušení a ty bys neměl brát ženský instinkt na lehkou váhu…“

„Jdi spát,“ zašeptal, vtlačil ji zpátky do polštářů a políbil ji na čelo. Urovnal jí přikrývky. „Až se vzbudíš, budu už vedle tebe a všechno bude v pořádku.“

Nedokázala se ovládnout, aby ho nepřemlouvala. „Věřím ti, opravdu, ale…“

„Pššt.“ Lehounce ji políbil.

Lysette pevně semkla víčka, ruce založila na hrudi. „Tak jdi,“

řekla rozhořčeně. „Je mi úplně jedno, co uděláš.“

„Lysette, asi bych ti měl něco říct.“

„Co?“

„Pokud mě budeš sledovat, rychle to zjistím. A pak tě bez jediné výčitky přivážu k posteli, abys nemohla utéct.“

Lysette cítila, jak se červená. „Nebudu tě sledovat, nebudu.“

Měkce se zasmál. „Tak dobrá. Protože kdybych tě přivázal k posteli, mohlo by to vést… k nějakému povyražení.“

„Odejdi, prosím,“ procedila skrze zuby, překulila se na břicho a obličej vtiskla do polštáře. Zasmál se a lehce ji plácl přes zadeček.

Ráno nového dne přivítalo Lysette jemným deštěm, jenž se změnil v mrholení. Musela se proto obléknout tepleji než v jiné zářijové dny. Vybrala si jednoduše ušité šaty z těžkého sametu nazrzlé barvy, které podtrhovaly rubínový lesk jejích vlasů.

Z postele se ozvalo slabé zívnutí oznamující konec spánku. Ohlédla se přes rameno na horu pomačkaných přikrývek, ze které trčely chlupaté končetiny. Max dodržel svůj slib a ještě v noci se vrátil. Odmítl jí cokoliv vysvětlit. Shodil ze sebe šaty a veškeré její otázky umlčel milováním. Potom okamžitě usnul. Jeho vyhýbavost Lysette dráždila. Umínila si, že mu to vrátí.

Vstala od toaletního stolku a přistoupila k posteli. Založila si ruce v bok. „Tak už jsme se vyspinkali,“ řekla směle.

Max něco zamručel a nebylo poznat, zdali šlo o přitakání, či popření.

„Bien,“ pokračovala, „protože rozhodně nemám v úmyslu nechat tě spát ani o minutu déle.“

Zamžouralo na ni jedno zlatavé oko.

„Chci, abys byl dneska pěkně utahaný,“ prohlásila. „Doufám, že už teď jsi vyčerpaný, můj tajnůstkářský manžílku. Když to nedokážeš vydržet a za každou cenu musíš zmizet uprostřed noci na nějaké to dostaveníčko a nemůžeš ani…“

„Ne, o dostaveníčku nemluv,“ mumlal. „To slovo se nehodí.“

„Tak mi pověz, co jsi dělal, a já použiju slovo mnohem vhodnější.“

„Ne.“ Široce zívl a odsunul se od ní. „Zazvoň pro snídani, ženo.“ Ze zamyšlení ho vytrhla Lysette, která zaječela hrůzou.

„Maxi!“ Vytřeštila oči a ruce jí vylétly k ústům.

Okamžitě se v posteli překulil a vyskočil na nohy. Přikrývka mu sklouzla až k pasu, vlasy poletovaly kolem dokola, když se kolem sebe rozhlížel. „Co se děje? Qu’est-ce que c’est?“ Podíval se jí do očí. Vyděšeně na něj zírala, v obličeji celá bílá.

„Lysette…“

„Otoč se,“ přikázala mu rozezleně.

Nechápavě se zamračil a poslechl. Lysette se k němu natáhla a plaše se dotkla několika dlouhých rudých šrámů na jeho zádech.

Vypadalo to, jako by ho napadlo tesáky nějaké zvíře. „Co se ti stalo na zádech?“ dožadovala se vysvětlení.

Zmatený Max nechápavě zavrtěl hlavou a potom mu došlo, co má na mysli. Oddychl si a škodolibě se zakřenil. „Tak ty si to nepamatuješ?“ Natáhl se po ní a posadil si ji na klín. Sklonil hlavu a dotkl se špičky jejího nosu tím svým. Pohlédl jí zpříma do očí. Lysette se očima fascinovaně ponořila do zlatavých hloubek.

„Opravdu si nevzpomínáš, petite?“ opakoval vášnivě.

Když si uvědomila, o co jde, překvapeně se nadechla a strnula.

„Já-já… tě… to není možné, že já… jsem ti udělala něco takového!“

Líně se usmál. „Ujišťuji tě, že nikdo jiný se ke mně tak blízko nedostal.“

„To nemůže být pravda,“ řekla chabě, ačkoliv si moc dobře pamatovala na ten okamžik, kdy zarývala nehty do jeho zad a on… Náhle zrudla jako rak.

Max se zašklebil. „Vidím, že sis vzpomněla.“ Lysette zachvátila nefalšovaná lítost. „Bolí to?“ pípla. „Ne, ne,“ utěšoval ji. V očích mu ďábelsky blýsklo. „Ačkoliv nemohu říct, že bych se dnes ráno těšil na mýdlo a horkou vodu.“ Zasténala a přikryla si obličej dlaněmi.

Když Max uviděl, jak ji to mrzí, přestal ji škádlit. Pokoušel se odtrhnout jí ruce z obličeje. „Poslouchej mě, doucette,“ řekl povzbudivě a líbal ji na tváře, tiskl ji k sobě a smál se do jejích vlasů. „Nebolí to. Přísahám.“ Sklonil se a šeptal jí do hanbou hořícího ucha. „Minulou noc jsi byla tak úžasná…, tak vášnivá… Miluju okamžiky, kdy se odvážeš a jsi divoká…“

Pokoušel se ji líbat, ale byla tak zaražená, že ji nakonec se smíchem pustil. „Také by ses měla smířit s tím, že dneska v noci to nebylo naposled.“

Lysette odskočila od postele. „Ano, bylo,“ vykřikla a běžela ke dveřím. Max se zubil.

Rozrazila dveře a strnula na místě. Překvapeně hleděla na Philippa upalujícího nahoru po schodišti. Bylo jasné, že s ním lomcuje panika. „Kde je Justin?“ vykřikl, jakmile ji spatřil. „Je doma?“

„Já nevím,“ odpověděla a vyšla na chodbu. Dveře nechala pootevřené, zatímco se Max spěšně oblékal. „Proč? Co se děje?“

Philippe se snažil popadnout dech. „Byl jsem na hodině ve městě,“ vyrazil ze sebe. „Sly-slyšel jsem… Bon Dieu, slyšel jsem, že Etienne Sagesse…“

Lysette na něho upřeně hleděla. Zachvátila ji mrazivá hrůza. Philippe se viditelně třásl. Ucítila za sebou Maxovu přítomnost a opřela se o něho. Horečně uvažovala, že ať se stalo cokoliv, ona o Maxovi nepochybuje. „Pokračuj,“ vyzval ho Max. Ještě více otevřel dveře. „Co je se Sagessem, Philippe?“

Chlapec se nahrbil. „Slyšel jsem, že ho dneska v noci našli na Vieux Carré, poblíž Rampart Street…, zavražděného.“

Jak dalece je Max v podezření, vyšlo najevo, když je navštívil Jean-Claude Gervais, kapitán gens d’armes. Gervais byl nejvyšším policejním činitelem v New Orleansu a rozhodně by se neobtěžoval přijít osobně, kdyby situace nebyla skutečně velmi vážná. Kapitán Gervais si z celého srdce přál, aby mohl být na chvíli někým docela jiným. Dobře si uvědomoval, jakou laskavost mu Maximilien Vallerand nedávno prokázal, když se zmínil na těch správných místech o potřebě vybavit gens d’armes novými zbraněmi a výstrojí. A on mu teď oplácí tím, že vpadne do jeho soukromí a vyslýchá jej kvůli vraždě. Když ho Vallerandovi přijali, potlačil Gervais pocit nelibostí a nasadil neutrální výraz.

„Pane Vallerande,“ spustil jako přísný ochránce zákona, když Max zavřel dveře od knihovny, aby jim tak dopřál soukromí.

„Důvod, proč jsem dnes zde…“

„Myslím, že jej znám, kapitáne,“ konstatoval Max suše. Přistoupil ke stolku s křišťálovými karafami a jednu tázavě pozdvihl.

„Non, merci,“ odmítl Gervais, ačkoliv ve skutečnosti by mu sklenička přišla vhod.

Max pokrčil rameny a nalil si brandy. „Posaďte se, jestli chcete. Mám takový dojem, že se chvíli zdržíte.“

„Pane Vallerande,“ řekl Gervais a nacpal svoji rozložitou postavu do hlubokého koženého křesla, „nejprve vám musím říct, že zde nejsem jako úřední osoba…“

„Vím, že ke mně máte spoustu otázek, kapitáne. Buďme tedy tak přímí a struční, jak jen to bude možné. Ušetříme tím spoustu času,“ pousmál se Max. „Zdvořilosti si můžeme vyměňovat ve vhodnějším čase, oui?“

Gervais přikývl a zhluboka se nadechl. Potom začal. „Je pravda, pane, že jste předevčírem v noci na Leseurově plantáži vyhrožoval Etiennu Sagessovi zabitím?“

Max přikývl. „Sagesse činil neslušné návrhy mé ženě. Přirozeně jsem ho chtěl vyzvat na souboj. Ale přesvědčili mě, abych celou záležitost odložil, jelikož byl v příšerném stavu.“

„Ano. Slyšel jsem, že byl opilý.“ Pouze kreol by zaznamenal jemný důraz, který Gervais položil na poslední dvě slova. Naznačoval tak, že mu není cizí mužný přístup, čest a charakter. Pro kreoly bylo naprosto nepřípustné, aby někdo neovládl svoji vášeň pro alkohol.

Gervais rozvláčně sepjal ruce a položil je na svá kyprá stehna.

„Pane, vaše současná manželka a pan Sagesse si byli svého času zaslíbeni, je to tak?“

Max přimhouřil oči. „Byli.“

„Sagessova rodina tvrdí, že jste ji Etiennovi ukradl. Jak to přesně bylo?“

Max se chytal odpovědět, když tu se ozvalo slabé zaťukání a dveře se otevřely. Lysette nakoukla dovnitř.

„Oui?“ vyjel na ni okamžitě Max.

„Ráda bych si to poslechla, pokud by vám to nevadilo. Slibuji, že se nebudu vměšovat ho hovoru. Nikterak vás nebudu rušit.“

Max o její žádosti chvíli uvažoval a pak pohlédl na svého společníka. „Pokud nemá kapitán žádné námitky. Kapitáne Gervaisi, moje žena, Lysette Vallerandová.“

Gervais neodpověděl. Omámeně zíral na ženu, která stála před ním. Byla jako nějaká exotická květina. Zářivá a v plném květu, taková, která mohla vyrůst pouze v tropickém prostředí. Rozkošně štíhlou postavu obepínaly sametové šaty jemné barvy, která lichotila jejím zářivým rubínovým vlasům. Její měkké rty probouzely v muži hříšné myšlenky, které by se nikdy neodvážil vyslovit nahlas.

