Lisa Kleypas

Vallerandovi 02. Z lásky k tobě

PROLOG

MEXICKÝ ZÁLIV DUBEN 1817

Tulili se k sobě na zválené posteli a naslouchali skřípání lodi. Celia spočívala hlavou na hrudi svého manžela a s trochou nostalgie se rozhlížela po elegantně zařízené kajutě. V průběhu dlouhých dní plavby od břehů rodné Francie se stala jejím útočištěm, místem, jež nechtěla opustit. V New Orleans na ni čeká úplně nový život a

ona si není jistá, zda je na něj připravená.

„Nacházíme se v Zálivu,“ poučil ji Philippe. Zvedl ji ze své hrudi a posadil se. Slastně se protáhl a na zádech mu zahrály vypracované svaly. „Naše putování je téměř u konce. V noci bychom měli být doma.“

„Doma,“ opakovala s nuceným úsměvem na rtech.

Philippe z jejího hlasu vycítil nedostatek nadšení, proto se k ní otočil a rukama se opřel po stranách manželčina štíhlého těla. Celia si cudně upravila pomuchlaný výstřih u noční košile a přikrývku si vytáhla až ke krku.

„Celie,“ oslovil ji něžně, „Nemáš se čeho bát. New Orleans si zamiluješ

stejně jako moji rodinu.“

„Kéž bych si mohla být jistá, že oni si zamilují mě!“

Philippova rodina patřila v New Orleans k nejváženějším. Jeho otec, Maximilien Vallerand, náležel ke kreolské aristokracii a disponoval značným bohatstvím i politickým vlivem. Kromě plantáže vlastnil malou, ale úspěšnou přepravní společnost. Patřila jí i obchodní loď s poetickým jménem Zlatá hvězda, na níž nyní pluli.

„Už teď tě mají rádi,“ ubezpečil ji s úsměvem. „Vědí o tobě všechno. Když jsem se po skončení studií vrátil domů, nebyl jsem schopen hovořit o ničem jiném než o tobě. Předčítal jsem jim tvé dopisy…“

„Philippe!“ zhrozila se a zapýřila se studem. Vždycky mívala potíže s vyjádřením svých emocí. Představa, že její procítěná vyznání vyslechla celá manželova rodina…

„Předčítal jsem jim pečlivě upravené verze tvých listů,“ opravil se a láskyplně se na ni zazubil. „Určité pasáže jsem si ponechal výhradně pro sebe.“

Opětovně ji uchvátil svým podmanivým úsměvem. Philippovi se jako jedinému muži podařilo překonat její plachost. Byl něžný a trpělivý, dvořil se jí tak jako nikdo jiný. Celiin půvabný zevnějšek muže sice vábil, avšak odrazovala je dívčina odtažitost. Netušili, že to, co způsobuje její společenskou neohrabanost a zamlklost,

není lhostejnost, nýbrž strach. Philippovi nevadilo, že s ním neflirtuje a okatě ho nesvádí.

„Prozradil jsi své rodině, že ses oženil… se starou pannou?“

Philippe se rozesmál. „Dvacet čtyři let není žádný věk, chérie.“

„Oui, pro ženu ano!“

„Mohlas být dávno vdaná, kdybys chtěla.“ Sklonil se a polaskal manželčino hrdlo. „Jsi krásná žena, Celie. Nemáš důvod se ostýchat.“

„Nejsem krásná,“ oponovala mu tiše.

„Ale ano, jsi. Mimořádně sličná.“ Pohladil ji po dlouhých stříbroplavých vlasech a zahleděl se do sametově hnědých očí. Jemně ji políbil na rty. „A i kdybys nebyla, přesto bych tě

obdivoval.“

Celia přetékala štěstím. Někdy jí připadalo těžké uvěřit, že jí Philippe doopravdy patří. Tolik mu to sluší. Dostal do vínku husté černé vlasy a modré oči. Nikdy by ji nenapadlo, že muž může být silný a zároveň něžný.

„Je ťaime,“ hlesla tiše.

„Ne ne,“ zarazil ji s úsměvem.

„Odteď budeme mluvit anglicky. V naší domácnosti je angličtina stejně běžná jako francouzština.“

Celia se na něho škádlivě zamračila a zopakovala vyznání v angličtině. „Ale ve francouzštině zní lépe.“

„Ano, zní,“ souhlasil s úsměvem Philippe. Opatrně vytáhl Celii přikrývku z rukou a obnažil ji až po boky.

Vyděšeně ztuhla a on se tiše zasmál. Něžně ji pohladil po skrovně oděném těle. „Pořád se přede mnou stydíš? Já to nedovolím, chérie. Dost dobře mě znáš, abys věděla, že bych ti nikdy neublížil.“

„Znám tě prostřednictvím dopisů a z návštěv, jež probíhaly pod dohledem gardedámy,“ pravila bez dechu, avšak nepokusila se postup teplé něžné ruky zastavit. „Ale o samotě jsme moc času nestrávili, Philippe, a…“ Odmlčela se, když uchopil do dlaně její ňadro zakryté noční košilí.

„A?“ zašeptal a zahleděl se jí do očí. Úplně zapomněla, co mu chtěla říct.

Celá rozechvělá ho objala pažemi kolem krku.

Na rtech mu zahrál smutný úsměv.

„Jsem trpělivý, protože tě miluju, Celie. Toužím po tobě. Byla to muka spát s tebou v jedné posteli, aniž bych z tebe doopravdy učinil svou ženu. Vyměnili jsme si svatební slib, a budeš mi patřit, dokud nás smrt nerozdělí. Požádala jsi mě, abych počkal, a já ti vyhověl, protože jsem si nepřál, aby ses bála mě anebo důvěrností, jež spolu budeme sdílet.“ Zlehka ji políbil na čelo. „Už jsem se načekal dost, ma ch?re.“

„Já… cítím totéž, ale…“

„Opravdu?“ zamumlal. „Nemyslím. Budeš mi to muset dokázat.“ Sklonil k ní ústa a políbil ji.

Chabě se bránila. Chápala, že Philippova trpělivost je u konce. „Jsi ke mně tak ohleduplný…“

„Už odmítám být ohleduplný. Chci svoji ženu.“ Sklouzl rukama po jejím těle a uchopil do dlaní její ňadra. Výmluvně zatáhl za zmačkanou látku noční košile. „Ukaž mi je, Celie,“ zašeptal horoucně. Zachvěla se, neboť ji poškrábal rašícím strništěm, a nabídla mu svá ústa.

Vtom se ozvalo hlasité zaklepání.

„Monsieur Vallerand! Monsieur!“ volal mladý námořník. Z jeho hlasu nepochybně zaznívala hrůza. Celia poplašeně ztuhla. Philippe vyskočil z postele. Neobtěžoval se s oblékáním kalhot nebo alespoň županu a pootevřel dveře. „Co se děje?“ zeptal se rozčileně.

„Kapitán Tierney mě poslal, abych vás varoval…,“ drmolil chlapec a lapal

po dechu. „Americký škuner v nesnázích… Vydali jsme se mu na pomoc a oni právě vytáhli vlajku Cartageny.“

Dříve než se Philippe zmohl na slovo, hoch zmizel s poplašným pokřikem na rtech. Za dveřmi se ozval lomoz a známky pohybu. „Piráti na palubě!“ Celia zaslechla střelbu a řinčení mečů. Loď čelí útoku!

Vyděšeně zvedla ruku k hrdlu. Cítila, jak pod hebkou kůží zběsile pulzuje žilka.

„Piráti,“ opakovala ohromeně. Philippe to nepopřel.

Náhle měla hlavu plnou znepokojivých myšlenek. O korzárech z Cartageny ledacos slyšela. Brázdili

vody Zálivu, Bahamského průlivu i Karibiku. Donesly se k ní historky o jejich řádění a loupení i nezměrné krutosti. Nelítostní bývali zejména k ženám, které mučili a znásilňovali. Hrdlo se jí sevřelo hrůzou. Bolestivě polkla. Ne, tohle nemůže být pravda, napadlo ji. Zdá se jí příšerný sen. Ať je to obyčejná noční můra!

Philippe se nasoukal do kalhot a bot, potom na sebe hodil bílou košili. „Obleč se,“ ucedil stručně a otevřel skříň z růžového dřeva, aby z ní vyštrachal pistole.

Celia drkotala zuby. Odhodila stud a vyskočila z postele. Zběsile prohrabovala truhlu s oblečením. Nakonec zvolila šaty z modrého

damašku. Z noční košile se svlékala tak rychle, že ji málem roztrhla. Se spodním prádlem se neobtěžovala, vystačila s damaškovou róbou. Světlé kadeře jí v divokých vlnách splývaly až k pasu a svůdně se kroutily kolem obličeje. Zatímco pátrala po stužce, s jejíž pomocí by je zkrotila, zaslechla seshora řev, z něhož jí stydla krev v žilách. Silně se zachvěla.

„Jak se tohle mohlo stát?“ slyšela se ptát. „Copak kapitán Tierney nepoznal, že jde o piráty? Proč nestřílejí z kanónu? Proč…?“

„Na střelbu z kanónu je už pozdě.

Očividně již napadli loď.“

Philippe k ní přistoupil a uchopil ji za ruku. Celia ucítila v dlani tlak chladného

kovu, a když sklopila zrak, spatřila soubojovou pistoli. Udiveně se na manžela podívala.

V obličeji se mu usadil zvláštní výraz. Zračila se v něm ostražitost, naléhavost i obavy. Celia mu nejspíš připadala duchem nepřítomná, neboť s ní mírně zatřásl, aby mu věnovala plnou pozornost. „Celie, poslouchej mě. Tahle pistole vystřelí jenom jednou. Kdyby sem vtrhli… Rozumíš, co máš udělat?“

Nepatrně přikývla. Sotva dýchala.

„Hodné děvče,“ zamumlal. Uchopil její hlavu do dlaní a políbil ji. Pokorně snášela tlak jeho rtů. Stále ji ochromovalo zjištění, že se tohle skutečně děje. Všechno se odehrávalo moc rychle a nezbýval čas na

přemýšlení.

„Pověz mi, že všechno bude zase v pořádku,“ zaprosila. Zoufale svírala v dlaních jeho košili. „Philippe…“

Sevřel ji v objetí a přivinul k sobě.

„Samozřejmě že ano,“ zašeptal jí do vlasů. „Neboj se, Celie. Já…“ Překotně se odmlčel a tlak jeho paží nakrátko zesílil. Ucouvl o krok a chystal se odejít z kabiny.

Philippe! Celia v duchu vykřikla jeho jméno. Odešel od ní a pohltily ho stíny podpalubí. Ani se neohlédl. Mladé ženy se zmocnila hrozivá předtucha. „Mon Dieu, už tě nikdy neuvidím,“ hlesla. Cítila, jak se jí podlamují kolena. Doklopýtala ke dveřím a roztřesenou rukou zasunula závoru. Poté se uchýlila

do kouta kajuty a pistoli přitiskla k ňadrům.

1

Netrvalo ani deset minut a zvuky bitvy utichly. Zato se zdálo, že se paluba prohýbá pod stovkami podrážek. Celia zůstávala v kajutě, ale toužila otevřít dveře a podívat se, co se stalo. Avšak nezbývalo jí než čekat a doufat.

Když se na chodbě ozvaly těžké kroky a dveře zarachotily, ztuhla strachy.

„Zamčeno,“ zavrčel cizí hlas. Vzápětí nadskočila úlekem, neboť kdosi se dobýval dovnitř pomocí těžkého beranidla. Vzácné dřevo zaskřípalo a vylétly z něj třísky. Celia si připravila

zbraň k palbě. Následoval další prudký úder a panty zaúpěly na protest.

Dívka si setřela dlaní z obličeje ledový pot. Zvedla pistoli a přitiskla si hlaveň na skráň. Sotva se studený kov dotkl její kůže, hlavou jí prolétly vzrušené myšlenky. Kdyby Philippe zemřel, nechtělo by se jí dál žít. A pokud by se neodvážila stisknout kohoutek, v rukou banditů by čelila strašlivému osudu. Avšak cosi v jejím nitru se vzbouřilo a zadrželo ji. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

Dveře se rozlétly a Celia zkameněla na místě. Zírala na dva muže, oba snědé a zanedbané. Rozcuchané vlasy měli ovázané šátky, obličeje spálené sluncem a zarostlé. Menší svíral v ruce šavli,

zatímco druhý zakrvácenou píku, jakou používají piráti.

Menší z korzárů, robustně stavěný chlap, překročil vyvýšený práh a vstoupil dovnitř. Olízl si rty a pohlédl na ni dychtivýma očima. „Polož to!“ zavrčel a ukázal na zbraň. Hovořil s výrazným americkým přízvukem.

Celia se nezmohla na slovo. Teď, naléhal slabý hlásek v jejím nitru, ukonči to! Avšak ruka jí bezvládně klesla k boku. V záblesku sebenenávisti si uvědomila, že na to, aby si vzala život, je příliš zbabělá.

„Taky si s ní chci užít,“ sdělil jeden pirát druhému. Zlověstně se k ní blížil a v příšerném šklebu cenil žluté zuby.

Celia kvapně zvedla zbraň a zmáčkla

spoušť. Sama netušila, kde se v ní bere nenadálá síla. Kulka, jež měla ukončit její pozemskou pouť, se zaryla do bukanýrova hrudníku. Na umolousanou košili se vyřinula krev a rozstříkla se všemi směry. Celia zaječela. Mrtvý muž se zhroutil k jejím nohám.

„Ty malá mrcho!“ Druhý pirát se rozzuřil, popadl ji a praštil s ní o stěnu. Pistole vypadla dívce z ruky a zarachotila na podlaze. Celia se tvrdě udeřila do hlavy. Málem omdlela, svět obestřela šedá mlha. Zasténala. Cítila, jak ji korzár surově vleče na hlavní palubu, kde ji hrubě upustil na žlutá prkna. Do uší se jí vtírala změť hlasů. Doléhal k ní zvuk vyvalovaných sudů a beden stěhovaných z podpalubí. Do vůně

vody a prosoleného vzduchu se mísil zvláštní zápach. Celia zamrkala a přinutila se posadit. Spatřila, jak jeden z pirátů upustil klec se slepicemi, jež posádce Zlaté hvězdy v průběhu plavby poskytovaly skrovný příděl masa. Klec se otevřela a vyděšení ptáci se rozlétli všemi směry, čímž vyvolali vlnu smíchu a nadávek. Dívka se rozhlédla kolem sebe a vzápětí si přitiskla ruku na ústa. Bála se, že bude zvracet.

Všude kolem ní se povalovala těla zabitých mužů s četnými ranami a skelným pohledem. Paluba byla pokrytá krví. Některé z mrtvých poznávala. Lodního bednáře, veselého a pilného člověka; chlapíka, který spravoval plachty; kuchaře; chlapce, který tu

sloužil, i některé důstojníky, s nimiž se spolu s Philippem setkávala v jídelně. Philippe… Jako šílená se plazila k zabitým mužům ve snaze najít svého manžela.

Okovaná bota ji srazila zpátky. Vykřikla bolestí. Kdosi ji popadl za vlasy a prudkým škubnutím jí zvrátil hlavu. Bez hnutí zírala do nejkrutějších očí, jaké kdy viděla. Muž byl hladce oholen a temně opálený, jeho ostře řezanému obličeji vévodila špičatá brada a nos. Tmavé nazrzlé vlasy si spletl do úhledného copánku.

Na rozdíl od svých kumpánů se oblékl do pěkných šatů zjevně ušitých na míru, neboť dokonale obepínaly jeho štíhlé tělo.

„Připravilas mě o schopného muže,“ prohlásil nepříjemně skřípavým hlasem,

„a za to budeš pykat.“ Zcela věcným pohledem ohodnotil její drobné křehké tělo s úzkými boky a nevýraznými ňadry. Celia se pokusila urovnat si lem šatů, který se při pádu zvedl a necudně odhalil holé nožky a kolena. Pirát se usmál a objevila se řada prořídlých zubů. „Ano. Posloužíš jako zábava pro mého bratra Andrého.“ Omotal si dívčiny vlasy kolem ruky a Celii vhrkly slzy do očí. „André potřebuje stálý přísun ženských. Bohužel mu nikdy dlouho nevydrží.“

Přikročil k nim jeden z pirátů. Podsaditému mládenci se na hrudi a pažích obdivuhodně nadouvaly svaly.

„Kapitáne Legare, nejcennější část nákladu jsme už zabavili, a bude do hodiny přeložena. Zlata jsme moc nenašli, zato je zde koření, skořice, brandy, nádoby s olejem…“

„Dobrá. Zbytek posádky zamkněte do podpalubí. Až budeme na cestě k ostrovu, loď zapálíme.“ Postrčil Celii k mladému muži. „Tuhle holku svaž a přihoď ke kořisti. Vezmeme ji s sebou. Vyřiď posádce, ať se jí nikdo ani nedotkne. Je pro Andrého.“

Zmínka o přeživších ze Zlaté hvězdy způsobila, že se mu Celia pokusila vyškubnout. „Někteří jsou dosud naživu?“ vyhrkla.

Avšak mladík ji táhl pryč, jako by ji neslyšel.

„S’il vous plaît, aidez-moi,“ žebronila, než si uvědomila, že jí nerozumí, a přešla do angličtiny.

„Pomozte mi, prosím. Můj manžel možná dosud žije. On… Bohatě se vám odmění, když mi pomůžete. Je to Vallerand, Philippe Vallerand.“

„Jestli je naživu, už dlouho nebude,“ odpověděl mrazivě pirát. „Legare nezanechává svědky. Je velmi pečlivý. Copak jsi nikdy neslyšela o bratrech Legareových? Záliv jim patří a jen blázen se ho pokouší přeplout.“

Přerušil ho výkřik plný hrůzy.

„Philippe!“ Dívka na svého věznitele divoce zaútočila, kousala a škrábala, takže ji radši pustil. Hněvivě zaklel. Celia pospíchala k muži zhroucenému

přes zábradlí. „Proboha, Philippe!“ Košili na zádech měl nasáklou krví, víčka pevně zavřená a rty sevřené v posmrtné křeči. Marně na jeho krku hledala pulz. Muž nejevil žádné známky života. Když se pokusila položit Philippovo tělo na palubu, pirát se jí opět zmocnil.

„Tohle je tvůj manžel?“ zeptal se opovržlivě. „Za mrtvolu žádné výkupné nedostanu.“ Stačilo jediné mocné šťouchnutí a Philippe spadl do oceánu, kde se připojil k dalším zesnulým.

Celia se náhle nedokázala nadechnout. Obklopila ji tma a dočista ji pohltila. Bezmocně se zhroutila pirátovi do náruče a dovolila temnotě, aby všechno přikryla.

Zvolna se probírala v útrobách lodi, kde skončila spolu s kořistí ze Zlaté hvězdy. Ruce a nohy měla spoutané. Slabě zasténala, posadila se a zamžourala do tmy. Nic neviděla. Opatrně zašátrala chodidly před sebou a zjistila, že sedí mezi bednami a sudy. Zvedání a klesání lodi naznačovalo, že pirátský škuner uhání značnou rychlostí. Kapitán Legare říkal něco o ostrově. Jak dlouho asi potrvá, než na něm přistanou? Zaslechla tiché zaškrábání a prudce otočila hlavu. Mimoděk zadržela dech. Přitáhla si kolena k tělu a napjatě vyčkávala. Třeba se jí jenom něco zdálo. Vtom ji cosi opatrně hryzlo do palce u nohy. Zaječela z plných plic a prudce kopla nohou. Myši? Krysy?

Proboha, jak dlouho tu s nimi bude uvězněná? Temnotou se neslo cupitání drobných nožek, zvuky krátké potyčky a zapištění.

Celia propukla v pláč. Uvědomila si, že tu není s hlodavci sama. Má křičet o pomoc? Stejně nikdo nepřijde. Tok jejích truchlivých myšlenek přerušilo zavrnění. Úlekem sebou trhla, když se jí o paži otřel hebký kožich. Kočka. Tiskla se hlavou k její ruce a šimrala ji dlouhými vousky. Dívka se maličko posunula. Chodidlem zavadila o tělo ulovené myši. Zachvěla se odporem a zhnuseně je odkopla.

Kočka se jí stočila na klíně do klubíčka. Celia se nebránila, ačkoliv neměla kočky v lásce. Považovala je za

úlisná, falešná stvoření, ale s touhle byla ochotná se skamarádit. „Jsi jediná, kdo mě dnes chránil,“ sdělila zvířeti rozechvělým hlasem. Sklonila hlavu ke spokojené šelmičce, která jí jemně zatínala drápky do šatů. Zakrátko kočka odběhla prověřit jakýsi podezřelý zvuk, ale zase se vrátila.

Celia si opřela hlavu o sud a tiše se modlila, dokud nezmlkla vyčerpáním. Hlavu měla plnou vzpomínek na dětství a svou rodinu, ale především na Philippa. Vzpomínala na den, kdy se poprvé setkali. Její otec, doktor Robert Verité, ho pozval na večeři. „Philippe Vallerand,“ představil otec mladého muže, „Američan a jeden z mých studentů. Navzdory tomu je dobře

vychovaný.“ Usedl s nimi k dlouhému stolu a pobaveně zíral na početnou rodinu. „Osm dětí,“ smál se Verité.

„Hojné a zdravé potomstvo. Muž si nemůže přát víc. Claudette, vyměň si místo se sestrou, ať sedí vedle našeho hosta. Ty už snoubence máš, tak Celii dopřej příležitost také jednoho získat.“

Po těchto slovech Celia málem utekla z jídelny. Styděla se do morku kostí. Poněkud prkenně se uvelebila na uvolněné židli vedle pohledného cizince. Přítomní se pustili do jídla a u stolu bylo jako obvykle hlučno. Ze všech rodinných příslušníků se vyklubaly silné osobnosti, až na Celii, která, ač nejstarší, se mezi nimi úplně ztrácela, vděčná, že na rozdíl od ostatních

nepřitahuje pozornost. Před deseti lety jim zemřela matka a ona se od té doby o všechny starala. Stala se z ní tichá hospodyňka. Muži ji považovali za příjemnou bytost, ale jako žena je ničím nepřitahovala. Dávno se smířila s životem staré panny, jejímž osudem je pečovat o ostatní.

Sledovala, jak Philippe Vallerand šikovně čelí přívalu otázek. Dychtivost posluchačů ho očividně nevyváděla z míry. Příjemně se usmíval, aniž se do veselí nutil. Celii se líbila jeho sympatická tvář a tmavé, krátce zastřižené vlasy.

Naštěstí na ni nemluvil. Vyděsilo by ji, kdyby musela odpovídat i na tu nejobyčejnější otázku. Ale tu a tam na ni

pohlédl jasně modrýma očima a dívky se zmocnil dojem, že jí čte myšlenky. Zatímco se rodina naplno chechtala otcovu veselému líčení, jak se střetl s nevrlým pacientem, Celia cítila, jak cosi klouže z kapsy její zástěry a padá na podlahu. Byla to knížka, kterou četla ve chvílích volna. Shýbla se, aby ji zvedla, a málem se srazila s Philippovou hlavou.

Sevřela svazek v prstech. Srdce se jí zastavilo ve chvíli, kdy ji mladý muž něžně uchopil za útlé zápěstí.

„Držím ji,“ zašeptala. Čilý hovor kolem nich pokračoval, ale mladík její ruku nepustil. Jemně vyprostil knihu z jejích prstů.

„Rousseau,“ poznamenal tiše. „Ráda

čtete filozofická díla, slečno?“

„Někdy.“

„Já také. Půjčila byste mi ji?“ V jeho široké dlani se svazek zdál směšně malý. Krátce ji napadlo, že jeho žádost odmítne, protože kdyby mu knihu půjčila, musela by se s ním znovu sejít, až ji bude vracet. Hotové martyrium. Avšak nechtěla být nezdvořilá. „Ráda,

pane,“ hlesla plaše.

Dál na sobě cítila jeho dotek.

„Philippe,“ doplnil a v očích se mu škádlivě zablýsklo.

Užasle na něho zírala. Určitě si uvědomuje, jak je nevhodné, aby ho oslovovala křestním jménem.

Vtom k nim přes stůl dolehl otcův hlas: „Mladý pane, smím se vás zeptat,

proč se schováváte pod stolem s mojí dcerou?“

Celia zrudla a škubla zápěstím, ale muž nepovolil. „Ráda, Philippe,“ zašeptala divoce. Mladík ji odměnil úsměvem a povolil sevření.

O několik dnů později přišel knihu vrátit a svým klidným a nevtíravým způsobem Celii donutil, aby mu ukázala zahradu. V průběhu rozhovoru si dívka překvapeně uvědomila, že její nepřekonatelná ostýchavost se kamsi rozplynula. Philippovi se svěřovala mnohem pohotověji než vlastním bratrům a sestrám. Nebála se ho. Přinejmenším do té doby, než ji zatáhl za zeď porostlou popínavými růžemi a sklonil k ní hlavu, aby ji políbil.

„Ne.“ Vykroutila se mu. Srdce jí zběsile bušilo.

„Nedotknutelná,“ zamumlal s ústy na její tváři a pevně ji objal. „To si o vás každý myslí, že? Vystačíte si s knihami a se samotou.“ Jeho rty pálily.

„Ano,“ špitla. „Tohle si myslí.“

„Vím, že to není pravda.“ Philippovy rty se usadily v koutku jejích úst. „Chápu vás, Celie. Potřebujete být milována. Budete moje…“

V temném zatuchlém podpalubí lodi si Celia neohrabaně setřela slzy. Dlouho jí trvalo, než si konečně připustila, že Philippova láska je opravdová a trvalá. Vrátil se do New Orleans a zůstal tam tři roky, dokud neskončila válka s Británií a mezinárodní vody nebyly opět

prohlášeny za bezpečné. Tři roky čekání a psaní dopisů, tři roky naděje, zoufání a pochybností.

Ale Philippe se do Francie vrátil, oženil se s ní a odvezl ji s sebou do New Orleans. Konečně uvěřila, že je čeká společná budoucnost. Piráti ji o ni připravili v průběhu několika minut. Nyní je Philippe mrtev. A ona se stydí, protože kromě zármutku se na něho zlobí. Nemá přece význam Philippa obviňovat. Nebyla to jeho vina. Navzdory tomu mu zazlívala, že nedokázal předvídat hrozící nebezpečí. Tupě civěla do tmy. Ospalá kočka se jí opět uvelebila na klíně. Philippe je mrtev a ona nemá chuť žít. Může jenom doufat, že smrt si pro ni přijde rychle a

ona bude mít dostatek odvahy důstojně jí čelit.

Používal několik falešných jmen, ale jeho posádka ho znala jako kapitána Griffina. Byl pohotový, mazaný a nelítostný jako gryfové, mytické bytosti s tělem lva a křídly orla, po nichž získal svou přezdívku. Jeho škuner na moři předstihl každé plavidlo. Při velení se řídil instinktem, ostatně jako vždycky. Jeho přístup způsobil, že se posádka vystříhala ledabylosti vládnoucí v řadách ostatních pirátů. Dovedl svým mužům vysvětlit, že disciplina a výkonnost jsou nejkratší cestou k vytýčenému cíli.

Natáhl si dlouhé nohy a širokými zády se opřel o člun vytažený na pláž. Nato si

zapálil tenký tmavý doutník. Jakmile jej zastrčil mezi rty, rukou si prohrábl kučeravé vousy a odhodil kadeř vlasů, jež mu neposlušně spadla do čela. Modré oči svou barvou připomínaly půlnoční moře. Bezděčně spočinuly na lodi s příznačným názvem Vagabund, kotvící v přístavu.

V několika posledních dnech si hoví v bezpečí Isle au Corneille, Vraního ostrova. Kromě Vagabunda zde kotví tucet dalších lodí – brigantiny, válečná plavidla a škunery různých velikostí, všechny po zuby ozbrojené. Na zdejším ostrově vyrostlo na třicet skladišť, nemluvě o vesnici plné chýší z palmových listů, nevěstinci a několika ohradách pro otroky.

Zatímco se Vagabund pohupoval na vlnách, posádka si užívala kořalky a přízně lehkých žen – obojí bylo laciné a k dispozici v hojném množství. Griffin mezitím ohodnotil získanou kořist a nechal ji přeložit do skladu. Jako obvykle bude spravedlivě rozdělena mezi všechny členy posádky.

Popotáhl z doutníku a vypustil obláček kouře. Ačkoliv odpočíval, nepolevoval v ostražitosti. Americká vláda ho označila za banditu a na jeho hlavu vypsala odměnu. Ještě před rokem byla jeho dobrodružství víceméně legální. Vyzbrojen dopisy z Cartageny a pověřeními z přístavních měst v Karibiku pronásledoval španělské obchodníky a nashromáždil značný

majetek. Avšak neodolal pokušení a několikrát napadl kupecké lodi plující pod jinou vlajkou, na které si neměl troufat. A tím se z korzára pasoval na piráta, bezohledného mořského lupiče. Nevšímal si pouze amerických plavidel, což bylo jediné nezpochybnitelné pravidlo, jímž se řídil. Všechno ostatní považoval za hru.

Dostal chuť se napít, a tak uhasil doutník a mrštně se zvedl. Zamířil k rozpadající se pevnosti, za jejímiž zdmi se nacházela jediná hospoda na ostrově. Jednalo se o starou brigu, kterou piráti rozebrali a přenesli na písek, aby ji přeměnili na krčmu a dočasné útočiště.

Zářily zde lampy a lucerny a zvaly příchozí dovnitř, kde se to drsnými

mořskými vlky jenom hemžilo. Mnozí z nich patřili ke kapitánu Legareovi. Právě se vrátili z úspěšného tažení v Zálivu. Dokonce i v alkoholovém opojení si dávali pozor, aby Griffinovi nezkřížili cestu.

„Kapitáne!“ ozvalo se od stolu vraženého v rohu. Griffin se ohlédl přes rameno a spatřil Jacka Riska, černovlasého Ira a talentovaného šermíře, který se na něho darebácky zubil. Ostatně jako vždycky. Risk byl jeho zástupcem a nejlepším kanonýrem na Vagabundovi. Jedno z očí měl zakryté černou páskou. Přišel o ně loni při potyčce na palubě dobývané lodi. Tehdy zachránil Griffinovi život. Na klíně mu seděla štětka s hrubými rysy a v

ruce svírala poloprázdnou láhev rumu.

„Kapitáne, máte v plánu brzy zvednout kotvu?“ zeptal se opatrně Risk.

Griffin se natáhl pro flašku a pořádně si lokl. Nato si otřel ústa hřbetem ruky.

„Nemůžeš se dočkat, až odtud vypadneme, Jacku?“

„Už mám plné zuby chvástání Legareových mužů. Při poslední výpravě přepadli šest lodí. Copak se nám před třemi měsíci nepodařilo totéž? Však jim to příště natřeme. Budeme jich mít deset! Uděláme…“

„Na čas si dáme pokoj,“ přerušil ho suše Griffin. „Po našich posledních alotriích se to v Zálivu vojenskými loděmi jenom hemží.“

Risk se zamračil. „Jestli vám něco

říká, že bychom neměli…“

„Říká.“

„Loď je plná zásob,“ prohlásil zadumaně Risk. „Možná bychom se měli zapojit do velkého trojúhelníku.“

Griffinovi se zlověstně zablýsklo v tmavě modrých očích. „S otroky neobchoduju, Jacku.“

„No jo, ale ty prachy, které bychom vydělali…“

„Beztak vyděláváme dost.“

Risk vesele pokrčil rameny. „O tom se s vámi nemůžu přít, kapitáne, ale Bůh ví, že Dominik Legare žádné skrupule nemá.“ Zvedl láhev rumu ke rtům, zhluboka se napil a potřásl hlavou. „Šest lodí,“ zamumlal. „Jenom se koukněte na Andrého Legarea, tlustého bastarda s

odporným šklebem. Ví, že mu jeho bratr Nicky odřízne pořádný kus kořisti. A za nic. Dřepí si v krčmě, zatímco my ostatní…“

„Dost, Jacku!“ okřikl ho mrazivě Griffin a Risk zmlkl.

Griffin pohlédl směrem, kam Jack ukazoval. André Legare se skutečně ušklíbal. Jako obvykle byl obklopen talíři jídla a lahvemi vína, obrovské břicho mu spadalo do klína. Na upocené bradě s ryšavým strništěm uvízly drobky z masa a kapky tuku.

Rozdíl mezi bratry Legareovými snad nemohl být větší. Dominik byl chladný a mrštný jako žralok. Zdálo se, že jedinou radost mu činí shánění kořisti pro vykrmeného bratra. Za všech okolností

působil podivně spokojeným dojmem, třebaže ho nikdy nikdo nespatřil ve společnosti ženy či muže. Zásadně nepil, nikdy nepřiznal bolest a nežádal nic pro svoje pohodlí. Vytříbeně se oblékal a pečlivě dbal na svůj vzhled. Zato André chodil neupravený. Otylá postava svědčila o nezřízené chuti k jídlu a pití. Dále zbožňoval ženy – přesně v tomhle pořadí.