Patřila do splněných snů, do erotického fantazírování muže, který trpí osaměním ve své cele nebo který se plaví na lodi do daleké Číny. Na palubách lodí lze o ženské přítomnosti také jenom snít. A přes to vábení smyslů, které způsobovalo její tělo, zračila se v jejích očích nevyslovitelná nevinnost a hlas zněl dětsky a něžně. Kontrast mezi dětskou nevinností a ženskou žádoucností byl k nesnesení. Dokonce i v přítomnosti jejího impozantního manžela měl Gervais co dělat, aby potlačil počínající žár, který zvolna klíčil v jeho slabinách v okamžiku, kdy ji spatřil. Teď již chápal pozdvižení, které propukalo, pakliže se někdo odvážil pouze vyslovit její jméno. Cítil, že se začíná potit, a decentně se v křesle zavrtěl.

Max na mlčícího muže chápavě pohlédl…, možná s ním dokonce soucítil. „Kapitáne?“ naléhal.

Gervais ztuhl. „Ach, ano…, ne, lituji…, to je… je možné, že otázky, které zde musím položit, mohou být pro madam Vallerandovou stresující.“

„Před mojí ženou můžeme být naprosto otevření,“ prohlásil Max a pokynul Lysette, aby si k nim přisedla. Zavřela dveře a klesla na malou židličku, která stála poblíž. „Maintenant, kapitáne Gervaisi…, kde jsme to přestali?“

„Ach, ano. U, ach, u krádeže Sagessovy snoubenky.“

„Krádeže?“ opakovala Lysette neschopná věřit vlastním uším.

„Já že byla ukradena?“ Max honem usrkl ze sklenky, aby zamaskoval kyselý úsměv. Neuplynula ještě ani minuta a už porušila svůj slib, že se nebude vměšovat do hovoru. „Ach, tak to musím vysvětlit,“ pokračovala Lysette. „Sagessův dům jsem opustila z vlastní vůle – kvůli nevhodnému a nedžentlmenskému chování pana Sagesse. A Maximilienova matka Irénée mi nabídla své pozvání – je to známá mé matky, vždyť víte – a potom jsem se roznemohla. No, a během mé prodloužené návštěvy a zotavování jsem se do Maximiliena zamilovala a přijala jeho nabídku k sňatku. Nikdo mne nikomu neukradl. Je to velmi prosté, voyez-vous?“

„Vskutku,“ zamumlal Gervais. Usmála se na něho a on se přinutil pohlédnout na Maxe, jehož oči byly plné slunce. „Pane Vallerande, vyzval jste pana Sagesse kvůli této… záležitosti na souboj, pokud se nepletu?“

„Ano.“

„Řekl byste, že se nepřátelství, které mezi vámi panovalo, po této události ještě více prohloubilo?“

„Ne. Vlastně jsem souboj předčasně ukončil.“

„Proč?“

„Uvědomil jsem si, že… je mi ho líto. Každý muž, který tam tenkrát byl, vám dosvědčí, že bych ho mohl snadno na místě probodnout v naprosto legitimním souboji o svoji čest. Jenže jsem ve věku, kapitáne, kdy spíše oceňuji klid a mír.“

Gervais přikývl, ačkoliv jeho prohlášení zcela nevěřil. Muž, který se ožení s takovouhle ženou, určitě nebaží po klidu!

„Dokonce jsem doufal,“ pokračoval Max, „že tím otevřené nepřátelství, které mezi Sagessovými a Vallerandovými panovalo, skončí.“ Stáhl obočí, jelikož si všiml, že dokonce i Lysette na něho hledí skepticky. „Je to tak,“ řekl mírně.

„I přesto, že jste věděl o jeho poměru s vaší první ženou?“ tázal se kapitán.

„Nenávist je silný pocit, který vás úplně pohltí,“ odvětil Max.

„Nezůstane ve vás nic jiného.“ Pohlédl na Lysette. „Nenávisti jsem se vzdal ve chvíli, kdy jsem zjistil, o co bohatší je život bez ní.“ Obrátil se zpět ke kapitánovi. „Ne proto, že bych Sagessovi odpustil, abyste rozuměl. Jeho zrada mě strašlivě zasáhla a já mám v sobě tolik pýchy jako kterýkoli jiný muž. Jen mě unavilo hýčkat v sobě tu trpkost. Přál jsem si minulost pohřbít do hlubokého hrobu. Kam také patří.“

„Ale díky Sagessovi jste to nedokázal?“

„To bych neřekl. Po souboji jsme se vůbec nestýkali.“

Kapitán ještě položil několik otázek týkajících se vztahu Corinne a Etienna a potom se zaměřil na jiná fakta. „Včera v noci vás dva svědci viděli na Vieux Carré, pane Vallerande. Co jste tam pohledával?“

Lysette se ani nepohnula, ani nepromluvila. Cítila, jak se jí divoce rozbušilo srdce a roztepala se každá žilka v jejím těle.

„Navštívil jsem v míšenecké čtvrti jednu ženu.“

Oba dva, kapitán i Lysette, zrudli. Mariame? přemítala Lysette bouřlivě. Proč ji tak nutně musel jet navštívit? Zamrkala, jelikož si uvědomila, že na ni kapitán mluví. „Pokud si přejete odejít, madam Vallerandová…“

„Děkuji, nechci,“ pravila odměřeně.

Zděšený Gervais přeformuloval otázku. „Vaše metresa?“ zeptal se Maxe, jehož odpověď byla až nestoudně věcná. „Ano. Již několik let.“

Zbytek výslechu již Lysette nevnímala. V hlavě jí bzučely samé ohavné možnosti. Takže Max jí lhal a stále si Mariame vydržuje, anebo teď lže kapitánovi, aby zakryl pravý důvod své přítomnosti na Vieux Carré.

Nakonec se kapitán postavil a naznačil tak, že je výslech u konce. „Pane Vallerande,“ pravil vážně, „cítím povinnost objasnit vám určitá fakta – zcela neoficiálně, samozřejmě.“

Max zaklonil hlavu a ostražitě se zadíval do kapitánova obličeje.

„Je nezbytné, aby lidé v New Orleansu věděli, že spravedlnost je zde vykonávána stejně svědomitě jako před nástupem americké správy,“ řekl Gervais. „Vy, pane, jste natolik vlivný, že si lépe než kdokoli jiný uvědomujete, že nepořádek panuje všude. Lidé dnes méně důvěřují vládním institucím – včetně, a nerad to říkám – mým vlastním policejním silám. Etienne Sagesse pochází ze staré,

vážené rodiny a jeho smrt je považována za velkou ztrátu. Lidé požadují rychlé potrestání tohoto zločinu. Navíc, nikomu nemůžeme zaručit řádný a spravedlivý soud. V řadách justice panuje zmatek. Jen hlupák by riskoval svůj život a svěřil jej do takzvaně spravedlivých rukou soudců.“ Max pomalu přikývl.

„Zejména,“ dodal Gervaise, „když proti vám vystoupilo několik prominentních mužů této společnosti. Jeden z nich je soudce oblastního soudu. Volají po vašem zatčení. Je v tom mnohem víc než řinčení mečů, pane.“

„Nepatří náhodou někteří z těch mužů k Mexické asociaci?“ optal se Max.

„Myslím, že většina z nich,“ zaváhal Gervaise. „Možná dokonce všichni.“

Burrovi přátelé. Max se cynicky usmál. Společnost shromážděná kolem Burra vyzývá k jeho zatčení. Burr jim s největší pravděpodobností slíbil tučnou odměnu, pakliže Maxe znemožní. Lepší příležitost by těžko dostali.

„Poskytnu vám čas, abyste se podle toho zařídil, pane.“ Gervais na něho úkosem pohlédl. Nebylo obvyklé, aby někoho varoval, ale Vallerandovi něco dluží. „Protože mě budou nutit, abych vás brzy zatkl.“ Odmlčel se. „Jen tak mimochodem, víte, jak byl pan Sagesse zavražděn?“

Max zavrtěl hlavou.

„Byl uškrcen,“ řekl Gervais. „Aby někdo dokázal zabít člověka Sagessovy velikosti tímto způsobem, musí být velice silný.“ Významně pohlédl na Maxův dobře stavěný hrudník a ramena.

„Každý to nezvládne.“

Když Max vyprovázel kapitána k domovním dveřím, nemohla ze sebe Lysette vydat ani hlásku. Zaťaté pěsti tiskla k břichu. „To není možné,“ šeptala. „To není pravda.“ Je to jen sen, děsivý sen a ona se z něho každou chvíli probudí.

Než se Max vrátil, uplynula minuta dlouhá jako celý rok. Poklekl na koleno u její židle a vzal její ledové pěsti do své teplé dlaně.

„Miláčku,“ zamručel, „podívej se na mě.“ Divoce na něho pohlédla.

„Minulou noc jsem navštívil Mariame,“ pravil. „Musel jsem cosi zařídit pro jejího syna – prostřednictvím jiného muže –, aby mohl uprchnout ze země. Její syn je míšenec s osminou černošské krve. Minulý týden vyšlo najevo, že se zapletl s bílou ženou. Jeho

život je v ohrožení. Možná jsi slyšela, co dělají… no, do podrobností se pouštět nebudeme. Před několika dny mi Mariame poslala zprávu s prosbou o pomoc. Vím, co pro ni ten hoch znamená, a tak jsem nemohl odmítnout.“

Lysette ho téměř nevnímala. „Co říkal kapitán Gervais o tom, že nám poskytne čas…, dal nám čas na rozmyšlenou. Měl na mysli útěk, že?“

„Ano,“ vydechl Max. „To přesně měl na mysli.“

„Máme na to jeden den – možná míň – musíme prchnout dnes v noci! Balení mi nebude trvat dlouho, moc toho s sebou nepotřebujeme. Do Mexika? Ne, do Francie. Odjedeme do Francie a…“

„Nikam nepojedeme,“ řekl Max jemně.

Lysette ho popadla za klopy kabátce. „Ale ano! Je mi úplně jedno, kde budeme žít, hlavně, že budeme spolu. Kdybys zůstal, oni by tě…“ Hlas se jí zlomil. „Věřím všemu, co kapitán Gervais říkal. Věřím mu a ty bys také měl!“

„Etienna Sagesse jsem nezabil.“

„Já vím, já vím. Ale nikdy to nebudeme schopni dokázat, a i kdyby ano, nikdo nás nevyslyší. Američtí zastupitelé nám naslouchat nebudou. Chtějí všem předvést svoji nadvládu nad kreoly, a když srazí na kolena muže tvého postavení, získají nakonec ve městě převahu. Odsoudí tě a odtrhnou tě ode mě. Musíme odjet. Copak to nechápeš? Jestli se ti něco stane, nebudu mít důvod žít! Nebudu žít!“ Když zahlédla v jeho očích odmítnutí, propukla v pláč.

„Neodsoudí mě,“ prohlásil. Ve tváři se mu zračilo porozumění, ale i odhodlání. „Nebudeme nikam utíkat. Zůstaneme tady a budeme čelit tomu, co přijde.“

„Ne!“ vykřikla a uskočila před ním, když se ji snažil utěšit.

„Ne, už radši nic neříkej!“ Urychleně se ovládla. „Jdu nahoru zabalit naše věci. Řekni Noeline, aby mi přinesla kufry. Ne, ne, řeknu jí to sama.“ Když se po ní natáhl, uskočila dozadu. „Nesahej na mě!“ Ovládla svou chvějící se bradu a škytavý dech. „Dnes večer odjíždím do Francie. Ty můžeš buď zůstat a nechat se pověsit i se všemi svými zásadami, nebo odjet se mnou a žít šťastný život. Rozhodnutí by ti nemělo trvat dlouho!“

Lysette odburácela z místnosti, ale náhle se bleskově objevila ve dveřích. „A mezitím, co budeš zvažovat své možnosti,“ zasyčela, „přidám ti k přemýšlení ještě něco. Jsem si téměř jistá, že

čekám dítě. A naše dítě bude otce potřebovat! Pokud tě ani tohle neznepokojuje…“ Vytřeštila na něj oči. „Pak při všech svatých přísahám, že i když se rozhodneš zůstat a čekat, až tě popraví, já přesto odjíždím do Francie a provdám se tam! Mysli na to!“ Otočila se na patě a zmizela na schodišti, zatímco Max za ní ohromeně zíral.

Dům byl tichý jako hrobka. Jediné, co se ozývalo, byly zvuky Lysettina kvapného pakování. Irénée zahalená těžkým závojem se v doprovodu Noeline odebrala do katedrály. Několik hodin se zde radila se stařičkým knězem, kterého dobře znala. Zlomeně se modlila, aby Bůh jejímu synovi odpustil. Když z plantáže odjížděla, nedokázala na Maxe ani promluvit. Ani na něho pohlédnout.

Samozřejmě, přemítal Max, Irénée ani nenapadlo, že nemusí

být Sagessovým vrahem.

Celé roky věřila, že to byl právě Max, kdo skoncoval s Corinniným životem. Otřeseně si uvědomil, že vůbec nechápe, jak může Irénée milovat syna, o kterém je přesvědčena, že je chladnokrevný vrah.

Až do časného večera chodil křížem krážem po domě. Dumal nad možným útěkem a nakonec jej zavrhl. Byť již před časem zakoupil državy v Evropě, to pro případ, že by byl majetek v Louisiane ohrožen. Měli by tak s Lysette zaručený pohodlný život až do konce svých dnů. Jenže roky v exilu by také znamenaly, že je minulost bude neustále pronásledovat. Neustále by se ohlíželi přes rameno v obavě před pomstou rodu Sagessů a jejich příbuzenstva… Ne, nikdy by s Lysette nebyli šťastní. Krevní msta, kterou jim Sagessovi vyhlásili, by se vztahovala i na jejich děti. Jejich synové by žili v neustálém ohrožení, dokud by někdo nezaplatil za dávný zločin, ze kterého byl Max obviněn. Musí zůstat. Musí se pokusit dokázat svoji nevinu.

Zastavil se u paty dvojitého schodiště a vzhlédl do druhého patra. Zmatený a vystrašený Philippe se zavřel ve svém pokoji. Justin, tak jako obvykle, nebyl nikde k nalezení. Po schodech chvátala služebná a vlekla s sebou objemný kožený kufr. Seshora na ni ječel Lysettin pronikavý hlásek, aby si pospíšila. Max pomalu vrtěl hlavou. Ženu, se kterou se oženil, nemůže nikdo nařknout z nedostatku duchapřítomnosti. Položil nohu na první schod. Chtěl jít nahoru a zastavit to zbytečné pakování.

Zadržel ho úder domovních dveří, který se pustým domem rozlehl jako exploze. Justin vletěl do domu jako šílenec. „Otče!“ řval z plných plic. „Ot…!“ Před Maxem se okamžitě zastavil. Byl celý rozčilený, třásl se napětím. Dotěrné mrholení se vsáklo do jeho šatů a vlasů, těžké kapky bezhlesně dopadaly na koberec.

Max se k němu automaticky natáhl, aby ho uklidnil. „Justine, kde jsi…“

„Sle-sledoval,“ drkotal Justin zuby a chvěl se Maxovi v náruči,

„sledoval jsem str-strýce Bernarda.“ Netrpělivě se od Maxe odtáhl.

„Je ve městě. Pije a hraje v La Sirne.“

To Maxe nepřekvapovalo. „S rodinným neštěstím se vypořádává po svém, mon fils. Bůh ví, že už si vytrpěl dost. Nech ho být. Teď…“

„Ne, ne!“ Justin s ním naléhavě zacloumal. „Musíš s ním promluvit.“

„Proč?“

„Jsou věci, na které se musíš Bernarda zeptat.“ Justinovy pronikavě modré oči se střetly s otcovým pohledem. „Například?“

„Zeptej se ho, proč tak nesnáší Lysette. Proč chtěl, aby spadla z podkroví. Zeptej se, proč tenkrát stál na verandě, díval se, jak ji Sagesse trápí, a vůbec se jí nepokusil pomoct! Zeptej se ho, kde byl minulou noc!“

„Justine,“ pravil netrpělivě Max, „vím, že se s Bernardem neustále škorpíte, ale momentálně to není zrovna důležité…“

„Ne, nic není důležité!“ Justin se k němu tvrdošíjně přimkl.

„Zeptej se ho,“ trval na svém, „co cítil k mé matce! A pak mu polož otázku, co Etienne věděl, že byl pro Bernarda tak nebezpečný!“

Max ze sebe chlapce hrubě setřásl. Toužil, aby zmlkl. „Ne.

Přestaň!“

Justin zavřel pusu.

„Chápu, že mi chceš pomoct.“ Maxovy prsty se zaryly do chlapcových hubených paží. „Nechceš, abych byl nařčen z vraždy. Ale to ti ještě nedává právo bezdůvodně obviňovat ostatní, zvláště členy vlastní rodiny. Nemusíš mít Bernarda v lásce, ale…“

„Pojeď se mnou,“ žebronil Justin. „Promluv si s Bernardem. Když to uděláš, pochopíš, co se ti snažím říct. Nikdy jsem po tobě nic nežádal, ale teď tě prosím. Udělej to pro mě.“ Justin se přestal doprošovat a povolil uzdu svému vzteku. „K čertu s tebou! Hlavně

mi neříkej, že nemáš čas! Co máš v plánu dělat dnes v noci? Čekat, až tě přijdou zavřít?“

Max si ho pečlivě měřil, na tváři nesmiřitelný výraz. Justin zadržel dech. „Dobrá,“ přikývl téměř neznatelně Max.

Justin svého otce objal a zabořil tvář do jeho hrudi. Pak od něho střelhbitě uskočil. „Máme málo času. Neměli bychom jet po hlavní silnici…“

„Budeme muset,“ řekl Max. „Ostatní cesty už budou rozbahněné.“ Dlouhými kroky zamířil ke dveřím. Justin mu utíkal v patách.

Renée Sagesse Duboisová seděla v salonu. Byla sama, na klíně zapečetěný dopis, na který upírala oči zarudlé od pláče. Byl adresován Maximilienu Vallerandovi. Pamatovala si na den, kdy ho Etienne psal. Bylo to před soubojem. Etienne ho osobně zapečetil a zatvrzele jí odmítal prozradit, co v něm stojí. Řekl jí, že v případě, že Maximilien zvítězí, má mu dopis předat.

Zkoušená Renée nechápala, proč tehdy Vallerand ušetřil jeho život. Proč nedovolil, aby byla prolita krev. Etienne na to často vzpomínal. Zdálo se, že Maximilienův džentlmenský počin jen prohloubil jeho pohrdání.

Po souboji se Renée několikrát pokusila Etiennovi dopis vrátit. Pokaždé trval na tom, aby si ho nechala, a nařizoval jí vždycky to samé. V případě jeho úmrtí má předat dopis Vallerandovi do vlastních rukou.

Jenže nemohla. Navzdory slibu, který učinila, nedokázala Renée pohlédnout na muže, který zavraždil jejího bratra. „Je mi to líto, Etienne,“ zašeptala, „ale nedokážu to.“ Rozplakala se. Upustila dopis na podlahu a zcela se oddala svému zármutku.

Vzlykala dlouho, než se dokázala vzpamatovat. Zabloudila očima zpět k dopisu. Co mu jen Etienne mohl napsat? Co doopravdy cítil k muži, který byl jeho kamarádem, nepřítelem a nakonec vrahem? Renée se sklonila, chňapla po dopisu a energicky rozlomila pečeť ze šarlatového pečetního vosku.

Pustila se do čtení. Prsty si stírala z lící proudy slz. Sdělení na první straně bylo plné narážek, kterým nerozuměla. Zamračila se a pozdvihla druhý list. „Ach, ne,“ zamumlala. Dlaň svírající dopis se roztřásla. „Etienne…, jak je to možné?“

Když Max s Justinem dorazili na studenou silnici, podél které se válely chuchvalce mlhy, světlo se začínalo vytrácet. Od okamžiku, kdy opustili plantáž, na sebe nepromluvili. Max se divil sám sobě, že přistoupil na něco tak šíleného a jede se svým synem do města. I kdyby nějakým zázrakem dorazili na místo, aniž by Maxe cestou zatkli, co potom? Z Bernarda, který se touto dobou již pravděpodobně podíval na dno mnoha skleniček, nevypáčí kloudnou větu.

Co si Justin myslí, že z Bernardových odpovědí vyčtou? Proč je Justin tak uminutý a mermomocí chce Bernarda do té mizerné patálie zatáhnout. Max pevně stiskl zuby, protože byl v pokušení synovi oznámit, že se vrátí domů. Ale, jak mu Justin připomněl, ještě ho nikdy o nic nepožádal.

Justin pobídl koně, který se volným klusem propracovával skrz vrstvu bláta. Dojeli k zatáčce a zpomalili. Blížili se k nim čtyři jezdci. Nebyli daleko. Jezdci se okamžitě rozdělili a vytvořili půlkruh, jako by měli v úmyslu otce a syna obklíčit. Max poznal Severina Duboise, dva Etiennovy bratry a bratrance z rodu Sagessů. Nebylo těžké uhodnout, o co jim jde – rozhodli se pomstít smrt člena své rodiny zlynčováním domnělého vraha. Maxova ruka instinktivně vyletěla k boku. Zaklel. Ve spěchu nechal opasek s pistolemi doma.

Justin otočil svého koně prudce doprava. Chystal se k útěku.

„Ne, Justine,“ řekl chraplavě Max. Jezdci byli příliš blízko. Nedokázali by jim ujet. Zřejmě ho neslyšel, nebo neuposlechl jeho rozkazu. Pokusil se kolem nich proklouznout. Jeden ze Sagessů uchopil svoji ručnici za hlaveň a použil těžkou pažbu z javorového dřeva jako hůl. Náhle v Justinově zátylku explodovala bolest a roztříštila se do tisíců zářivých hvězdiček. Pak všechno zešedlo. Šokovaně se pokusil zbavit mlhy, která se mu usadila před očima, ale pohltila ho temnota. Bezmocně se jí poddal.