„Dominik přivezl Andrému novou ženskou,“ poznamenal Risk. „Když ji odváděli ze Supa, ječela, až uši zaléhaly. Chudák holka. Víš, co se stalo s tou poslední, co dostal od Dominika? Byla celá…“

„Ano,“ ucedil stručně Griffin. Nechtěl se o tom bavit. Shodou okolností viděl

jednu z obětí Andrého Legarea, jejíž tělo spočívalo na břehu. Bylo jasně patrné, že ji krutě mučil. O Legareových zvrhlých choutkách věděla řada lidí, ale nikdo proti němu nezasáhl. Na ostrově si každý hleděl svého, tedy pokud se jeho záměr nekřížil s nějakým jiným.

Risk jemně strčil do prostitutky, která mu hřadovala na klíně. „Pověz mi, zlato, proč se od tebe a tvých hříšných sestřiček André drží dál?“

„Dominik mu nedovolí na nás sáhnout.“ Svůdně našpulila pusu.

„Vyděláváme jim slušné peníze.“

Risk předstíral zděšení. „Znamená to, že jsem nasypal svoje prachy do jejich kapes? Přestože jich mají jako slupek?“ Shodil ženštinu ze svého kolene, až

málem přistála na podlaze. „Vypadni, zlato… Dnes nemám na lásku náladu.“ Když se nevěstka zamračila, ušklíbl se a hodil jí zlaťák. „Hlavně o mně hezky mluv před svými sestřičkami. Zase se vrátím.“

Prostitutka peníz šikovně chytila, škrobeně se zazubila a odkráčela, mohutně se pohupujíc v bocích.

Griffin se uchýlil do temného kouta. Riskovy šprýmy ho nezajímaly. Zcela se soustředil na Dominika Legarea a jeho doprovod, kteří právě vstoupili do krčmy a uvelebili se ve vedlejším rohu. Bujaře si mezi sebou podávali lahve a rum a brandy šplíchaly na stůl i na podlahu. Popíjeli a opilecky prozpěvovali. Obklopili Andrého,

zatímco Dominik je pozorně sledoval. Teď začne předvádění. Sotva dozněla poslední slova oplzlé odrhovačky, Dominik luskl prsty a ukázal za sebe.

Za řevu, jenž rozechvěl stěny, dovlekli před Andrého mladou ženu. Byla bosá a oblečená v potrhaných šatech posetých skvrnami od krve. Ruce měla spoutané za zády. Očekávalo by se, že bude hysterická, avšak mlčela a navenek zachovávala klid. Očima těkala po místnosti. Griffin si s obdivem uvědomil, že dívka odhaduje své šance na možný útěk.

„Rozkošná,“ zamumlal Risk. „Dobré zboží, co říkáte?“

Griffin s ním musel souhlasit. Tahle žena má rozhodně úroveň. Světlá pleť,

jemné rysy. A vzácně stříbroplavé vlasy, byť rozcuchané, jež se lesknou ve světle pochodní. Nedokázal se od ní odvrátit. Tupě na ni zíral a cítil nevysvětlitelný příval touhy. Byla nesmírně štíhlá a křehká. Osobně dával přednost živelným ženám, jež se neděsily jeho urostlé postavy. Nicméně se nedokázal ubránit představě, jaké by to asi bylo, kdyby se uvelebil mezi jejími stehny a zdrtil její ústa svými. Vidina okamžitě vyvolala horkost ve slabinách.

Založil si ruce na prsou a opřel se o stěnu. Usoudil, že tohle je první pošetilost, které se Dominik v jeho přítomnosti dopustil. Téhle ženy je pro Andrého škoda.

„Proč na takovou babu nikdy

nekápneme my?“ podivil se Risk.

André potěšeně zamručel a rukávem si otřel mastnou bradu. Popadl ženu za útlé boky a posadil si ji na klín.

„Propána, Dominiku, tohle je ten nejlepší kousek!“ Tlustýma rukama zkoumal dívčino tělo. „Je tak sladká, tak hebká… Večer ji přinutím ryčet touhou.“

„Ano, mon fr?re, dělej si s ní, co chceš,“ prohlásil Dominik. Hovořil suchým tónem a shovívavě se usmíval.

André bezostyšně zkoumal kvalitu ženiných vlasů a hladké pleti. „Tuhle barvu jsem ještě neměl. Musím se postarat, aby mi vydržela co nejdéle.“

Celia zavřela oči. Z mužova páchnoucího dechu se jí zvedal žaludek. Dotek jeho úst na její tváři bylo víc, než

dokázala snést. Jakmile se ji pokusil políbit, prudce škubla hlavou a pak ho kousla do ucha, až vytryskla krev. André zařval překvapením a okamžitě ji pustil. Kvapně se zvedla a pokusila se utéct.

Navzdory bolavým chodidlům pádila k otevřeným dveřím, srdce jí tlouklo v hrudi jako zběsilé. Za ní se ozývalo pokřikování a smích. Bokem se nepříjemně udeřila o židli. Sváděla marný boj, ale nestarala se o to. Vůle přežít byla silnější.

Pár kroků od cíle jí kdosi nastavil nohu a šílený úprk rázem skončil. Zakopla a padala. Tvrdá podlaha se neodvratitelně přibližovala. Celia nemohla svůj pád nikterak zmírnit, neboť měla ruce spoutané za zády. Vtom ji

kdosi zachytil a přitáhl do své náruče. Ohromeně zalapala po dechu. Nechápala, jak někdo mohl být tak rychlý, aby ji dokázal zachránit před nevyhnutelným pádem. Neznámý zachránce ji přidržel za ramena, aby nabyla rovnováhy. Schválně však zůstával za jejími zády.

Majitel nohy, která zhatila její úprk, se postavil. „Jack Risk,“ představil se jednooký pirát a ďábelsky se zakřenil.

„Kam jste utíkala, miláčku? Venku není pro dámu bezpečno. Sotva byste se ocitla na pláži, do minuty by vás někdo znásilnil.“

„Pomozte mi,“ vyhrkla naléhavě, zatímco ji obstoupili Legareovi muži. Pro jednou hovořila bezchybnou

angličtinou. „Jsem Vallerandová. Odvezte mě do New Orleans. Maximilien Vallerand se vám za to odmění.“

Riskův pobavený úsměv se okamžitě rozplynul. Tázavě pohlédl na muže za jejími zády a zamračil se.

Celia se zachvěla, neboť neznámý, který ji držel, jí pošeptal do ucha: „Proč se vydáváte za Vallerandovou?“ Hovořil hlubokým zvučným hlasem, z něhož jí po zádech přebíhal mráz. Pokusila se otočit, ale nedovolil jí to.

„Jsem manželka doktora Philippa Valleranda,“ zajíkala se. „Naše loď… Zlatá hvězda… Zabili mého chotě. Stalo se to včera. Alespoň myslím. Nebo předevčírem.“

Sevření zesílilo, až vykřikla bolestí.

Nesmlouvavé prsty konečně povolily.

„Proboha,“ ulevil si tiše muž.

„Vy jste o Vallerandových slyšel?“ zeptala se.

Znenadání se před ní zjevil Dominik Legare a odstrčil Riska stranou. Pohlédl na muže za jejími zády, který musel být velmi vysoký.

„Děkuji vám, kapitáne Griffine,“ pravil Legare. „Nyní mi dovolte, abych bratrovi znovu předal jeho dárek.“

Celia byla v šoku, když ji neznámý muž objal těsně pod ňadry. Jednalo se o majetnické gesto. Teplo jeho ruky pronikalo jejími šaty. Podívala se dolů a spatřila svalnaté předloktí pokryté černými chlupy a vyhrnutý rukáv. Znovu

se ozval tichý hlas.

„Kapitáne Legare, nejprve si musíme promluvit.“

Dominik povytáhl tenké obočí.

Místnost ztichla a stočily se k nim všechny páry očí. Bylo všeobecně známo, že Griffin je jediný člověk na ostrově, který se Dominika nebojí. Až do této doby se oba muži vyhýbali jakémukoliv náznaku konfrontace. Předtím spolu hovořili pouze jednou, a to když se mezi sebou porvali příslušníci jejich posádek. Ačkoliv za Legarem stálo víc lidí a těšil se značné moci, nebylo záhodno brát Griffina na lehkou váhu.

„Mám o tohle děvče zájem,“ pokračoval Griffin lhostejně. „Jste

ochoten vyjednávat?“

Legare zavrtěl hlavou. „Teď když ji André viděl, obávám se, že je to nemožné. Nikdy bratra nezklamu.“

„Padesát tisíc – ve stříbře.“

Risk úžasem otevřel pusu. Šokovaně na Griffina zíral. Raději se zvolna posadil, protože se pod ním podlamovaly nohy.

„Tak ubohá suma mě nezajímá,“ ušklíbl se Legare. „Zřejmě se vám nedoneslo, jaký úspěch Sup nedávno sklidil.“

„Sto tisíc.“ Aniž hnul brvou, Griffin zvýšil nabídku.

Ohromení se šířilo celým výčepem, ozýval se pískot a pokřikování.

Celia se zachvěla strachy. Proč za ni

tajemný kapitán Griffin hodlá zaplatit majlant? A i kdyby Legare souhlasil, co s ní hodlá udělat? Napadlo ji, že by ji mohl potkat horší osud než v rukách Andrého.

Dominik oněměl údivem. Přimhouřil oči. „Co je na té holce zvláštního, že vás tak láká?“

„Sto padesát.“

Legare se zhluboka nadechl, pak zvolna vyfoukl vzduch z plic. Oči se mu spokojeně třpytily. Líbilo se mu vědomí, že může Griffinovi odepřít něco, po čem zjevně baží. Zlomyslně se usmál. „Ne.“

André se přikolébal blíž, břicho se mu při každém pohybu třáslo. Kulatý obličej zbrunátněl vzrušením. „Ano, ano! Ať o ni bojuje! Celá léta slýcháme,

jak se jeho muži chvástají svým nepřemožitelným kapitánem. Uvidíme. Však nám to může hned ukázat. Postav ho proti svým nejlepším mužům.“

Risk zašátral po lahvi s rumem a zhluboka se napil. „Ježíšikriste,“ zamumlal.

Dominik vyzývavě zíral na Griffina. Aniž spustil zrak z jeho vyrovnané tváře, otázal se svého bratra: „Doopravdy tě to potěší? Jsi ochoten riskovat ztrátu ženy, kterou jsem ti přivedl?“

„Bodejť,“ zazněla pohotová odpověď.

„Jen ať nám předvede, z jakého je materiálu.“

„Dobrá. Tady je můj návrh, Griffine: budete zápasit s chlapem, kterého vyberu. Přirozeně na život a na smrt.

Jestli zvítězíte, přenechám vám tu holku za sto padesát tisíc v tvrdé měně. Když prohrajete, připadne mi veškerý váš majetek a zboží ve skladech.“

Risk si zlostně stoupl. „Co si k čertu myslíte…“

„Beru,“ souhlasil věcně Griffin.

V krčmě to zaburácelo. Námořníci hlasitě vykřikovali své sázky a peníze kvapně měnily majitele. Novina se rychle rozkřikla mezi piráty lelkujícími venku a ti se kvapně hrnuli dovnitř. Griffin se zamračil, neboť někteří z jeho mužů se začali postrkovat s členy Legareovy posádky. „Jacku,“ obrátil se na Riska, „vyřiď našim lidem, aby zachovali chladnou hlavu. Nepotřebujeme…“

„Skutečně si myslíte, že na mě dají?“ užasl Risk. „Kapitáne, tušíte vůbec, co jste právě odstartoval? Situace na ostrově se nenávratně změní. Sám jste nás přece varoval, abychom se nepoměřovali s Legareovými muži.“

„Ano, já vím,“ skočil mu Griffin do řeči a zachmuřil se.

„Vždyť je to jenom ženská! Za tu cenu nestojí. Mimoto kořist není celá vaše, abyste se o ni mohl sázet. Vsadil jste i můj podíl!“

„Bohužel jsem neměl na vybranou,“ broukl Griffin.

„Radši byste měl vyhrát,“ zavrčel Risk.

Celia vedle něho stála se svěšenou hlavou, zkoprnělá a bezmocná. Chápala,

co se kolem ní děje, ale hlavu měla plnou roztěkaných myšlenek.

Vtom k ní přistoupil André a zabořil jí prsty do vlasů. Pohlédla mu do tmavých očí, které se téměř ztrácely pod těžkými víčky a naducanými tvářemi. V koutcích odulých úst mu uvízly drobky.

„Do konce souboje bude u mě,“ oznámil Griffinovi a netrpělivě škubl stříbroplavými prameny.

Celia se od neurvalce odvrátila a vzápětí se ocitla přitisknutá ke Griffinově nepoddajné hrudi. Zvláštní, ale způsob, jakým ji objímal, jí připadal povědomý. Cítila, jak z jeho košile stoupá žár.

Ačkoliv byla na ženu poměrně vysoká, vrškem hlavy mu sotva

dosahovala k rameni.

„Ne,“ zazněla Griffinova příkrá odpověď. „Hodlám o ni bojovat, proto nestojím o poškozené zboží.“

André se podrážděně podíval na staršího bratra, avšak Dominik už pilně vybíral muže, kterého by postavil proti soupeři. „Nic jí neudělám,“ zaskučel a pustil dívčiny kadeře. „Jak si můžu být jist, že ji nezprzníš ty?“

V té chvíli předstoupil Jack Risk.

„Kapitán má trochu jinou představu o tom, jak se zachází se ženami, než vy, Legare. Ale jestli vás to potěší, postarám se o tu sladkou berušku sám. Bůh ví, že nejsem takový hlupák, abych si s ní něco začínal.“

André dotčeně oddusal. Nezapomněl

si hlasitě postěžovat.

Griffin se opřel botou o sedák židle, vytáhl z holínky nůž a přeřízl pouta, jimiž měla Celia svázaná zápěstí. Konečně mu mohla pohlédnout do tváře. Mimoděk se zachvěla.

Pohled na Griffina Celii vyděsil, jako ostatně každou ženu. Připadal jí jako divoké zvíře. Na ramena mu spadala houština uhlově černých vlasů, obličej se napůl skrýval v hustém vousu. Nedopnutá černá košile odhalovala do bronzova opálenou pokožku a svalnatý hrudník porostlý černými chlupy. Obličeji dominoval dlouhý rovný nos, vystouplé lícní kosti a drzý pohled, jenž zvěstoval, že jeho majitel nepozná hanbu, ani kdyby jí zíral přímo do tváře.

Mužův uhrančivý pohled způsobil, že sebou mimoděk trhla. Nikdy se nesetkala s člověkem, který by měl tak pronikavé oči, až na…

Všechny myšlenky se rozplynuly v okamžiku, kdy provaz povolil a do znecitlivělých rukou se začala vracet krev. Přinášela s sebou nesnesitelnou bolest. Muka navíc násobily natažené svaly v ramenou. Celia zakolísala, v uších jí hučelo.

Griffin zaklel, pohotově ji objal kolem útlého pasu a přidržel. „Zatracená podvyživená ženská,“ zavrčel a zastrčil nůž zpátky do boty. „Nemohla byste si to omdlévání schovat na příhodnější dobu?“

„Pokusím se ovládat, kapitáne,“

slíbila. Ačkoliv hovořila pokorným tónem, nepostrádal stopu sarkasmu.

Zamračený Griffin ji přistrčil Riskovi. „Vezmi si ji, Jacku. Ale ať ti neuteče, jinak tě stáhnu z kůže.“

„Jistě, pane,“ odpověděl poslušně Risk a posadil Celii na vedlejší židli. Propletl si prsty, spojené ruce položil na stůl a věnoval dívce andělský úsměv.

Griffin setřásl z ramen černou koženou vestu bez rukávů a pohodil ji na stůl. Z kapsy vytáhl krátký řemínek ze surové kůže a svázal si jím černé nezkrotné vlasy. Celia ho sledovala vytřeštěnýma očima. Muže jako on nikdy dřív neviděla. Byl vysoký a štíhlý a současně svalnatý a urostlý. Dlaně měl obrovské a zhrublé. Z modrých očí

čišelo cosi děsivého.

„Proč o mě tak stojíte?“ zašeptala.

„Nazývejte to dluhem, jejž mám vůči ctnosti.“ Sklonil se nad ní a rukama stiskl opěradlo její židle. „A já svoje dluhy vždycky platím,“ zamumlal, zatímco na ni zíral. Bezděčně se přikrčila. Napadlo ji, že jestli se nad ní skloní ještě o kousek níž, rozpadne se na kousíčky.

„Když mě odvezete do New Orleans,“ pravila rozechvěle, „Vallerandovi vás odmění za to, že jste mě v pořádku vrátil.“

Oči se mu pobaveně zatřpytily.

„Pokud se rozhodnu vás tam vzít, dostane se vám stejného přijetí, ať budete zneuctěná nebo ne.“

„Ale Vallerandovi by si nepřáli…“

„A vy si myslíte, že mi záleží na tom, co si Vallerandovi přejí nebo ne?“ přerušil ji, zatímco se očima pásl na jejím těle. Zarazila se, když se špičkou prstu dotkl jejího ouška a opsal jeho křivku. „Z mé strany vám nic nehrozí, pytlíčku kostí. Co se ženských týče, rád líhám na měkkém.“

Risk se uchechtl, zatímco Celia prudce škubla hlavou dozadu, aby se vyhnula škádlivým prstům. Ačkoliv se Griffina hrozila stejně jako ostatní, bylo v něm něco, co v ní probouzelo hluboko zasutý hněv. Zdálo se, že ani Dominik Legare si nelebedí ve své krutosti jako on.

Griffin se znovu podíval na Celii.

Měla průsvitnou pleť dítěte, kulaté tváře a maličko zdviženou špičku nosu. Její ústa připomínala růžové poupě. Ačkoliv se tento tvar rtů zrovna těšil velké módě, on pro něj slabost neměl. Velké hnědé oči rámovaly vějíře dlouhých tmavých řas. Nicméně jeho pozornost upoutalo něco jiného, co se k této konvenční krásce moc nehodilo. Byla to směs inteligence a důstojnosti, jež jí přidávala na mimořádnosti.

Pohlédl na svého zástupce. „Už mi vybral soupeře, Jacku?“

Risk zašilhal na opačnou stranu místnosti. „Těžko říct, hemží se jich tu spousta. Počkejte… Vypadá to na Pounce. Chlap jako hora – ten by na vás mohl dosáhnout.“

Griffin mu odpověděl nic neříkajícím zabručením a vytáhl zholínky dýku. Dokonale nabroušené ostří se vražedně zablýsklo. Vyhodil ji do vzduchu a šikovně chytil za rukojeť. „Škoda že tu není dost místa pro šavle,“ poznamenal.

„Bylo by to rychlejší.“

„Ukažte jim svoje mistrovské umění,“ pobízel ho Risk. Přetékal vzrušením.

„Ať Legareovi muži vidí, proč jsme ochotni následovat vás do pekla a zpátky, kapitáne.“

Griffin se beze slova otočil a odkráčel do středu místnosti. Přítomní se mu uctivě klidili z cesty. Zato před něho předstoupil vysoký a solidně stavěný chlap s ošklivě zjizvenou tváří, o němž Risk hovořil jako o Pounceovi.

Okamžitě se ozvalo povzbuzování, výhrůžky a halasné výkřiky. Celia, vyděšená hlukem a nepřátelstvím vznášejícím se ve vzduchu, kvapně vyskočila, až převrátila židli. Instinkt jí velel dostat se co nejdál od hlučícího davu. Vtom o něco zakopla a bez cirátů přistála Riskovi na klíně. Opět jí nastavil nohu.

„Mám chodidla jako lodě.“ Zazubil se jako neviňátko. „Všude překážejí.“

Pokusila se zvednout z jeho kolene, ale chytil ji kolem pasu. Ačkoliv byl štíhlý, síla mu rozhodně nechyběla. „Je mou povinností vás tady udržet,“ sdělil jí mile. „Nemusíte se obávat, že vás pomuchlám svými nenechavými prackami, miláčku. Griffin by mi

vyprášil kožich, jen co s Pouncem skončí.“

Pravdou zůstávalo, že se jí dotýkal naprosto neosobně, což o jiných mužích říct nemohla. Přinutila se povolit zatnuté svaly. „Chudinko ubohá,“ politoval ji Risk, sotva si všiml jejích popraskaných rtů. „Kdy jste se naposledy něčeho napila?“

„Ani si nevzpomínám,“ odpověděla nejistou angličtinou.

„Však to napravíme, až bude tahle bitka u konce. Povedlo se nám sehnat na Vagabunda prvotřídního kuchaře. Naservíruje vám dlabanec, po kterém se vám žaludek určitě nezvedne.“

Ani se nepokoušela rozluštit, co jí povídá. „Váš kapitán… Co když

prohraje?“

„Griffin nikdy neprohrává. Je z čertových vajec a bojuje s dvojnásobnou silou.“

Zvědavě na Riska zašilhala. Na rozdíl od ostatních jí připadal takřka civilizovaný. Vlasy měl ostříhané nakrátko a navzdory chybějícímu oku zakrytému černou klapkou se jeho tvář zdála celkem pohledná. Byl mladý, možná dokonce v jejím věku. „Proč to dělá?“ nechápala. „Co se mnou zamýšlí?“

„To vám musí vysvětlit on, ale pokud já vím, u Griffina vám bude líp než u Legarea.“

Trpce se na něho podívala. Nenapadala ji ta správná anglická slova.

Po chvíli se jí podařilo sestavit kýženou větu. „To nemůžete vědět.“

„Tím jsem si zcela jist,“ oponoval Risk a zasmál se. Zvedl ji ze svého kolene a stoupl si. „Pojďme, zlato, půjdeme se podívat na souboj.“

Celia netušila, jak by mohla v přeplněné místnosti něco zahlédnout. Piráti jí připadali jako divá zvěř. Ochraptěle pokřikovali, hrozivě mávali pěstmi ve vzduchu a tvářili se krvežíznivě. Tu a tam se před ní otevřela skulinka a ona zahlédla záblesk dýky. Risk se s povzbuzováním neobtěžoval. Chtěla se od něho odtáhnout, ale držel ji pevně a nepolevoval v ostražitosti.

Pounce byl mohutný obr s čupřinou kudrnatých vlasů. Griffin hbitě uhnul

před jeho nožem a kopl ho do břicha. Jakmile se jeho protivník zhroutil na zem, pohotově se na něho vrhl. Okovaná bota ho zasáhla přímo do hrudi a vyrazila mu dech. Přelétl Pounceovi nad hlavou a sotva se dotkl podlahy, mrštně se převalil a vyškrábal se na nohy. Znovu se na sebe podívali. Ztěžka oddechovali, oblečení měli nasáklé potem.

„Obávaný kapitáne Griffine,“ zavrčel Pounce, „až s vámi skoncuju, nezbude z vás víc než šmouha na podlaze.“

Griffin neodpověděl, modré oči upíral na šklebící se zjizvenou tvář.

Pounce několikrát divoce zašermoval nožem a Griffin musel prudce uskočit, aby se vyhnul vražedné čepeli. Levačkou

šikovně vykryl útočníkův výpad, mrštně se otočil a se smrtící precizností zabořil dýku do soupeřových zad. Pounce se zhroutil na podlahu a záhy z něho vyprchal život.

Nejprve se rozhostilo ohromené ticho, potom přihlížející začali hlasitě povykovat a ryčet.

Risk se rozchechtal a přátelsky šťouchl do Celie. „Už je to jisté, drahá! Právě jste unikla z Andrého spárů.“

Dívka se přerývaně nadechla a odvrátila se. Z jejího zaraženého obličeje vyprchala všechna krev. Objala se pažemi. Z jejího pohledu bylo Griffinovo vítězství sotva důvodem k radosti. Neviděla rozdíl mezi ním a muži, kteří zabili Philippa. Griffin je

chladnokrevný zabiják, který neváhá zavraždit každého, kdo se mu postaví do cesty. Třeba ji bude mučit mnohem rafinovaněji než André, ale výsledek zůstane stejný.

Na opačné straně místnosti dostal André záchvat vzteku. Obličej mu zbrunátněl, žíly ošklivě naběhly.

„Dostanu ji, Dominiku! Dostanu! Dostanu!“

Bratr ho něžně chlácholil. „Jistěže ano. Dobře víš, že nedovolím, aby tě připravil o dárek.“

André se utišil. Dominik překročil bezduché tělo a přistoupil ke Griffinovi, jenž důkladně čistil ostří své dýky.

„Právě jste prokázal svoji bojovnost a zručnost,“ poznamenal tiše. Nadšený

povyk kolem nich nepolevoval.

Griffin se na něho posměšně podíval.

„Nemínil jsem nikomu nic dokazovat.“

„Přesto se vám to povedlo. Dohoda platí. Ta ženská bude vaše. Ale až zítra ráno.“

Griffin se zarazil. „Patří mi už teď.“

„Lituji. André nebude k utišení, když mu neumožním strávit s ní noc.“

Griffin zkřivil rty v opovržlivém úšklebku. „Nepřežila by s ním jedinou noc. Není žádné tajemství, jak váš bratr zachází se ženami. A tahle je slabá jako voda.“

„Dohlédnu, aby s ní nenakládal moc hrubě.“

„Vy mi nerozumíte,“ prohlásil mírně Griffin. „Nejsem ochoten vyjednávat.“

Přerušil je Risk, jenž popadl Celii do náruče a nesl ji burácejícím davem.

„Tady je vaše zasloužená výhra, kapitáne.“ Nato vrazil Griffinovi dívku do rukou.

Ten pohlédl na vyčerpanou Celii. Jemné vlasy se jí rozprostřely po ramenou a hrudi. Únava způsobila, že její pleť dočista zbledla. Hnědé oči působily prázdným dojmem. Uzavřela se do vnitřního světa, kde ji nikdo nemohl dostihnout. Rychle ji opouštěly zbytky sil. Pokusil se odhadnout, kolik času zbývá, než zcela podlehne vyčerpání.

Dominik se škodolibě usmíval.

„Dostanete ji za svítání, Griffine, ale dnešní noc bude k službám mému bratrovi. A jestli se chcete hádat…, tak

můžete.“

Griffin v duchu zaklel. Posádky obou lodí beztak hledaly důvod ke vzájemné rvačce. Nevražily na sebe a soupeřily spolu už dlouho. Spor jejich vůdců by nepochybně vedl k otevřené válce.

„Nezapomínejte, že nás je víc,“ zdůraznil Legare. „Přece byste neriskoval ztrátu většiny své posádky kvůli jediné ženě. Vaši muži by vám to neodpustili. Anebo by neměli. Stručně řečeno, kapitáne Griffine, dobře víte stejně jako já, že jste sice zvítězil, ale tuhle cenu si nemůžete dovolit.“

Riska opustilo veselí. „Co to má k čertu být?“ dožadoval se vysvětlení.

„Teď probereme ty peníze…,“ pokračoval Legare.

„Neuvidíte z nich ani cent, dokud nebude nadobro v mých rukách,“ oznámil mu nevzrušeně Griffin.

„Dobrá, ráno se dohodneme.“

Risk udiveně zalapal po dechu.

„Kapitáne, přece nedovolíte, aby ji to ožralé prase mělo přes noc? Víte, že by ji…“

„Mlč!“ okřikl ho podrážděně Griffin.

„Ale…“ Kapitán se na něho varovně podíval, a tak radši zmlkl.

Griffin postavil Celii na podlahu a lhostejně do ní strčil, aby doklopýtala k Legareovi. Dominik ji chytil za ramena.

„Vyřiďte bratrovi, aby se krotil. Jinak ho připravím o hlavu.“

Dominikova samolibost se rozplynula.

„Andrému nebude nikdo vyhrožovat.“

Z vousaté tváře se nedalo nic vyčíst.

„Právě jsem Andrému prokázal velkou laskavost.“

Celia otočila hlavu a věnovala Griffinovi pohled plný pohrdání. Proč se cítí zrazená? Přece nevěřila tomu, že by ji odvezl do New Orleans. Avšak vzplála v ní jiskérka naděje, že by třeba mohla mít šanci. V mužových uhrančivých očích přestal hořet zlověstný oheň a náhle mrazily.

„Á demain,“ prohlásil s perfektním francouzským přízvukem.

Zítra. Nikterak na jeho slova nezareagovala. Zítra, pomyslela si hořce. Proč to říká, když ví, že ji žádný zítřek nečeká?

Na zlomek vteřiny se jejich oči

střetly, ale pak se lhostejně odvrátil, jako by ztratil zájem. „Jacku,“ kývl prstem na Riska a oba odkráčeli.

„Mrcho,“ zasyčel jí do ucha Dominikův hlas, když ji strkal k čekajícímu bratrovi. „Doufám, že tě André roztrhá na kusy.“

André ji nevybíravě kopl a Celia vklopýtala do místnosti. Škobrtla a spadla na podlahu. Zvedla se na loktech a ke svému úžasu pod sebou spatřila aubussonský koberec. Tohle by v troskách staré pevnosti rozhodně neočekávala. Místnost byla plná zlata a uměleckých předmětů, vyřezávaného nábytku, barokních lamp a drahého zboží. Všude se povaloval prach, zkažené jídlo a páchla zde rozlitá

kořalka. Do nosu se jí vkrádal protivný nasládlý smrad, kterým se málem zalkla. André se nad ní s úšklebkem sklonil.

„Líbí se ti, co vidíš? Všechno jsou to dárky od Dominika. Jako ty.“

„On… se o vás stará,“ blekotala Celia. Unaveně se zvedla na nohy.

„Dominik? Oui, toujours, vždycky. Od doby, kdy jsme jako malí vyrůstali v sirotčinci v Guadeloupu.“

Nenápadně se rozhlédla kolem sebe. Pátrala po zbrani, kterou by proti němu mohla použít. „On vám dává ženy?“ zeptala se a poodstoupila od něho.

„Žádnou si nenechá pro sebe?“

André sledoval každý její pohyb.

„Všechny dává mně,“ prohlásil samolibě a kvapně se po ní natáhl.

Celia zalapala po dechu a ucouvla.

Šikovně se vyhnula tlusté ruce.

André se potěšené zasmál. Namotal si její vlasy na pěst a vlekl ji k neustlané mahagonové posteli. Celia zaječela, když ji shodil na matraci. Navzdory obézní postavě měl dostatek síly, aby si prosadil svou. Povlečení dávno nikdo nevypral a příšerně páchlo.

Dříve než se stačila pohnout, zmocnil se její ruky a přivázal ji ke sloupku u postele, na němž visel připravený kožený řemínek. André funěl úsilím a vzrušením. Vmžiku uvěznil i její druhou paži. Sotva se natáhl po poutech na druhém sloupku, Celia začala ječet. Zuřivě s ním bojovala, ale na to, aby ho přemohla, byla příliš slabá.

André si užíval její bezmoci. Neurvale rozerval přední díl šatů a obnažil dívčino krásné bledé tělo. Obrovské břicho přitiskl k jejímu a sklonil se nad ní. Vycenil zuby a s lačností šílence se opájel panenskými ňadry. Celia cítila, jak se jí zmocňuje bezedná hrůza. Její mysl se začala uzavírat, neboť si odmítala připustit, že to, co se kolem ní odehrává, je pravda.

Dusivá tíha jeho těla byla znenadání pryč. Výkřiky se rozplynuly do užaslého ticha, neboť spatřila nůž, jenž kvapně obkroužil tučné hrdlo. Vyřinula se krev. André se zhroutil na koberec a chytil se za krk. Vydával podivné chrčivé zvuky. Jeho tělo se svíjelo a otřásalo.

Stál nad ním Griffin a bezstarostně si

otíral nůž o jeho košili. „Rozmyslel jsem si to,“ prohlásil a mrazivě se usmál. André na něho poulil udivené oči.

„Nemohl jsem se jí dočkat.“

André si sevřel hrdlo o něco pevněji, jednou dvakrát sebou škubl a zavřel oči. Tlusťoučké ruce zvolna ochabovaly.

Griffin zastrčil dýku zpátky do boty a obrátil se k posteli. Svlékl si koženou vestu a začal si rozepínat černou košili. Uhrančivýma očima spočinul na nehybné ženě. Bledou pleť hyzdily tmavé podlitiny. Potřebovala by přibrat. Je tak hubená, že se jí pod kůží ostře rýsují žebra.

Navzdory tomu v něm probudila primitivní chtíč. Nakrátko se přestal ovládat a ztrácel tím vzácné vteřiny.

Ňadra měla malá, avšak dokonale zaoblená, ozdobená drobnými růžovými bradavkami. Nejradši by se k nim přisál. Zvolna klouzal pohledem k plochému břichu a trojúhelníku zlatavých kudrlinek. Bylo by tak snadné se na ni položit a ulevit tlaku, jenž se mu rodí ve slabinách. Odhodil košili na lůžko a znovu si vzal vestu. Celia ho sledovala prázdným pohledem, zatímco snímal pouta z jejích zápěstí. Pod bříšky prstů cítil její chladnou, hebkou pleť.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se francouzsky a pomohl dívce do sedu. Byla úplně vláčná a nikterak na něho nezareagovala. Zopakoval proto otázku mnohem důrazněji. Co když se pomátla?

„Celia,“ špitla.

Je v pořádku. Nesmírně se mu ulevilo.

„Nemáme času nazbyt, Celie.“ Zručně z ní svlékl roztrhané šaty a zastrčil její ruce do rukávů své košile. Když ji zapínal na jejím nahém těle, ani se nepohnula. „Uděláš všechno, co ti řeknu. Rozumíš?“

Upřela na něho prázdný pohled. Zaklel a rozhlédl se kolem sebe. Objevil poloprázdnou láhev rumu a přiložil ji dívce k ústům. To ji vzpamatovalo natolik, aby se začala bránit. Ale Griffin nepovolil a přidržel ji za zátylek. „Napij se, sakra, nebo ti ucpu nos a naliju ti to do krku.“

S odporem si lokla a vzápětí zalapala po dechu, když si kořalka začala propalovat cestu jejím hrdlem. „Och.“

„Ještě jednou.“

Podlehla nátlaku nesmlouvavých rukou a hlasu a dovolila, aby jí znovu přiložil hrdlo lahve k ústům. Po dalších dvou doušcích se cítila jako v jednom ohni. Její bílá pleť okamžitě získala barvu. Pohlédla do Griffinovy zarostlé tváře a pak na sebe, jako by si teprve nyní uvědomila, co se stalo.

„Tohle je lepší,“ pravil tiše, když zjistil, že se už probrala z otupělosti. Postavil láhev stranou a pomohl dívce z postele. Jakmile se chodidly dotkla podlahy, pokusila se mu vytrhnout. Přitáhl ji k sobě, zvrátil jí hlavu a zadíval se jí do vyděšených očí.

„Poslouchej, ty hlupačko. Jsem tvoje jediná šance na vysvobození. Bez mojí

pomoci se z tohoto ostrova nedostaneš. Po tom, co jsem právě udělal, bude na moji hlavu vypsána vysoká odměna, jíž neodolají ani někteří z mých vlastních mužů. Půjdeš, kam ti řeknu, a uděláš, co budu chtít, nebo ti zakroutím krkem.“

Tiskl se k ní houževnatým tělem a nečišela z něho ani špetka slitování. Hravě by jí mohl ublížit. Sklopila oči k podlaze a pohlédla na nehybné tělo Andrého Legarea. Hned nato ji přepadl nepřemožitelný třas. „Ano,“ pravil tiše Griffin. „Tady vidíš, čeho jsem schopen.“

„Neubližujte mi,“ zaprosila tiše.

„Udělám, co mi řeknete.“

„Dobrá.“ Pustil ji a rozvázal kožený řemínek, jímž měl svázané vlasy. Celia

se ani nepohnula. Muž jí zručně ovinul pruh kůže kolem pasu a stáhl jím příliš volné cípy košile, jež na ní nepatřičně visela a dosahovala jí až ke kolenům.

„Proč jste pro mě přišel?“ zeptala se.

„Protože jsem o tebe bojoval a zvítězil. Nikdo mě nepřipraví o nic, co mi patří.“

„Co ode mě chcete?“

Otázku ignoroval. „Jdeme.“ Uchopil ji za zápěstí a vlekl ke dveřím. Dívka klopýtla. Griffin se podrážděně zastavil.

„Co se sakra zase děje?“

„Nic. Jenom…“ Odmlčela se, neboť k ní poklekl a zvedl jedno z bolavých chodidel. Chůze naboso si vybrala svou daň v podobě pálících škrábanců a Celia si připadala, jako by kráčela po

rozbitém skle.

„Takhle se daleko nedostaneme.“

„Není to moje vina,“ bránila se. Griffin pohotově tasil dlouhý nůž.

Celia si zakryla hlavu pažemi a přikrčila se u dveří. Muž zamumlal cosi o pošetilých ženských, zvedl ji a přehodil si ji přes rameno. Nato zamířil ke dveřím. Jednou rukou ji přidržoval na místě, v druhé svíral dýku. Prošel dveřmi a překročil bezvládné tělo jednoho z Legareových mužů.

Nesl ji temnými chodbami rozpadající se pevnosti. Opatrně našlapoval a pohyboval se s jistotou a grácií. Omámená Celia mu bezmocně visela přes rameno. Co mě asi čeká na konci téhle pouti? pomyslela si zkroušeně.

Zdálo se, že Griffin se ve spleti chodeb výborně vyzná a nenechá se splést falešnými východy či slepými uličkami.

Vtom zaslechl hlasy. Pohotově se vmáčkl do temného zákoutí a nechal Celii sklouznout na zem. Hlasy se přiblížily a Celia rozpoznala, že patří dvěma mužům a rozvášněné kněžce lásky, jež se chystá obšťastnit svoje zákazníky. Rozhovor byl značně vulgární a otevřený. Navzdory nebezpečí se Griffin pobaveně ušklíbl. Rozveselil ho Celiin zmatený výraz. Schoval nůž za opasek, aby je neprozradil lesk ostří.

„Tudy, srdíčka,“ vrněla smyslně prostitutka a opilí námořníci za ní bezstarostně vrávorali.

„Přímo vpřed, udržujte kurz!“ zvolal

první z kumpánů a druhý si přihnul z lahve.

Vyděšená Celia se přitiskla těsněji ke Griffinovi, neboť trojice postav se blížila k výklenku, kde se ukrývali. Pirátovo tělo bylo tvrdé a nepoddajné. Ačkoliv jí nenabídl ani náznak útěchy, dívčin strach kupodivu zeslábl.

„Počkat, počkat! Vidím… vhodné závětří!“ zvolal jeden z mořských vlků. Zastavil se a mžoural do temného zákoutí, kde se ukrývali Celia a Griffin.

„Kormidlo doprava!“

Griffin se mimoděk napřímil a sevřel v dlani rukojeť dýky.

„Cos tam našel, drahouši?“ vyzvídala nevěstka.

Celia věděla, že neunikli námořníkově

pozornosti a vmžiku budou prozrazeni. Zmocnila se jí panika. Jak Griffin zareaguje? Zavraždí všechny tři přímo před jejíma očima?

Vtom se k ní pirát nečekaně otočil a přitiskl ji ke zdi. Nechápavě k němu vzhlédla. Zabořil jí prsty do vlasů a pohotově se k ní sklonil. Otřel se o ni zarostlou tváří a jeho nemilosrdná ústa se snesla na její. Celia krátce vypískla úlekem a chytila ho za zápěstí. Když zalapala po dechu, do nosu se jí vetřela slaná mužná vůně. První polibek byl brutální ukázkou nadřazenosti, avšak kontakt s jejími hebkými ústy způsobil, že Griffin naklonil hlavu a zdrcující tlak se zmírnil. Jazykem se prodral do dívčiných úst a nestydatě zkoumal jejich

vnitřek.

Zmocnil se útlých zápěstí a přišpendlil je ke zdi za hlavou. Celia se zachvěla. Zhluboka se nadechla a dočista zapomněla, kde je. Okolní svět se rozplynul, zůstal jen nenadálý útok na její smysly. Na plicích ji pálilo a před omračujícím žárem nebylo úniku.

Kolenem se vklínil mezi její nohy a rozevřel je. Neúprosně ji táhl dopředu, dokud se obkročmo neusadila na jeho mohutném stehně. Celia zmučeně zasténala, neboť zčistajasna zakoušela dříve nepoznanou slast. Připadalo jí, že tím zrazuje samu sebe a všechno, co jí je drahé. Navzdory tomu si nedokázala poručit. Griffin uchopil do dlaně její ňadro a hladil bradavku tak dlouho,

dokud se nezahrotila. Celia se prohnula v zádech a bezděčně odpovídala na jeho svádění. Nějak se stalo, že ho objala kolem krku a zabořila mu prsty do vlasů. Nechápala, jak je možné, aby mužovy laskající dlaně tišily bolest v jejích ňadrech, zatímco palci provokoval tvrdé hrbolky. Úžeji se přitiskla k jeho stehnu a podvolila se jemnému rytmu, jejž nastolil.

Prostitutka zamžourala na obrys dvou pohupujících se postav a vševědoucně se zazubila. „Koukám, že si to tu nějaká holka rozdává s námořníkem.“ Opřela si ruku o macatý bok a přistoupila o krůček blíž. „Nechcete se k nám přidat, srdíčka moje, když jste se už tak pěkně rozjeli?“

Griffin zvedl hlavu, ale dával si

pozor, aby mu neviděla do obličeje.

„Táhni!“ obořil se na ni hrubě. V jeho hlase zaznívalo varování.

Ženština moudře usoudila, že problémům je lepší se vyhnout. Kývla na svoje společníky, aby ji následovali.

„Necháme je, ať si to užijou,“ broukla.

„Však my si vystačíme. Už jste se vůbec, vy dva mariňáci, někdy dělili o ženskou?“

Námořníci dychtivě následovali nakrucující se kněžku lásky chodbou.

Celia je sledovala, dokud jí nezmizeli z dohledu. Nepravidelně oddechovala a nevědomky se probírala hustým porostem na Griffinově hrudi. Nedokázala mu pohlédnout do tváře a to nejen proto, že se dusila ponížením.

Není lepší než prostitutka, která je právě minula. Jak je možné, že se snížila k takovému chování? V nitru cítila nevysvětlitelný zmatek. Svářily se v ní pocity, které neznala, a podivně bolely.

Věděla, že existuje věc, jíž se říká chtíč, a s láskou nemá nic společného, ale teprve nyní zjistila, že je něčeho takového schopná. Tolik Philippa milovala, že si život bez něho neuměla vůbec představit. Přesto se zpronevěřila svým ideálům a lásce, kterou sdíleli. Vtom ji začaly pálit oči a stěží se ubránila slzám.

Griffin pomalu vyprostil koleno ze sevření jejích nohou, avšak stále držel její zápěstí. Ani jeden se nepohnuli, dokud se Celia nepřinutila zvednout

bradu. „Pusťte mě,“ ucedila nenávistným šepotem.

Mužův obličej halila tma. Moc toho neviděla, až na jeho lesknoucí se oči. Ticho se prohlubovalo. Opět sklonil hlavu.

„Ne!“ zakvílela těsně předtím, než uzamkl její ústa svými. Svalnaté paže obemkly její svíjející se tělo, výmluvně se k ní tiskl boky. Přinutil ji rozevřít rty a podvolit se dech beroucímu polibku. Drze ji dobýval jazykem. V Celii se probudil hněv. Divoce s mužem zápolila, neštítila se použít nehty, lokty a kolena. Udusil její protesty svými rty a s bezostyšností sobě vlastní ji pohladil po zadečku. Celia zasténala a zachvěla se, její odpor slábl. Griffin ji drtil dříve

nepoznanou silou své osobnosti a svou mužností útočil na všechny její smysly.

Líbal ji tak, jak to od Philippa neznala. Necivilizovaně, smyslně, barbarsky.

Když se konečně nabažil a lhostejně ji od sebe odstrčil, byla natolik rozrušená, že se nedokázala pohnout. Lapala po dechu. Opřela se hlavou o zeď a zavřela oči.

Jeho hlas zněl posměšně. „Cítím se poněkud zaskočen, madam Vallerandová. Vypadáte a hovoříte jako dáma, ale rozhodně jako dáma nelíbáte.“ Zachvěla se vzteky, zvedla ruce a zabušila mu pěstmi do hrudi. Griffin se rozesmál, zvedl ji a přehodil si ji přes rameno. „Buď zticha, nebo tě budu muset

praštit já.“

Sotva vyšel z pevnosti málo používaným východem, který více než dvířka připomínal díru ve zdi, postavil Celii na pevnou zem. Opatrně ji odváděl k rohu budovy. Všude okolo vládla bujará atmosféra. Ozývaly se drobné opilecké půtky a hádky, i laškovné hlasy prostitutek bavících na pláži své zákazníky. Z dohořívajících pochodní se linuly loužičky světla, jinak všude panovala tma. Griffin odstrčil stranou pramen Celiiných vlasů a zamumlal jí do ucha:

„Vidíš tamhlety tři sklady? Za nimi čeká piroga. Až ti řeknu, rozběhni se tam a neohlížej se. Jasné?“

„Jasné,“ opakovala s očima

přikovanýma k temnému obrysu budov. Pevně ji uchopil za loket. „Jdeme.“

Byla natolik rozrušená, že ani nevnímala bolavá chodidla. Spolu s Griffinem se opatrně plížila kolem zdi pokryté mechem a přes krátký písečný pruh k omšelým balvanům. S leknutím se zastavila, když před jedním z kamenů spatřila sedět vychrtlou postavu. Muž se zavrtěl a spokojeně zachrápal. Ruka svírající na klíně láhev s whisky povolila stisk. Griffin před spícím mužem přidřepl a Celia zadržela dech, když mu opatrně vytáhl flašku z prstů. Poté se napřímil a podal ji dívce. Zdráhavě ji přijala.

Griffinovy oči propátrá valy okolní terén. Jakmile se přesvědčil, že je

vzduch čistý, vzal Celii za ruku a odváděl ji ke skladištím. Statečně se snažila udržet s ním krok. Za rohem budovy zahřímal hrubý hlas:

„Qui est-ce?“ Stál před nimi podsaditý chlap, jeden z těch, kterým Legare nařídil hlídat. Stačil mu jediný pohled, aby začal volat o pomoc a vyřítil se na ně s taseným mečem.

Celia zkameněla na místě jako vystrašený králík.

„Běž!“ Z otupělosti ji nedokázal probrat ani Griffinův řezavý hlas. Pohnula se, až když ji citelně plácl přes zadeček. Bez přemýšlení zamířila k moři.

Pirát padl na zem a odvalil se stranou. Šavle se zabořila do písku. Dříve než ji

útočník stačil vytáhnout, Griffin ho se zavrčením srazil k zemi a zručně ho vyřídil svou zbraní. Sotva protivník vypustil duši, ozvaly se tlumené kroky. Griffin se otočil a spatřil další Legareovy poskoky, kteří přiběhli na zavolání o pomoc.

Tentokrát Griffin neměl šanci vyhnout se svištícímu ostří. Prudce uskočil, přesto cítil, jak se mu čepel zakousla do ramene. Nedbal na pálivou bolest a chňapl po pirátově ruce. Škubl a soupeř se svalil do písku. Zuřivě se spolu rvali jako psi, dokud se Griffinovi nepodařilo zlomit sokovi vaz.

Nato se zvedl, ztěžka oddechoval. Celia klopýtala přes pláž,

zadýchávala se a na plicích ji bolelo.

Oči upínala k nezřetelné siluetě malého plavidla, jež se pohupovalo na vodě. Nedaleko ní spatřila skupinu mužů. Má se k nim přiblížit? Měl Griffin na mysli tuhle pirogu? Pomůže jí její posádka, anebo se dočká další dávky krutého zacházení?

Zamířil k ní urostlý chlap, černá pleť se mu leskla. Na hlavě měl uvázaný barevný šátek a na sobě volné bavlněné oblečení, pod nímž se rýsovalo svalnaté tělo. Čišel z něho respekt, avšak z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Na opasku se mu houpaly zavěšené pistole. Celia vytřeštila oči. Upustila láhev s whisky a začala couvat. Pak se v panice rozběhla. Myslela pouze na to, že se musí někam schovat. Ocitla se v nebezpečí a tma ji

děsila. Přestala být člověkem. Proměnila se ve štvané zvíře pronásledované smečkou vlků.

Ozvaly se za ní kvapné kroky. Kdosi ji sevřel v náruči a zvedl do vzduchu. Vykřikla a pokusila se únosci podrápat obličej.

„Zmlkni, ty hloupá,“ napomenul ji známý hlas.

Zemdlenýma rukama objala muže kolem krku a přitom se dotkla dlouhých černých vlasů. Byl to Griffin. Beze slova zabořila obličej do ohbí mezi jeho ramenem a krkem. Přestala pomýšlet na útěk. Byl její jedinou šancí na přežití.

Odnesl ji k okraji vody, cestou sebral odhozenou láhev. Černoch, jehož se Celia ulekla, se k nim připojil.

„Vletěli jsme do pořádné bouře, Augu,“ poznamenal Griffin.

„Jako obvykle hodnotíte situaci příliš mírně,“ odpověděl vážně Aug. „Jste zraněný.“

„To nic není. Podíváme se na to později. Co Risk a zbytek posádky?“

„Jsou spolu s Vagabundem na cestě.“

„Dobrá. Dokud nevypadneme z tohohle zatraceného ostrova, žádný z nás nebude v bezpečí.“

Na Augově tmavém obličeji se objevil náznak úsměvu. „Myslím, že jste zabil špatného Legarea, kapitáne.“

„Svatá pravda,“ přisvědčil smutně Griffin. „Musím do New Orleans propašovat nějaké zboží.“ Cesta potrvá přinejmenším dvacet čtyři hodin.

„Odplujeme.“ Probrodil se mělkou vodou ke člunu a Celii do něj posadil. U vesel seděla šestice statných námořníků.

3

Griffin vzápětí s údivem zjistil, že Celie se tak snadno nezbaví. Držela se ho jako klíště. „Pusť mě,“ poručil jí, ale odmítla povolit smrtící sevření.

„Povídám ti, abys mě pustila,“ zahřímal svým nejvýhrúžnějším tónem. Ani se nepohnula. Teprve nyní si uvědomil, jak moc je vyděšená. Oslovil jsi proto co nejněžněji: „Jsi v bezpečí, ma pauvre petite. Nikdo ti neublíží. Buď hodné děvče a poslechni mě.“

Přestala ho škrtit. Neochotně svěsila paže a schoulila se na dřevěném sedátku.

Griffin spolu s Augem odstrčili pirogu do hlubší vody a pak se nasoukali do lodě. Přes Augovy protesty se Griffin chopil vesla, aby přispěl svým dílem, a co nejrychleji odpluli co nejdál od břehu. Konečně jim ostrov zmizel z dohledu a oni se dostali do mořské bažiny, rozlehlé vodní plochy poseté bohatým porostem, jenž čněl nad hladinu a připomínal prérii. Tuhle pašeráckou stezku používali pravidelně a zkušeně se po ní proplétali, aniž se beznadějně ztratili. Zraněné rameno bolelo, proto Griffin nechal veslování a připojil se k Celii usazené na přídi pirogy. Veslaři nasadili pomalejší a plynulejší tempo, jež dokázali udržovat několik hodin. Pracovali tiše a rytmicky, jako by byli

součástí velkého stroje.

„Tady máš.“ Griffin vhodil dívce do klína těžkou láhev vody. „Pij pomalu.“

Tupě se na flašku podívala, ale sotva jí došlo, k čemu slouží, vrátily se jí síly a jala se potýkat s uzávěrem. Upustila jej na dno pirogy a dychtivě se napila. Vychutnávala si, jak studená voda klouže jejím vyprahlým hrdlem. Griffin jí pohotově vytrhl láhev z prstů. Chtěla ji zpátky. Ze všech sil se snažila znovu získat vzácné kapky.

Griffin držel láhev tak, aby na ni nedosáhla. Druhou rukou si přitáhl Celii do klína, aby ji snáze zkrotil. „Pomalu,“ opakoval napůl podrážděně a napůl pobaveně. „Lentement. Rozumíš?“

„Ach, prosím,“ žebrala ochraptěle.

„Mám ukrutnou žízeň. Alespoň kapičku.“

„Za chvilku.“

„Ale já se potřebuju…“

„Zmlkni. Chceš, aby tě rozbolelo břicho?“

Celia se přestala natahovat po lahvi a podezřívavě se zahleděla do vousatého obličeje. Usoudila, že muž je na ni záměrně zlý. Několik doušků, které se jí podařilo spolknout, ji zázračně vzpamatovalo. Pocítila příliv nových sil. „Proč to děláte, kapitáne? Proč mě odvážíte do New Orleans?“

„Třeba si přeju dobře vycházet s tvou rodinou. Člověk se málokdy ocitne v situaci, kdy může získat přízeň Maximiliena Valleranda.“

Celia se zahleděla do očí barvy

půlnoci. „Prosím,“ zašeptala. „O všechno jsem přišla. Nic mi nezůstalo. Ani naděje. Nemám manžela, ani budoucnost. Vy mi alespoň můžete povědět pravdu. Proč jste se rozhodl mě zachránit? Jakou pro vás mám hodnotu? Proč jste vystavil sebe i své muže nebezpečí? Proč jste kvůli mně zabíjel?“ Byla by pokračovala, ale utápěla se v Griffinových temných očích. Musela se odvrátit, aby popadla dech.

„Zřejmě jsem usoudil, že za to stojíš,“ odpověděl tak tiše, aby ho ostatní neslyšeli. „Máš cenu stovky životů a klidně kvůli tobě podstoupím jakékoliv riziko. Roky jsem se nedotkl ženy, jako jsi ty… Ženy s hebkýma bílýma rukama a očima dítěte. Což je dostatečný

důvod.“

Vtom si uvědomila, že se k němu bezděčně tiskne ňadry. Pod košilí z tenké látky, kterou jí půjčil, byla nahá, a tak jistě ostře vnímal křivky jejího těla i žár pokožky. Upadla do rozpaků a pokusila se odtáhnout, ale nedovolil jí to.

„Musí… musí existovat ještě jiný důvod,“ nedala se.

„I kdyby žádný takový nebyl, stejně bych tě Legareovi nenechal.“

Mon Dieu, pomyslela si vyděšeně. Uvědomila si, že jí nedovolí odejít, aniž by mu zaplatila svým tělem. Vzpomněla si na jeho neodbytná ústa, svalnaté tělo a razanci, s níž ji přinutil roztáhnout nohy, a počala se chvět. I kdyby se pokusil k ní být něžný – o čemž pochybovala –,

nakonec ji stejně zabije.

„Třeseš se,“ konstatoval. „Víš, že tě chci. Ale až si tě jednou vezmu, ma petite, zatoužíš po mně jako já po tobě.“ Celia ztuhla strachy. Chtěla uniknout šepotu, z něhož jí naskočila husí kůže. Nejradši by se Griffinovi vytrhla a utekla před tím uchváceným pohledem a rukama, jež dovedly svůdně hladit i zabíjet. Avšak piroga se pro ni stala pastí. Mimoto bez Griffina nemá šanci

se do New Orleans dostat.

„Sobče,“ vzlykla. „Nestojím o vás, to vy si namlouváte opak. Jsem vám úplně lhostejná. Vůbec vás nezajímá, že jsem právě ztratila manžela.“

„Zajímá mě to mnohem víc, než si dovedeš představit, ale protože je

mrtvý, nemusíš mu zachovávat věrnost.“ Podal jí láhev s vodou. Dychtivě ji přiložila k ústům. Žízeň zahnala do pozadí všechny obavy. Po několika mocných doušcích jí vodu zase vzal.

„Neznáš míru,“ broukl s úsměvem.

„Prozatím stačí.“

Plynule přešel do angličtiny a Celia se mu přizpůsobila. „Mně ne.“ Nedokázala z lahve spustit oči.

Neodpověděl, ani se nezdálo, že jí míní vyhovět. Zbaběle se proto odmlčela. Houpání lodi ji uspávalo. Hlava jí dvakrát klesla na mužovo rameno. Vždycky ji kvapně narovnala a zamrkala. Potřetí už ji nechala tam, kde je. Připadalo jí nesmírně obtížné zase ji zvednout. Griffin proti tomu nic

nenamítal. „Co vaše druhé rameno?“ zeptala se unaveně. „Je to s ním špatné?“

„Není.“

Zamumlala cosi nesrozumitelného a přimkla se k němu blíž. Na to, aby zůstala déle vzhůru, byla příliš vyčerpaná.

Z bezesného spánku Celii probudilo svítání. Skrze koruny stromů nad její hlavou pronikalo nesmělé světlo a odhalovalo svět, který nikdy dřív neviděla. Piroga se proplétala bujným porostem mokřadu, z jehož větví visely dlouhé pásy mechu. Vodní hladina byla posetá jemnou vrstvou plující vegetace, nad níž tančila hejna hmyzu. Bahnité břehy porůstalo květinám podobné kapradí a trsy rákosu. Ve vlhkém

vzduchu visela těžká vůně zeleně a vody. Byly tu cypřiše s neuvěřitelně silnými kmeny, které zde rostou snad od počátku světa. Mezi jejich zpola ponořenými kořeny se proháněly ryby. V této podivné směsici lesa a vody bylo obtížné uvěřit, že jsou někde dlážděné chodníky a obílené domy, salony s piany, knihovny s policemi plnými svazků a pohodlnými křesly. Civilizace

zůstala v úplně jiném světě.

Celii zvolna docházelo, že si pohodlně hoví mezi Griffinovými stehny a ucho tiskne k jeho hrudi, v níž tluče silné srdce. Pokusila se od něho odtáhnout. Bodalo ji v zádech, ztuhla jí šíje, ramena i nohy. Nedokázala potlačit zmučené zasténání. Jedna z mužových

velkých rukou spočinula na jejím zátylku a jemně jej hnětla.

„Přestaňte,“ napomenula ho unaveně. Vrozená cudnost protestovala proti tomu, aby s ní jednal tímto důvěrným způsobem, zejména v přítomnosti ostatních. Čtveřice veslařů od ní sice byla odvrácená, ale Aug a další dva muži seděli na lodní zádi a nic jim neušlo.

Griffin její námitku ignoroval a přesunul se k ztuhlým ramenům, jež zručně masíroval. Odevzdaně zavřela oči. Nemělo smysl se bránit. Mužovy ruce přinášely útěchu, plašily bolest a zanechávaly po sobě slastné uvolnění. Špičkami prstů zabloudil do prohlubní kolem páteře, poté vystoupal zpátky ke

krku, k ramenům a horní části paží. Bezděčně vycházela vstříc dotekům, které jako by přesně mířily na to správné místo.

Griffin pohlédl do Augovy bezvýrazné tváře. „Jak jsme na tom?“ otázal se, aniž by přestal Celii masírovat mezi lopatkami.

Aug mu odpověděl dialektem, jemuž Celia docela nerozuměla. Ačkoliv pocházel z francouzštiny, mumlavá slova spolu splývala.

„To je dobré,“ prohlásil Griffin a sundal Celii ze svého klína. „Dneska bychom se měli dostat co nejdál, jinak nás Legare může dostihnout do západu slunce.“

Dívka se na něho podívala. Skoro ji

mrzelo, že masáž skončila. „Jak dlouho potrvá, než se odtud dostaneme do New Orleans?“

„Doufejme, že zítra před svítáním.“

„Jak víte, že Legare…?“ chystala se zeptat, pak ale poprvé spatřila mužův obličej v přímém slunečním světle. Oči barvy safírů přecházely do fialova a rámovaly je vějíře černých špičatých řas. Cítila, jak bledne.

„Co je?“ obořil se na ni ostře Griffin.

„Vaše oči… Jsou stejné, jako měl můj manžel a…“

Muž se zle zakabonil. Neuniklo jí, že ho příšerně naštvala. „Modré oči má kdekdo,“ zavrčel.

„Ale ne jako…“

„Na ženské blábolení mi schází

trpělivost,“ skočil jí do řeči, přesunul se k volnému veslu a chopil se jej. Vzápětí bolestivě zkřivil obličej, neboť se ozvalo poraněné rameno. Na vypracováných pažích a hrudi svaly jenom hrály. Celia na něho zírala jako uhranutá. Zajímalo by ji, jak by vypadal bez dlouhých vlasů a vousů.

„Monsieur,“ oslovila ho plaše. Musela oslovení opakovat, aby si jí vůbec všiml. „Monsieur. Mám velký hlad.“

V pirátových očích se pobaveně zablýsklo. Ukázal bradou k odřenému měchu, jenž ležel nedaleko jejích nohou.

„Koukni se tamhle.“

Vedle měchu se povalovala láhev s vodou, proto se dívka natáhla i pro ni.

Sevřela její hrdlo v dlani a opatrně pohlédla na Griffina. „Mám velikou žízeň.“

„Potom se napij,“ odsekl nepřívětivě. Dychtivě zapátrala v měchu a zjistila,

že je plný tvrdých drobivých sucharů a proužků sušeného masa. Při prvním soustu jí suchar připadal bez chuti a odporně moučný. Spláchla jej douškem zteplalé vody. Drobnými zuby se zakousla do masa, jež vyžadovalo několik minut soustředěného žvýkání.

Jakmile se panika rozplynula a břicho měla plné, vrátila měch i láhev zpátky na místo. Teď když ukojila nejnaléhavější potřeby, jala se prohlížet pálící chodidla. Vtom její pozornost upoutalo Griffinovo rázné prohlášení. „O tohle se

brzy postarám. Mezitím se snaž zůstat zahalená.“

Celia zrudla a kvapně si upravila lem černé košile. Sledovala, jak Griffin pravidelně vesluje, a přemítala, co je zač. Vypadá jako drsný pirát, ale hovoří melodickou francouzštinou a vyjadřuje se jako aristokrat. Má svalnaté tělo námořníka, ale z očí mu čiší pronikavá inteligence. Napadlo ji, že kdysi jistě zažil lepší časy. Je silná osobnost. Kdyby ne, piráti by se ho nebáli a nenásledovali by ho. Navzdory tomu riskoval život kvůli bezmocné ženě. Proč?

Slunce vystoupalo výš a piroga doklouzala bažinatým ramenem k nevelkému ostrovu, kde se vodní tok

dělil do několika menších kanálů. Přes jeden z nich se vypínal prastarý most vybudovaný z kmene stromu. Celia ve vzduchu vycítila očekávání a zadívala se na posádku člunu. Sotva loď zamířila k pravému břehu, všichni zmlkli.

Ticho přerušilo jen varovné hvízdnutí nějakého ptáka. Griffin mu odpověděl stejným způsobem a Celia se udiveně zamračila.

Lekla se, když v pobřežním porostu zaznamenala pohyb. Z husté zeleně se vynořily ošlehané tváře s mušketami a sekerami v rukou. Zdálo se, že je muži v piroze znají.

„Naše nová posádka,“ sdělil Griffin Celii.

„Jsou to přátelé?“ zeptala se

pochybovačně.

„To bych neřekl,“ odpověděl suše.

„Říční vlci jsou svobodní lidé. Ale já je platím, aby převáželi kontraband a přepychové zboží přes jezero k řece.“

„Proč s námi nezůstane tahle

posádka?“

„Námořníci jsou vyčerpaní, enfant.“

Jeden z veslařů se na ni podíval a zakřenil se. „Jsem sedřenej jako mula, ale klidně bych vás odvezl až do Číny, kdybyste chtěla, madam.“

Celia jeho podivnému jazyku sice nerozuměla, ale usoudila, že se jedná o přátelskou připomínku, proto se na něho usmála.

Aug vyskočil na břeh a přivázal plavidlo ke kmeni u břehu. Námořníci

zasténali úlevou, pustili vesla a vyškrábali se na pevnou zem. Celia se ani nepohnula. Nervózně sledovala Griffina. Přivázal si k pasu ploché kožené pouzdro, na opačnou stranu zavěsil šavli. „Podrž tuhle láhev s whisky,“ poručil. Poslušně ji převzala. Griffin vklouzl paží pod její kolena a objal ji kolem zad. Potom ji zvedl, jako by nic nevážila.

Jakmile nová posádka spatřila dívčiny dlouhé světlé vlasy, obdivně zavyla jako smečka skutečných vlků. Celia se vyděšeně přimkla ke Griffinovi. Nesl ji k mostu vyrobenému z kmene padlého velikána. Zvědaví muži je obklopili a ona musela uhýbat před hrubýma rukama, které se dotýkaly jejích

obnažených nožek.

„Tohle je veškerá kořist, kterou jste přivezl, kapitáne?“ vyzvídal jeden ze členů nové posádky.

„Ušlechtilejší kousek jsem nikdy neviděl,“ přidal se škodolibě druhý.

Někdo zatahal Celii za kadeř. Dívka překvapením vypískla. Griffin se zčistajasna zastavil a zpražil zvědavce mrazivým pohledem. Na rtech schovaných v hustém vousu se objevilo nepatrné pousmání. „Tato žena je mým majetkem. Pokud se jí někdo z vás ještě jednou dotkne, utrhnu mu přirození.“

Muži se dobrácky zachechtali a zdálo se, že se žádný z nich neurazil. Avšak poslušně svěsili ruce. Celia přitiskla obličej ke Griffinově zarostlé hrudi.