Max seskočil z koně a zachytil Justinovo bezvládné tělo, které klouzalo ze sedla.

Koně dupali a hrabali nohama. Severin Dubois chladně hleděl na Maxe, který pokládal tělo svého syna na zem. „Na spravedlnost se v těchto dnech nemůžeme spoléhat,“ poznamenal. „Rozhodli jsme se převzít celou záležitost do vlastních rukou.“

Když Max otočil Justinovu hlavu a ujistil se, že zranění není vážné, vydechl úlevou. Sundal si kabátec a chlapce přikryl. „Je mi

to líto,“ zašeptal svému bezvládnému synovi, pohladil pramínek vlasů a políbil ho na bledé čelo.

„Vylíže se z toho,“ prohlásil Severin. „Necháme ho tady.

Pokud, samozřejmě, nebudeš situaci komplikovat.“

Max hleděl na Duboise s chladnou nenávistí a nekladl žádný odpor, když mu jeden ze Sagessů začal svazovat zápěstí.

Sestra Etienna Sagesse byla posledním člověkem, kterého by Lysette ten večer očekávala. Přesto ji přijala s nepředstíranou zdvořilostí. Soucítila s její ztrátou, i když si Renée zrovna neoblíbila.

Když byla Lysette nucena dlít v Sagessově domě, chovala se k ní Renée všelijak, jen ne přátelsky. Když si uvědomila, že se Lysette v žádném případě nemíní stát její švagrovou, uklidila se jí z cesty.

Ironií osudu je cosi spojovalo až v tomto okamžiku. Renée ztratila bratra a Lysette nechybí mnoho a přijde o manžela.

„Kde je pan Vallerand?“ spustila Renée, aniž by se obtěžovala s uvítacími zdvořilostmi. Lysette na ni zůstala překvapeně hledět. Moc dobře si pamatovala, že během jejího krátkého pobytu v Sagessově domě se Etiennova sestra chovala, jako by byla vytesána z ledu. Najednou z ní byla úplně jiná žena. „Musím hovořit s vaším manželem,“ vychrlila ze sebe spěšně a odmítla pozvání do salonu. „Immédiatement.“

„Obávám se, že zde není,“ pravila Lysette.

„Kde je? Kdy se vrátí?“

Lysette si měřila starší ženu pohledem. Na co si tu hraje? Poslali ji Sagessovi, aby způsobila nějakou mrzutost? „Nevím,“ přiznala upřímně.

„Něco pro něho mám. Od mého bratra.“

„Ach? Co je to?“

„Dopis, který mu mám předat v případě Etiennovy smrti.“

Lysette chladně přikývla. Nebylo pochyb. Dopis bude poslední snůškou urážek a nesmyslů. Jenom Etienne dokáže Maxe provokovat i z hrobu. „Pokud chcete, předejte ho mně. Postarám se, aby ho obdržel.“

„Vy to nechápete. Dopis všechno vysvětluje, minulost…, jejich avantýru…, všechno.“

Lysettiny oči potemněly. „Ukažte mi ho, prosím. Prosím.“ Spěšně hmátla po dopisu a vytrhla ho z rukou Renée dřív, než jí

dala svolení. Částečně se odvrátila a sklonila nad ním hlavu. Prameny vlasů jí přepadly přes rameno a skryly její tvář. Některé věty přeskakovala a některé četla nevědomky nahlas. Očima těkala po naškrábaných řádcích.

„Láska z tebe udělala zaslepeného hlupáka, Maxi. Možná bych tě měl nechat v té iluzí žít…

…Věřím, že bys raději čelil obvinění ze zločinu, který jsi nespáchal, než abys uvěřil, že by byl vlastní bratr schopen takové zrady…

…tady máš, co sis přál vědět…, viděl jsem, jak si libuješ v sebeklamu, a tak jsem…“

Lysette přestala číst a pohlédla na Rénée. „Bernard?“ vypravila ze sebe divoce.

Renée na ni vzdorovitě pohlédla s lítostí v oku. „Tak praví dopis. Poté, co milostné vzplanutí mezi Corinne a Etiennem skončilo, začala se tajně scházet s Bernardem. Svěřila se s tím Etiennovi. Také mu prozradila, že hodlá svůj poměr s Bernardem vyjevit, pakliže Bernard nepřistoupí na její návrh a neprchne s ní.“

Lysette bleskově přejela dopis očima.

… nebylo pochyb, že pro Bernarda bylo mnohem přijatelnější se jí zbavit než ji mít uvázanou po zbytek života na krku někde ve vyhnanství. Kdyby dala takovou možnost volby mně, uškrtil bych tu couru vlastníma rukama, jenže nebyl to zrovna šťastný nápad. Vypadalo to, že manžel paroháč se odhodlal k činu… To byl mistrovský tah, jaký ocení pouze Vallerandové.

„Etienne píše, že váš manžel hloupě přehlédl, že si Corinne začala s Bernardem,“ pravila Renée. „Etienne opovrhoval Maximilienem za to, že neviděl to, co vidět nechtěl.“

„Ale… Max byl přesvědčený, že je Bernard zamilovaný do nějaké jiné.“

„Ano, do té americké dívky.“

„Bernard ji přivedl do jiného stavu a ona utekla – ach, jak jen se jmenovala…“

„Ryla Curranová,“ skočila jí do řeči Renée. „Etienne v dopise tvrdí něco jiného. Bernard se sice o tu dívku zajímal, ale nikdy s ní nic neměl.“

„Jak to mohl Etienne vědět?“

„Protože to byl Etienne, ne Bernard, kdo ji svedl.“ Renée se hořce pousmála. „Bohužel, nebyla to první – ani poslední – dívka, kterou Etienne zničil.“

Lysette bylo pojednou zima. Lámala si hlavu tím, jak asi přijme Max zprávu o počínání svého bratra. Hlava jí pracovala na plné obrátky. „Etienna zabil Bernard,“ prohlásila.

„Také si myslím. Samozřejmě nemám žádný důkaz, jen…“

„Udělal to!“ trvala Lysette na svém. „Tu noc na plese u Leseurů si Bernard uvědomil, že Etienne už nevydrží déle mlčet. Ne, když se tolik pije a… ano, musel ho zabít Bernard! I za jeho druhou vraždu má zaplatit Max. Ach, musím něco podniknout. Musím to někomu ukázat…“

„Jen žádnou paniku,“ prohlásila Renée. „Máme dost času. Stačí ukázat tento dopis těm, co přijdou zatknout vašeho muže.“ Stiskla rty. „Pokud už váš manžel neutekl, nebo snad ano?“

Lysette na ni sžíravě pohlédla.

Renée se chtěla ještě na něco zeptat, když vtom je vyrušil jakýsi hluk.

„Maxi?“ zvolala Lysette a otočila se. „Kde…?“ Slova jí odumřela na rtech.

O veřeje se opíral Justin. Vrávoral a lapal po dechu. Ujížděl míle bez přestávky, aby byl co nejrychleji doma. Pod opálením byla jeho tvář tak bledá, až hrála lehce do modra. Byl skrznaskrz nasáklý blátem. „Potřebuju pomoc, Lysette…, kde je Alexandre?“

„S Henriettou u Clementových,“ odpověděla automaticky.

„Justine, co…“

Chlapec ji přerušil ochraptělým výkřikem. „Philippe! Philippe, pojď sakra sem!“

Nahoře na schodech se objevil Philippe, pohlédl na svého bratra a spěchal dolů po schodišti. Justin pohlédl z Lysette na Renée Duboisovou. Pohled na návštěvnici ho nažhavil. „Jaká sousedská vstřícnost,“ řekl a nespouštěl přitom Renée z očí. V obličeji se mu zračila nenávist. „Děláte společnost mé… nevlastní matce, zatímco váš manžel a vaši bratři tlučou mého…“ Obestřely ho mrákoty. Svezl se na dveře, drže se přitom za hlavu. „Mého otce,“ vydechl. Natáhl se k Lysette, která se k němu blížila. Přidržel se jí, zapomínaje na zablácené oblečení a ruce. „Odvlekli ho,“ zasténal měkce. Bál se, že znovu omdlí. „… nevím kam. Zabijou ho…, ach, bože, možná už je pozdě.“

Skupinka mužů na koních odbočila z hlavní silnice na rozčvachtané postranní cesty. Sagessové byli odhodláni potrestat muže, o kterém byli přesvědčeni, že zavraždil Etienna. V této oblasti, kde se vládnoucí síly střídaly takřka po měsíci, byly názory na to, co je správné a co je špatné, značně rozdílné. Jedno však bylo jisté. Pokud člověk toužil po vykonání spravedlnosti, musel se spolehnout na svoji rodinu.

Spoutali Maxovi ruce za zády. Napjatě je pozoroval, když uchopili otěže jeho koně a jeli na nejvzdálenější konec Sagessovy plantáže, tam, kde jejich pole ležela ladem. Potom zastavili u malého lesíku a seskakovali z koní. Max se chopil příležitosti. Kopl svého koně prudce do boku, až uskočil stranou. Doufal, že vytrhne otěže z Duboisových rukou.

Dubois však zachytil konec provazu, kterým mu spoutali ruce, a stáhl ho ze sedla na zem. Max bolestivě přistál na boku. Nikdo se jeho neslavnému sesednutí z koně nezasmál, nikdo nezažertoval. Věc byla vážná. Nejednalo se o žádnou ubohou pomstu, ale o morální záležitost.

Ačkoliv věděl, že je to beznadějné, pokusil se Max o odpor. První rána ho zasáhla oslepující silou a zvrátila mu hlavu dozadu. Bolest prolétla celou lebkou. Než mohl popadnout dech, sneslo se na něho krupobití ran, které nepřestávalo, dokud mu nezačala praskat žebra. Hlava mu opět odlétla na stranu. Cítil, že se jeho tělo začíná vzdávat. Střídavě ho obestíralo světlo a tma, zvuky se slily v nesrozumitelný hukot. Veškerou svoji zbývající sílu teď soustředil ne na opor, ale na přežití. Vzdáleně si uvědomoval, co se kolem něho děje. Vědomí se vytrácelo a zase se k němu vracelo v úskočných vlnách.

Renée překvapením zbledla. „Chceš snad říct, že ho zajal můj manžel?“ otázala se. „Severin a…“

„Ano!“ odfrkl Justin. „Celá vaše prokletá rodinka!“

„Jak je to dlouho?“

„Nevím. Já… půl hodiny, možná.“

Renée přistoupila k Lysette. Dotkla se jejího ramene. „O tom jsem nevěděla. Museli se k tomu odhodlat na poslední chvíli.“

„Čerta starýho! Prej, že to nevěděla,“ vrčel Justin.

Renée blýskla svýma modrýma očima po modři Justinových očí, ze kterých čišela zlost.

„Tvoje drzé chování nikomu nepomůže, mladý muži.“ Opět pohlédla na Lysette. „Možná vím, kam ho odvezli, ale nejsem si tím jistá. Můj kočár čeká venku.“

„Proč byste mi ho pomáhala hledat?“ otázala se Lysette strnule.

Sotva si všimla, že se k nim připojil Philippe.