„Obávám se,“ pravila tiše, „že kdybyste tu nebyl, oni by…“

„Ano,“ přisvědčil suše. Vkročil na most a dřevo zaskřípalo. „Teď se nekoukej dolů, má okouzlující návnado pro aligátory. Hlavně mě nevyveď z rovnováhy, nebo skončíme po krk v bahně.“

Aligátoři? Philippe ji bavil děsivými historkami o těchto podivných tvorech, kteří jsou podle jeho líčení napůl draci a napůl ještěrky. Mají dlouhé ocasy, velké čelisti a ostré zuby. Pevně přivřela víčka. „Hlavně mě neupusťte,“ špitla.

„Po všech těch trablech, jimiž jsem kvůli tobě prošel?“ zeptal se Griffin a ušklíbl se. „Ty hlavně neupusť tu whisky.“

Celou cestu po kluzkém kmeni Celia podvědomě zadržovala dech. Členové posádky je následovali. Při pohledu na její obnažené nohy se tu a tam neubránili souhlasnému zamručení či obdivnému zahýkání.

Vtom Griffin seskočil z mostu. Ocitli se na mýtině poseté polorozpadlými chýšemi. „Starý indiánský tábor,“ vysvětlil, když Celia zvedla hlavu a zvědavě se rozhlížela kolem sebe.

„Co se stalo s jeho obyvateli?“

„Odešli odtud, když se řeka začala hemžit obchodníky a pašeráky.“ Posadil ji před vchod jedné z chýší. „Augu,“ zvolal, „prosil bych trochu života do toho umírání. Máme jenom několik minut.“

„Několik minut?“ opakovala Celia.

„Co hodláte dělat?“

„Vlez dovnitř.“ Ukázal na vchod omšelé chýše. „A napij se whisky.“

Srdce se jí nepříjemně rozbušilo.

„Proč? Proč voláte Auga? Proč…?“

„Musím se opakovat?“ ohradil se podrážděně.

Dívka zesinala a poslušně vešla do chýše. V rohu spatřila zbytky tlejícího lůžka. Velkými dírami ve stropě a prasklinami ve stěnách se dovnitř linulo světlo. Roztřesenými prsty vyjmula korkovou zátku a zvedla láhev k ústům. Silná kořalka ji zaštípala na rtech a vzápětí si propalovala cestu do žaludku. Celia opatrně usedla na vetché lůžko a vyčkávala. Sledovala chlupatého

pavouka s velkým zadečkem, jak se neslyšně promenáduje po podlaze.

„Koukám, že máš návštěvu,“ ozval se ze dveří Griffinův hlas. Protáhl se dovnitř a nebohého pavouka odkopl stranou. „Čekal bych, že začneš ječet.“

Celia byla v pokušení se přiznat, že momentálně se víc obává tvorů dvounohých. „Na lodi kapitána Legarea byly myši,“ prohlásila.

„Opravdu?“ Poklekl před ní a roztrhl vedví pruh otrhaného plátna. „Inu, já bych byl radši ve společnosti myší než Legareovy posádky.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasila vřele, pak ale ucukla, když se natáhl po jejím kotníku.

„Nehýbej se.“ Griffin si prohlížel

oteklé chodidlo a uvědomil si, jak musela trpět. Přesto si ani jednou nepostěžovala. Pohlédl jí do tváře a pocítil náznak respektu. Vzhledem k tomu, čím vším poslední dobou prošla, včetně ztráty manžela, se obdivuhodně drží. Pod takovým tlakem by se mnohé ženy zhroutily. Působí křehkým a zranitelným dojmem, ale pod jemnou slupkou se skrývá pevné jádro.

Celia se kousla do rtu, když se palcem otřel o rozpukanou patu. „Chudinko ubohá,“ politoval ji. Nalil na plátno trochu whisky. Jeho hlas zněl něžně a konejšivě. Dočista ji tím zaskočil. Pojednou se choval a mluvil jako Philippe.

„Co chcete…?“ Vykřikla bolestí, když

smýval písek z bolavé rány. „Ach, mon Dieu!“ lapala po dechu. Přitiskla si dlaň na ústa, aby potlačila další výkřik.

„Klidně si ječ, jak chceš, nikomu to nevadí,“ poznamenal.

Znovu přiložil látku k rozedrané pokožce. Celia se mu vyškubla. Bolest pronikla celým jejím tělem, cítila ji až v zubech. „Prosím, tohle není třeba…“

„Jestli se ti to začne podebírat, pak poznáš, co je peklo. Drž a necukej se.“

„Nemůžu!“ Když se opět natáhl po jejím kotníku, začala se bránit. Místo aby přiložil k chodidlu namočený hadřík, palcem a ukazováčkem sevřel její patu. „Co to provádíte?“ nechápala. Tiskl prsty tak dlouho, až bolest začala slábnout. Celia se uvolnila.

„Je to lepší?“ otázal se.

„Ano.“ Vydechla úlevou. Zdaleka už tolik netrpěla. Griffin dál pečlivě ošetřoval poraněné chodidlo a zbavoval je nečistot. „Kde jste se to naučil?“ vyzvídala a poslušně mu položila do klína druhou nohu.

„Hodně cestuji a mám oči otevřené,“ odvětil a zakřenil se. „Později ti ukážu další fígle.“

„Non, merci. Raději ne.“ Odmlčela se, neboť do chýše vstoupil Aug s plátěným vakem v ruce.

Nezúčastněně vedle nich poklekl a zůstal sedět na patách. Z vaku vytáhl podivnou sbírku peříček, kamínků, kousků suchého jílu a pytlíky s jakýmsi práškem.

Griffin ho zadržel gestem ruky. „Na kouzla a fetiše není čas, Augu. S vúdú se nerozptyluj, potřebuju jen trochu zeleného prášku.“

„Co je vúdú?“ zeptala se ostražitě Celia.

„Ve vúdú se kouzla snoubí s léčitelstvím a pověrami. Provozuje se na Haiti, odkud Aug pochází.“

„A co je zelený prášek?“

„Něco, čím ti posypeme chodidla. Pokud ovšem Aug nebude nejprve trvat na rituálním spálení nějakého svinstva, peří a zabodávání hřebíků. Také by se mohl rozhodnout, že obětuje nějakou ubohou slepici.“

Celia zírala na černocha, jenž se mračil nad Griffinovou neomaleností.

„Snad Monsieur Aug neuctívá ďábla?“ znepokojila se. Jestliže odpoví kladně, nedovolí, aby na ní spočinulo jediné zrnko zeleného prášku.

Aug odpověděl stejnou hatmatilkou jako předtím, a Celia se ji marně pokoušela rozluštit.

„Ne tak docela,“ překládal Griffin.

„Ale věří, že se duše zemřelých občas vrátí, aby soužily živé.“

„Taky tomu věříte?“ zeptala se ho Celia.

Griffin se zazubil. „Podle mě je víc potíží se živými než s mrtvými.“

Aug uchopil její chodidlo. Poplašeně mu je vyškubla z ruky. Poprvé se v jeho tmavých očích objevil smích. Cosi zamumlal a Griffin se rozesmál.

„Mám ti vyřídit, že Aug si nepotrpí na hubené ženy. Teď mu dovol, aby tě ošetřil.“

Ani se nepohnula, když sevřel její kotník v široké dlani a pomazal chodidlo olivově zelenou substancí. Broukal si tichou melodii a šikovně poraněnou nožku ovíjel pruhy plátna. Griffin si mezitím polil pálenkou rozříznuté rameno a sykl bolestí, když mu alkohol pronikl do rány.

„Děkuji vám,“ pravila Celia k Augovi, jakmile jí zafačoval obě chodidla. Otočila ruce dlaněmi vzhůru a pokrčila rameny. „Kéž bych vám to mohla nějak oplatit.“

Aug ukázal na její vlasy a cosi zadrmolil. Celia tázavě pohlédla na

Griffina.

„Povídá, že kdyby měl kadeř tvých vlasů, mohl by vyrobit mocné talismany.“ Zavrtěl hlavou. „Ne, Augu.“

Celia se natáhla a váhavě se dotkla pirátovy holínky. Věděla, že v ní schovává nůž. Griffin vyklenul husté obočí, ale nepokusil se ji zastavit. Sevřela v dlani rukojeť dýky a opatrně ji vyjmula. Zkusila si prohrábnout vlasy, ale ukázalo se, že jsou příšerně zacuchané. Jakmile se jí podařilo vyprostit ze zadní části hřívy tenký pramínek, bez váhání jej ušmikla.

„Tady.“ Podala jej Augovi, který jí poděkoval přikývnutím. Lesklé kadeře se dotýkal s posvátnou úctou. Opatrně ji zabalil do kousku plátna.

„To nebylo třeba,“ poznamenal Griffin.

„Bylo,“ oponovala Celia. Sledovala, jak Aug opouští chýši. Dotkla se úhledně ovázané nohy. „Dlužila jsem mu za to, že mi pomohl.“

„A cítilas povinnost splatit svůj dluh.“

„Ano.“

„Mně vděčíš za život.“

„Ano.“ Zírala mu zpříma do očí, ani nemrkla.

„Už se těším na odškodné,“ prohlásil posměšně.

Zarazila se. Náhle pocítila svírání v hrudi, odpor a rozčilení. Její milovaný manžel je mrtev a ona se stala vězeňkyní tohoto špinavého, zarostlého cizince.

Není nic lepšího než tulák. Pobuda, který přežívá jenom díky tomu, že okrádá ostatní. Nenávist na okamžik zastínila její strach. Nenáviděla jeho neupravené vousy a nelítostný úsměv na rtech. Tu jeho drzost.

„Myslím,“ prohlásila s veškerou důstojností, na niž se vzmohla, „že vám hrdost nedovolí troufat si na ženu, která o vás nestojí.“

Griffinovi neušlo, že jím okatě opovrhuje, a ušklíbl se. „Je spousta věcí, kterých si cením víc než své hrdosti, petite. Shodou okolností k nim patří i tvoje tělo.“

Jeho nálada se prudce změnila, jako když se znenadání přižene bouře. Plaše se ho zeptala, kam by si mohla odskočit.

Odvedl ji k okraji lesa z dohledu ostatních a vysmíval se jejím rozpakům. Ačkoliv k ní stál zády, Celia se styděla do morku kostí. Ponížením se rozplakala. Její tiché popotahování Griffina zcela bezdůvodně popuzovalo.

„Přestaň fňukat,“ obořil se na ni podrážděně. „Jen pánbůh ví, proč lidé dělají tolik cirátů, když si potřebují ulevit.“

Znovu se na ni utrhl, protože nekráčela tak rychle, aby mu stačila. Když se lem pomačkané černé košile dívce vysoukal do poloviny stehen, sarkasticky se jí otázal, zda si přeje být znásilněna každým členem posádky a v prvé řadě jím. Na Griffinův pokyn se usadila v piroze a držela se od něho co

nejdál. Kapitán se rozloučil s Augem, poplácal ho po zádech a nalodil se na plavidlo.

Nová posádka se chopila vesel a bidel a člun se líně sunul říčním ramenem. Navzdory předchozí nestydatosti si muži na Celiinu přítomnost rychle zvykli a přestali si jí všímat. Upřela pozornost na exotickou scenérii, která ji obklopovala. Užasle si prohlížela husté listoví a trsy ametystově zbarvených kosatců, kalnou vodu plnou želv i ondatry se silnými vousy, které se živily oddenky orobince. Zdálo se, že hmyz ji obtěžuje víc než ostatní. Podrážděné se oháněla po mouchách a komárech. K večeru usoudila, že se nikdy necítila tak špinavá a nesvá.

Noc s sebou přinesla chlad a Celia začala ospale pomrkávat. Napadlo ji, že trmácení nikdy neskončí. Vtom piroga vplula z bahnitého ramene na otevřené jezero. Nad temnou vodou se třpytil stříbrný měsíc.

Člun klouzal po mírně zčeřené hladině a Griffin zvažoval možnosti. Když poplují celou noc, dorazí na Vallerandovu plantáž za několik hodin. Přeplaví se přes jezero, a pak se na koních vydají k řece Mississippi. Najdou někoho, kdo je převeze. Odtamtud to není do Bayou St. John daleko. Legare jim je pravděpodobně v patách. Nejlepší bude rychle předat Celii Vallerandovým a hned nato zmizet. Pohlédl na dívku. Choulila se

nedaleko něho a připomínala hromádku neštěstí. Do tváře jí padaly rozcuchané vlasy. Černou košili si přitáhla úžeji k tělu tak kostnatému a útlému, jako by patřilo nedospělému chlapci. Nechápal, jak v něm mohla probudit chtíč.

Vtom se napřímila a zahleděla se před sebe. Ruce složila v klíně jako způsobně vychovaná holčička. Pohled na ni ho mátl. Přece to nemůže být tatáž žena, která se k němu divoce tiskla a odhodlaně ho líbala. Ta příjemně hřejivá smyslná ústa a svůdné tělo si zřejmě jenom představoval… Copak ho žízeň po krvi a nebezpečí změnily natolik, že prožívá i to, co neexistuje?

Celia si opřela bradu o ruce a zavřela oči. Vypadalo to, že se každou chvíli

zhroutí vyčerpáním. Griffin se zamračil. Rozhodl se, že si přes noc odpočinou. Spánek jim oběma jenom prospěje a několik hodin nehraje v jeho plánech žádnou roli. Co se týče dluhu za záchranu života, zmínil se o něm jenom proto, aby Celii poškádlil. Odhadla ho správně. Na ženu by si nikdy netroufal, zejména na takovou, která by se mohla pod jeho dotekem rozlomit vedví.

Na Griffinúv rozkaz posádka zamířila ke břehu. Živili se pašováním a nikdo neznal jezera a bažinatá říční ramena kolem New Orleans tak dobře jako oni. Piroga narazila na mělčinu. Dva muži vystoupili a přidrželi člun, aby se z něj mohli vylodit ostatní. Celia otevřela oči a unaveně se zahleděla na Griffina.

Zřejmě neporozuměla rozkazu opustit loď. Ostře jí ho zopakoval, uchopil ji za paži a vlekl na bažinatý břeh. Krátce kývl na posádku a zamířil do lesa.

„Kam jdeme?“ vyzvídala Celia, zatímco vedle něho klopýtala.

„Srovnej se mnou krok,“ požádal ji úsečně.

Pokoušela se udržet jazyk za zuby, ale po minutě rozzlobeně vyhrkla: „Jak daleko půjdeme? Pět mil? Deset? Nejsem obutá! Vy máte holínky a dlouhé nohy. Moje chodidla jsou…“ Překvapeně se odmlčela. Otevřela se před nimi mýtina s půvabným domkem, ohradou a stájí.

Griffin se bez cavyků vydal přímo ke dveřím a zabušil na ně. „Kopřivo,“

zabručel, „vylez a osedlej nám koně.“

Odpověděl mu znepokojený hlas: „To jste vy, kapitáne? Griffin?“

„Bodejť. Vezmu si Lebruna. Osedlej ho. A hoď sebou.“

Nato se objevil hubený bázlivý chlapík s plešatící hlavou. Nejprve pohlédl na Griffina, potom na Celii. Pohled na ženu oděnou jen v pánské košili ho očividně šokoval.

„Kopřivo,“ oslovil ho Griffin, „máš rezervní kalhoty?“

„Samoz…, ano, mám.“

„Moje společnice potřebuje dovybavit. A přines něco k jídlu, jestli máš.“

„Ano, pane.“

Kopřiva pospíchal do domu. Vrátil se

s malým vakem a podal jej Griffinovi. Od Celie odvracel zrak. Nato se beze slova rozběhl ke stáji. Griffin dívce podal obnošené, ale čisté kalhoty.

„On pro vás pracuje?“ zeptala se šeptem a vděčně mu vyškubla kalhoty z rukou.

„Svým způsobem.“

„Berete si jeho koně?“

„Ten kůň patří mně,“ odpověděl tónem, který nepřipouštěl další otázky.

V neuvěřitelně krátkém čase Kopřiva přivedl mohutného hněďáka s bílým čelem. Statný hřebec přetékal energií.

„Zítra se vrátím,“ oznámil Griffin Kopřivoví.

„Ano, pane.“

Kapitán si přidržel otěže, vložil nohu

do třmenu a mrštně se vyhoupl do sedla. Nato podal Celii ruku. „Chyť se.“

Zdráhavě mu vyhověla. Vytáhl ji vzhůru a posadil před sebe. Hnědák se začal nervózně ošívat. Nelíbilo se mu, že ponese dalšího jezdce. Celia marně hledala, čeho by se přidržela.

Muž prudce vydechl a pevně jí ovinul paži kolem pasu. „Nevrť se,“ zavrčel podivně přiškrceným hlasem. „A nesahej na mě.“

„Stalo se něco?“

Griffin by jí nejradši pověděl, že ano. Něco je zatraceně špatně. Stačí málo a shodí ji na zem. A vzápětí se na ni vrhne. Opětovná blízkost jejího těla pro něho představovala hotová muka. Ve slabinách cítil napětí. Ruce ho svědily,

jak se toužily dotýkat jejích ňader a horkého klína. Marně pátral po něčem, čím by se rozptýlil. Zrak mu padl na Kopřivu, který na ně pobaveně zíral.

„Sbohem, Kopřivo,“ rozloučil se s ním výmluvně. Mužíkovi došlo, že by se mohl stát terčem kapitánova hněvu, a raději se vrátil do domku.

Celia sebou trhla, když Griffin sevřel v dlani její koleno. Krvavě zrudla, ale dovolila mu, aby přehodil její nohu přes krk koně, takže na něm seděla obkročmo. Chvěla se jako osika. Griffin se jí otázal, zda se bojí koní.

„Ano,“ lhala. „Trochu.“ Nemohla mu prozradit, že její rozpoložení nemá s koněm nic společného a za všechno může dotek jeho ruky. Sama nechápala,

co se to s ní děje.

Hřebec zaskočil do cvalu a svým pohybem ji vrhl do Griffinovy náruče. Opřela se muži o hruď a nechala se přidržovat jeho paží. Uháněli tak rychle, až se zdálo, že letí. Bylo zřejmé, že se kapitán v lese dobře vyzná. Ačkoliv byla tma, bez potíží našel cestu. Z křoví vylétl poplašený pták. Porost houstl a donutil Griffina snížit tempo.

„Pojedeme celou noc?“ zeptala se Celia.

„Uchýlíme se na místo, kde si můžeme několik hodin odpočinout.“

„Zase do indiánské chýše?“

Griffin se pousmál. „Do opuštěného dřevorubeckého srubu. Tu a tam jej využiju, když mířím do New Orleans

touto trasou.“

„Co se stalo s dřevorubcem?“

„Stavení jsem od něho odkoupil a on se odstěhoval jinam.“ Tiše se zasmál.

„Jistě si myslíš, že jsem ho oddělal.“

„Proč bych měla smýšlet jinak?“

„Máš naprostou pravdu,“ ucedil suše.

„Mohl byste mi prozradit, proč mě odvážíte k Vallerandovým?“

„Teď ne.“

„Proč ne?“

„Momentálně se mi nechce nic vysvětlovat.“

Snad po tisící si Celia položila otázku, s kým asi má tu čest. „Pro všechny jste kapitán Griffin?“

„Používám i jiná jména. Záleží na situaci.“

„Ale vaše opravdové jméno je francouzské, oui?“

„Proč myslíš?“

„Soudím tak ze způsobu vaší řeči. Určitě pocházíte z francouzské rodiny.“

„Kreolské,“ přiznal tiše. „Zajímá tě moje křestní jméno?“

Přikývla. Hlavou stále spočívala na jeho rameni.

„Justin.“

„Justin,“ opakovala tiše.

„Říká ti to něco?“

„Ne.“

„Ani jsem neočekával, že bude,“ prohlásil a v hlase se mu objevila ironie, která ji mátla.

Les se před nimi otevřel a odhalil třpytící se jezero. Nevelký srub se napůl

ztrácel v borovém lese. Griffin zastavil koně, seskočil z jeho hřbetu a natáhl se pro Celii. Dlaněmi se mu opřela o široká ramena a nechala se postavit na zem. Okamžitě ji pustil a zamířil ke stavení. Vstupní dveře natáhly vlhkost ze vzduchu a chvíli trvalo, než se Griffinovi podařilo je otevřít.

„Na.“ Podal jí vak. „Běž dovnitř a pokus se najít nějaké svíčky. Já se postarám o koně.“

Celia zamžourala do tmy a odvážila se překročit práh. Podlaha jí skřípala pod nohama. Jakmile se rozkoukala, všimla si oken zakrytých nahrubo stlučenými okenicemi. Opatrně se k nim připlížila. Natahovala uši, aby včas zaregistrovala pištění myší či slyšitelné

projevy dalších tvorů, kteří zde nalezli útočiště. Zrezivělé panty zakvílely a do místnosti proniklo světlo měsíce. Místo záclony posloužila hrubá rybářská síť. Celia ji upravila a otočila se, aby se rozhlédla kolem sebe. Moc nábytku tu nebylo. Spatřila otlučenou truhlu, úzké lůžko zastrčené do rohu, kamna, stůl a dvě židle.

Přistoupila k truhle a zvedla víko, aby si prohlédla její obsah. Našla odrbanou přikrývku, sekyru, paličku, plechové hrnky a další drobnosti. Otevřeným oknem pronikl do světnice závan větru a pohrával si s jejími vlasy. Zvedla tvář a nechávala se jím ochladit. Je tu takový klid…, takové ticho.

Bez varování ji přepadl strach, až ji

zamrazilo v útrobách. Napřímila se a objala se roztřesenýma rukama. Není důvod se bát, říkala si. Tmy se děsí jenom děti. Avšak v místnosti jako by se vznášela hrozba. Poprvé zůstala sama od chvíle, kdy byla uvězněna v podpalubí pirátské lodi. Její hrůza ještě vzrostla. Bála se pohnout. Pytel jí vypadl z ochromených prstů.

Ztěžka oddechovala. Přinutila se vykročit ke dveřím. Připadalo jí, že se stíny na ni sápou. Pokusila se zavolat na Griffina, ale její hlas se změnil v přiškrcený šepot.

U dveří zaznamenala jakýsi pohyb. Na nic nečekala a vyběhla ze srubu. Vtom ji kdosi uchopil za loket. „Celie…“

Vyškubla se mu a ucouvla o několik

kroků, třeštila oči. Stál před ní Griffin a mračil se. „Co se děje?“ vyptával se.

„Ublížila sis? Viděla jsi něco?“

Kdepak, nic tak obyčejného ji netrápí. Pouze bezejmenná dětská bázeň, kterou není schopná ovládnout. „Jsem v pořádku,“ vysoukala ze sebe. Napadlo ji, zda náhodou nepřišla o rozum. Griffin se k ní dál blížil a ona před ním ustupovala. Kdyby se mě dotkl, pomyslela si hystericky, rozpadnu se na kusy. Víc nemohla unést. Přála si, aby všechno už bylo za ní. Věčný strach a pocit nedozírné ztráty ji dočista vyčerpávaly. Toužila být zase doma v Paříži a ležet ve vlastní posteli s čerstvě vyžehleným povlečením a naslouchat hlasům milovaných členů své rodiny.

Kéž by se mohla propadnout do spánku a nikdy se neprobudit!

„Celie,“ oslovil ji tiše. Zíral jí přímo do ztrhané tváře. „Pojď sem.“

„Ne.“

„Půjdeme k vodě.“

„Ne.“

„Pak si k čertu dělej, co chceš.“ Otočil se k ní zády a odkráčel. Po několika vteřinách váhání ho následovala.

Zaslechl za sebou její kroky a přestal se mračit. Jak předpokládal, Celia je příliš unavená, aby se dokázala sama rozhodnout. Trápilo ho, jak na ni reaguje, proto byl rád, že se jí zítra zbaví. Ženy využíval, kdykoliv potřeboval, a sotva ukojil své vášně, je

pustil je z hlavy. Tahle je první, která je na něm závislá, což se mu vůbec nezamlouvá. Nelíbí se mu, jak se v něm cosi sevře pokaždé, když se v jejích očích objeví náznak utrpení. Proč se ho vždycky zmocní potřeba ji utěšit? Něha je slabost, kterou si nemůže dovolit. Nikdy.

Na břehu jezera se pozorně rozhlédl kolem sebe. „Sundej si z chodidel obvazy,“ poručil jí. „Klidně si je můžeš omýt. Prášek již, odvedl svoji práci.“

Celia se posadila na pláž posetou oblázky. Těšila se, až dopřeje svým nohám kýženou úlevu. Celý den ji pálily a podezřele svědily. Sklonila se nad pravým chodidlem, rozvázala uzel a uvolnila obvaz. Do nosu ji udeřil hořký

a mírně zatuchlý odér sušených bylin. Horlivě odmotávala pruh plátna a žasla nad tím, jak má pojednou nemotorné prsty.

Griffin tiše zaklel a poklekl vedle ní. Zírala na něho. Nechápala, proč je tak podrážděný. Zručně odmotal obvaz a ponořil její nohu do vody. Celia zavřela oči, když hrubýma rukama smýval z pokožky nánosy spečeného prášku. Nevynechal ani mezírky mezi prsty. Celia si mimoděk blaženě povzdechla. Položil její nohu a natáhl se pro druhou. Dívka se styděla za slast, které se jí dostává z jeho rukou, navzdory tomu si ji užívala.

Příjemný okamžik však skončil až příliš brzy. Otevřela oči. Griffin si

zouval boty. „Také si umyjete nohy?“ zeptala se.

Odhodil na zem koženou vestu. „Jdu si zaplavat.“

„Ale… Co když jsou tam aligátoři?“

„Na téhle straně jezera se nevyskytují.“ Usmál se. „Tedy většinou.“

„Co si počnete, když vás některý poctí návštěvou?“

„Řeknu mu, že mě doprovází madam Vallerandová. To by ho mělo dostatečně zastrašit.“

Bezostyšně pokračoval ve svlékání. Celia ohromením zalapala po dechu. Pohotově se odvrátila a zakryla si obličej rukama.

„Na vdanou ženu projevuješ

nezvyklou dávku cudnosti,“ vtíral se do jejích zrudlých uší jeho posměšný hlas.

„Anebo jsi s manželem obcovala pouze potmě? Kdepak, nemusíš mi odpovídat. Jsi snadno čitelná.“

Pohlédla na něho skrze roztažené prsty. Griffin se se smíchem vrhl do vody. Sledovala, jak mizí pod hladinou a zase se vynořuje. Zatímco plaval, Celia si v měsíčním světle prohlížela svá chodidla. Udivilo ji, jak rychle se hojí. Otok zmizel, na ranách a odřeninách se udělaly stroupky. Tam, kde nožka nebyla zakrytá plátnem, se usadila špína. Celia se zamračila. Kéž by se také mohla vykoupat!

Griffin se šplouchal ve vodě kousek od ní. Jako by jí četl myšlenky.

„Kdybych chtěl, mohl jsem tě už nesčetněkrát znásilnit,“ prohlásil na rovinu. „Copak mi ani trochu nedůvěřuješ?“

Váhavě se dotkla nejhořejšího knoflíku nenáviděné černé košile a potom jej rozepnula.

„Na druhou stranu,“ doléhal k ní jeho hlas, „neslibuju, že se nebudu dívat.“

Okamžitě si objala kolena pažemi a nápad, že by si zaplavala, raději zavrhla.

„Prokristapána…“ Z Griffinova hlasu zaznívalo znechucení. „Nebudu se koukat.“ Nato se odvrátil a zmizel pod hladinou.

Celia se rychle rozhodla. Bleskově si rozepnula košili a vyklouzla z kalhot. Brodila se vodou, dokud jí

nedosahovala k bokům, potom se opláchla rukama. Předklonila se, aby si umyla vlasy. Divoce si pod vodou masírovala pokožku, pak mokrou hřívu odhodila na záda a důkladně ji vyždímala. Nevšímala si, zda ji Griffin sleduje, a upřímně řečeno ji to nezajímalo. Po dlouhé době se cítila božsky, byla čistá a osvěžená.

Na břehu se zabalila do košile a prostrčila paže rukávy. Manžetami si osušila tvář a mokré prameny pročísla pětiprstým hřebenem. Když se Griffin vynořil z vody, ani se neotočila. Nepříjemně si uvědomovala jeho nahotu. Stál za ní a z šustění šatů usuzovala, že se obléká. Vzápětí veškerý pohyb ustal.

„Jsem unavená,“ špitla, neboť

potřebovala něčím prolomit nepříjemné ticho.

„Allons.“ Griffin ji postrčil ke srubu.

„Jdeme. Tahle noc bude krátká.“

4

Usadila se na kraji postele. Uždibovala z krajíčku tvrdého žlutého sýra a skrojku chleba. Lůžkoviny z hrubého plátna byly zaprášené, ale i tak představovaly učiněný přepych. Podívala se na Griffina, jenž splýval se stíny na opačné straně místnosti. Seděl na podlaze a zády se opíral o truhlu. Líně popotahoval z doutníku, jehož konec rudě žhnul. Vůně tabáku ji zvláštním způsobem uklidňovala, neboť jí připomínala otce, který si po večeři také rád zapálil.

„Využívá tohle místo i někdo jiný?“ zeptala se.

„Tu a tam členové mé posádky.“ Přinutila se položit mu další otázky,

přestože vycítila, že mu její vyptávání není vhod. „Máte nějaký domov?“

S odpovědí si dal načas. Nejprve zabafal z doutníku. „Mám svou loď.“

„Čeká na vás někdo? Žena, rodina?“

„Rodina je jediná věc, kterou jsem nikdy nechtěl, a nikdy ji mít nebudu.“

Celia mu věřila. Neuměla si představit, že by tenhle člověk měl manželku a děti. Několikrát na něho pohlédla, ale neviděla nic než žhnoucí špičku doutníku. Ta náhle zhasla. Griffin byl až nepříjemně zamlklý.

Nejradši by se natáhla na lůžko a

zavřela oči, ale neodvážila se. Co když ji probudí jeho neurvalé ruce, šmátrající po jejím těle? Co když se pod ním ocitne uvězněná? Jestli si ji hodlá vzít, udělá to teď v noci, kdy nebude schopná se bránit. Napjatě vyčkávala a při zaznění jeho hlasu málem nadskočila.

„Pokud čekáš, že tě přijdu znásilnit, pak se dočkáš zklamání. Běž spát.“

Celii se mírně ulevilo. Schoulila se na matraci a přitáhla kolena k hrudi. Byla vyčerpaná, a tak zanedlouho usnula hlubokým spánkem.

Avšak ani ten jí nepřinesl vytoužený klid. Neustále se převalovala, neboť ji pronásledovaly sny, které nedávaly smysl. Zapojovala se do útržků rozhovorů a nechala se vláčet

neviditelnou silou, jež ji brzdila, kdykoliv potřebovala utéct, a vyváděla ji z rovnováhy. Ze strachu si zakryla hlavu rukama a volala Philippa. Tolik po něm touží… Kéž by ji objal, ochránil, miloval… Najednou stál vedle ní a jeho modré oči se usmívaly.

„Hledala jsi mě?“ zeptal se něžně.

„Vždycky přijdu, když mě zavoláš.“

„Ach, Philippe. Myslela jsem, že jsi mrtvý. Domnívala jsem se, žes mě opustil.“

„Kdepak, jsem tady, u tebe,“ zamumlal. „Ničeho se neboj.“

„Ale já se bojím. Já… Neopouštěj mě.“ Ráda by se ho zeptala, co se s ním stalo, ale její slova přestala dávat smysl. Zatímco zoufale drmolila,

Philippe se začal vzdalovat. „Ne!“ vykřikla. Natáhla se po něm, aby ho přinutila zůstat.

Vtom kdosi silně sevřel její ramena. Vyděšeně se otočila a spatřila Dominika Legarea. „André tě dostane jako dárek,“ sliboval se škodolibým úsměvem. Dostrkal ji k mrtvole a přinutil, aby se sklonila k Andrého zkrvavenému obličeji. Nevidoucí oči zůstaly otevřené. Usadil se v nich překvapený výraz.

Pokoušela se Legareovi vykroutit. Vtom kolem sebe spatřila samá bezduchá těla a začala ječet.

„Philippe, vrat se!“ prosila. „Vrať se zpátky!“ Klopýtala po palubě lodi a horečně hledala svého manžela.

Dominik ji následoval. Kdyby se jí podařilo chotě najít, před Legarem by ji ochránil. Ve Philippově náruči by nalezla kýžené bezpečí.

Přistoupila k zábradlí a zahleděla se na vodu, na níž se obličejem dolů vznášela těla zabitých. Spatřila mezi nimi svého muže. Voda se červenala jeho krví. „Proboha, Philippe, ne!“ Vztáhla k němu paže. Vtom začal mlátit rukama kolem sebe, jako by ji slyšel. Klesal pod hladinu a voda se nad ním zavírala. Utopí se jí před očima! Volala n pomoc, ale zjevil se za ní Dominik Legare. Popadl ji za krk a udusil její výkřiky…

Procitla, ale dobyvačných rukou se nezbavila. Marně s nimi bojovala. „Ne!

Ne…“

„Buď zticha,“ domlouval jí vlídný hlas. „Už je to pryč.“

Divoce se třásla, obličej zabořila do dlaní. „Philippe? Philippe…“

„Dobře víš, kdo jsem.“ Velké dlaně ji hladily po hlavě a zádech, zatímco vzlykala přitisknutá k jeho hrudi.

„Justin,“ pípla rozechvěle. Sama nevěděla, proč ho oslovila tímto jménem, když ho od prvopočátku znala jako Griffina.

„Trápil tě zlý sen, petite. Něco se ti zdálo.“

„Viděla jsem Philippa. Byl naživu.“

Griffin ji nepřestával hladit. „Kdyby žil, vrátil bych se a našel ho. Ale Legare si dává záležet, aby po sobě nezanechal

žádné svědky.“

Celia polkla, pomalu se probírala z ohromení. „Proč?“

„Začal s tím před mnoha lety, když…“

„Ne,“ přerušila ho ostře. „Chci vědět, proč byste byl ochoten zachránit Philippa.“

Rozhostilo se dlouhé, napjaté ticho.

„V New Orleans se to dozvíš.“

„Proč ne teď? Proč to musí zůstat tajemstvím? Copak záleží na tom, jestli se dostanu do bezpečí nebo ne?“ Ze zoufalství se rozplakala. „Nejste o nic méně vinen než muži, kteří ho zabili,“ pronesla mezi vzlyky. „Nejste o nic lepší než oni! Zabíjel jste už předtím. Mockrát. Máte na rukou jeho krev stejně jako oni!“

Navzdory svému žalu vycítila, že se Griffina něčím dotkla. Svěsil paže, vstal z lůžka a odkráčel. Náhlá osamělost a všepohlcující temnota způsobily, že se zachvěla. Musí uniknout démonům, kteří se kolem ní plíží. Musí utéct a někam se skrýt. Vyskočila z postele a doklopýtala ke dveřím. Cloumala jimi tak dlouho, dokud se neotevřely, avšak Griffin ji popadl v pase dřív, než stačila utéct ven. V panice zaječela a začala se s ním divoce prát.

„Přestaň s tím, sakra!“ Jemně jí zatřásl. „Uklidni se!“

„Ne… Pusťte mě… Philippe!“

Griffin zvedl ruku, aby jí jednu vrazil, neboť netušil, jak jinak čelit dívčině stoupající hysterii.

„Ne,“ vzlykla a přimkla se k němu.

Ruku zase svěsil. Stál na místě jako opařený, zrychleně oddechoval a zíral na drobnou postavu, jež se k němu tiskla. Její obličej ho pálil na hrudi, sevřenými pěstmi se ztěžka opírala o jeho ramena. Neradostně si uvědomil, že by radši čelil posádce přepadené lodi než téhle křehké ženě. Nebezpečí a smrti odolával mnohem snáze než slzám. Celia potřebovala útěchu a něhu, což bylo něco, co nedokázal nikomu poskytnout.

Strach způsobil, že dívka ztuhla v zádech a drkotala zuby. Kořínky vlasů měla mokré a pleť zavlhlou. Přivinul ji k sobě a zvedl do náruče. Připadala mu jako dítě, malá a lehoučká. Ale dítětem dávno není. Nepříjemně si uvědomoval

hebkost její pleti a vůni. Dosud se mu nepodařilo dostat z hlavy, jak leží nahá v posteli Andrého Legarea. Stačilo si na to jenom vzpomenout a zrychlil se mu tep. Bojoval o Celii Vallerandovou a také ji získal. Měl právo si ji vzít, avšak cosi v jeho nitru mu ustavičně připomínalo, že se v jeho moci ocitla bezbranná žena.

Celia si otřela nos do rukávu. „Když piráti přepadli loď, měla jsem zbraň. Chtěla jsem se zabít dřív, než…, ale nedokázala jsem to. Byla jsem zbabělá. Kdybych dostala druhou šanci, jednala bych jinak. Kéž bych zemřela spolu s Philippem.“

„Ne,“ oponoval Griffin a otřel jí mokré líce bříšky palců.

„Měla jsem zemřít,“ zašeptala

náruživě a z očí se jí řinuly další potoky slz.

Odnesl ji k lůžku. Tiskla se k němu a bezmocně plakala. Dala volný průchod veškerému smutku a strachu, který se v ní nahromadil po Philippově smrti. Griffin ji opatrně položil na matraci. Pohladil ji po vlasech, ramenou a šíji. Pláč se proměnil v usedavé vzlyky. Celia si otřela obličej cípem košile. Připadala si úplně vyřízená.

„Bolí mě hlava,“ postěžovala si tenkým hláskem.

„Nemluv.“

Vlídný tón ji udivil. Zvedla ke Griffinovi zrak. Mlčel a čišel z něho bohorovný klid. Připadalo jí neuvěřitelné, že má tu čest se stejným

mužem, který bez váhání přímo před jejíma očima zabil Andrého Legarea.

„Nemyslela jsem to vážně,“ hlesla.

„O tom, že máte na rukou krev…“

„Ale myslela. Nebuď zbabělá.“

Celia zaváhala, pak krátce přikývla. Má pravdu, lepší je být upřímný. Nemohla popřít, že ji svým postavením odpuzuje. Vždyť má tu čest s lapkou, člověkem stojícím mimo zákon, vrahem.

„Ale mně jste pomohl,“ vyhrkla zmateně.

„Nechápu proč. Zřejmě od Vallerandových něco chcete. Anebo… jim něco dlužíte. Co je to?“

Mimoděk mu položila dlaň na svalnatou hruď. Teď se jí zdálo, že přímo pálí. Cítila žár stoupající z jeho pleti i silné bušení srdce. Svěsila ruku a

sevřela ji v pěst, ale v dlani ji stále šimralo.

Griffin ucukl, jako by se ho dotkla rozžhaveným železem. Svírat ji v náruči na něho přece jenom bylo trochu moc. Pokusil se ze sebe vykřesat tu trošku soucitu a cti, jež mu dosud zbyla, avšak nedokázal se přinutit dívku pustit. V životě po ničem tolik netoužil jako po ní.

„Nikomu nic nedlužím,“ pravil ochraptěle, „zato ty mně ano.“

Nebylo pochyb, co tím naznačuje. Celii úlekem poskočilo srdce. „Až dorazíme do New Orleans,“ vysoukala ze sebe, „monsineur Vallerand se vám odmění.“

„Svou odměnu chci hned.“ Z drsného hlasu čišelo napětí.

„Nemám žádné peníze…“

„O peníze nestojím.“

Pokusila se vyskočit z postele a utéct, ale zadržel ji.

„Ne,“ lapala hrůzou po dechu.

Na zadní straně krku ucítila škrábání jeho vousů, o záda se jí otřela horká sametová ústa. Tiše vykřikla. Hrdlo ovíval mužův vroucí dech, jeho dlouhé vlasy zalézaly za límec vypůjčené košile.

„Prosím,“ žebronila rozechvěle,

„nedělejte to.“

Otočil ji tváří k sobě a překvapivě něžně ji políbil. Ucukla před dobyvačnými ústy a divoce s ním bojovala. Vyjekla na protest. Zabořil prsty do její světlé hřívy a přinutil ji

spočinout hlavou na polštáři. Zmítající se tělo přitlačil svalnatým stehnem k matraci, pak se na dívce obkročmo usadil. Strachy se pod ním svíjela a pokoušela se poškrábat mu tvář i hruď nehty, avšak nic nezabránilo lačným ústům putovat po jejím hrdle, lících, bradě a řasách chutnajících po soli. Její výkřiky udusil tím, že ji přinutil rozevřít rty a jeho jazyk pronikl do vzdorujících úst.

Zpočátku zamýšlel bez cavyků si ji vzít. Nezajímalo ho, zda bude sdílet jeho vášeň či ne. Chtěl se ponořit hluboko do jejího lůna a uhasit svůj chtíč. Hrubě z ní proto strhal oblečení.

Vtom se Celia přestala bránit. Odvrátila obličej stranou, zavřela oči a

obrnila se vůči všemu, co bude následovat. Griffin zíral na její nahé tělo. Byla štíhlá a křehká, heboučká jako hedvábí. Její pleť bledě zářila v měsíčním světle. Spatřil žilky prosvítající nad drobnými ňadry i saténové hroty bradavek.

Rty měla vlhké od jeho polibků. Zvolna se nad nimi sklonil a ochutnal je s něhou, jež mu byla cizí. Celia zatnula zuby a přinutila se klidně ležet, zatímco laskal její ústa. Dotkl se obliny jejích ňader a obkroužil je prsty. Sladce voněla přirozenou a osobitou vůní mladé ženy. Přitiskl rty na růžovou bradavku a ta se ihned proměnila ve špičatý hrot. Polaskal jej drsným vousem a vzápětí ukonejšil jazykem.

Celia se zachvívala vzteky. Způsob, jakým se jí dotýkal, jí připadal jako výsměch všemu, co sdílela spolu s Philippem. „Ne!“ bránila se ochraptěle.

„Přestaňte s tím! Udělejte to a hotovo! Hlavně nepředstírejte, že se vám oddávám dobrovolně…“

Zdálo se, že ji neslyší. Jeho ústa se vznesla a přesunula se k druhému ňadru. Zanechala po sobě ohnivou stopu. Dívka potlačila zasténání a převalila se na břicho. Snažila se udusit žár ve svém břiše a v klíně. Griffin se okamžitě zaměřil na její krk a drobnými polibky mučil obzvlášť citlivé místečko. Teplými prsty hnětl ztuhlé svaly na jejích zádech, opatrně se dotýkal roztomilých dolíčků v kříži. Celia

sevřela ruce v pěst a zabořila zpocený obličej do polštáře. „Nenávidím tě,“ vzlykala tlumeně. „A na tom se nikdy nic nezmění. Pusť mě!“

„Nemůžu.“

„Nezáleží na tom, co jsi pro mě udělal. Nepatřím ti a ty nemáš právo…“

„Jsi moje, dokud tě nepředám Vallerandovým.“ Znovu se sklonil nad odmítavými ústy. Napadlo ho, že nikdy dřív nemusel ženu svádět. Proč taky, když je na světě spousta ochotných? Co se tělesných choutek týče, vždycky je ukájel rychle a vášnivě, teď však zatoužil po něčem jiném a to mu propůjčilo nebývalou trpělivost.

Širokou dlaní vklouzl na dívčina ňadra. Cítil, jak pod nimi silně bije

vyděšené srdce. „Neboj se.“ Konejšivě ji hladil. „Neublížím ti.“

Přidušeně se zasmála absurditě těchto slov a vzápětí na ní přistálo svalnaté tělo. Vycítila sílu vášně, jež se v něm skrývá, a očekávala, že si Justin každou chvíli rozepne kalhoty a vrhne se na ni jako zvíře. Jakmile se rty dotkl jejích úst, nepřirozený smích umlkl, neboť se rozplynul v žáru vroucného líbání. Tlukot vyděšeného srdce jako by vyháněl vzduch z jejích plic.

Celia si připadala jako v přízračném snu. Dávno se nestarala o to, kým je anebo co dělá. Záleželo pouze na tom, že ji podivné rozpoložení neopouštělo. Ňadra ji bolela. Zasténala, když je Griffin něžně obkroužil prsty. Nadzvedl

ji a svaly na pažích se mu napjaly. Dívka cítila, jak se hroty jejích prsů zabořily do hustého porostu na mužově hrudi. Dlaní jí přejel po páteři a pak ruku zezadu zapletl do světlých kadeří.

„Vyslov moje jméno,“ slyšela ho šeptat s ústy přitisknutými k jejímu krku. Šimrání hrubých vousů v ní probudilo šokující vlnu vzrušení.

„Ne.“

„Řekni to.“

Rozčileně vzlykla. Marně se pokoušela vybavit si manželovu tvář či přivolat na pomoc zdravý rozum. Jenže Philippův obličej se kamsi vytratil a nezůstalo nic než tma a mučivé laskání přijímané z rukou cizího muže. Do očí jí vhrkly slzy. „Justine,“ pípla zlomeným

hlasem.

„Ano,“ zašeptal a uchopil její hlavu do dlaní.

„Justine…“ Zachvěla se, když zasypal její obličej polibky. Slíbával slanou vláhu z jejích líček i brady. Špičkou jazyka zabloudil do koutku úst a energicky si vynucoval vstup. Philippe ji takto nikdy nelíbal. Nepřistupoval k ní s línou důkladností, z níž se jí točila hlava.

Vtom ji přepadl příšerný pocit viny kvůli tomu, že mu dovolila, aby se jí zmocnil. Kdyby mu více vzdorovala, byla by tu slabá šance, že by své počínání vzdal. Avšak ke své hanbě shledala, že nemá vůli s ním dál bojovat. Naopak. Její tělo vítalo milostné

naléhání, neboť s ním odplouvala bolest a zůstávalo jen slastné očekávání.

Griffin se beze spěchu postavil a zbavil se zbytku oblečení, aniž z ní spustil zrak. Úzké lůžko zasténalo na protest, když se na ně znovu položil. Celia tiše zakvílela, když se mezi její stehna vklínila noha porostlá drsnými chlupy. Zatímco ji Griffin líbal, prsty se bezostyšně probíral plavými kudrlinkami v jejím klíně. Nahmátl úzkou štěrbinu a hrnul se mezi plátky dosud nerozvité růže. Celia se chabě pokusila vzepřít. Marně. Domlouval jí tichým šepotem a dál neústupně držel dobytou pozici.

Hladil ji po vnitřní straně stehen. Dívka ucítila v klíně podivnou vlhkost a

zahanbeně se překulila na bok. Převalil ji zpátky a nenechal se odbýt. Sotva se špičkami prstů dotkl vstupu do její svatyně, Celia ucítila dříve nepoznané vzrušení.

Snažila se ovládnout, kontrolovat své steny a nepodlehnout pokušení přitisknout se k té teplé, zkušené ruce. Griffin vklouzl prstem do jejího klína.

„Jsi tak úzká,“ zamumlal. Jeho dotek způsobil, že se k němu dychtivě přimkla. Hlasitě zalapala po dechu. „Pomalu, ma petite. Uklidni se. Neublížím ti.“

Ve chvíli, kdy jí šeptal chlácholivá slůvka, odhodil veškerou svou ostražitost a přestal vnímat okolní svět. Soustředil se pouze na slast, již mu přinášela blízkost této ženy. Opájel se jí

jako žíznivý poutník vodou z pramene. Celia se drobnýma rukama dotýkala jeho vousatého obličeje, vlasů i zad. Kousíček po kousíčku se k němu sunula blíž a blíž. Vinula se k mužskému tělu, které pro ni zůstávalo velkou neznámou. Útlými boky spočívala mezi svalnatými stehny a na bříšku cítila žár připraveného mužství.

Griffin se chystal do ní vstoupit, ale zastavil ho nečekaný odpor. Celia se pod ním nespokojeně zavrtěla, čímž mu dávala svolení, aby pokračoval a ulevil jí od nesnesitelného napětí. Pevně ho objala kolem krku a přitiskla obličej k jeho rameni. Zalykala se obavami a žádostivostí. Nenechal se dvakrát pobízet a dobyl ji jediným zhoupnutím

boků. Pak následoval šok, neboť Celia vyjekla bolestí. Teprve v onom okamžiku mu došlo, že byla nedotčená.

Pannám se odjakživa vyhýbal. Předpokládal potíže a nikterak ho nepřitahovaly. Setkání s prvním neviňátkem rozhodně nebylo nic příjemného. Měl to poznat. Její chování ledacos napovídalo, ale příliš po ní prahl. Koneckonců o sobě tvrdila, že je vdaná žena. A nebo jí bývala. Uchopil do rukou její obličej a nahněvaně se na ni podíval. „Kdo k čertu jsi?“ domáhal se vysvětlení. „Philippova manželka rozhodně ne. Ty nejsi ničí žena. Pověz mi, proč jsi mi lhala!“

Snažila se uniknout z jeho dosahu. Nemohla mluvit. Zakoušela nesmírné

utrpení. Byl příliš velký a ubližoval jí. Jeho vztek ji děsil. Z očí jí vytryskly slzy.

Griffin zprudka oddechoval. Přestal pevně svírat její obličej. „Odpověz mi, sakra!“

Zasténala a odvrátila hlavu. Nechtěla čelit jeho hněvu.

Náhle nevěděl, co si počít. S pannami neměl žádné zkušenostim nechtěl jí dál ubližovat. Odstrkovala ho od sebe a kroutila se pod nim. „Ne.“ Přidržel ji za ramena. „Nehýbej se.“ Vtiskl ústa do mezírky mezi dívčiným obočím.

Teplo jeho rtů mělo na Celii přímo magický účinek. Spolu s ním se dostavilo uvolnění.

„Mělas mi to říct,“ vyčetl jí. „Mohl

jsem ti to usnadnit.“ Přesunul její zápěstí za hlavu. „Nech je tam, petite. A nehýbej se.“

Zaléval dívčino čelo vroucím dechem. Celia se ostře nadechla, když pronikl hlouběji do jejího těla. Zhrublými konečky prstů přeběhl po smyslných rtech a pak ji políbil. Líně ji líbal, chvílemi vášnivě, pak zase zlehka, dokud se její tělo opět nerozezpívalo touhou.

Hladil ji dlouhými tahy a připravoval si cestu pro zvědavá ústa. Pomalu a opatrně opouštěl její tělo. Celia zasténala na protest. Cítila se prázdná, neklidná, dál prahla po příjemné tíze mužského těla. Griffin spočinul rty na její hrudi a klouzal jimi stále níž.

Špičkou jazyka rozkošnicky objel dívčin pupík a pak prozkoumal mírnou prohlubeň. Celia prosebně zasténala, neboť nedokázala jeho svádění odolat.

Justin ji opět zakryl svým tělem. Dlaní vklouzl pod její záda ona mu ochotně vyšla vstříc. Dychtivě se prohnula v bocích a nabídla se mu. Ohromením zadržela dech, neboť ucítila, jak se rozkoš šíří celou její bytostí. Znovu se opatrně ponořil do tepajícího lůna. Dívka zakoušela další bolest, a tak mu zatnula prsty do ramen.

„Podívej se na mě, Celie,“ vyzval ji ochraptěle.

Zahleděla se mu do očí, okouzlená hloubkou jejich modři. Bolest se rozplynula, proto neprotestovala, když

se svůdný dobyvatel prodíral dál. Společně vydechli ohromením. Oba vycítili, že se čas zastavil a svět pozbyl hranic. Griffin se rozhoupal v bocích a beze spěchu si vychutnával poklady panenského těla.

Celia se k němu zoufale tiskla. Věděla, že by měla kousat a škrábat, bránit se až do hořkého konce. Je šílenství po něm toužit. Avšak šikovně ji svedl pomocí něžných rukou a rtů a přinutil ji podvolit se dříve nepoznané slasti. Vklouzla mu prsty do vlasů a bez zábran se oddávala horoucím polibkům. Přitiskla se k němu boky. Uchopil ji za zadničku a líně s ní zakroužil. Celia zakoušela čiré blaho.

Muka se smísila s rozkoší a

explodovala v ní s překvapivou silou. Bezmocně vyklenula boky, zalykala se slastí. V hlavě měla dočista prázdno. Zdálo se jí, že umírá. Griffin do ní naposledy pronikl, pak jeho svaly ztuhly. Vousy ji poškrábal na jemné kůži na krku, zatímco žár jeho dechu rozechvíval všechna její nervová vlákna.

Přes Celii se dlouho přelévaly drobné vlnky blaha. Spočívala hlavou na mužově rameni a on její rozechvělé tělo tiskl ke svému. Byla tak slabá, že se nedokázala pohnout. Spolu s vyčerpáním se dostavila dřímota. A také, alespoň na několik okamžiků, nejhlubší klid, jaký kdy poznala. Avšak brzy jej zastínil nefalšovaný stud. Jenže na to, aby se dokázala s těmito pocity vypořádat, byla

příliš unavená. Přitulila se blíž k muži, ukonejšená stiskem jeho hřejivých paží, a spokojeně usnula.

O hodně později se jí zdálo, že ji líně unáší proud černočerné tmy. Neuměla posoudit, zda sní či bdí, a tak se plně podvolila zvláštnímu prožitku. Mocné paže po ní klouzaly s něhou, která ji ničila. Rty drtila nesmlouvavá ústa. Bez odporu si nechala rozevřít nohy a přijala muže ve svém horkém lůně.

Tiše zašeptala jeho jméno. Nebránila se, když vytáhl její nohy ke svému pasu. S obdivuhodnou přesností vycítil, co zrovna potřebuje. Nasadil takový rytmus, který vyhovoval jejímu tělu, a znovu v ní rozdmýchal oheň, jenž se rozhořel spolu s jeho. Později bude

sama sebou pohrdat za to, že k tomu svolila, ale nyní jde pouze o pocity, o možnost zapomenout… Nikdy po ničem netoužila víc.

Od brzkého rána bylo parno a dusno. Celia se oblékla do nenáviděné černé košile a opatrně se vykradla ven. Bála se, že probudí Griffina, který stále spal. Zatím neměla sílu ani nervy mu čelit. Cestou k jezeru zakoušela neznámou bolest v klíně. Byla to názorná připomínka toho, co se v noci odehrálo, a způsobila, že jí tváře zahořely studem.

Nic, co kdy četla, žádný šťavnatý klep, který kdy zaslechla, náboženské přikázání či medicínský poznatek jejího otce, zkrátka nic ji nepřipravilo na to, co zažila včera v noci. Někteří lidé

zastávali názor, že žena by neměla cítit slast ani v požehnaném spojení se zákonným chotěm. Pro obcování s cizím chlapem neexistuje omluva. Natož když se jedná o piráta, který bezostyšně okrádá bohabojné bližní. Ničil ji pocit viny. Je neuvěřitelné, jak mohla klesnout tak hluboko ani ne tři dny po zavraždění Philippa. Nikdy by ji nenapadlo, čeho je schopná. Chovala se jako rozdivočelé zvíře. Upřímně se za to nenáviděla. Pohrdala sebou víc než samotným Griffinem.

Když ze sebe na břehu shodila košili a omývala si zakrvácená stehna, musela potlačovat pláč. Na slzy dávno nemá právo, ten přepych si už nemůže dovolit. Za to, co prováděla v noci, nese plnou

zodpovědnost, a pochybovala, že ji celoživotní pokání a upřímné modlitby zbaví hříchu a hanby.

Philippe, pomyslela si zmučeně, jsem ráda, že nikdy nezjistíš, co jsem doopravdy za ženskou.

Celá rozechvělá se oplachovala vodou a pocit provinění vzrůstal s každou modřinou či škrábancem, které objevila na bělostné pleti. Znamení Griffinovy blízkosti. Vzpomněla si, jak ji nadzvedl a ona se pod ním zavrtěla. Rozpačitě se kousla do rtu.

Vtom se za ní ozvalo zašustění. Prudce se otočila a spatřila za sebou stát Griffina. Měl na sobě pouze obnošené kalhoty, dlouhé vlasy si svázal do koňského ohonu. Tady, uprostřed

přírody, se choval jako doma. Celia pojala podezření, že v civilizované společnosti tak uvolněně působit nebude. Zabloudil pohledem k jejímu nahému lesknoucímu se tělu. Jeho zájem nezmizel ani poté, co chňapla po odložené košili a kvapně se do ní zahalila. „Už nikdy beze mě nikam

nechoď,“ prohlásil.

Zírala na něho opuchlýma očima plnýma opovržení. „Budu si dělat, co chci,“ opovážila se mu vzdorovat.

„Jestli je ti život drahý, tak mě budeš poslouchat. Ještě nejsme v New Orleans.“

Z mužova hlasu zaznívala tichá hrozba. Dívce přeběhl po zádech mráz.

„D’accord,“ souhlasila. Slovo se jí

zadrhlo v hrdle. Sourala se od vody, košili si přidržovala cudně u těla.

Griffin se sklonil nad hladinou a opláchl si hrudník a obličej. Kapky se zatřpytily na jeho opálené pleti jako démanty. Otočil se a sledoval dívku přimhouřenýma očima. „Jak se ti podařilo udržet si panenství?“ Na takt dávno zapomněl.

Celia zrudla jako pivoňka. Ačkoliv se s ním sblížila jako s žádným jiným mužem, nedokázala se mu svěřit s ničím osobním. Ale kdyby mu dobrovolně neodpověděla, přinutil by ji. „Philippe byl gentleman. On… Slíbil, že počká, dokud si na něho nezvyknu, a teprve potom… po mně začne vyžadovat plnění manželských povinností.“

„Plnění manželských povinností,“ opakoval posměšně. „Není divu, že netlačil na pilu, když máš k milování takový přístup. A ve tvém věku… Kolik ti vlastně je? Dvacet tři? Dvacet čtyři?“

„Dvacet čtyři,“ přiznala.

„V New Orleans by tě považovali za starou pannu. Ve svém věku bys měla Philippa přivítat ve své posteli s výkřiky vděčnosti. Ale tys ho nutila čekat.“

„Kéž bych to byla nedělala,“ zadrmolila tiše, ale dobře ji slyšel.

„Bůh ví, že s tímhle jsem nepočítal.“

„Kdybys věděl, že jsem nedotčená, nechal bys mě být?“ zeptala se hořce.

Dlouze se na ni díval. „Ne.“

Neomluvil se, ani se nenamáhal předstírat, že mu záleží na jejím

duševním rozpoložení. Celia se zmítala mezi sebelítostí a vztekem. Griffin není nic jiného než bezcitný kruťas!

„O nic jsi nepřišla,“ poznamenal, když si všiml zlosti v jejích očích.

„Nikoho by nenapadlo, že tě o počestnost nepřipravil Phillippe.“

„Nejde mi o to, co jsem ztratila,“

ohradila se ostře.

Tázavě na ni pohlédl.

Zamračila se. „Hovořím o následcích, na které jsi očividně nepomyslel. Co když jsem počala dítě?“

Ačkoliv navenek nepohnul brvou, v duchu se zhrozil. Ona má pravdu. Nad následky smilnění nikdy dřív neuvažoval. Koneckonců navštěvoval ženy, které věděly, jak se uchránit před

nechtěným těhotenstvím. Avšak dobře vychovaná francouzská katolička nemá o těchhle věcech ponětí. „Možné to je,“ připustil, „i když nepravděpodobné. Jestli se to stane, nějak si s tím poradíme.“

„Ani se o tom nedozvíš,“ zasyčela nenávistně. „Nebudeš se mnou, abys to zjistil.“

„Dozvím se to,“ ucedil stručně.

„Jak? Znáš snad v New Orleans někoho, kdo ti donese takové zvěsti?“ Když neodpověděl, dala volný průchod svému vzteku. „Proč je všechno takové tajemství? Co pro tebe znamenám a co chceš vyzískat od Vallerandových? Opravdu mě k nim odvezeš, nebo za mě budeš požadovat výkupné?“ Protože dál

mlčel, znechuceně se k němu otočila zády. „Věz, že mi dávno nezáleží na tom, co se mnou bude. Je mi jedno, kam půjdu nebo co se se mnou stane. Přeju si jen, aby to už skončilo!“ Na paži jí přistál komár. Podrážděně ho plácla.

„Nesnáším hmyz! Nenávidím bažiny! Kéž bych byla od tebe co nejdál! Chci pořádné jídlo, koupel a čisté šaty. Ráda bych se vyspala v měkké posteli a…“ Do hlasu se jí vetřel plačtivý tón. „A úplně nejvíc by se mi hodil kvalitní kartáč na vlasy.“

Griffin se pobaveně ušklíbl. Celiino ranní řádění ho spíše potěšilo, neboť jasně dokazovalo, že není zlomená. Postavil se za ni. Z jejího ostrého nadechnutí vyčetl, že si je dobře vědoma

jeho blízkosti. Zvedl z dívčina ramene kadeř zcuchaných vlasů a zamyšleně na ni pohlédl. „Máš pravdu, chtělo by to učesat.“

Ani se na něho nepodívala. „Přestaň si ze mě utahovat!“

„Koupím ti celé moře kartáčů.“

„Jako výraz pokání za včerejší noc?“

Tiše se zasmál. „Uspokojilo by tě to?“

„To, cos mi provedl, nemůžeš

nikterak odčinit.“

„Očividně nemáš ponětí, co všechno ti mohu nabídnout.“

„Náklad z přepadené lodi?“ zeptala se příkře. „Merci, non.“

Odstoupila od něho, ale následoval ji. Popadl ji za ramena a otočil. „To a ještě

mnohem víc,“ zamumlal. „Nemusím tě odevzdat Vallerandovým. Jsou tu i jiné možnosti.“ Pokusila se od něho odtáhnout, ale jeho sevření zesílilo.

„Zůstaň stát. Nikdy jsem neměl příležitost dotýkat se opravdové dámy. Není divu, že si to chci užít. Jsi nesmírně zajímavá žena, Celie. Tak snadno bych se tě nenabažil. A navzdory tvému opovržení nejsem sám, kdo si včerejší noc užíval.“

„Co to říkáš?“ osopila se na něho a vykroutila se mu.

„Naznačuji, že spolu můžeme výborně vycházet. Místo aby ses uchýlila k Vallerandovým, můžeš mi umožnit, abych se o tebe postaral.“

Zarazila se. „Cože?“

Upíral na ni modré oči a na rtech mu pohrával náznak úsměvu. „Dávám ti na vybranou. Můžeš se rozhodnout, kam spolu odjedeme. K dispozici máš celý svět. Je plný krásných a exotických míst. Až nás cestování unaví, zařídím ti vlastní dům. Klidně dva nebo tři, když budeš chtít. Dám ti k dispozici spoustu peněz na utrácení. Pod jedinou podmínkou – v posteli mě nikdy neodmítneš.“

„A přetrpím víc takových nocí, jako byla ta včerejší?“ S každým slovem, které pronesl, si připadala víc ponížená.

„Do budoucna ti mohu slíbit mnohem příjemnější zážitky.“

„Žádáš mě, abych se stala tvojí milenkou,“ pravila přiškrceně.

„Upřímné v to doufám,“ přiznal suše. Zírala na něho vytřeštěnýma očima.

„Jak tě mohlo napadnout, že by se mi tohle uspořádání mohlo líbit? Jak si můžeš myslet, že bych o tvé nabídce jenom uvažovala? Vždycky jsem si přála jenom to, co ostatní ženy – chtěla jsem mít manžela, děti a klidný domov.“

„Opravdu? Včera v noci jsi toužila po něčem jiném.“

Ač zhrozená, musela uznat, že má pravdu. Existuje jistá stránka její osobnosti, kterou musí po zbytek svého života potlačovat a hlídat. Právě Griffin ji na ni upozornil.

„Jsem tebou znechucená,“ prohlásila rozechvěle.

Usmál se, přesně jak očekávala.

„Využil jsi příležitosti,“ pokračovala.

„Nikdy bych se tak nechovala, kdyby mě nezdrtila manželova smrt. Nemůžeš si mě koupit jako prostitutku, ty… ty nestydatá zrůdo! Jsi špinavý a zanedbaný barbar. Hnusíš se mi! Vím přesně, kdo jsi a odkud jsi vzešel. Jsi odporná krysa a patříš do stoky!“

„Znamená to, že tvoje odpověď zní ne?“

Zuřila natolik, že nemohla mluvit.

Ještě několik vteřin se zubil, potom zvážněl. „Podívej se na mě.“

Celii se zastavilo srdce, neboť tatáž slova pronesl v žáru nejvyšší vášně.

„Řekl jsem ti, že se na mě máš podívat.“

Neochotně k němu zvedla zrak.

„Zármutek nad ztrátou manžela mohl být důvod, proč ses mi odevzdala poprvé. Ale podruhé už ne.“

Když se Celia zeptala Griffina, jak daleko ještě pojedou, udivilo ji, že Crescent City leží mnohem blíž, než si myslela.

„Zhruba tři hodiny,“ odpověděl na její otázku a přitáhl koni otěž, aby nepřešel z příjemného cvalu do trysku. Ubírali se lesní stezkou a splývali s okolní přírodou. „Jakmile překročíme řeku, na plantáž v Bayou St. John to už není daleko.“

„Jak víš, kde Vallerandovi žijí?“

„Jsem… jejich známý.“ Do cesty se jim postavily svěšené větve okolo rostoucích stromů, jež Griffina přinutily

sklonit hlavu a zpomalit koně do kroku.