„To, že Etienne celé ty roky věděl, že je Maximilien nevinen, a mlčel, byla chyba. Váš manžel nemůže za to, že na něho Etienne nepodloženě žárlil. Nikdo z nás nemůže napravit to, co se Etiennovi stalo, a nikdo…“

„Možná,“ přerušil ji ledově Justin, „bychom si řečičky mohli nechat na potom a pokusit se najít mého otce dřív, než mu vaše povedená rodinka povytáhne krk o několik palců.“ Zavrčel bolestí, otevřel dveře a posměšně gestikuloval na kočího.

Philippe rychle vystrčil Lysette z domu a Justin popadl Renée pevně za loket. Pohlédla na něho. Byla to vysoká žena a okamžitě si uvědomila, že Justin již dorostl do výšky svého otce. „Máš umazanou ruku. Zničíš mi šaty, chlapče!“

Justin ji nepustil. Držel se jí jako klíště. Díky ní se dokázal udržet na vratkých nohou. „Řekněte mi, kam jedeme a proč si myslíte, že jsou zrovna tam,“ pravil, když došli k venkovnímu schodišti. „A proč bych neměl věřit tomu, že nás schválně zavádíte na falešnou stopu, abychom je včas nenašli.“ Justina vůbec nevzrušovalo, že se chová tak nevhodně k ženě o několik let starší než je on, která ve společnosti patří k velmi respektovaným osobám.

„Už jsem vám přece vysvětlovala, proč chci pomoci,“ odvětila Renée hrdě. „A jedeme na pole v severozápadní části mé plantáže. Je to uzavřené a odlehlé místo.“ Do hlasu je jí vmísila stopa škodolibosti. „Pokud máme v úmyslu někoho pověsit, nejvhodnější stromy rostou právě tam. A je jich tam dost. Severin už tam jednoho muže vyřídil. Vím to, protože jsem ho sledovala.“

„A čím se ten muž provinil?“

Zastavili se u dveří kočáru. Renée smetla jeho dlaň ze svého lokte. Jeden druhého si vyzývavě měřili. Rozhodla se, že toho arogantního kluka usadí. „Severin se domníval, že je onen muž mým milencem,“ prohlásila. Vlastní vychloubání ji potěšilo. Očekávala, že mladík zrudne, ale nestalo se tak.

„A byl?“ Justinovy tmavé oči byly na hocha jeho věku příliš dospělé.

Ke svému rozhořčení to byla ona, kdo nakonec zčervenal.

Chvatně nastoupila do kočáru.

Sagessové se shromáždili pod věkovitým dubem a uvázali provaz na nejsilnější větev.

„Počkáme, až přijde k sobě,“ prohlásil Severin Dubois a muži souhlasně zamručeli. Vyzdvihli Maxovo těžké bezvládné tělo do sedla neklidného černého hřebce. Citlivé a temperamentní zvíře nesneslo ve své blízkosti nikoho jiného než svého pána. Max byl jediný, kdo na něm mohl jezdit.

Tomas Sagesse, Etiennův mladší bratr, přetáhl přes krk omráčeného muže smyčku a utáhl ji. Popuzeně se snažil udržet hřebce za otěže. „Dlouho ho v klidu neudržím,“ prohlásil.

„Musíš. Chci, aby byl Maximilien při vědomí,“ odvětil Severin. „Chci, aby věděl, že bude viset.“

Až koně pustí, bude se Maxovo tělo pohupovat ve vzduchu. Nezlomí mu vaz. Bude tu viset, dokud se mu neuzavře průdušnice. Bude kuckat a pomalu se dusit. Tak si Severin Dubois představuje spravedlnost. Přistoupil k neklidnému koni. Zblízka zkoumal Maxovu zakrvácenou tvář. „Otevři oči, Vallerande. Ať už to můžeme skončit!“

Kůň se polekal neznámého hlasu, ustoupil o několik kroků stranou a smyčka se stáhla. Maxovy dlouhé černé řasy se zachvěly. Pootevřel oči. Pozvedl hlavu z hřebcova krku, snažíce se zmírnit tah provazu na svém krku. Severin předpokládal, že v jeho tváři spatří zlost, zášť či němou prosbu, ale zlatavé oči byly zcela bez výrazu.

Max bolestivě pootevřel rozbité rty. Jeho hlas, to bylo pouhé zaskřípání. „Lysette…“

Severin se zamračil. „O svou ženu si nemusíte dělat starosti, Vallerande. Předpokládám, že se jí uleví, až se zbaví takového chladnokrevného lotra.“

Maxe přepadla nesnesitelná hrůza. Kéž by měl Severin pravdu. Nechtěl, aby se pro něho Lysette trápila žalem. Bohužel tomu nedokázal zabránit.

„Uděláme to teď,“ prohlásil Severin a naznačil Tomášovi, aby uvolnil koni otěže. „Hned. Dokud je při vědomí.“

Náhle zaslechli zoufalý ženský hlas. „Neee!“

V dálce spatřili jeden ze Sagessových kočárů, jehož kola uvízla v blátě, a ženu, která k nim klopýtala přes pole. Tomas zvedl ruku,

aby plácl koně přes zadek, ale Severin ho krátkým příkazem zastavil. Právě zahlédl Renée, jak k nim chvátá směrem od kočáru. Zakabonil se. V patách jeho ženy se objevili Vallerandovi synové.

Lysette upadla, ale zase se rychle zvedla. Chvátala po měkké zemi, do které se jí bořily nohy. Vypískla strachy, když si povšimla, že jeden z mužů drží otěže Maxova koně. Max měl kolem krku smyčku a konec lana byl přivázaný k větvi nad jeho hlavou. Byl ošklivě potlučený. Oči měl zavřené. Promluvila tichým, roztřeseným hlasem. Měla strach, aby nepoplašila koně.

„Zmýlili jste se,“ řekla a kráčela k Severinovi s nataženýma rukama. V jedné držela zpola zmačkaný dopis. „Podívejte se na tohle – prosím – a nedělejte nic, dokud si nepřečtete ten dopis.“

Tomas se úpěnlivě pověsil na otěže, ale hřebec neklidně přešlapoval. Oči měl vyvalené, tělo napjaté, připravené vrhnout se kupředu. Lysette svěřila dopis Severinovi a pohlédla na koně. Fascinovaně si uvědomovala, jak tenké je spojení mezi životem a smrtí. Myslí jí prolétly tisíce modliteb. Když Severin obrátil list, pergamen zašustil a kůň polekaně zvedl hlavu.

Lysette se zvolna plížila k roztřesenému zvířeti, pomaloučku, váhavě, krok za krokem. „Neboj se,“ šeptala mu. „Vydrž stát ještě chvilku klidně, jen chviličku…“

Kůň ztuhl. Lysette se zastavila a srdce se jí divoce rozbušilo.

„Ne,“ řekla měkce. „Ještě chviličku… prosím, ach, nesmím tě ztratit, Maxi…“ Ještě krok. A pak další. Znovu se musela zastavit, jelikož vyděšené zvíře prudce odfrkovalo a hrabalo kopytem. Když se podívala na napnutý provaz, začaly se jí z očí řinout slzy.

Náhle se za jejími zády ozval Justinův tichý hlas. „Přeříznu provaz. Ani se nehni.“

Chlapcova hubená tmavá postava se odlepila od koně a přeběhla ke kmeni dubu. V ruce držel nůž. Pružně jako kočka začal šplhat vzhůru.

„Zastav se, chlapče,“ ozval se Severin Dubois a vytáhl z kalhot pistoli s křesadlovým zámkem. Justin dál šplhal po stromě, jako by ho neslyšel. „Chlapče…,“ zvolal opět Dubois, ale Lysette mu skočila do řeči. „Schovejte tu pistoli, pane Duboisi. Moc dobře víte, že je můj manžel nevinen.“

„Ten dopis nic nedokazuje,“ prohlásil.

„Musíte mu věřit,“ odvětila a nespouštěla oči z toho, co se před ní odehrávalo. „Napsal ho váš švagr vlastní rukou.“ Nikdy by nevěřila tomu, že se bude někdy v životě takhle bát. Všechno, co jí

kdy bylo drahé, její šance na štěstí, mohlo být předčasně zmařeno před jejíma očima. V jedné kruté sekundě mohlo být po všem.

„Na něco takového by nikdo nevsadil ani pětník,“ přichvátal si Severin s odpovědí. „Etienne často plácal nesmysly a vydával je za pravdu pravdoucí, jen aby druhého pobavil. Proč by tomu tak nemohlo být i s tímto dopisem?“

Renée k němu přistoupila tváří v tvář. Klidná, jasně uvažující a plná pochopení. „Přestaň to dítě trápit, Severine. Zachovej se jako muž a přiznej, že ses mýlil.“

Větřík uchopil sklady Lysettiny sukně a zamával jimi ve větru. Když před sebou hřebec uviděl tančící červenou skvrnu, uskočil, trhl hlavou a konečně se osvobodil. Lysette tiše vykřikla. Zpomaleně, jako ve snu viděla tělo svého manžela, jak klouže vzduchem.

Provaz ho naštěstí nezachytil. Justin ho dávno stačil přeříznout.

Maxovo tělo se sneslo na měkkou zem a zůstalo bez hnutí ležet. Studený vítr čechral jeho havraní vlasy.

Severins pohlédl na bezvládné tělo ležící na zemi. Potom obrátil svoji pozornost zpět k Renée a k dopisu. „A co když dopis nelže, Renée?“ zeptal se posměšně. „Co když Bernard opravdu zabil Corinne? S naší záležitostí to nemá nic společného. To Maximilien zabil tvého bratra, jelikož Etienne nenechal jeho hezoučkou manželku na pokoji.“

„Proč by se Maximilien odhodlával k vraždě, jestliže tak bažil po Etiennově smrti?“ poznamenala Renée. „Etienne mu přece dal příležitost, aby si to s ním vyřídil ve vší počestnosti! Maximilien ho mohl zabít v souboji – ale neudělal to. Na Leseurově plese mohl žádat satisfakci, mohl vytáhnout meč a skončit to hned a nikdo by mu to nemohl mít za zlé. Jenže on to neudělal. Ach, Severine, ty víš, že vše, co ti říkám, je pravda.“

Když Lysette odstranila smyčku z Maxova krku, uložila si jeho hlavu do klína. Košili měl roztrhanou na cáry, šaty mokré a špinavé. Kéž by tak s sebou měla pláštěnku, něco, čím by ho ochránila před deštěm. Sklonila se nad ním. Když si uvědomila, jak příšerně ho zbili, začaly jí z očí kanout slzy. „Miláčku…“ Roztřesenou dlaní se snažila nahmátnout jeho pulz. Tápala prsty po jeho krku a zmocňovala se jí panika. Konečně ho nahmatala. „Už jsi v bezpečí,“ broukala mu. Hladila ho po vlasech a stírala mu krev z obličeje. Slabě zasténal a ona k němu tichounce promlouvala. „Jsem u tebe, bien-aimé.“

Roztřesenými prsty se chytil její sukně. Probíral se ze studené, tmavé prázdnoty a náhle ho zachytily něžné paže. Bolest do něho zaťala své tesáky, a tak se instinktivně přimkl k tomu sladkému, konejšivému teplu, které cítil tak blízko. V uších mu zabzučel něžný ženský hlas. Na mysl začaly dotírat otázky. Pokusil se skulit na bok, ale jako by se do něho zaryly ledové a zároveň žhavé nože. Škubl sebou šokem a bolestí.