„To nemůže být pravda,“ namítla domýšlivě Celia. „S lupiči a piráty se Vallerandovi nestýkají.“

Griffin se rozesmál. „Ještě před dvěma generacemi byli lupiči a piráty i samotní Vallerandovi. Stejně jako ostatní příslušníci nóbl rodin z New Orleans.“

„Ty se monsieura Valleranda nebojíš?“

„Já se nebojím nikoho.“

Jeho neochvějně sebevědomí ji podráždilo. Pokusila se ho trochu pozlobit. „Monsieur Vallerand je velmi mocný a nebezpečný. Philippe povídal, že jeho otec je nejlepší šermíř v Louisianě. Až se dozví, co se stalo jeho

synovi…“

„Už to ví,“ přiznal tiše Griffin. „Vaše loď měla přistát už přede dvěma dny. Jako jedna z mnoha padla do rukou pirátů. Vallerandovým nezbývá než počítat s nejhorším.“

Jedna z mnoha? Kolik jich piráti zajali? Celia si vzpomněla na všechny zavražděné muže, bezvládně ležící na zkrvavené palubě. Není jediná, kdo utržil těžkou ztrátu. Mnohé rodiny budou oplakávat své syny, manžely, otce a bratry. „Slyšela jsem Legarea vydat rozkaz,“ vysoukala ze sebe, neboť se jí smutkem stáhlo hrdlo, „aby přeživší zamkli do podpalubí a loď zapálili. Jak někdo může… Je to nelidské.“

„Souhlasím,“ pravil upjatě.

„Opravdu? Copak nejsi ze stejného těsta jako Legare? I tobě se po přepadnutí lodi jistě hodí…“

„Ne. Popravou nevinných se nic nevyřeší. Přepadávám plavidla kvůli zisku, ne krveprolití.“

„Ale zabíjel jsi. Viděla jsem to na vlastní oči. Když jsi mě zachraňoval z ostrova, poslal jsi na onen svět nejméně tři lidi.“

„Kdybych to neudělal, byla bys mrtvá. Poté, co by tě André několik hodin krutě mučil.“

„Ty a tví druzi tam na ostrově… Jste úplně jiní než muži, které jsem dosud poznala. Philippe se podobal mému otci. Byl laskavý a vážil si života. Nikdy by nikomu neublížil. Raději by sám snášel

bolest, než někomu přivodil utrpení.“

„Že mu ta jeho laskavost byla hodně platná,“ ucedil mrazivě Griffin.

„Zemřel bez lítosti.“

„Stejně jako já, až nastane můj čas.“

Celia si stísněně uvědomila, že jí nelže. Griffin se chová jako divoké zvíře. Neuvažuje o minulosti ani budoucnosti, přemýšlí pouze o tom, jak uspokojit své současné potřeby. Lítost, vina, hanba, pokání – nic z toho si nemůže dovolit a ani o to nestojí.

„Kdy se z tebe stal pirát?“ vyzvídala.

„Začínal jsem jako korzár, což znamená, že jsem měl v době války povolení zajímat lodě. Týkalo se nepřátelských plavidel. Za zboží ze zemí, s nimiž jsme vedli válku, jsem

dostával tučnou odměnu. Avšak v jednom nebo dvou případech jsem neodolal pokušení a přepadl nesprávnou loď. Tím jsem se dostal mimo zákon.“

„A stal se z tebe pirát.“

„Přesně tak.“

„Kdyby tě chytili…“

„Budu viset.“

„Ale ani pirátem už být nemůžeš, neboť kapitán Legare vypsal na tvou hlavu vysokou odměnu, že?“

„Pravděpodobně se nějaký čas budu držet z dohledu.“ Do hlasu se mu vetřelo chmurné uspokojení. „Chtěl bych vidět, jak se tvářil, když zjistil, že je jeho bratr mrtvý. Ach, s chutí jsem Andrého poslal ke všem čertům.“ Ucítil, že se Celia zachvěla, a zamračil se. „Není důvod se

ho bát. Před Legarem tě ochráním.“

„Já se bojím tebe,“ přiznala tenkým hláskem. Nato se mezi nimi rozhostilo mlčení.

Dorazili k odlehlému břehu řeky Mississippi, kde nastoupili na převoznický prám a dva muži je přepravili na druhou stranu. I Vividně patřili k pašerákům, neboť s Griffinem jednali s patřičnou úctou a zdálo se, že mezi nimi panuje určitá sounáležitost. Na Griffinovu žádost jeden z nich Celii věnoval svůj klobouk. Zaučila si pod něj dlouhé vlasy a širokou krempu si stáhla do očí. Volné oblečení snadno schovalo její nepříliš žensky zaoblenou postavu, takže na první pohled připomínala hubeného výrostka.

Zatímco muži spolu tiše rozmlouvali, Celia se opřela o dřevěné zábradlí převoznické lodi a zírala do špinavé vody. Tuhle bahnitou řeku jí Philippe popsal v jednom ze svých dopisů. Podle jeho slov někteří lidé tvrdili, že je tahle zakalená voda zdravější než čirá. Když shlédla dolů po proudu, spatřila na obzoru stoupat dým, což by mohla být připomínka města New Orleans.

V přístavu se budou pohupovat plavidla z celého světa a na hrázi se to bude hemžit všemožnými lidmi. Alespoň to jí napsal Philippe. Náhle nemohla uvěřit, že stojí nadosah místu, o němž dlouho snila. Avšak scházelo jakékoliv vzrušení či očekávání. Cítila pouze prázdnotu. Ocitla se odříznutá od své

minulosti a nemá před sebou žádnou budoucnost.

„Bude to úplně jiné než ve Francii,“ zaslechla za sebou.

Je možné, aby jí Griffin četl myšlenky? „Ano, já vím,“ přikývla.

„Zdejší lidé jsou drsnější než ti, které jsi dosud znala. I v těch nejkultivovanějších Kreolech se skrývá určitá zemitost – občas až divokost. Možná si na ni budeš těžko zvykat.“

„Cela ne fait rien,“ povzdechla si.

„Na tom nesejde. Zůstanu tady tak dlouho, jak mi Vallerandovi dovolí. Do Francie se vrátit nechci.“ Ačkoliv nepochybovala, že by ji otec a sourozenci s radostí přijali mezi sebe, nedokázala by po všem, co se jí

přihodilo, znovu vést stejný život jako kdysi.

Griffin si vedle ní stoupl. Neušlo mu, že sebou trhla. „Povede se ti tu náramně dobře,“ prohlásil bezvýrazně.

„Proč to říkáš?“

„Jakmile uplyne doba smutku, budeš nejatraktivnější partie v New Orleans. Spanilá francouzská vdova, relativně mladá, jež zdědila značný majetek… Staneš se objektem zájmu každého volného muže od Vieux Carré po American District.“

„Už se nikdy nevdám.“

„Proč ne?“

„Není mým údělem být něčí manželkou.“

Líně pokrčil rameny. „Snad. Já zase

vím, že mi není dáno být manželem. Manželství jsem vždycky považoval za nepřirozený svazek.“

„Nepřirozený?“

„Žádný člověk nedokáže být věrný po celý svůj život. Na světě není žena, která by se mi dříve či později neomrzela.“

„Všichni muži nesmýšlejí stejně jako ty.“

„I v těch nejlepších manželstvích jeden z partnerů tu a tam podlehne pokušení a dopustí se nevěry.“

„Mýlíš se,“ prohlásila mrazivě.

„Philippe by nikdy žádnému pokušení nepodlehl. Ani já bych…“ Znenadání se odmlčela bezděčně sevřela ruce v pěst. Srdce se jí rozbušilo, neboť na ni plně dolehla nepříjemná pravda. Zradila

Philippa. Včera v noci ztratila veškeré morální zábrany a zapomněla, co je čest a věrnost. Zaplavila ji hanba. Přestože je Philippe mrtev, připadala si jako cizoložnice.

Griffin přesně věděl, co se jí honí hlavou. Nejradši by ji sevřel v náruči a utěšil. Ještě že se jí brzy zbaví. Neprospívá mu mít ji po svém boku.

„Včerejší noc si nevyčítej,“ pronesl s krutou lehkostí. „Bylo to příjemné, ale připisuješ tomu větší důležitost, než je třeba.“

Sotva jí došel plný význam jeho slov, samým ohromením ztuhla. Nikdy k nikomu necítila takovou nenávist jako k němu. „Nebylo to příjemné!“ utrhla se na něho. Hněvivě na něho zírala zpod

krempy klobouku.

„Že ne?“ Zazubil se. Líbilo se mu ji provokovat. „Jaké to tedy bylo?“

Zrudla a několikrát se nadechla, aby se uklidnila. Na rty se jí drala nevybíravá slova. Chtěla mu vmést do tváře, jak je odporný, jak se jí vzpomínka na včerejší noc hnusí. Avšak stačilo podívat se do jeho obličeje plného výsměchu a nezmohla se na slovo. Upíral na ni uhrančivé oči hlubší než obloha nebo oceán. Vzpomněla si, jak se potmě leskly a do uší se jí vtíral jeho podmanivý tichý hlas. Na ňadrech ji příjemně škrábaly jeho vousy. Vzpomínala na tíhu jeho svalnatého těla a na to, jak se jejich těla důvěrně spojila. Vtom ji zabolely bradavky

schované pod hrubou látkou košile. Rozpačitě se kousla do rtu. Co to s ní udělal? Jak zastavit tuhle prostopášnou touhu, kterou v ní zažehl?

Griffin si všiml jejího strádání a přinutil se ovládnout, přestože by ji k sobě nejradši přivinul a zlíbal. Právě tehdy si uvědomil, jak je nebezpečná. V New Orleans si před ní musí dávat dobrý pozor. Na jeho hlavu je vypsaná vysoká odměna, a kdyby někdo zjistil, že je ve městě, znamenalo by to pro něho jistou smrt. Tohle pomyšlení ho trochu vzpamatovalo. Musí ještě chvíli vydržet, dokud Celii nepředá Vallerandovým, a potom si nad ní umyje ruce.

„Jsi zajímavé děvče,“ poznamenal lhostejně a prstem cvrnkl do krempy

jejího klobouku. „Kdybys byla oblečená jako dáma, stála bys za pohled. Navoněná, napudrovaná, celá v hedvábí a stužkách. Rád bych to viděl.“

Do hlasu se mu vetřel škádlivý tón, který jí něco připomněl. Zmateně na něho pohlédla a otřela si zpocené dlaně o rukávy košile. „Právě jsem si něco uvědomila,“ přiznala. Soustředila se na jeho zarostlý obličej. „Nejenom že tvoje oči mají tutéž barvu jako Philippovy, dokonce i obočí má stejný tvar. Jedno je posazeno o něco výš než druhé.“

Mlčel, ale pozorně ji sledoval.

Celia zavrtěla hlavou. Rodilo se v ní podezření. Nemohla ignorovat skutečnost, že mezi Griffinem a Philippem existuje určitá podobnost, byť

povrchní. Je ona podobnost čistě náhodná? Mohla by být? Jestli je to, co si myslí, pravda, pak je ta největší hlupačka na světě a on ten nejsurovější darebák, co kdy žil. „Přiznal jsi, že se s Vallerandovými znáš,“ pokračovala opatrně. „Možná to není jenom náhodná známost. Co když je to… příbuzenský vztah?“

Dál mlčel a vpíjel se do ní pohledem modrých očí. Celia cítila, jak se jí podlamují kolena. Kdyby nebyla v posledních dvou dnech tak zmatená a vystrašená, možná by na to byla přišla dřív. „Jsi s Philippem nějak spřízněn,“ zašeptala a nejistě se zakymácela. Okamžitě ji podepřel. Nebránila se.

„Pomáháš mi, protože jsem Philippova

vdova… a ty jsi Vallerand!“

5

Jakmile se vzpamatovala, Griffin od ní odstoupil a tiše pravil: „Riskuji kvůli tobě život. Jestli ztropíš scénu anebo na mě před příjezdem na plantáž nějak upozorníš, budu tě muset zabít. Abych si zachránil krk i kvůli své rodině. Rozumíš?“

Nebrala jeho výhrůžku na lehkou váhu. Na vlastní oči viděla, jak dovede být krutý. Nicméně obavy převážilo dotčení a pocit příšerné nespravedlnosti.

„Musel jsi Philippa znát,“ obvinila ho.

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Nechtěl jsem, aby ses podřekla před muži na ostrově nebo členy posádky.“

„Jak sis mě mohl včera v noci vzít, obzvlášť když jsi Philippa znal?“ zašeptala zlostně. „Patříš k Vallerandovým? Anebo ke vzdálenému příbuzenstvu? Jsi jeden z manželových bratranců? Mon Dieu, proč sis na mě troufal, když…“

„Protože jsem tě chtěl. Teď buď zticha.“

Nedokázala už déle ovládat potlačovaný vztek. Sama netušila, že je schopná takové zuřivosti. „Nebudu!“ Povážlivě zvedala hlas. Převozníci se na ni tázavě podívali. „Odmítám být zticha! Na něco jsem se tě zeptala a mám právo na odpověď. Jak jsi mohl být tak sprostý

a…“

Vzápětí jí na ústech přistála jeho dlaň. Dopadla s takovou silou, že Celia nedokázala pootevřít pusu natolik, aby ho mohla kousnout. Třeštila oči, od hněvu jí na tvářích naskákaly červené skvrny. Bojovala s Justinovou rukou, zatímco on vydával svým mužům rozkazy. Jeden z nich mu podal špinavý kapesník. Celii se podařilo tlumeně vyjeknout těsně předtím, než jí Griffin páchnoucím plátnem převázal pusu. Divoce s ním zápolila, když jí šňůrkou, kterou si stáhl z vlasů, spoutal ruce za zády. Otočil ji čelem k sobě a zlehka jí zatřásl. Dlouhé černé prameny mu padaly do obličeje a na ramena.

„Tohle jsem měl udělat přede dvěma

dny,“ zavrčel. „Teď se přestaň vrtět, nebo spadneš z prámu. A pokud se ti to povede, já pro tebe skákat nebudu.“ Navzdory krutým slovům byl jeho stisk jemný. Dovlekl ji k dřevěné bedýnce.

„Posaď se.“ Celia se ani nepohnula, jen na něho vyzývavě zírala. Přimhouřil oči.

„Hravě tě přemůžu násilím a to bez sebemenších výčitek.“

Neochotně se uvelebila na provizorním sedátku a upřela oči na obzor. V hrudi ji pálilo, jak se dusila vzteky. Několikrát zkusmo zakroutila zápěstím a uvědomila si, že Griffin jí absolutně nedal šanci se osvobodit. Bylo od něho velmi moudré ji umlčet. Ve stavu, v jakém se nyní nacházela, byla schopná vykřičet všechno, co o něm ví, z

plných plic. Kéž by vymyslela nějaký způsob jak ho poslat do Cabilda, špinavé louisianské věznice, o které se ve svém dopise zmínil Philippe, jenž na onom místě ošetřoval churavé trestance. Přála si vidět Griffina na šibenici. Patří k Vallerandovým? Justin Vallerand… Úporně přemýšlela. Philippe říkal, že se jeho otec jmenuje Maximilien a nevlastní matka Lysette. Zmínil se i o bratrancích a sestrách, ale jméno Justin nikdy nepadlo.

Prám přirazil ke břehu. Přistál v malé zátoce hustě porostlé stromy. „Dobrá práce,“ slyšela zamumlat Griffina, když převozníkům platil. Zvedl Celii do náruče, jako by nic nevážila, vystoupil s ní z plavidla a zamířil k nedalekému

lesíku. Když dívka spatřila, kam ji nese, ztuhla a vykulila sametově hnědé oči. Tento mokřad byl mnohem temnější a naháněl jí větší hrůzu než předchozí. Oblohu zakrývaly větve mohutných dubů, zbytek slunečních paprsků zastínily popínavé rostliny a mech. Panoval zde podivný klid a vysoká vlhkost, ve vzduchu se vznášel zápach rozkladu. Jen nebesa vědí, jací tvorové se skrývají ve stojaté vodě. Bažina je živoucí bytost. Celii připadalo, jako by vstupovala do chřtánu bájné příšery a putovala do jejího břicha.

K obloukovitému kořenu zpola ponořeného stromu byly připoutány dva dřevěné čluny. Griffin opatrně postavil Celii na kousek pevné půdy. „Nehýbej

se,“ varoval ji. „Nechci, abys šlápla na hada nebo spadla do nějaké jámy. Půjdu se podívat, která piroga je v lepším stavu.“

Nesmí se hýbat? Vždyť nedokáže ani mrknout. Sledovala, jak Griffin obhlíží obě lodky. I v poledne zde vládlo ponuré příšeří. Kdyby se tu ztratili, nikdy by je nikdo nenašel. Nemají žádné zásoby. Jak chce Griffin najít cestu v nekonečném bludišti stromů, vody a bahna? Na ostrově pirátů si skoro připadala bezpečněji než tady.

Griffin se pro ni vrátil a uchopil ji v pase. Když zjistil, že se celá chvěje, zamračil se. „Dovoluji si poznamenat,“ prohodil ledabyle, „že kdybys souhlasila a stala se mojí milenkou, nikdy bys

nemusela znovu vkročit do močálu.“ Protože na jeho poznámku nijak nezareagovala, dál nevzrušeně pokračoval: „Žádné nebezpečí nám tu nehrozí. Projížděl jsem se tady na loďce už jako kluk.“ Odmlčel se a pohlédl do dívčiných očí. Zračila se v nich nenávist. „Nemůžu tě rozvázat. Na řece bychom mohli někoho potkat. Hrozí mi velké riziko. Proto se musím postarat, abys zůstala zticha.“

Posadil ji do pirogy a zaujal pozici na sedátku proti ní. Pomocí vesla odstrčil člun od podmáčeného břehu. „Seď klidně,“ nabádal ji, když se otočil, aby zjistil, co je za nimi.

Celia se choulila na sedátku, zrazovaly ji nervy. Obrovské žáby jim

skákaly vstříc. Spatřila jedovatého vodního hada, jenž čeřil hladinu vlnovkovitým pohybem dlouhého těla. Sklopila zrak ke dnu lodi a potlačila zasténání. Griffin neúnavně a rytmicky vesloval, tempo zpomalil pouze tehdy, když potřeboval obeplout popadané klády či se vyhnout spěchajícímu proudu. Na některých místech voda dosahovala do výšky pouhých několika desítek centimetrů a vesla se bořila do bláta.

Griffin poháněl loďku ve stejnoměrném tempu, svaly na plochém břiše a pažích se mu napínaly. Tu a tam na jeho do bronzova opálenou pokožku usedl komár nebo jiný příslušník hmyzí říše, ale on si jich nevšímal. Pohled na

jeho atletické tělo Celii přitahoval jako magnet. S dlouhými vlasy a vousy vypadal jako divoch a ledakomu by jistě nahnal strach. S ironií vzpomínala na pohádky svého dětství, kde se to jenom hemžilo chrabrými princi a statečnými rytíři, kteří ochotně zachraňovali nevinné dívky ze spárů zlých obrů. Svého zachránce se dočkala i ona, ale spíše se podobal obrovi než princi.

Semkla víčka a melancholicky vzpomínala na Philippa, jemného a přesto neskonale mužného. Dokázal se podmanivě usmívat a vzápětí zvážnět, načež se na ni potutelně zaculil. Měl výraznou bradu a dokonalý rovný nos. Skoro cítila, jak jí jeho nakrátko ostříhané vlasy kloužou mezi prsty a

otírá se o ni dohladka oholenou tváří. Téměř slyšela, jak jí něžně šeptá, že ji miluje. Byla hloupá, že se s ním nemilovala. Měla patřit jen svému manželovi a místo toho si ji přivlastnil surový cizák, jenž nechoval žádnou úctu k její nevinnosti ani k tomu, co pro ni znamenala.

Zdálo se, že Griffin v dálce něco zahlédl. I Celia se podívala tím směrem a spatřila náznak pohybu. Muž se k ní otočil s mrazivým výrazem ve tváři.

„Blíží se k nám přívoz,“ zadrmolil. „Drž hlavu skloněnou a ani nepípni.“

Vzdorovitě na něho zírala. Mohla mu pěkně zavařit. Stačilo, aby si pasažéři druhé lodi všimli něčeho neobvyklého. Kdyby zjistili, že je spoutaná a má v

ústech roubík, určitě by zasáhli. Jistě by je těšilo shrábnout odměnu za hlavu neblaze proslulého piráta.

„Nepomohli by ti, ty hloupá,“ broukl Griffin. „A jakmile by si uvědomili, že mají co dočinění se ženou… Skloň tu svou paličatou hlavu!“

Vyhověla mu. Natočila se tak, aby skryla obličej pod širokou krempou.

Griffin nepřestával veslovat. Na palubě plavidla, které svou jednoduchostí připomínalo spíše vor než prám, stáli dva muži, nejspíš pašeráci. Pod plachtou se rýsovaly navršené krabice. Na první pohled se zdálo, že si muži Griffina nevšímají, ale ve skutečnosti se měli na pozoru. Ač nevzdělaní, nebylo radno je podceňovat.

Pocházeli z horního toku řeky a živili se převážením zboží – legálního i kontrabandu – mezi New Orleansem a Louisvillem. Prosluli jako nedostižní střelci. Často se museli bránit proti bandám říčních pirátů, kteří by je jinak nemilosrdně povraždili a oloupili.

Jeden z pašeráků je pozdravil, ale Celia k němu ani nevzhlédla. Jazyk, kterým muž hovořil, vzdáleně připomínal angličtinu, avšak nosový přízvuk způsobil, že jednotlivá slova splývala.

Griffin mu ledabyle odpověděl ve stejném duchu. A pak si každá loď plula po svém. Posléze si Celia dovolila zvednout hlavu a vydechnout úlevou.

Griffin ji upřeně sledoval, oči se mu

třpytily jako safíry. „Nepotrvá to dlouho,“ řekl.

Její utrpení zakrátko skončí. Celia si přála mít volné ruce, aby i mohla promnout bolavé čelo. Teprve nyní si dovolila uvěřit, že bude více či méně bezpečným způsobem dopravena k Philippově rodině. Toto pomyšlení s sebou přineslo nečekanou bolest. Toužila sdílet svou ztrátu se slušnými a laskavými lidmi, kteří budou pro Philippa truchlit stejně jako ona. Zajímalo by ji, zda se bude někdy znovu cítit v bezpečí a povede se jí vrátit k poklidnému životu, jejž kdysi vedla.

Sledovala Griffina, který se plně soustředil na veslování. Svraštila světlé obočí. Pokud je nějak spřízněn s

Vallerandovými, tak pouze vzdáleně. Jsou bohatí. Příslušníkovi své rodiny by jistě poskytli dobré vzdělání a vychovali ho jako gentlemana. Určitě by byl inteligentní a nikdy by nepřipustil, aby se z něho stal špinavý bandita.

Slunce příjemně hřálo do košile. Celia udiveně vzhlédla i spatřila, že zelený příkrov nad její hlavou prořídl. Vodní tok se prohloubil a břehy vystupovaly mnohem zřetelněji. Bujnou vegetaci někdo vymýtil. Piroga klouzala podél východního břehu říčky. Dívka si prohlížela trsy divokých trav, rostoucí mezi cypřiši a vrbami. Poté její pozornost upoutal shluk budov. Mohla to být jedině plantáž.

Griffin jako by vytušil, že ji o řeč

připravila zvědavost. „Kolem toho ramene se rozprostírá pět plantáží,“ spustil. „Tahle patří Bonheurovým. Pak přijdou na řadu Garonneovi a po nich Vallerandovi.“

V očích ji zaštípaly slzy a navzdory úpornému sebeovládání se opět začala chvět. Griffin nyní vesloval mnohem pomaleji, jeho pohyby byly o poznání plynulejší než předtím. Pojednou působil nesmírně vzdáleným dojmem. Vzduch se zachvíval horkem a podivně zářil. Celia jej zhluboka nasávala do plic, neboť měla pocit, že se udusí.

Griffin navedl člun ke břehu a uvázal jej ke kořenu věkem omšelého dubu. Nato vzhlédl ke strmému svahu, na němž se vypínalo sídlo rodiny

Vallerandových. „Pět let,“ hlesl. Dům se vůbec nezměnil. Odtažitý a vznešený, důstojně se rýsoval na pozadí cypřišů a modré louisianské oblohy. Bílé patrové stavení působilo ve své jednoduchosti velice elegantně. Zdobily je zastřešené ochozy a štíhlé sloupy. Vůně země a magnolií přinášela vzpomínky na minulost spolehlivěji než cokoliv jiného. Pět let…

Justine, pozor! Počkej na mě! Vydáme se dolů po proudu, Philippe,

a koukneme se po pirátech. Hlavně ať to táta nezjistí.

Griffin se spěšně rozhlédl kolem sebe. Uklidnil se až ve chvíli, kdy mu došlo, že hlasy znějící mu v hlavě jsou zbytky dávno pohřbených vzpomínek. Zvedl

Celii z pirogy a opřel ji o strom. Opatrně jí sundal klobouk a uhladil vlasy nasáklé potem. Třásla se nervozitou.

„Už jsi v bezpečí,“ prohlásil a vyňal jí z úst roubík. Vydala jakýsi nesrozumitelný zvuk a jazykem se dotkla suchých rtů. Uchopil ji za zápěstí.

„Nemáš se čeho bát. Postarají se o tebe.“ Rozvázal kožený řemínek a znovu si s jeho pomocí stáhl vlasy do ohonu.

„Kdo jsi?“ zeptala se rozechvěle.

„Nejdřív tě odvedu do domu.“ Vzhlédl k jasnému nebi. „Vracím se za plného světla,“ prohlásil, zatímco spolu s Celií kráčel do svahu. „Musel jsem se zbláznit.“

Dívka udiveně sklopila zrak. Její

drobné prsty se ztrácely v jeho velké dlani. Poprvé ji uchopil za ruku.

Mířili k zadnímu vchodu budovy. Zastavili se ve stínu vzrostlých cypřišů. Ve vzduchu se vznášela vůně bylin rostoucích v zeleninové zahradě. Celia putovala pohledem z malé rodinné kaple a skladišť napravo k pomerančovníkům a rozkvetlým keřům, jež lemovaly okraj vzorně udržovaného trávníku. Od Philippa věděla, že má před sebou pouhý zlomek pozemků patřících k plantáži. Navazují na něj další zahrady a skleníky. Dále jsou zde stáje pro hospodářská zvířata, mlýn, zvonice, dům pro hosty, správcův domek a ubikace otroků lemované rozsáhlými poli.

Nechápala, proč se Griffin zastavil.

Chtěla jít dál, ale zadržel ji. Sledovala směr jeho pohledu a spatřila chlapce s tmavou pletí, jenž nesl dvě vědra směrem k udírně. Ačkoliv se v duchu připravovala i na tento aspekt života na plantáži, pohled na zotročené dítě jí otřásl. Vzpomněla si na Auga, kapitánova černého přítele i společníka. Co si Griffin myslí o zotročování ostatních?

Podíval se na ni, jako by jí četl myšlenky. „Skoro polovinu mé posádky tvoří bývalí otroci nebo černoši z Haiti,“ zabručel. „Jako malý jsem se na některé věci nikdy neptal. Nyní vím, že člověk nebyl stvořen k tomu, aby si přivlastňoval jiné lidi.“

Dával pozor, aby je nikdo nezahlédl,

a společně se kradli ke kuchyni, kterou s domem spojovala dlouhá veranda. Minuli udírnu, z níž se linula vůně uzeného masa. Celia křečovitě polkla, v ústech jí vyschlo. Ve stínu domu si hověla zrzavá kočka. Sotva je spatřila přicházet, několikrát prudce švihla ocasem.

Griffin nakoukl do kuchyně přes dveře se sítí proti mouchám. Oči se mu spokojeně zaleskly. „Jak jsem doufal,“ přikývl a opatrné otevřel. Celia klopýtala za ním.

Vstoupili do prostorné místnosti s velkým krbem, v němž spočívala úctyhodně velká polena. Nechyběl ani obrovský železný sporák a spousta nádobí. Kolem stolu se pilně činily tři

ženy, dvě černé a jedna bílá, a pilně zavařovaly ovoce. Jakmile zaslechly kroky, všechny se jako na povel otočily a zarazily se při pohledu na vousatého obra, jenž vstoupil do jejich království. Očividně ho nepoznávaly.

Žena stojící u kamen, která míchala cosi v hrnci, z něhož se kouřilo, na Griffina nechápavě zírala. Zářivější ryšavou hřívu Celí a nikdy neviděla. Horká pára způsobila, že se rusé pramínky divoce kroutily a porcelánově bílé tváře se zardívaly. Černé šaty a šedá zástěra podtrhovaly bujné křivky její nevysoké postavy. Mohlo jí být kolem třiceti, a sálal z ní půvab dozrávající ženy. Celia usoudila, že má před sebou Lysette Vallerandovou,

Philippovu nevlastní matku.

Jako první se vzpamatovala kyprá žena s bujným poprsím, stojící u dřevěného stolu. Zvedla nožík, jímž krájela jahody, a výhružně jím zašermovala.

Griffin se zazubil. „Restes tranquille,“ oslovil ji. „Přestaň se čepýřit, Berté – dneska ti nemíním nic sebrat.“

„Monsieur Justin!“ zvolala kuchařka. Rusovláska upustila lžíci, kterou držela. „Justine!“ vydechla a oříškově hnědé oči se jí zamžily. „Jsi to ty? Nemůžu uvěřit…“ Otočila se ke štíhlé důstojné ženě s prošedivělými vlasy.

„Noeline, najdi Maxe. Vyřiď mu, ať okamžitě přijde.“ Noeline přikývla a

odspěchala.

Celia zpovzdálí sledovala, jak se Lysette vrhla na Justina jako malá bouře. Zlověstně se mračila, v očích se jí leskly slzy. Objala ztraceného syna kolem krku.

„Dlouho jsme nechápali, co se stalo. Proč jsi nikdy… Mon Dieu, vypadáš úplně jinak.“ Odmlčela se a pozorně si prohlížela jeho opálenou tvář. „O Philippovi už víš. Vidím ti to na očích.“

„Ano, vím,“ přiznal Griffin. Jemně se vymanil z ženina objetí. Lysette je jediná žena na světě, k níž chová respekt a náklonnost. I tak se mu nelíbilo, že se ho dotýká. Doteky nesnášel. Rázně zagestikuloval na Celii. „Belle-mére…, tohle je Philippova žena.“

Po jeho oznámení se rozhostilo

ohromené ticho. „Není možná,“ prohlásila Lysette. „Philippova žena cestovala na kupecké lodi spolu s ním a…“

„Piráti, kteří zajali jejich loď, ji odvezli na Vraní ostrov. Náhodou jsem tam zrovna byl.“

„Justine, je nějaká naděje, že Philippe…“

„Není,“ přiznal stísněně.

Lysette smutně přikývla a pohlédla do Celiina obličeje, v němž se zračilo napětí. „Chudinko ubohá,“ pravila soucitně. „Mohu si jen představovat, čím vším jsi musela projít.“ Když jí dívka neodpověděla, tázavě se otočila ke Griffinovi.

„Mluv na ni francouzsky,“ poradil jí.

„Angličtina jí moc nejde.“

Celia si otřela orosené čelo. Ruka se jí třásla. Do nosu se jí vtíral horký vzduch, jenž sladce voněl. Tupě civěla na Griffina a obcházely ji mrákoty.

„Proč jí říkáš belle-m?re?“ zeptala se tenkým hláskem.

Lysette se na Griffina ostře podívala.

„Justine,“ prohlásila francouzsky. „Tys jí neřekl, kdo jsi?“

Pokrčil rameny. „Čím méně toho věděla, tím lépe.“

„Jistě,“ mračila se Lysette. Obrátila se k Celii. „Odmalička nikomu nedůvěřuje, zejména ženám ne. Důvod, proč mě oslovuje Belle-měre, je prostý

– jsem jeho nevlastní matka. Justin a Philippe jsou – byli – bratři. Dvojčata.“

Celia omámeně zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Posaď se na tuhle židli. Nějak jsi zbledla.“

„Ne!“ Odstrčila od sebe něžné ruce. Cítila se, jako by schytala ránu do břicha. Opřela se o stěnu a zírala do Griffinova nesmiřitelného obličeje.

„Philippe žádného bratra neměl. Nikdy se o něm nezmínil.“

„Schválně se vyhýbal jakékoliv zmínce o mé maličkosti,“ poznamenal Griffin. „Bylo to bezpečnější. A vhodnější.“

Nato Lysette dotčeně vyhrkla: „Kdyby ses nevypařil na šest dlouhých let, třeba bychom časem našli přijatelnější řešení.“

„Pět,“ opravil ji.

Celia nespouštěla z Griffina zrak.

„Kdybys doopravdy byl Philippův bratr, nestal by se z tebe… vyděděnec. Pirát.“ Na poslední slovo dala důraz plný opovržení. „Nemůžete být sourozenci, protože on oslavil teprve pětadvacáté narozeniny, zatímco ty…“ Znechuceně se odmlčela. Předpokládala, že Griffin dávno překročil třicítku. Ale jak vypadá bez přerostlých vlasů a vousů? Vždyť je Philippovi podobný. Má stejné oči. Pojednou se jí udělalo zle. Přitiskla si dlaň na pusu.

„Jsem starší než on. Přibližně o pět minut,“ ohradil se Griffin. „Alespoň to mi bylo řečeno.“

„O osm,“ ozval se hluboký hlas ode

dveří. „Byl jsem u toho.“

Patřil nejimpozantnějšímu muži, jakého Celia kdy viděla. Maximilienu Vallerandovi. Philippe ho popsal zcela přesně. Jeho obličej působil přísně a oči získaly zvláštní odstín hnědé, takže se zdály nazlátlé. Pohledný pětačtyřicátník se pyšnil urostlou, avšak štíhlou postavou s dlouhými údy a čišela z něho elegance kreolského aristokrata. S černými kalhotami a botami ostře kontrastovala bílá košile, kterou měl u krku rozhalenou. Uhlově černé vlasy na spáncích prokvétaly stříbrem. Nebylo těžké určit, po kom Philippe podědil svůj přitažlivý vzhled.

Justin předstoupil o krok a kurážně čelil jeho pohledu. „Otče. Vím, co pro

tebe Philippe znamenal, a jeho odchod mě moc mrzí.“

Zlaté oči se krátce zaleskly, jak Maximilien přemáhal emoce. Teprve tehdy si Celia všimla hlubokých tmavých kruhů pod jeho očima a ostrých vrásek, jimiž hluboký žal poznamenal jeho obličej.

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Oba muži se vzájemně poměřovali očima. Otec a syn. Navzdory stejné výšce a stavbě těla mezi nimi nebyla sebemenší podobnost. Maximilien působil uhlazeným dojmem. Čišela z něho autorita, již si nikdo netroufal zpochybnit. Justin byl otrhaný a zanedbaný. Disponoval pouze pochybným kouzlem desperáta. Jestli

někdy vystupoval v souladu s etiketou, pak tuto dovednost ztratil v průběhu let, kdy se stýkal převážně se spodinou.

„Znám člověka, který je zodpovědný za Philippovu smrt,“ vyhrkl zčistajasna Justin. „Jmenuje se Dominik Legare. Spolu se svými muži zajal kupeckou loď, posádku zahubil a unesl Philippovu ženu.“ Nemotorně ukázal na Celii.

„Přivedl jsem ji k vám. To je jediný důvod, proč jsem tady. Přísahám, že Legare zaplatí za všechno, co udělal.“

„Ne,“ namítl Maximilien. „Velitel námořnictva povolal na pomoc posily. O klid v Zálivu se postarají posádky válečných lodí a ty se nebudeš do ničeho plést.“

„Vojáci Legarea nikdy nedostanou,“

posmíval se Justin. „Jsem jediný, kdo ho dokáže vystopovat.“

„Nesmím ztratit dalšího syna,“ prohlásil Maximilien hlasem plným pohnutí. „Musíme si promluvit. Nemůžeš dál pokračovat…“

„Na řeči není čas,“ skočil mu Justin do řeči. Obrátil se ke kuchařce, jež scénu dychtivě sledovala. „Připrav mi něco k jídlu, Berté. Něco, co si můžu vzít s sebou. Musím se odtud dostat dřív, než mě chytnou. Vezmu si několik koláčků.“

Žena otálela, dokud se od Maximiliena nedočkala souhlasného přikývnutí, pak odspěchala ke krbu. Z právě upečených koláčků se ještě kouřilo.

Justin obrátil zrak k Celii, jež stále přešlapovala v koutě. Zamračil se na ni. Dorázoval k nejbližší židli a botou ji dostrkal před dívku. „Sedni si,“ přikázal jí příkře, „nebo nám tu ještě omdlíš.“

Natáhl se po ní a ona ucukla.

„Nesahej na mě!“ vykřikla. Dosud se nevzpamatovala z šoku a ponížení. Justin je Philippův bratr, dvojče. Přesto se neštítil si ji vzít. Zneužil ji, i když věděl, že poté předstoupí před jeho rodinu. Dobře si uvědomoval, že ji stud nedovolí svěřit se živé duši. Jak moc jí musí opovrhovat. Přinejmenším tolik, co ona sama sebou. Nikdy se necítila tak bezmocná a nahněvaná. Kéž by mu mohla ublížit. Udeřit ho, oplatit mu pokoření, jemuž ji vystavil.

Lysette se ji snažila utěšit. „Celie, všichni chápeme, že jsi prošla příšerným…“

„Nic nechápete,“ vyštěkla divoce dívka. Před očima jí vyvstala I Philippova záda zbrocená krví. Sevřela v prstech potrhanou košili a přivinula si ji úžeji k tělu. Cítila, že potřebuje ochranu před všetečnýma očima. „Jak byste mohli? Jak byste mi mohli rozumět?“

„Máte pravdu,“ prohlásil Maximilien. K údivu všech přítomných k dívce přistoupil a uchopil ji za ramena. Z jeho hlasu zaznívala autorita, jež kupodivu zaplašila Celiino rozčilení. Shledala, že fascinovaně hledí do jeho podivuhodných očí. „Skutečnost, že jste

tady, je sama o sobě zázrak. Vaše záchrana patří k několika málo slušným věcem, které náš syn v životě vykonal. Vidím, že jste vyčerpaná, petite hru. Dovolte mé ženě, aby se o vás postarala. Nyní jste součástí mé rodiny.“ Povzbudivě jí stiskl ramena a hned nato ji pustil. „Všechno bude zase v pořádku. Běžte s Lysette.“

Hovořil s ní laskavě a něžně, přesto nepřipouštěl námitky. Celia pokorně přikývla a ploužila se k Lysettině vstřícně napřažené ruce.

„Obdivuhodné,“ posmíval se Justin.

„V posledních třech dnech jsem jí musel na každém kroku vyhrožovat. Holt to se ženami umíš, otče.“

Celia se ve dveřích zastavila a

podívala se na něho. V pobledlém obličeji se zračila nefalšovaná nenávist.

„Modlím se k Bohu, abych se s tebou už nikdy nesetkala,“ pravila upjatě.

„Tohle přání se ti splní,“ odvětil Justin a v očích se mu posměšně zablýsklo. „Ale nikdy na mě nezapomeneš.“

Sotva se Celia odvrátila, vytratily se z jeho obličeje veškeré emoce. Upřeně za ní zíral. Nevzal si balíček, jejž mu Bertě podávala, dokud mu Lysette a Celia zcela nezmizely z dohledu. „Prošla peklem,“ zamumlal.

Maximilien si zamyšleně promnul dohladka oholenou bradu. „Nakolik na tom máš svůj podíl?“

Justin se zazubil. „Vždycky jsi věděl,

jak správně zformulovat otázku, otče.“ Chopil se ranečku s koláčky. „Adieu, Berté. Et merci.“

„Kam máš namířeno?“ uhodil na něho Maximilien. „Zůstaň tady, sakra.“

Justin zavrtěl hlavou. „Dobře víš, že nemůžu. Já…“ Odmlčel se a významně se zahleděl na Berté, která sice zaujala své místo u plotny, ale zjevně natahovala uši, aby jí nic neušlo.

„Nech nás o samotě, Berté,“ nařídil jí Maximilien. Neochotně mu vyhověla. Mumlala cosi o mužích, kteří překážejí v kuchyni.

„Nemůžu se nikde usadit,“ přiznal Justin. „Když jsem Celii zachraňoval z ostrova, zabil jsem Legareova bratra Andrého. Dominika bych taky vyřídil,

kdybych dostal příležitost. Nyní nebude mít klid, dokud mi neusekne hlavu. Proto ho musím dopadnout jako první. Už jsem vás ohrozil tím, že jsem se vrátil.“

„Svoji rodinu dovedu ochránit,“ pravil chmurně Maximilien. „Včetně tebe.“

Justin povytáhl obočí, krátce se uchechtl a zavrtěl hlavou. „I kdybys dokázal zvládnout Legarea, úřady neobelstíš. Do týdne bych visel. Hodně lidí chová podezření, kdo ve skutečnosti jsem. Mimoto mi přišili spoustu zločinů, které jsem nespáchal. Mé rychlé popravě by nezabránila ani tvá známost s guvernérem, jíž se tak rád chlubíš.“

Do Maximiliena vjel bezmocný vztek. Hněvivě zaklel. „Proč sis proboha

vybral tuhle existenci? Všechno mohlo být jinak.“

„Myslíš? Od chvíle, kdy jsem se narodil, bylo jasné, že jsem zkažený do morku kostí. Považoval jsem za svou povinnost všem dokázat, že se ve mně nemýlí.“

„Zatvrzelý hlupáku,“ ucedil tiše Maximilien. „V případě tebe a Philippa jsem se dopustil neodpustitelných chyb. A ty za ně teď platíš. Otcovy hříchy… Ale ani teď není příliš pozdě. Dovol mi, abych ti pomohl. Podceňuješ mě v mnoha směrech, monfils. Chápu vzniklou situaci mnohem lépe, než se domníváš.“

Jako by Justinovy útroby sevřela železná pěst a nechtěla je pustit. Příliš dlouho musel potlačovat veškeré city,

aby přežil. Nemohl si dovolit přijímat soucit. Od nikoho. Ani od svého otce. Vystačí si sám.

„Sbohem,“ hlesl, aniž se Maximilienovi podíval do očí.

„Justine, počkej…“

„Bůh tě provázej.“ S těmito slovy se vydal k piroze, pohupující na hladině řeky.

6

ZÁŘÍ 1817

„Regardes, ztloustla jsem.“ Celia se nakrucovala před zrcadlem. Dlouho se na sebe pořádně nepodívala. Před zrcadlem se pouze česala anebo si upravovala oblečení. V průběhu uplynulých čtyř měsíců, kdy žila s Vallerandovými, přibrala a přestala působit křehce. Dokonce i její ňadra se krásně zaoblila.

Lysette se usmála. Sledovala, jak švadlena špendlí lem dalších černých

šatů. „Když jsi k nám poprvé přišla, byla jsi na kost vyhublá,“ poznamenala. „Těší mě, že kuchyně naší Berté na tebe má tak dobrý vliv.“

Celia se znovu zavrtěla a povytáhla obočí. S úžasem sledovala, jak hedvábí obepíná křivky jejích boků a zadečku. Zvolený model měl módní vysoký pas a kolem výstřihu a na ramenou jej zdobily černé perličky. Sukně měkce splývala z boků až na zem a zakrývala kotníky i nožky. Dívka se zkusmo nadechla. Sledovala, jak se jí živůtek napíná přes ňadra.

„Nehýbejte se, madam,“ požádala ji švadlena.

Celia protáhla obličej. „Brzy se nevejdu do žádných ze svých šatů.“

„Na to si budeš muset dlouho počkat,“ prohlásila suše Lysette. Přistoupila k vysokému zrcadlu a kriticky se zahleděla na vlastní obraz. „Zato mně nezbývá než získat zpátky postavu, kterou jsem ztratila, když jsem čekala Rafaela.“ Sklonila se k buclatému rusovlasému děťátku, jež si na podlaze hrálo s odstřižky látky. „Stojíš za každé kilo, miláčku. Hlavně maminku neposlouchej.“

Švadlena, pohledné irské děvče jménem Briony, zadrmolila s ústy plnými špendlíků: „Monsieur Vallerand by nezměnil jediný vlas na vaší hlavě, madam.“

Lysette se rozesmála a zavrtěla hlavou. „Max není s to posoudit moji

figuru. Miluje mě.“

Celia se pousmála. Osobně se domnívala, že Lysette nemusí hodit ani deko. Připomínala malou Venuši, ženu plných tvarů a dokonalých proporcí. Byla temperamentní a plná života. Není divu, že si Maxe omotala kolem prstu.

„Max mě nerad vidí v černých šatech,“ posteskla si Lysette. Povzdechla si a usedla na brokátem potaženou pohovku. Zvedla spodní prádlo jedné ze svých dcer a pokračovala v zašívání.

„Celý loňský rok jsme drželi smutek za Maxovu matku Irénée a teď…“ Do tváře se jí vetřel stín. Celia věděla, že myslí na Philippa.

Období smutku potrvá dalších osm měsíců, během kterých příslušníci

Vallerandovy rodiny budou nosit pouze černé oblečení. A Celia se bude ještě dlouho poté strojit výhradně do odstínu levandulové a šedé. Kreolové dodržují zvyky, jimiž se musí přísně řídit i ona, jinak ji společnost vystaví tvrdé kritice. Například dopisy smí psát jen na papír s černým okrajem. Kromě brože s černým kamenem nesmí nosit žádné šperky. Na veřejnosti si musí vlasy i tvář zakrývat hustým tmavým závojem. Dokonce i knoflíky na šatech smějí být pouze malé a obyčejné. Výběr společenských událostí, kterých se může zúčastnit, je omezený. V žádném případě se nesmí stýkat s muži.

Navzdory tomu necítila žádné příkoří. Plantáž jí poskytovala soukromí, které

uvítala. Avšak Lysette byla velmi družná, měla spoustu přátel mezi Kreoly i Američany, a tak ji přesvědčila, aby se vzdala své samoty. Jenže Celia nepotřebovala s nikým klevetit, ani se někomu svěřovat, a odmítala se účastnit rodinných dýchánků. Vyžadovala jen nějakou práci, která by ji zaměstnala, a čas, aby se vzpamatovala z Philippovy smrti.

Ujala se mnohých povinností. Plantáž představovala malý svět sám pro sebe. Ženy vyráběly víno a máslo, pekly chléb, zavařovaly, udily, pěstovaly zeleninu a vedly přesné záznamy o stavu zásob. Výroba mýdla a svící kupříkladu zabrala celý den. Vždycky se našlo nějaké nádobí, jež potřebovalo umýt

nebo vyleštit, nemluvě o čištění koberců a praní prádla. Na vše musel někdo dohlédnout. Jedním z nekonečných úkolů se staly ruční práce: šití, látání, zašívání, výroba přikrývek a vyšívání.

Celia se při práci v domácnosti seznámila s mnohými otrokyněmi, avšak vrozená plachost jí nedovolila jednat s nimi tak familiárně jako Lysette. Nerozuměla složitému vztahu mezi otrokem a otrokářem. Nechápala, jak někdo může být součástí rodiny a zároveň respektovat hranici, jež nesmí být nikdy překročena. Majitelky některých plantáží pohlížely na otroky jako na svůj majetek, zatímco jiné jim projevovaly nefalšovanou náklonnost. Jednou se u Lysette zastavila paní ze

sousední plantáže a mezi usedavými vzlyky přítelkyni vyprávěla o úmrtí staré služebné. „Byla mi víc matkou než žena, která mě porodila,“ plakala a utírala si obličej krajkovým kapesníkem. Celia jejímu počínání zcela nerozuměla. Jestliže služebnou tolik milovala, jak ji mohla držet v otroctví? Třeba časem tohle podivné uspořádání pochopím, pomyslela si.

Jižané ji mátli, a nejvíc Kreolové. Ovšem největší záhadu pro ni představovali samotní Vallerandovi. Minulost téhle početné rodiny byla plná skandálů a temných tajemství. Vyslechla na toto téma hodně narážek, ale žádné vysvětlení. Kéž by mohla Philippovi říct, že ji na setkání se svými blízkými

vůbec nepřipravil!

Slyšela o Vallerandových spoustu klepů, dokonce i o samotné Lysette. Nedalo se jim uniknout. V průběhu jednoho návštěvního odpoledne se k ní při podávání občerstvení posadila Lysettina švagrová Henriette a tiše Celii šeptala rodinná tajemství. Henriette, přitažlivá mladá dáma se slabostí pro drby, byla provdaná za Maximilienova mladšího bratra Alexandra.

„Max se oženil s Lysette před deseti lety a všichni žasnou, jak se od té doby změnil,“ drmolila Henriette. „Krutějšího muže bychom předtím těžko hledali. Dokonce se povídalo, že přivedl do hrobu svou první ženu!“

„Pas vraiment,“ zamumlala

pochybovačně Celia. Maximilien sice naháněl lidem hrůzu, ale ke své manželce a dětem se choval něžně a ohleduplně. Tak hanebného skutku by se nikdy nedopustil.

„Och, sans doute! Samozřejmě se později ukázalo, že jde o mylné podezření, ale tehdy na něm každý viděl jenom to nejhorší. A měli pro to dobrý důvod.“

„Proč to říkáš?“ podivila se Celia.

„Nikoho nešetřil. Ani Lysette.“

Celia zavrtěla rezolutně hlavou.

„Kdepak, Henriette, tomu odmítám věřit.“

„Povídám ti svatou pravdu. Nyní je sice Lysette naprosto oddaný, ale tenkrát si ji vzal jenom proto, že ji zruinoval.“

„Zruinoval?“ opakovala Celia. Snad ji neklame sluch.

„Ach ano! Lysette byla zasnoubená s jiným, ale Maximilien ji svedl a jejího snoubence vyzval na souboj. Tehdy řádil jako nelítostný ďábel. A jeho syn se vyvedl po něm. Pochopitelně nemyslím Philippa, dej Bůh klidné spočinutí jeho duši. Mluvím o tom druhém. O dvojčeti, které uteklo. O Justinovi.“ Naklonila se k dívčinu uchu a spiklenecky do něj špitala: „Stal se z něho pirát. Pověděl mi to Alexandr.“

„Och, to je příšerné,“ zhrozila se naoko Celia. Cítila, jak bledne.

„Ano,“ přitakala Henriette a zatvářila se spokojeně. „Copak ti to Philippe nikdy neprozradil? Ani mě to

nepřekvapuje. Když přijde řeč na Justina, chovají se všichni Vallerandovi divně. Nikdy o něm nemluví. Určitě si přejí, aby se byl nikdy nenarodil. Přidělává rodině jedině starosti. Podle Alexandra byl odmalička hrubý a sobecký.“ Smutně si povzdechla. „Zato Philippe byl učiněný anděl, ohleduplný a laskavý. Doufám, že tě nepřivádím do rozpaků.“

„Vůbec ne,“ prohlásila vyrovnaně Celia, přestože v duchu nadskakovala vzrušením. Pravdu o tom, jak se dostala do New Orleans, znala pouze ona, Maximilien a Lysette. Na veřejnost Maximilien vyrukoval s historkou o tom, že se několika neohroženým námořníkům z kupecké lodi podařilo přežít útok

pirátů, a právě ti dostali Celii do bezpečí.

„Kdyby se provalilo, že za vším stál Justin,“ vysvětlil jí mezi čtyřma očima,

„úřady by začaly spekulovat o tom, jak na něho nastražit past. Kdykoliv někde padne jeho jméno, zvedne se vlna zájmu. Útoky pirátů neprospívají obchodu ani politice. Vím o několika vysoce postavených osobách, které by z Justina rády udělaly exemplární případ.“

„Kéž by udělali exemplární případ z Dominika Legarea,“ poznamenala suše Celia. „Jak dobře víte, nemám vašeho syna v lásce, pane Vallerande, ale rozhodně není tak zlý a krutý jako Legare.“

„Jistěže ne,“ vložila se do hovoru

opatrně Lysette. „V jádru je hodný člověk. Jinak by neriskoval vlastní život, aby tě sem přivezl, n’est-ce pas?“

Celia mlčela a skláněla zrak do klína. Lysette neměla ponětí o tom, co se odehrálo mezi ní a Justinem, a nikdy se to nedozví. Zjevně si přeje o nevlastním synovi smýšlet v nejlepším a Celiin podíl na tom, co se stalo, by Vallerandovy jistě znechutil. Dobrota, pomyslela si opovržlivě, mezi Justinovy silné stránky rozhodně nepatří. Ani mezi její. Se svým smrtelným hříchem se nedokázala svěřit ani knězi při zpovědi, proto se nikdy nedočká rozhřešení. Ale jak se má nějaké živé duši pochlubit s tím, že spala s bratrem svého zesnulého chotě, a co hůř, nacházela v tomto

hanebném skutku živočišné potěšení.

Kdyby jí rušný život u Vallerandových plný povinností nepřinášel takové potěšení, uvažovala by o vstupu do kláštera k voršilkám. Lákala ji představa klidu a samoty. Stejně se netouží znovu vdát. Philippe byl její první a jedinou láskou a ona by se s nedostatečnou náhražkou nikdy nesmířila. Nicméně Vallerandovi jí poskytli kýžené soukromí a to bez omezení, která by ji čekala v klášteře. A pak tu jsou Lysettiny rusovlasé děti – Evelina, Angeline a Rafe –, kterým nahrazuje tetičku. Podle kreolského zvyku vdovy a staré panny pečovaly o děti svých příbuzných. Dvě děvčátka ve věku osmi a šesti let Celii často

navštěvovala v její garsoniéře, malém domku stojícím poblíž sídla.

Podobné stavby obvykle sloužily starým mládencům a chlapcům v pubertě, avšak Rafael byl dosud maličký a žádní mužští příbuzní na plantáži nežili. Na Lysettino naléhání Celia domek znovu zařídila a původní pánské útočiště přizpůsobila svým potřebám. Maximilien jí nabídl, aby si z věcí uskladněných na půdě vybrala, co se jí líbí. „Vezměte si, co je vám libo,“ povzbuzoval ji. „Roky se toho nikdo nedotkl.“

Celia ke své radosti objevila celou spoustu pokladů, jež nechala přenést do své garsoniéry: tapiserie v pastelových růžových zelených odstínech, krabice

rozkošného porcelánu s růžovými kvítky, italské barokní hodiny zdobené drobnými satyry a krásni pozlacenou sedací soupravu ve stylu Ludvíka XV. s damaškovými potahy v barvě citronu. Na stěny zvolila tapetu s jemným vzorem, dveře a táflování nechala natřít na bílo. Garsoniéra se brzy proměnila v pohodlný příbytek plný světla. Celia jej milovala. Zejména salon s francouzskými prosklenými dveřmi a krbem i bílého mramoru, a také neobvyklou knihovnu ve tvaru osmiúhelníku, vybavenou kreolským nábytkem.

„Proměnila jsi tohle místo v pohádku,“ zvolala Lysette, když obdivem hleděla na výsledek Celiina

úsilí. „Máš cit pro barvy aranžmá, a… qu’est-ce que c’est?“ Otevřela dveře vedoucí do nejmenšího pokojíku v domě. Nebyl v něm žádný nábytek až na stařičký stolek, stoličku a malířský stojan. Na okně chyběly závěsy, na podlaze koberec. O stěnu se opírala čistá plátna. Na stole se povalovaly skicáře, štětce a barvy. Lysette na Celii udiveně zírala.

„Max povídal, žes ho požádala, aby ti přivezl z města malířské potřeby, ale nenapadlo mě, že jsi umělkyně.“

Dívka zrudla. „Nejsem žádná umělkyně. Pouze… mě to baví. Nedívej se na to, prosím. Radši bych si své výtvory nechala pro sebe.“

Lysette zvedla ruku ze zavřeného

skicáře.

Celia se obávala, aby ji náhodou neurazila. Pokrčila rameny a pustila se do vysvětlování. „Ještě nikdo mé kresby neviděl. Jsou to jenom takové mazanice. Jenom si tím krátím čas. Jako malá jsem si ráda malovala, ale potom mi zemřela matka a na zábavu nezbýval čas.“ Rozpačitě si odkašlala. „Doufám, že ti nevadí, jak jsem tenhle pokoj změnila. Vím, že moje práce za nic nestojí, proto je nikomu neukazuji. Ale nad obrázky si krásně odpočinu. Kdybych věděla, že si je bude někdo prohlížet, radši bych od kreslení upustila. Kdyby Philippe žil, nikdy by mě nic takového nenapadlo. Trval by na tom, že chce vidět moje amatérské pokusy, a to bych nesnesla.“

„Ale, Celie,“ chlácholila ji něžně Lysette, „k nervozitě nemáš i důvod. Používej tuhle místnost, k jakému účelu chceš. Těší mě, že máš takového koníčka. Nikdy bych ti v něm nebránila.“

„Děkuji ti,“ hlesla Celia tak tiše, že ji téměř nebylo slyšet.

Lysette upřeně zírala na její skloněnou hlavu. „Jsi velmi tichy a nenáročný člověk, ch?re. Až moc. Někdy mi děláš starosti.“

„Mám všechno, co potřebuju. Trápíš se zbytečně.“ Celia začala couvat ven z místnosti dřív, než padnou další slova. Lysette projevuje druhým náklonnost naprosto přirozeně. Avšak Celia se sblížila pouze s několika lidmi: s otcem, sourozenci a Philippem. Jedině těm se

svěřovala se svými myšlenkami a pocity.

Napsala otci o manželově smrti a novém životě, který tu vede. Vyjadřovala se věcně a rodina jí stejně věcně odpovídala, byť s ní upřímně sympatizovala. Lidem zvenčí by mohl jejich přístup připadat podivný. Veritéovi na emoce moc nedali. Byli odtažití a praktičtí, sentimentálním výlevům se vyhýbali. Otec zastával názor, že pokud se člověk těší fyzickému zdraví, nemá důvod si stěžovat. Celia byla z jeho dětí nejrezervovanější. Do nejtajnějšího zákoutí jejího srdce, jež před ostatními bedlivě střežila, nikdo nepronikl, dokonce ani Philippe.

Uschovávala tam touhy tak silné, že je

nedokázala popsat slovy. Vytušila, že s Philippem bude v bezpečí. Domnívala se, že posléze porozumí neklidu, jenž se skrývá hluboko v jejím nitru. Pronásledovala ji otázka, zda někdy naleznou opravdové souznění – nejenom těla, ale i duše. Už se to nikdy nedozví.

Zakázala si na Philippa myslet těsně před usnutím. Kdyby tak učinila, nepochybně by ji pronásledovaly zlé sny, ve kterých by se topil, prosebně k ní vztahoval ruce a žádal, aby ho zachránila. Probudila by se v slzách a zmáčená potem, otřesená pocitem, že Philippe žije, přestože tomu tak není.

„Ne, Vesto.“ Celia odstrčila zrzavou kočku, která se jí pokoušela vyškrábat do klína. Vestu již omrzelo sledovat

vodu stříkající z fontány a položila jí na koleno mokrou tlapku. Kočka dělala Celii společnost od chvíle, kdy se přestěhovala do garsoniéry. Dívka se s nezvaným hostem smířila a pojmenovala zrzku po starověké římské bohyni domácího krbu. Společně seděly v Celiině oblíbeném zákoutí na zahradě, zapadlém místě ohraničeném dvěma řadami citronovníků. Čtveřice pěšinek vytvářela čtyřúhelník, jehož jednu stranu představovala kamenná zeď, v jejímž výklenku zurčela stupňovitá fontána.

Slunce svítilo, pofukoval větřík. Takový den je ve Francii úplné normální, zato tady vzácný. Celia smekla černý klobouk se širokou krempou a udělala si na lavičce pohodlí. Póza,

kterou zaujala, postrádala dekorum, ale nebyl tu nikdo, kdo by ji mohl pohlédnout. Bez velkého úsilí zkoušela zachytit scénu před sebou. Dovolila myšlenkám líně se toulat a snila s otevřenýma očima.

Vesta, nespokojená s tím, že ji Celia odmítla chovat, seskočila z lavičky a začala si po kočičím způsobu olizovat zrzavobílou tlapku. Dívka se usmála, skopla z nožky pantoflíček a palcem n nohy pošimrala kočku po hustém kožíšku. Odměnou jí bylo hlasité zapředení. Potěšená šelmička na ni pohlédla přimhouřenýma očima.

Monotónní zurčení vody, hlazení vánku a hřejivé slunce zapříčinily, že se Celii začaly klížit oči. Pohodlně se

opřela. Lysette jí vyprávěla, že Philippe tohle místo často navštěvoval. Četl si zde filozofické spisy a poezii. Celia si představovala, jak tu sedí a slunce rozžíná v jeho tmavých vlasech ryšavé jiskřičky.

Z náhlého popudu začala kreslit manželovu tvář – souměrnou hradu, výrazné lícní kosti, rovný nos a husté obočí. Hlavu nesl silný krk. Vlasy si sčesával dozadu, ale vír na čele způsobil, že mu do očí spadalo několik neposlušných pramínků. Uhel se míhal po papíru, jako by jej poháněla neviditelná síla, která jí nepatřila. Jako v transu sledovala, jak se na obrázku objevují jednotlivé detaily: široká ústa, vrásky smíchu kolem očí, rysy, jež

propůjčovaly jeho obličeji onen poutavý, jedinečný vzhled.

Celia se na obrázek zamračila. Něco mu chybí. Oči… Působí neživě a nemají správný tvar. Protáhla koutky vzhůru a ztmavila duhovky, až téměř splynuly se zornicemi. Zahustila obočí. Samým úsilím se kousala do rtu. Konečně portrét zvedla, zahleděla se na něj a zavrtěla hlavou. Vesta tázavě zamňoukala. „Není to ono,“ odpověděla jí. „Něco nesedí. Proč si nemohu vzpomenout, jak Philippe…“

Vtom se jí papír zachvěl v ruce. Oči nyní vypadaly jako živé, ale nepatřily Philippovi. Na čele a nad spodním rtem jí naskočil ledový pot. Zdálo se jí, že oči na obrázku hledí přímo na ni a

posměšně se třpytí.

Podívej se na mě, Celie…

Těžce polkla. Přinutila se papír pustit a ten se snesl k zemi. Vesta po něm okamžitě skočila a zatnula do něj drápky. Dívka si položila dlaň na hruď. Cítila, jak jí vyděšeně tluče srdce. Neb mi hloupá, napomínala se v duchu. Není tady a už ho nikdy neuvidíš. Jak je možné, že se necháš tak snadno rozhodit? Avšak rozčilení ji neopouštělo. Sevřela víčka.

Některé vzpomínky jsou natolik živé, jako by se odehrály včera. Uplynulé měsíce se rozplývají do nicoty. Stále cítila na ňadrech Justinovy dlaně a na skráních horký dech. Když se jejich těla spojila, pohlédl jí hluboko do očí a

opájel se její rozkoší. Nedbal na její křehkost ani únavu a nemilosrdně si ji vzal. Nemohla bych ho zastavit, i kdybych chtěla, pomyslela si a rozčilením zrudla. Šlo o to, že ho nechtěla zastavit, a navždy za to sebou bude pohrdat.

Sehnula se pro papír, s nímž si Vesta pohrávala, a zmačkala jej.

Zmocnil se jí neklid. Odnesla malířské potřeby do garsoniéry a odebrala se do kuchyně, kde panoval čilý ruch. Ve vzduchu se vznášela vůně kvasnic. Na stole ležely vyskládané hliněné hrnce vymazané vepřovým sádlem, v nichž kynulo chlebové těsto. Ženy je obratně hnětly a tvarovaly, než je vložily do železných forem. Noeline,

dlouholetá hospodyně Vallerandových, Celii tiše pozdravila. Zrovna přinášela mísu mouky, kterou dala ven vyvětrat a vysušit na sluníčku.

Lysette u stolku v rohu tvarovala rohlíky, jež se stanou přílohou k večeři. Její dcera Evelina se skláněla nad syrovými bochníky, potírala je peroutkou namočenou v rozpuštěném sádle a sázela je do pece. Angeline seděla u stolu a živila se patkou čerstvě upečeného chleba. Celia se usmála, když si všimla, jak se dcery podobají své matce. Obě mají ryšavé vlasy spletené do uzlu v týle.

„Teto Celie,“ zvolala Angeline a seskočila ze židle. Útlými pažemi objala dívku kolem pasu. „Pomáháme mamince

péct chleba.“

„Ano, vidím.“ Celia pohladila děvčátko po vlasech.

„Ty nepomáháš,“ obvinila Evelina mladší sestru. „Pouze se cpeš.“

Angeline se zachmuřila. „Maminka říkala, že můžu.“

„Nuže,“ pravila diplomaticky Celia,

„ochutnávání je velmi důležité. Potřebujeme se přece přesvědčit, že chlebu nic nechybí.“

Vzala skrojek z dětské ruky a ukousla si. „Hmm… Jak to říkají Američané? Je božský.“

Holčičky se zachichotaly a opravily jí výslovnost. Lysette se na ně káravě podívala. „Nebuďte neslušná, děvčata.“

„Kdepak,“ zasáhla pohotově Celia.

„Požádala jsem je, aby mi pomohly. Jejich angličtina je o hodně lepší než moje.“

„Trvalo mi dlouho, než jsem se ji naučila,“ přiznala Lysette, „avšak v New Orleans je nezbytná. Žije tu spousta Američanů a každý rok přibývají další. Někteří Kreolové se k angličtině samozřejmě nikdy nesníží a nedovolí, aby se v jejich přítomnosti tímhle jazykem mluvilo. Max trvá na tom, že děti musejí ovládat obě řeči. Kdyby vyrůstaly v izolaci od okolního světa, byly by v nevýhodě.“

„Philippe měl na jazyky talent,“ poznamenala nepřítomně Celia.

„Justin také, ale…“ Lysette se odmlčela uprostřed věty. Všimla si, jak

sebou Celia trhla, a zatvářila se provinile. „Promiň.“

„Nic se nestalo,“ broukla Celia.