„Ne, zůstaň klidně ležet, miláčku,“ šeptala mu Lysette a donutila ho, aby si zase lehl. „Všechno je v pořádku.“ Pohlédla na Justina, který stál jako omráčený jen několik kroků od ní.

Odhodlaně se na něho zadívala. „Justine, řekni panu Duboisovi, že odvážíme tvého otce domů.“

Justin krátce přikývl a odkráčel k Duboisovi, který se stále ještě hádal se svou ženou.

„Proč se ho tak zastáváš?“ dotíral na ni Dubois, tváře mu jen hořely.

Renée se rozhodla, že přestane útočit. Dotkl se jejího citlivého místa, a tak byl nejvyšší čas dopřát mu pocit vítěze. „Nezastávám se ho,“ prohlásila o poznání měkčím hlasem. „Jde mi jen o to, aby byl potrestán skutečný vrah mého bratra. Proč nehledáte Bernarda? Ten čeká na vaši spravedlnost, pakliže ho donutíte, aby se přiznal.“

„Možná to uděláme,“ pravil Severin nevrle a zvýšil hlas, aby ho všichni slyšeli. „Kde je Bernard?“

Nikdo neodpovídal. Lysette zběsile přemýšlela, co by bylo pro Maxe nejlepší. Kdyby záleželo jen na ní, nebránila by jim, dokonce by je povzbudila, aby se vydali Bernarda hledat a dělali si s ním, co se jim zlíbí. Už nikdy nechtěla spatřit tu protivnou tvář. Jenže Bernard je Maxův bratr a Max by měl rozhodnout, co se s ním stane.

„Bernard je doma,“ vyřkla nakonec Lysette. „Dnes, tak jako obvykle, doprovázel svou matku do kostela. Poté obvykle odpočívá v naší garconnire.“

Justin s Philippem po ní střelili krátkým pohledem. Věděli, že lže. „Má pravdu,“ řekl Justin. „Nejlepší bude, když vyrazíte hned, dokud je ještě naděje, že ho zastihnete. Vůbec by mě nepřekvapovalo, kdyby odjel s tím, že na noc zůstane ve městě.“ Potom s upřímnou zlomyslností dodal. „Jak já si přeju, aby byl po zásluze potrestán!“

„Pane Duboisi,“ oslovila ho Lysette. Vzájemně se pozorovali. Lysette si všimla, že Dubois ani v nejmenším nelituje toho, co provedl jejímu manželovi. „Ráda bych si ponechala ten dopis. Je to jediný doklad, který mohu předat kapitánu Gervaisovi a uchránit tak Maximiliena před vězením.“

„Nejprve se musím dozvědět,“ odvětil Severin, „jak hodláte státním úředníkům vysvětlit současný stav vašeho manžela.“

Jinými slovy, vrátí jí dopis, pokud mu dá své slovo, že nepoví Gervaisovi ani jeho důstojníkům, že takto brutálně zřídili jejího muže právě Sagessové. Lysette spolkla bezmocný vztek. Uvědomila si, že by se incidentem stejně nikdo oficiálně nezabýval. Ale Duboise a Sagessovy bude nenávidět po zbytek

svého života. Přislíbila si, že pokud se naskytne příležitost, jednou za svůj odporný skutek zaplatí. Ani se nemusela na Justina podívat a věděla, že myslí na to samé. „Když nám vrátíte dopis, budeme mlčet,“ zavrčela. „Buďte tak hodní a pomozte kočímu vyprostit kočár z bahna, než odjedete. Musím odvézt svého manžela rychle domů, nebo se vám ho ještě podaří zahubit.“

„Jistě,“ přispěchal okamžitě s odpovědí Severin. Bylo patrné, že se necítí zrovna ve své kůži. Rozhodně neměl měkké srdce a nebyl schopen opravdového pokání. Ale když na něho mladá paní Vallerandová hleděla tímto způsobem, cítil se hanebně. Nebyla o nic vyšší než dítě. Seděla u svého manžela a objímala ho rukama tak, jako by ho chtěla ochránit před veškerým zlem světa.

„Jsou podivný pár,“ zamručel Dubois směrem k Renée sotto voce, odvrátil se, pokynul bratrům Sagessovým a ukázal na zapadlý kočár. „Asi ještě nepochopila, co je to za člověka. Jinak by se ho nemohla tak zastávat.“

„Možná ona jediná ví, jaký doopravdy je,“ prohlásila zamyšleně Renée. Ohlédla se a náhle ji zachvátil příliv melancholie. „Přála bych si, aby byla Etiennova. Možná by ho dokázala změnit.“

Zvolna se probíral z temných hloubek bezvědomí do bolestivé reality. Otevřel oči a spatřil, že je zavinutý do sametově hebkého kokonu. Pokoušel se přemýšlet. Pomaloučku si vybavoval, co se s ním dělo. Žiju, uvědomil si. Na to, aby byl mrtvý, ho příliš bolelo celé tělo. Náruživě kolem sebe zašátral rukama. Nahmatal vlhkou zem, jeden dva trsy střapaté trávy a zablácený lem Lysettiny sukně. Ve vlasech cítil její něžné prstíky. Hladily ho a konejšily.

„Už to nebude trvat dlouho,“ řekla mu, když se nad ním sklonila. „Brzy budeme doma, Maxi.“

Max zaslechl vzdálené hlasy. Potřeboval zjistit, co se děje. Potřeboval znovu nad sebou získat kontrolu. „Pomoz mi na nohy,“ vypravil ze sebe přemáhaje závrať.

„Ne, Maxi…“

„Pomoz mi,“ skuhral.

Lysette mu opatrně pomáhala do polosedu, zapírala jej svým tělem. Když zaslechla, jak sténá, nervózně si skousla ret. Kéž by tak mohla vzít jeho bolest na sebe. Radši by se s ní potýkala sama, než se dívat, jak hrozně trpí.

„Lysette,“ řekl, „proč…“

„Teď ne,“ přerušila ho něžně, ale rozhodně. „Brzy ti všechno vysvětlím. Teď odpočívej.“

Sagessovi se svým švagrem se vydali na Vallerandovu plantáž. Kočár, který patřil Renée, dokodrcal přes okraj pole až k nim. Lysette otevřela dveře a vydala kočímu bleskové příkazy.

Philippe se přikrčil k Lysette. „Tomu nerozumím,“ pravil.

„Bernard je v La Sirne. Proč jsi jim řekla, že je doma?“

„Potřebujeme čas,“ odpověděla. Byla si vědoma toho, že ji manžel pozorně poslouchá.

„Proč?“ tázal se Philippe.

„Musíme varovat Bernarda dřív, než ho najdou,“ odvětila.

„Ne,“ rozčílil se Philippe. „Proč bychom měli Bernarda varovat? Proč bychom neměli Sagessovým dovolit, aby ho chytili?“

Lysette se už už chystala odpovědět, když vtom se objevil Justin. Zlostně se drbal na temeni a zakřenil se, když se střetl s otcovým pohledem. „Ahoj, tati.“

„Bernard…,“ vypravil ze sebe se značným úsilím Max a Lysette ho okamžitě umlčela.

„Teď tě přesuneme do kočáru, bien-aimé.“

Když mu ovázali zpřerážená žebra, napůl ho dovlekli, napůl přenesli do kočáru. Během přesunu Max opět ztratil vědomí. V Lysette vzklíčila nevyslovitelná hrůza. Možná je těžce zraněný a oni, místo aby mu v dobré víře pomohli, mu vlastně ještě víc ubližují. Možná jen zhoršují jeho poranění.

Jakmile Philippe s Renée zmizeli v kočáře, uchopil Justin Lysette za paži a odvedl ji stranou. Byl vyčerpaný, ale ve tváři se mu zračilo pevné odhodlání. „Pojedu za Bernardem,“ pravil tiše.

„Co mu mám říct?“

„Vyřiď mu…“ Odmlčela se. „Řekni mu, že ho Sagessovi hledají. Myslím, že dnes večer se může ukrýt v Maxově novém skladu. V tom, co postavil na nábřeží.“ Zamračila se. „Jak se chceš dostat do města?“

Justin ukázal za sebe na černého hřebce. Neutekl daleko a klidně se popásal pod stromem. „Vezmu si otcova koně.“

„To nemůžeš,“ bránila mu Lysette, která věděla, jak zlostné je to zvíře.

„Ale můžu,“ prohlásil Justin mdle.

Lysette si uvědomila, že by o něčem takovém nemluvil, kdyby si nebyl jistý v kramflecích. Spolkla tedy další námitky, ačkoliv

měla ještě něco na srdci. „Vkládám v tebe svoji důvěru,“ pravila.

„Doufám, že se zachováš tak, jak jsme se domluvili, a dokážeš udržet vlastní vztek na uzdě. Předej Bernardovi zprávu a odjeď. Žádné obviňování, žádné hádky. Věřím, že na něho nevztáhneš ruku, Justine. Vím, že to bude pro tebe obtížné. Zvládneš to?“

Díval se jí pevně do očí. „Ano.“ Pozdvihl její drobnou dlaň ke svým ústům, políbil ji a pak si ji přitiskl na tvář. „Postarej se o něho,“ pravil naléhavě a nechal ji odejít ke kočáru.

La Sirne byla vykřičená hlučná putyka na břehu řeky plná lidové muziky a opileckých tahanic. Za jiných okolností by si Justin návštěvu takového pajzlu vychutnal. Taková místa se mu líbila. Nikdo tu nepředstíral, že si šel pro chytrost dvakrát, ale oplzlí a rvaví Kaintockovi, kteří bydleli nahoře po proudu, sem nesměli.

Jakmile vstoupil, začala se kolem něho motat křiklavě oblečená nevěstka. „Tebe už jsem někdy viděla,“ zavrněla a obtočila mu svoje silně navoněné paže kolem krku. Měla čistě americký přízvuk. „Nikdo jinej nemá tak modrý kukadla. Nebudeš litovat; že jsi sem dneska večer západ, cukrouši.“

„Teď ne,“ pravil stručně anglicky, vymanil se z jejího objetí a odstrčil ji stranou. „Nemám čas. Omluvte mne.“

„Jo tak ty jsi mrňavej džentlmen, jo? Když tak koukám na všechnu tu špínu na tvých šatech, řekla bych, že jsi spíš kluk od vody.“ Přitiskla se bujným poprsím k jeho paži. „Pojďte se něčeho napít, blahorodí.“

Justin si jí nevšímal. Prodral se davem do heren vzadu. Nalézt strýce nedalo velkou práci. Bernard seděl v malé společnosti svých kumpánů a lhostejně si v dlani přehazoval karty.

„Bernarde,“ vyrušil ho Justin, „mám pro tebe zprávu.“

Bernard k němu překvapeně vzhlédl. „Justine?“ Z tmavých očí mu čišela nelibost. „Jdi mi z očí a už mě neotravuj.“

„Je to vzkaz od Lysette.“ Chladně se usmál, protože si všiml, že ostatní hráči se teď víc zajímají o jejich rozhovor než o samotnou hru. „Poslechneš si ji raději v soukromí, nebo se mám rozpovídat tady přede všemi? Lysette mi přikázala, abych ti vyřídil…“

„Fakane drzej!“ Bernard mrštil kartami o stůl a vztekle se postavil. Zacloumal Justinem a strčil jej do rohu. „Tak se vymáčkni a pak táhni!“

Justin setřásl jeho ruce. Zadíval se na svého strýce žhnoucím pohledem modrých očí. „Mohl jsi mít na krku třetí vraždu,“ zavrčel. „Protože dneska večer kvůli tobě málem zabili mého otce.“

„Co je to za nesmysl?“

„Lysette ti vzkazuje,“ nedal se Justin vyvést z míry, „že Sagessovi vědí, že jsi zavraždil Etienna – a hledají tě. Pokud si chceš zachránit kůži, je nejvyšší čas, abys zmizel. Rychle. Lysette navrhuje, abys strávil dnešní noc ve skladu na quai.“

Bernard se ani nepohnul. Jen koutek úst mu divoce cukal. Pohlédl stranou a potom zpět na Justina. Odhalili ho. „Lžete,“ vypravil ze sebe, ale nevypadal dobře. „Domluvili jste se na mě. Chcete, abych se přiznal k něčemu, co jsem…“

„Možná máš pravdu,“ odvětil Justin. „Můžeš přece zůstat a veřejně se obhájit.“ Slabě se usmál. „Skutečně.“

Bernard zíral na chlapce a lomcoval s ním vztek. Nenávistně zkroutil obličej a pozdvihl ruce, jako by chtěl Justina rdousit.

Justin se ani nepohnul. „Ani to nezkoušej,“ řekl měkce.

„Nejsem ani opilec, ani bezmocná žena – takové oběti máš přece nejraději.“

„Ničeho nelituji,“ prohlásil Bernard chraplavě. „Svět je hned hezčí, když se pro něm neprohání Sagesse… a ta běhna tvá matka.“

Justin ucouvl. Tiše sledoval svého strýce, jak se potácí ven z místnosti.

Poté, co Maxe prohlédl lékař, přispěchala se svou troškou do mlýna Noeline a přiložila mu své vlastní obklady a masti. Pak do dveří pověsila kouzelné amulety. Lysette se neodvážila je sundat, protože ji Noeline ujišťovala, že jsou velmi mocné. „Ublížit mu koneckonců nemůžou,“ přemítala smutně.

Max spal tři nebo čtyři hodiny a pak byl prudce vytržen ze spánku. „Co se stalo?“ vyptával se zmateně. Posadil se a bolestí zaklel. Přiložil dlaň ke svým zlámaným žebrům.

Lysette k němu přispěchala se sklenicí vody. Zatímco žíznivě pil, zvedla z nočního stolku list papíru. „Maxi…, tohle dnes přinesla sestra Etienna Sagesse. Požádal ji, aby ti to po jeho smrti předala.“

Zadíval se jí do tváře. Všiml si zvláštní směsice zájmu a hrůzy, která se jí odrážela v očích. „Přečti mi to,“ požádal ji a postavil sklenici na noční stolek.

Bez přerušení mu dopis přečetla. Snažila se, aby její hlas zněl klidně. Když přečetla první stránku a poprvé se zmínila o Bernardovi, neodvážila se pohlédnout do Maxovy tváře. Přesto však vycítila výbuch jeho vzteku, strach a zuřivost, které ho náhle obklopily.

„Ne,“ pravil měkce.

Pokračovala ve čtení. Dopis se jí v ruce třásl. Dřív než dočetla do konce, chňapl Max po popsaných stránkách a zmačkal je. Tvář mu pod opálením zbledla.

„Sagesse byl prolhaný ochlasta,“ zamručel nenávistně.

„Maxi, já… vím, že se tomu zdráháš uvěřit, ale…“

„Ale ty tomu věříš,“ ušklíbl se. „Takhle je to jednodušší, co? Svalíš vinu na Bernarda – vždyť tě nikdy neměl rád – a je po záhadě. Nikoho ani na okamžik nenapadne, že Sagesse neměl cti o nic víc než obyčejná krysa. Je mi jasné, že ti takovéto vysvětlení od věčně ožralého mizery přišlo náramně vhod. Ale takhle to nebylo, sakra!“

„A jak si tím můžeš být tak jist?“ odsekla Lysette. Úplně zapomněla na lítost, kterou ještě před chvílí cítila. „Jen proto, že Bernard je tvůj bratr?“

„K čertu s tebou,“ ozval se hašteřivě Max. „Sakra, kde vůbec vězí?“

Podrážděně mu odpověděla. „Nejspíš se skrývá v novém skladu na nábřeží. Už ví, že ho Sagessové hledají. Ale je docela možné, že už je na útěku ze země.“

Max odhodil lehkou přikrývku a spustil nohy přes okraj matrace.

Lysette ho ohromeně pozorovala. „Co to děláš, Maxi? Ne, ještě ti není tak dobře, abys někam chodil. Rozhodně nemáš na to, aby ses někomu postavil – Nom de Dieu. Vždyť ti dneska málem vytloukli duši z těla. Nemůžeš…“

„Pomoz mi s oblečením.“

„V žádném případě!“ Vyděšeně sledovala jeho potlučené tělo poseté modřinami. Postavil se a šoural se k velké skříni. Hledal své kalhoty. Strašně přitom klel. „Přestaň, Maxi,“ vykřikla. „Vždyť si ubližuješ!“

„Chop se mých šatů,“ procedil skrz zaťaté zuby, „nebo přivolám Zaka, aby mi pomohl.“

„Za Bernardem někoho pošleme. Vyřídí mu, co si budeš přát.

Philippa nebo Justina. Mohu jet i já. Ale ty nemůžeš…“

„Musím ho vidět.“

„Proč? Přece víš, že všechno popře!“

„Vím, že když se s ním střetnu tváří v tvář, odhalím pravdu.“

Když Lysette zjistila, že přesvědčování k ničemu nevede, dala se do pláče. „Maxi, prosím,“ šeptala. „Dnes…, v tu chvíli, když jsem myslela, že umíráš…“

Otočil se k ní a obdařil ji pohledem, který jí málem vyrval duši z těla. „Ne,“ řekl důrazně. „Teď ne. Promluvíme si později.“ Momentálně nedokázal čelit přílivu jejích emocí. Veškerou sílu teď potřeboval, aby se postavil Bernardovi. „Podej mi šaty, doucette.“

Bojovala se svými city. Kousla se do rtů, přistoupila ke skříni a vytáhla z ní košili.

Křídlo dveří se otevřelo. Měsíc krátce zasvítil dovnitř skladu a ozářil řadu naskládaných krabic, nějaký nábytek a žoky s bavlnou. Ve dveřích se objevila vysoká postava. Tiše vstoupila dovnitř. Znovu byla tma. Uvnitř se nic nepohnulo. Zatuchlý vzduch prořízl tichý hlas.

„Jsem tady, Bernarde. Sám.“

Ještě několik vteřin panovalo naprosté ticho a pak se z rohu ozvalo zafunění a škrábání. „Maxi?“ Kostky byly vrženy.

Bratrovu tvář ozářilo mdlé světlo olejové lampy. „Dávej pozor,“ nabádal ho Max. „Po dnešním odpoledni nemám náladu hasit požár ve skladu.“

„Po dnešním odpoledni,“ opakoval otřeseně Bernard. „Pane bože, už hodiny se tu ukrývám a bojím se o svůj život. Justin mi řekl…“ Hlas mu odumřel na rtech, unaveně si vzdychl a pohlédl na svého bratra. Olejová lampa blikala. Klesl na nejbližší přepravní klec. „Maxi…, ach, bože…, co se stalo?“

Žlutavé světlo lampy si pohrávalo na Maxově bezvýrazné tváři. Nemilosrdně odhalovalo rudé modřiny a krví zalité šrámy. Zdálo se, že zlatavé oči září démonickým světlem. „Na to jsem se přišel zeptat já tebe. Co se stalo Etiennu Sagessovi, Bernarde? Co se stalo Corinne?“

Bernard couvl, vypadal najednou vystrašeně. „Maxi, nevěř tomu, co se ti snaží napovídat. Musíš mi pomoct.“

„Chci znát pravdu,“ prohlásil Max klidně. Z jeho slov ztuhla Bernardovi krev v žilách. „Můžeš vykoupit svůj život pravdou. Ale pokud mi zalžeš, Bernarde…“

„O čem to mluvíš?“ tvářil se Bernard nechápavě. V hlase mu zazníval zmatek. „Jsem tvůj bratr. Vyhrožuješ mi snad? Přece bys mi nemohl ublížit, Maxi, jsi…“

„Věř mi, že nemáš ani zdání, čeho všeho jsem schopen,“ pravil Max syrovým šepotem.

Bylo patrné, že mu Bernard uvěřil. „Co chceš, abych ti řekl?“ roztřásl se.

„Vyprávěj mi o té ženě a nemanželském dítěti, které jsi celé ty roky hledal.“

Bernard doširoka rozhodil ruce. „Já… nevím, o co ti jde…“

Max mu odpověděl úsměškem, který měl sílu políčku vraženého do tváře. „S Rylou Curranovou jsi nic neměl, co?“

„Ne,“ přiznal Bernard. Tmavé oči stočil k podlaze.

„Svedl ji Etienne.“ Bratr němě přikývl a Max zvolna pokračoval. „Ale jistý poměr jsi měl, Bernarde. S mojí ženou.“

Neodpověděl.

Max bez přemýšlení vytáhl soubojovou pistoli a zamířil doprostřed bratrovy hrudi. Ruka se mu ani nezachvěla. „Zapletl ses s Corinne,“ pravil. „Proč?“

Bernard fascinovaně hleděl, ne na pistoli, ale do tváře svého bratra. „Vžd-vždyť víš, jaká byla, Maxi. Já… stalo se… ztratil jsem nad sebou kontrolu…, i nad ní. Vlastně o nic nešlo, stejně už tě jednou podvedla s Etiennem. Pak jsem si uvědomil, že je napůl šílená. Chtěla, abych s ní utekl, abych vše opustil… Řekl jsem, že bych ti nemohl nic takového udělat, ale trvala na svém. Jednoho dne mne popadl vztek. Bylo to kvůli ní. Vždyť víš, jaký jsem, když mě to popadne… Než jsem se stačil vzpamatovat, držel jsem ji pod krkem. Věděl jsem, že ti bez ní bude líp – nemůžeš popřít, že to tak je. Udělala ti ze života peklo. Všichni věděli, že je…“

„Přestaň,“ zašeptal Max. Na Sagesse už se ptát nemusel – teď to bylo jasné. Měl strašlivou chuť ho zabít. Kapky potu se mu kutálely po tvářích. Zdálo se mu, že se k němu stěny skladu přibližují. Náhle se mu nedostávalo vzduchu. Uvízl v kleci budovy s cizincem, který se vydával za jeho bratra…, s cizincem, který nikdy jeho bratrem nebyl.

„Musíš mi pomoct, Maxi,“ řekl Bernard. Vycítil okamžik, kdy Maxe přemohla slabá chvilka. „Nemám žádné peníze. Sagessové mě zabijí, pakliže neuprchnu. A pokud mě nedostanou oni, spravedlnosti neuniknu. Pomoz mi. Navzdory tomu, co jsem provedl, jsem stále tvůj bratr…“

Max přehlušil jeho slova chraplavým, skřípavým zasmáním.

„Jedna loď odplouvá do Liverpoolu…“ Odmlčel se, aby se nadechl. Cítil, jak jeho plíce volají po vzduchu. „Kotvy zvedá za svítání. Kapitán Tierney se uvolil, že tě vezme na palubu. Na nic se nebude vyptávat. Je mi úplně jedno, kde skončíš. Ale hlavně se nikdy nevracej. Jestli tě ještě někdy uvidím…“ Zmlkl. „Bůh ví, že tě zabiju.“

„Maxi…“ V Bernardově hlase zazněla prosba.

„Ne. Už mne o nic nežádej,“ varoval ho Max. Kousek po kousku skláněl hlaveň pistole, ale v očích mu stále plálo žádostivé světlo. Soustředěně se ovládal. Odcházel. Vyprovázelo jej ticho a měkké světlo lampy. Když dorazil ke dveřím skladu, lampa zhasla.

Ačkoliv Burrovi spojenci dělali, co mohli, Max uvězněn nebyl. Etiennův dopis, diskrétní přímluva guvernéra Claiborna a nepochopitelné mlčení místních novin Orleans Gazette stačily k tomu, aby se Městský soud a gens d’armes spokojily s prohlášením, že nepřítomný Bernard Vallerand je shledán vinným z vraždy.

Možná že kdyby se vlivní mužové kolem Aarona Burra více snažili, dotlačili by celý případ dále, ale měli jiné starosti. V létě roku 1806 povolal Burr své spojence na malý ostrov na Ohio River, aby se připravili na převzetí Mexika a západní oblasti. Nicméně zvěsti, které se kolem Burrovy osoby vyrojily, celou záležitost zhatily.

Když generál Wilkinson zahanbeně shledal, že se loď potápí, hbitě přeběhl na druhou stranu a osobně prezidenta Jeffersona varoval. Nebyl však první. Prezident již vydal na Burra zatykač. Ve stejném čase otiskl prominentní list jeden ze zakódovaných dopisů, který Burr poslal Wilkinsonovi.

Lysette si v soukromí s Maxem o Bernardovi promluvila, ale nikdy jí neprozradil, co se tu noc ve skladu událo. Ptala se ho, vyzvídala, provokovala, ale on stále tvrdošíjně mlčel. Nakonec se smířila s tím, že je to především jeho věc a je jen na něm, jak se s tím vypořádá.

Když Irénée sdělili, co Bernard provedl, zkrušil ji takový zármutek, jako by zemřel. Pro ni, jako pro matku, bylo obzvlášť krušné pochopit, že její dítě bylo schopno takového zla. Zdálo se, že z toho šoku neuvěřitelně zestárla. Nicméně, měla v sobě obrovskou vnitřní sílu, která jí pomohla překonat nejhorší chvilky.

S důstojností sobě vlastní pak členům domácnosti sdělila, že si nepřeje, aby před ní ještě někdy vyslovili Bernardovo jméno.

Došlo k tomu krátce předtím, než Lysette shledala, že opravdu čeká miminko. Radostná zpráva nemohla přijít ve vhodnějším okamžiku. Když je čekala taková událost, nemohli se dlouho zabývat starými smutky. Lysette pobavilo Maxovo prohlášení, že konečně Lysette udělala něco opravdu pozoruhodného. „Vraiment, ne že bychom to neočekávali,“ škádlila ho. „Jak říká tvoje matka, jestli je na tom něco pozoruhodného, tak to, že to trvalo tak dlouho!“

„Pokud mi dáš dceru,“ pravil k ní a hýčkal ji ve své teplé náruči, „položím ti k nohám celý svět.“

„Možná si to ještě rozmyslím a poviju ti syna,“ odvětila. „Líbil by se ti další syn?“

„Ne, petite, tahle rodina spíš potřebuje děvčata.“

Corinnino těhotenství jako by se ho tehdy bylo ani netýkalo. Na tom nebylo nic neobvyklého. Upřímně řečeno, dokud se nenarodili jeho synové, nepřikládal mu žádný význam. Zato o Lysettino těhotenství projevoval až nepatřičný zájem.

Ti, co Maxe obviňovali, že poskvrnil Lysettinu pověst ještě před svatbou, teď mohli být klidní. Pokaždé, když se Lysette necítila dobře nebo ji zachvátila nevolnost, okamžitě povolal rodinného lékaře a hlasitě nadával, pokud se nedostavil dostatečně rychle. Irénée se důvěrně svěřila jedné své přítelkyni, že ačkoliv ho o to doktor žádá, Max zarputile odmítá hnout se z místnosti, když lékař Lysette vyšetřuje. Taková neslušnost, něco tak pobuřujícího! Obě starší dámy se v ten návštěvní čtvrtek nad takovou nestoudností pohoršovaly celé odpoledne.

Na jaře se Alexandre oženil s Henriettou Clementovou a svatba byla šťastnou událostí pro všechny zúčastněné. Nejdříve to sice vypadalo, že podezřelé úmrtí Etienna Sagesse zabrání Dironu Clementovi v tom, aby svou dceru provdal za jednoho z Vallerandů, ale stařec byl přesvědčený, že o vhodnosti tohoto svazku není nejmenších pochyb. S předstíranou nadřazeností nakonec ke sňatku svolil. V skrytu duše se bál, aby ho nikdo neprokoukl. Ve skutečnosti měl mnohem měkčí srdce, než celou tu dobu předstíral.

Lysette se zachvěla vzrušením, když obdržela dopis od své sestry. Jacqueline ji žádala o odpuštění za to, že se jí tak dlouho neozývala. Lysette začala znovu doufat, že se jí brzy ozvou i

Jeanne s Gaspardem a konečně požehnají jejímu sňatku s Maxem. Na Lysettino naléhání přijela Jacqueline i se svým postarším manželem a strávili na plantáži téměř celý měsíc. Ačkoliv se Maxovi takové narušení soukromí pranic nezamlouvalo, ovládl se, protože viděl, jak moc je Lysette šťastná.

Krátce po Alexandrově svatbě odjel Philippe na studia do Francie. Měl v plánu prozkoumat všechna místa, o kterých četl a o kterých tak dlouho snil. Ačkoliv celá rodina Justina prosila a přemlouvala, aby jel s ním, chlapec nepovolil. Prohlašoval, že raději zůstane doma. Kostry v muzeích a zbytky pradávných staveb ho nezajímaly. Když bratr odjel, potloukal se chlapec sám bezcílně po New Orleansu. Občas se zastavil na nábřeží a pozoroval odplouvající lodě, jako by to byl jediný způsob, jak odtud může zmizet.

Jako by se propadal do ticha a najednou nebyl sám sebou. Klukovské rošťárny byly pryč a chlapectví jako by ho den po dni pomalu opouštělo. Události z dob minulých – nespravedlnost, které čelil jeho otec, krutost rodiny Sagessů i jeho vlastního strýce – jako by jen utvrdily jeho vnitřní podezřívavost vůči ostatním lidem, kterou v sobě celý život nosil. Vypadalo to, jako by čelil strachu z temných koutů lidské povahy i z vlastní duše.

Rodina ho milovala a ochraňovala. Ostatní mu nerozuměli. Dívky přitahovala jeho pohledná tvář, ale odpuzovala je krutost, která z ní vyzařovala. Starší ženy ho občas lákaly do své postele – Renée Duboisová, například –, ale veškeré jeho pletky byly rázu čistě fyzického, a kdykoli došlo na lásku, okamžitě vztah ukončil.

Lysette by ráda věděla, co Justina trápí, ale Max tomu rozuměl.

„Časem se změní,“ řekl jí. „Jednoho dne přijde na to, že hradby, které kolem sebe staví, jsou k ničemu.“

„Jak si tím můžeš být tak jist?“

Jedno z jeho obočí se významně vyklenulo. „Copak i já jsem se nezměnil, když jsem potkal tebe?“

Lysette se na něho podezřívavě zamračila. „Ano, ale to už ti bylo pětatřicet!“

Max se měkce zasmál. „Možná to bude Justinovi trvat také tak dlouho, ma petite. Vallerandové své zvyky mění pomalu.“

„Protože jste příšerně pohodlní,“ řekla chmurně a pak vyprskla smíchy, když ji sevřel v náruči. „Opatrně,“ pravila a jednu ruku ochranitelsky položila na pevnou oblinu svého břicha. „Nemusím

vám snad připomínat, v jak delikátním stavu se nacházím, že pane?“

„Vždycky jsem opatrný, jakmile jde o tebe,“ prohlásil a smál se na ni svýma zlatavýma očima.

„Zacházíš se mnou jako s pytlem brambor.“ Pohlédla na svoji těhotenstvím vzdutou postavu a dodala lítostivě. „Ale nemůžu ti nic vyčítat. Jsem mu docela podobná.“

Políbil ji na čelo. „Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy poznal.“ Otřel se nosem o její nosík. Pak se zadíval na její smyslně vykrojené rty. „A každý den mě doháníš k šílenství.“ Usmál se a zašeptal s ústy na její tváři. „A v tomto stavu mne vzrušuješ ještě víc než předtím.“

Lysette zaklonila hlavu. „Neutahuj si ze mě, Maxi.“

Putoval rty po jejím měkkém, svůdném hrdle. „Vidím, že ti to budu muset dokázat.“

Uchopil ji do náruče. Zachichotala se a skopla z nohou pantoflíčky, které se kutálely ze schodů, zatímco ji odnášel do ložnice.

O mnoho později leželi vedle sebe na zpřeházeném lůžku a připadali si jako jediní dva lidé na světě. Lysette mu přejížděla dlaní po hrudi, hlavou spočívala na jeho rameni. Byla tak šťastná, že málem nedokázala své štěstí unést. Bez ohledu na to, kolik času uplyne, nikdy nebude štěstí pokládat za samozřejmost. Ani to, že má jeho. Ani to, že mu patří. „Někdy mě z toho až mrazí,“ zašeptala, „mám na mysli to, jak málo stačilo a navždy jsem tě ztratila. Stále si dobře pamatuji ten pocit a…“

Dotkl se prsty jejích úst, aby ji umlčel. Palcem pohladil křivku jejího spodního rtu. „Už je to za námi, má lásko. Prožijeme spolu dlouhý, předlouhý život.“

„V to doufám.“

„Věř mi,“ odvětil. Sklonil se nad ní a na tváři mu hrál nadřazený úsměv. Přitlačil ji zády do polštářů. „Pochybuješ snad o mých slovech?“

„Ach, ne.“ Lysette přitiskla rty na jeho ústa a usmála se. Všechny obavy pod žárem jeho lásky tály jako loňský sníh. Když se k ní přitiskl, objala ho. „Ne, bien-aimé, toho bych se nikdy neodvážila.“