„Nevím, proč jsem se o něm zmínila. V uplynulých dnech jsem na něho hodně myslela. Taky se mi o něm zdálo.“ Lysette pokrčila rameny a rozmarně se usmála. „Noeline říká, že je to znamení od loa.“

„Znamení od čeho?“

„Na to se musíš zeptat Noeline,“ odpověděla Lysette. Zakryla Evelině uši rukama a němě vyslovila slovo vúdú.

Jelikož pocházela z katolické rodiny, nevěřila v africké či haitské bohy, které uctívají někteří otroci, přistěhovalci ze Santo Dominga. K jejich víře se kupodivu přidali i někteří bílí obyvatelé

New Orleans. Nechtěla v dětech podporovat pověrčivost. Kult vúdú ve městě zakořenil. Stovky věřících se každoročně shromáždily u jezera Ponchartrain nebo Bayou St. John na slavnosti, při níž uctívaly svá božstva.

Celia se nedomnívala, že by Noeline přikládala vúdú velký význam. Avšak vedena zvědavostí zamířila ven, kam se hospodyně vydala pro další mísu prohřáté mouky. „Noeline?“

Postarší černoška zvedla prošedivělou hlavu. „Oui, madam?“

„Mohla bys mi vysvětlit, co je to loa, prosím?“

„Loa,“ opakovala Noeline. Postavila mísu zpět na pařez, jenž zde zbyl po mohutném stromu, a napřímila se.

Lesknoucí se černé oči se jí pobaveně zatřpytily. „Existuje jich mnoho, madam. Loa je duch vúdú. V každém loa jsou dvě věci – dobro a zlo. Legba nás sleduje na každé křižovatce. Je to bůh hříchu. Způsobí, že se nám začne vařit krev. Comprenez?“

Celia přikývla, mírně se zardívala.

„Ale Legba je i hodný a umí se nad člověkem slitovat. S jeho pomocí člověk například unikne svému osudu. Erzulie a Damballa…“

„Chápu,“ přerušila ji Celia dřív, než jí Noeline začne popisovat každé loa, které zná. „Prý jsi řekla Lysette, že její sen může být znamení od loa.“

„Loa pracují ve snu, madam.“ Otrokyně podezřívavě přimhouřila oči.

„Taky se vám o něm zdálo?“

„O Justinovi ne,“ přiznala tiše. „Vrací se mi sen o mém manželovi. Zdá se mi, že žije.“

„Aha.“ Noeline nachýlila hlavu a soucitně na dívku pohlédla. „Tak tohle od loa není, madam. Když muž odejde, zůstane po něm prázdno – v srdci i v posteli. Ale jednoho dne si najdete jiného a ten prázdnotu zažene. Poté vás přestanou trápit zlé sny.“

„Já nevím,“ zapochybovala Celia.

„Nemyslím, že se znovu vdám.“

Noeline se usmála. „Odříkaného chleba největší krajíc, madam.“

Toho večera Vallerandovi pořádali malou sešlost pro příslušníky své početné rodiny. Přijelo je navštívit

několik postarších bratranců a také Maximilienův bratr Alexandr spolu s manželkou Henriette. Shromáždili se v salonu a přátelsky si povídali. Dopřávali si silnou černou kávu a k ní babu – moučník namáčený v rumu.

Celia mlčela. Uchýlila se do rohu a naslouchala živé konverzaci kolem sebe. Často zabloudila pohledem k Lysette a Maximilienovi usazeným na kanapi. Za běžných okolností by Rafe v tuto dobu byl v postýlce, ale nyní se tulil k tatínkově hrudi a spokojeně oddechoval. Otec ho tu a tam pohladil po ryšavých kudrnách. Něha, s níž s chlapečkem jednal, Celii dojímala.

Hosté se zdrželi až do půlnoci. Maximilien předal spící dítě své ženě, a

bratra spolu se švagrovou doprovodil ke dveřím. Otočil se, aby se přesvědčil, zda tu nezůstal některý z návštěvníků.

„Všichni už jsou pryč,“ hlásila Lysette.

„Díkybohu.“ Max si rozvázal černou kravatu a nechal ji viset na krku. Zakřenil se na manželku, jež tiše promlouvala k děťátku. Lysette pohlédla do Maxových zlatavých očí a jeho výraz zněžněl. Vyměnili si pohled plný vášně a zdálo se, že teplota v místnosti rázem povyskočila o několik stupňů.

Celia si uvědomila, že se stala svědkem nanejvýš důvěrného okamžiku, a rozpačitě se ošila. Hlasitě si odkašlala. „Ehm… bonne nuit, půjdu si lehnout.“ Okatě zívla a zamířila k

zadním dveřím. „Byl to příjemný večer.“

„Počkejte,“ zadržel ji Max. „Nařídím Eliášovi nebo Arnaudovi, aby vás doprovodili. Na to, abyste se vracela sama, je příliš pozdě.“

„Merci, ale není třeba,“ namítla. „Od domu je to jenom kousek. Sama jsem se touhle dobou vracela už mockrát.“

„Pokud jste si jistá…“

„Ano, jsem,“ skočila mu kvapně do řeči. „Společnost opravdu nepotřebuji.“

„Dobrou noc,“ rozloučila se s ní Lysette a vydala se ke schodům, aby odnesla spící dítě.

Celia opouštěla sídlo se stejným neklidem, jaký ji pronásledoval po celý den. Nebylo pochyb o tom, co se odehraje mezi Maximilienem a Lysette,

až se odeberou na lůžko. Musí být krásné spočinout v bezpečné náruči manžela a mít milující rodinu. Provinile se snažila potlačit závist, ale nedařilo se jí to.

Vstoupila na pěšinu vedoucí ke garsoniéře. Představovala si, jaké by to bylo, kdyby tam na ni čekal Philippe. Nikdy se necítila tak opuštěná. Ani v letech, kdy ji a Philippa dělil oceán. Věděla totiž, že si pro ni jednoho dne přijede. Jenže teď se nemá čím utěšovat. Kráčela se svěšenou hlavou a představovala si, že Philippe dosud žije a čeká na ni u dveří. „Celý večer jsem po tobě toužil,“ řekne, obejme ji a políbí do vlasů. „Chci se s tebou milovat…, objímat tě…“

Avšak vize se zčistajasna rozplynula a jí nezůstalo nic než černočerná tma. Ozývalo se cvrkání cvrčků a vítr ševelil ve větvích. Obklopovala ji hutná temnota. Srdce jí divoce tlouklo. Vtom ji zachvátila panika. Uvědomila si totiž, že na ni znovu útočí ochromující strach, jenž ji tu a tam přepadává od doby, kdy se jí podařilo uniknout z Vraního ostrova.

Zrychlila krok. Soustředila se na nezřetelný obrys domu, zrychleně oddechovala.

Něco se kolem ní mihlo. Polekaně sebou trhla. Chtěla vykřiknout, ale na ústech jí přistála čísi ruka a udusila veškerý zvuk. Hystericky se zavrtěla, poulila oči, bojovala se svalnatými

pažemi, které ji držely.

Do ucha se jí vetřel povědomý hlas.

„Klid, miláčku, jenom klid. To jsem já, váš starý kamarád Jack Risk. Ode mě vám nehrozí žádné nebezpečí. Pamatujete si na mě?“

Divoce sebou zazmítala. Obsah mužových slov téměř nevnímala.

Risk k ní dál tiše promlouval. „Musíte mi pomoct, zlato. Proto tu na vás čekám. Ale no tak, vzpamatujte se. Potřebuju, abyste něco udělala.“

Vtom se zarazil, neboť zaslechl cvaknutí natahovaného revolveru a na skráni ho zastudila přitisknutá hlaveň. Ticho prořízl energický hlas: „Pusť ji, ty parchante. Okamžitě!“

„Ježíši,“ zamumlal Risk. Ihned nechal

Celii být a zvedl ruce.

Dívka odklopýtala stranou, vzlykala úlevou. Otočila se a spatřila, že Maximilien drží u Riskovy hlavy pistoli. Mladý pirát vypadal stejně jako před čtyřmi měsíci. Kolem hlavy měl ovinutý šátek, chybějící oko zakrývala páska. Na sobě měl roztrhanou košili. Celia si všimla, že je na boku nasáklá krví, a vytřeštila zrak. Bon Dieu, copak je

zraněný?

„Starý Vallerand osobně?“ podivil se Risk.

Max jeho poznámku ignoroval. Pohlédl na Celii. „Ublížil vám, petite bru?“

Nezmohla se na slovo, proto zavrtěla hlavou. Hrdlo měla bolestivě stažené.

„Dobrá,“ prohlásil Max. „Vraťte se do sídla.“ Když spatřil, že váhá, bez cavyků jí rozkázal: „Běžte!“

Krok za krokem se ubírala k domu.

„Dříve než něco podniknete, mohl byste mě vyslechnout,“ řekl Risk Maxovi.

„Když tě nezabiju za nedovolený vstup na mé panství, pak si to určitě odskáčeš za napadení mé snachy.“

„Nenapadl jsem ji. Já…“

„Kdo k čertu jsi?“

„Zatracený hlupák,“ zavrčel pirát a ušklíbl se. „Jmenuji se Jack Risk.“

„Proč jsi přišel?“

„Kvůli kapitánu Griffinovi,“ zazněla nevrlá odpověď.

Celia se opřela o stěnu domu. Strach

ji začal opouštět a lépe se jí dýchalo. Sledovala, jak Maximilien dovolil Riskovi, aby se k němu otočil tváří.

„…Teď si přeju, abych ho radši hodil do močálu a měl to rychle za sebou,“ říkal zrovna zachmuřeně Risk. Jeho postoj byl o hodně uvolněnější. „Je rozstřílený jako řešeto. Podle mě tu s námi dlouho nepobude, ale myslel jsem, že byste mohli…“

„Kde je?“ obořil se na něho hrubě Max.

Risk ukázal k řece. „Dole ve člunu.“

„Je tam s ním ještě někdo?“

„Ani živá duše. Přísahám na matčin hrob.“

Muži zamířili k říčnímu břehu a Celia za nimi zírala s vykulenýma očima.

Justin je zraněný, možná umírá. Dostal se do křížku s Legarem? Otřela si upocené dlaně o šaty a vydala se za Maxem a Riskem. Popoháněla ji zvědavost a také pocit, jejž se neodvažovala pojmenovat. Pod podrážkou jí zapraskala větvička a Max se ohlédl. Střetli se očima. Rozpačitě se zastavila. K její velké úlevě ji neposlal zpátky. Pouze se otočil a pokračoval v cestě. U vody nakoukl do pirogy a viditelně se zarazil.

Celia si vedle něho stoupla a zadržela dech. Justin spočíval na dně člunu, obvazy a oblečením prosakovala krev. Byl v bezvědomí. Spatřila hlavu otočenou na bok a husté vousy. Jedna ruka spočívala na vlhkém dřevu dlaní

vzhůru, prsty se mírně zkroutily. Připadalo jí zvláštní, že se muž plný života a síly proměnil v bezmocnou hromádku. Podívala se na Maxe. Nepronesl jediné slovo. Jeho obličej vypadal jako vytesaný z mramoru.

„Dál jsem ho odvézt nemohl,“ přiznal Risk. „Jenom dostat ho do pirogy bylo peklo.“

Max opatrně vložil Celii do dlaně pistoli. „Spoušť je velmi citlivá,“ broukl.

Přikývla a zbledla. Vzpomněla si totiž, kdy naposledy svírala v ruce zbraň.

Max vrhl na Jacka kradmý pohled.

„Doprovoďte nás do sídla, pane Risku. Chci si s vámi pohovořit v soukromí.“

Pirát se začal bránit. „Kdepak. Dostál jsem svým povinnostem a tím to končí. Čeká na mě loď s posádkou. Vezměte si svého syna a udělejte pro něho, co je ve vašich silách. Já už se o jeho bezpečí postarat nemůžu. Mám co dělat sám se sebou. Hrozí mu tu velké riziko a…“

„Nemáte na vybranou.“

Risk zíral na pistoli. Celiiným rozechvělým rukám očividně nevěřil.

„Miláčku, není třeba, abyste na mě mířila.“

„Taisez-vouz,“ umlčel ho ostře Max.

Celii by zajímalo, zda Justin dosud žije. Zůstával hrozivě nehybný. Max se brodil vodou, dokud mu nedosahovala až ke kotníkům. Sklonil se nad člunem a přehodil si bezvládné tělo přes rameno.

Vydechl námahou. Ztěžka se vlekl k domu. Celia a Risk ho následovali.

Dívka po celou dobu mířila na Riska pistolí. Pohled na něho, nemluvě o Justinovi, přivolal nazpátek nemilé vzpomínky na Vraní ostrov. Neměla důvod Riskovi věřit o nic víc než tehdy. Hlavu měla plnou otázek. „Byl to Legare?“ zeptala se tiše.

Risk pohotově odpověděl: „Bodejť. Jde po nás jako teriér po krysách. Jeho muži jsou všude. Nikde pro nás není bezpečno. Přede dvěma týdny v Zálivu zaútočil na Vagabunda. Griffina zasáhl výstřel z kanónu. Od té doby je na tom špatně. Společně s Augem a několika dalšími jsme ho dostali na bezpečné místo v bažinách, kde se mohl v klidu

vykurýrovat, ale…“ Odmlčel se a odkašlal si. „Legare nás odtamtud vypudil. Přišel z vnitrozemí a přepadl nás ze zálohy.“ Zavrtěl hlavou, a když promluvil, z hlasu mu zaznívala pýcha.

„Naši muži bojovali jako lvi a Legare se musel stáhnout.“ Avšak chlapecké nadšení se vytratilo, když dodával:

„Jenže ve chvíli, kdy se nám podařilo Griffina z toho pekla vysekat, v něm moc života nezůstalo.“

„Riskoval jste vlastní krk, abyste ho sem dostal,“ poznamenala tiše Celia.

„Proč jste ho neopustil a nepospíchal do bezpečí?“

„Opustit ho?“ zeptal se Risk. Znělo to uraženě. „To mi říkáte po všem, co pro vás udělal? Kvůli Griffinovi bych šel i

do pekla. Dal bych za něho svoje zbývající oko! On by pro mě učinil totéž. Ostatně jako pro kteréhokoliv člena posádky.“

„Co pro mě udělal,“ opakovala hořce Celia. Justin Vallerand… Kapitán Griffin… Ať si Risk říká, co chce, Justin je krutý, sobecký mizera. Kdyby ho těžce nezranili, byla by v pokušení mu vážně ublížit.

Do domu vstoupili francouzskými dveřmi jednoho ze zadních pokojů, kam za nimi přiběhla Lysette. Noeline jí pospíchala v patách. Lysette nechápavě spočinula očima na příchozích. Její pozornost především upoutal náklad, jejž manžel nesl přes rameno. „Maxi…“

„Nahoru,“ pravil bez dechu její muž.

Odnesl syna do ložnice, kterou Justin obýval jako malý chlapec. Lysette spěchala rozžehnout lampy. Spartánsky zařízené místnosti vévodilo několik kusů mahagonového nábytku, včetně postele s vysokými sloupky a baldachýnem ze šarlatového damašku. Lysette z ní strhla přehoz a Max zraněného uložil do bílých lůžkovin.

Nikdo nemluvil, jen Lysette a Noeline kvapně zařizovaly vše potřebné. Hospodyně přichystala na noční stolek ručníky a zdravotnické potřeby. Lysette se chopila nůžek a pustila se do odstraňování potrhaného oblečení a špinavých obvazů. Celia mlčky vrátila Maxovi pistoli. Nenápadně ustoupila stranou. Jakmile spatřila rozsah

Justinových zranění, bezděčně sevřela prsty.

Na pravém rameni se mu podebírala díra po kulce, další měl na stehně. Břicho poznamenal rapír. Tmavé modřiny svědčily o zlomených žebrech. Od nosu a ucha vedla stezička zaschlé krve. Pokožku měl spálenou od střelného prachu a zasaženou infekcí. Na pravém boku se šklebila zvláštní rána, jež mohla pocházet po bodnutí mečem. Někdo ji nešikovně sešil, ale s vyčistěním se neobtěžoval.

„Kulky jsme z ran vytáhli, Aug a já,“ zamumlal Risk, „ale pokoušet se ho zachránit je podle mě zbytečné.“

Celia s ním mlčky souhlasila.

Lysette tiše vykřikla, když sejmula

Justinovi obvaz z očí.

„Výbuch ho připravil o zrak,“ řekl Risk.

Dívka ihned přistoupila blíž, ale mladá žena ji zastavila gestem ruky. „Já a Noeline na něho dohlédneme. Vy ostatní můžete odejít.“

„Neměli bychom poslat pro doktora?“ zeptala se Celia. Samotnou ji udivilo, jak je vyrovnaná.

Max odtrhl zrak od bezvládného syna a zavrtěl hlavou. „Jakmile by se rozkřiklo, že je Justin tady, vrhli by se na nás místní i federální úřady, nemluvě o lovcích hlav. Odvezli by ho odtud bez ohledu na jeho vážný zdravotní stav.“

„Jo, jo,“ souhlasil moudře Risk. „Pro lidi, jako jsem já a Griffin, není nikde

bezpečno.“

Max znovu pohlédl na syna. „Uděláme pro něho, co je v našich silách, a budeme doufat, že…“ Odmlčel se a sevřel rty. Jakmile přemohl dotírající emoce, naznačil Riskovi, aby se s ním odebral do vedlejší místnosti. „Chci vám položit několik otázek.“

Celia se zdržela. Sledovala, jak Lysette a Noeline svlékají z Justina poslední zbytky šatů. Pohled na jeho nahé tělo přivolal příval vzpomínek, jež s uplývajícím časem nikterak nevybledly. Tu a tam otci pomáhala s ošetřováním pacientů, takže nahé příslušníky opačného pohlaví už viděla. Ale žádný nebyl tak robustní a mužný. Navzdory zraněním se kolem něho stále

vznášela aura nebezpečí, jako by se jednalo o spícího lva, který se může každým okamžikem probudit a zaútočit.

Ve dveřích se objevila služebná s umyvadlem horké vody. Celia je od ní převzala a poděkovala dívce kývnutím hlavy. Položila umyvadlo na noční stolek a zvedla špinavé hadry, jež Lysette odhodila na podlahu. Noeline se pro ně natáhla. Znechuceně nakrčila nos, neboť příšerně páchly. „Přinesu čisté plátno a tohle spálím,“ prohlásila.

„Dobrý nápad,“ pochválila ji Celia. Namočila vyžehlený kapesník do horké vody a pečlivě ho vyždímala. Spatřila na Justinových víčkách zaschlou krev a zhoupl se jí žaludek. Nechápala, jak k němu může cítit takový soucit, když ho z

duše nenávidí.

„Taková zranění jsem nikdy neviděla,“ přiznala tiše Lysette a nadzvedla obvaz na Justinově paži. Celia si všimla jejích roztřesených rukou. Proto převzala iniciativu a zručně plátno sloupla. Nikterak ji nepřekvapilo, že rána, která se pod ním skrývala, je zanícená jako všechny ostatní.

„Já ano,“ přiznala tiše. Zmuchlala obvaz a odložila jej stranou. „Když do Paříže vtrhli Rakušané a Prusové, a císař Napoleon změnil Francii v národ vojáků. Chlapec, který byl zraněn při odporu…“ Odmlčela se, neboť špatně hledala správné anglické výrazy.

„Depuis trois ans… Bylo to tři roky…“

„Před třemi roky,“ opravila ji Lysette.

„Ano. Přinesli ho k nám domů. Ošetřovala jsem ho spolu s otcem. Ten hoch měl podobná zranění.“ Celia přitiskla k Justinovu tělu horký hadřík a muž sebou škubl. Ránu musí znovu otevřít a vyčistit. „Tatínek povídal, že jsou to typická válečná zranění.“

„Zemřel ten kluk?“ zeptala se Lysette. Celia krátce přikývla. Odhrnula dlouhé vlasy z Justinova umolousaného obličeje a ramen. „Největší riziko představuje infekce. Kdyby se nám podařilo ji spolu s horečkou

zvládnout…“

„Musíme,“ prohlásila naléhavě Lysette. „Kvůli Maxovi.“

Dívku mátl složitý vztah mezi otcem a synem. Očividně spolu byli na kordy,

vzájemné

porozumění

kalily

stíny

minulosti.

Navzdory

tomu

Max

projevoval o Justina nefalšovaný zájem. Kdyby v průběhu několika málo měsíců přišel i o druhého syna, prožíval by hlubokou bolest a ztrátu. Zatímco zírala na zraněného muže, napadla ji další znepokojivá myšlenka. I kdyby Justin nějakým zázrakem přežil, možná zůstane slepý. Vyvstala před ní představa uhrančivě modrých očí. Věděla, že by Justin radši zemřel, než byl do smrti odkázán na pomoc ostatních.

Zaplašila neveselé úvahy a pustila se do odstraňování stehů na jeho boku.

„Máme zde dostatek bylin a lektvarú, které dokážou vytáhnout jed z těla,“ poznamenala Lysette a zamířila ke

dveřím. „Noeline určitě připravuje léčivé obklady. Za okamžik jsem zpátky.“

„Jistě.“ Celia zůstala s Justinem sama. Znovu namočila hadřík do horké vody, vyždímala ho a položila na ránu. Justin navzdory bezvědomí ucítil bolest, neboť zasténal a začal se vrtět.

„Klidně bych se ti teď mohla pomstít, mon ami,“ pravila tiše. „Jistě by tě nikdy nenapadlo, že se jednou ocitneš v mé moci.“ Soustředěně odstraňovala z rány nekrotickou tkáň a vraštila při tom obočí. Zatímco pracovala, sledovala, jak Justin přerývaně oddechuje. „Přes všechnu snahu však nenacházím zadostiučinění. Nerada tě vidím v tomhle stavu.“ Přitiskla hadřík pevně na

ránu, aby zastavila krvácení. „Uzdravíš se, ale musíš být trpělivý. Čeká nás spousta nepříjemných hodin.“

Justin zamumlal cosi nesrozumitelného a pokusil se dotknout zraněného boku. Celia odsunula jeho ruku stranou. Dál k němu promlouvala odměřeným tónem: „Ne, mon ami, nehýbej se. Chceš mi to co nejvíc ztížit, ale já ti to nedovolím.“

Navlhčeným kapesníkem mu opatrně otřela opuchlé oči, aby z nich smyla špínu a zaschlou krev. Když se Justin pokusil otočit hlavu, chlácholivě mu položila ruku na tvář. Zdálo se, že její doteky Justina uklidňují. Přestal se zmítat. „Zase se uzdravíš,“ slíbila mu. Vzedmula se v ní vlna hořkosti a

odhodlání. „Nezemřeš… Musíš se vzchopit, abys mohl pomstít Philippovu smrt. Řekl jsi, že Legare za ni zaplatí svým životem, a já se postarám, abys svůj slib dodržel.“

7

„Jak mu je?“ Celia stála na prahu ložnice. Právě přišla ze své garsoniéry. V noci špatně spala. Trápily ji vzpomínky na Justina a pomyšlení, jak se mu asi vede. Věděla, že Vallerandovi a Noeline mu poskytují tu nejlepší péči. Ostatně je to jejich povinnost, ne její. Přesto cítila nutkavou potřebu ho ráno vidět, a to dokonce dřív, než si opláchne obličej a posnídá.

Justin měl přikrývku vytaženou do pasu a bílé povlečení ostře kontrastovalo s jeho opálenou pletí.

Vzpomněla si, jak úplně nahý skočil do jezera, svobodný a nespoutaný.

Oči i rány zakrývaly čisté obvazy.

Otočil hlavu a cosi zadrmolil.

Lysette seděla na židli vedle postele, vlasy měla neupravené a rysy ztrhané.

„Trápí jej horečka.“

„Jsi unavená,“ konstatovala Celia, aniž odtrhla od Justina zrak.

„Max trval na tom, že s Justinem zůstane celou noc, ale já bez něho nikdy neusnu.“ Lysette pacientovi vyměnila obklad na čele. „Nyní je u dětí. Vysvětluje jim, že máme hosta, který onemocněl.“

„Budou ho chtít vidět?“

„Nemyslím. A pokud ano, nebudou mít ponětí, kdo to je. Od jeho poslední

návštěvy uplynulo pět let a tehdy se zde zdržel pouhých pár minut.“

„Philippe…“ Justin sebou zazmítal, až sklouzl hlavou z polštáře. Jeho slova splývala, málem mu nebylo rozumět.

„Moje vina… Netrestej… Philippe ne…“

Lysette vrátila polštář na místo a zkontrolovala obvaz přes oči. Celia se přinutila setrvat na prahu, ačkoliv z celého srdce toužila přistoupit k Justinovi. Zřejmě tě opustil zdravý rozum, vyčítala si v duchu, ale nutkání přetrvávalo. Justin nepřestával mumlat. Jeho ruce se chaoticky pohybovaly po matraci, jako by hledaly něco, čeho by se přidržely.

„Zdá se, že si vybavuje rošťárny, jež s

Philippem vyváděl, když byli ještě kluci,“ řekla Lysette a pohodlně se uvelebila na židli. „Občas se oba dočkali trestu za něco, co spískal výhradně Justin. Philippe si nikdy nestěžoval, ale Justina nepochybně trápil pocit viny.“

Celia si nedovedla představit, že by Justin něčeho litoval „Alors, znamená to, že mezi nimi panovala rivalita?“

„Ach ano.“ Lysette smutně pohlédla na Justinův zarostlý obličej. „Obávám se, že jako malé je otec zanedbával. Po smrti své ženy se uzavřel do sebe a nic ho nezajímalo. Kluky jenom trestal, jinak s nimi neměl téměř nic společného. Každý v New Orleans považoval Philippa za toho hodného a Justina za

špatného. Tohle rozdělení rolí pro oba představovalo velké břemeno.“

„Předpokládám, že Justin na Philippa žárlil.“

„Žárlili na sebe vzájemně. Přesto jsem přesvědčená, že kdyby šlo do tuhého, jeden by druhého bránil jako lev.“ Lysette vstala a protáhla se v kříži. Hodiny, jež strávila na židli u lůžka nevlastního syna, si na ní začínaly vybírat svou daň.

„Dám na něho chvíli pozor,“ nabídla se Celia.

„Non, merci. To po tobě nemůžu chtít.

Řeknu Noeline, aby mě vystřídala.“

„Nikterak mě to neobtěžuje,“ vyhrkla pohotově dívka. „Nezapomeň, že můj otec je lékař. Péči o churavé považuji za

přirozenou věc.“

Lysette pohlédla na mladíkovo polonahé tělo. „Ale pro něho je třeba udělat spoustu věcí.“

„Jsem – byla jsem – vdaná,“ prohlásila neochvějně Celia. „Pohled na svlečeného muže mnou neotřese. Noeline bude užitečnější při správě plantáže, zatímco já dnes nemám nic na práci.“ Naznačila Lysette, že může jít, jako by mladá žena její návrh schválila.

Rusovláska se zarazila a věnovala dívce zvláštní pohled. „Vím, co k Justinovi cítíš, Celie. Chápu, že se ti ošetřování piráta musí příčit.“

„Francouzky jsou praktické. Nedovolím, aby mi pocity bránily udělat to, co musí být vykonáno.“

Nato Lysette pokrčila rameny.

„Dobrá. Já a Noeline se tedy budeme věnovat domácím povinnostem. Jestli nastane nějaký problém, pošli pro jednu z nás Carrii nebo Lenu. A děkuji ti, Celie.“

„Není zač.“ Dívka usedla na židli.

„Lysette, proč odtud utekl?“

Žena se zastavila u dveří a dlouho otázku zvažovala. „Částečně za to může rodina, částečně Justinova povaha. Odmítá se sklonit před jakoukoliv autoritou. A nejvíc se vzpírá svému otci.“ povzdechla si.

Celia by nedokázala vysvětlit, co ji nutí u Justina setrvat. Dívala se na něho a přemítala, jak ji zakrýval svým urostlým tělem. Vzpomínala na divokou

sílu, která uchvátila i ji. Co by k němu měla cítit? Ublížil jí a ponížil ji, ale také jí zachránil život.

„Vůbec na tebe není příjemný pohled, Griffine,“ sdělila mu. „Gryf – to jméno ti sedí. Příšera z mýtů a bájí. Možná jsem schopna uvěřit, že jsi Philippův bratr, ale ne jeho dvojče. Máš jeho oči, ale to je veškerá podobnost, jíž se můžeš chlubit.“ Dotkla se obvazu na mladíkově obličeji. „A možná ani to ne.“

Zlehka po něm přejela prsty. Muž přestal zmítat hlavou, jako by její dotek vycítil. Tiše zasténal.

„Věřím, že jsi na Philippa žárlil.“ Celia zaváhala a pak pohladila Justinovy zacuchané vlasy. Na muže se zdály příliš dlouhé, avšak na omak byly hebké a

silné. „Philippe ztělesňoval představu ideálního muže,“ pokračovala. „Ty jsi její pravý opak. Jak můžete vy dva být sourozenci? Philippe byl jemný a slušný, zatímco v tobě se neskrývá ani špetka ohleduplnosti.“ Upřela pohled do dáli.

„O žárlivosti vím všechno. Mám mladší sestry. Jsou to krásná děvčata, jež dovedou bez sebemenší námahy okouzlit každého muže, zatímco já…“ Odmlčela se a lítostivě se usmála. „O nedostatku mého šarmu už víš.“ Úsměv jí zmizel ze rtů. „Zatoužil jsi po mně, protože jsem patřila Philippovi. Viděls ve mně předmět, jehož ses chtěl nejprve zmocnit, a potom jej odvrhnout, jenže Philippe o mě stál jako o člověka. Tohle nikdy nepochopíš, ty k žádné ženě nikdy

nic podobného cítit nebudeš, a proto nikdy nepoznáš, jaké to je být doopravdy milován. Byť na okamžik. Věř mi, má to cenu.“

Překotně se odmlčela, neboť si uvědomila, že hladí Justina po vlasech. Prudce ruku odtáhla. Co ji to posedlo? Proč se chová tak divně? Upadla do rozpaků a raději se začala zabývat medikamen ty rozloženými na nočním stolku.

Sesypali se na něho démoni a dlouhými černými drápy z něho rvali maso. Vypíchali mu oči. Ale nejprve mu do úst vrazili roubík a svázali ho. Nemohl nic dělat, jen se bezmocně vrtět. Řev mu uvízl v krku. Všude kolem něho plál oheň, dusil se kouřem, padal

do jámy pekelné. Náhle se ho dotklo něco chladivého a ďáblové zmizeli. Vydechl úlevou. Avšak démoni otáleli opodál, připraveni vrátit se k mučení. Bedlivě ho sledují. Slyšel, jak se chichotají.

Pak se ozval něžný šepot. Andělský hlas mu sliboval klid a mír. Úporně se soustředil na neviditelného ochránce a zoufale si přál, aby s ním zůstal. Ďáblové se přibližovali, opět k němu natahovali ruce. Nedokázal jim čelit sám.

Celia zvedla plechovku s pronikavě vonící mastí, kterou připravila Noeline, a začala ji roztírat po Justinově opuchlém obličeji, rozpukaných rtech a tam, kde oheň sežehl vousy. Mužovy rty

se pohybovaly a pronášely neslyšitelná slova. „Později ti vyměním obvaz na očích,“ slíbila mu nahlas. „Sice nejsem doktor, ale věřím, že se ti zrak zase vrátí. Máš štěstí. Třeba má Noeline s těmi loa pravdu. Někdo nad tebou určitě drží ochrannou ruku.“

Odložila plechovku stranou a znovu se zahleděla na nehybné tělo. Vtom jako by do ní uhodil blesk. Uvědomila si totiž, že ji Justin vnímá. Ví, že je u něho.

Spočinula pohledem na jeho bezvýrazné tváři. „Justine?“

Znenadání se pohnul. Zavrčel a zvedl ruku k ovázanému rameni. Celia ho za ni chytila z obavy, aby si neublížil. Justin pevně sevřel v prstech její křehké zápěstí. Sykla bolestí.

„Ne, pusť mě,“ ohradila se.

Dříve než se stačila znovu nadechnout, zapomněla na Justinovu ruku i na to, že jí ubližuje. Začala se chvět. Cítila, že se před nimi něco otevírá. Jako by ji unášel teplý proud, jejž nikdy předtím nepoznala. Užasle zírala do mužovy tváře. Přerývaně oddechoval. Na okamžik sdílela jeho pocity, jako by byly její vlastní. Bál se zůstat sám, uvězněný v temnotě, kde ho soužily neviditelné běsy…

„Ne.“ Vyděšeně se postavila, srdce jí tlouklo. Vyškubla se z Justinova sevření a třela si pohmožděné zápěstí, na němž se začínaly objevovat podlitiny. Podívala se na svého pacienta a všimla si, jak zatíná a zase rozevírá pěsti.

Vytušila, že podvědomě reaguje na její blízkost. Ach ano. Ví, že je tady. Roztřesenou rukou si přejela po tváři a odhrnula stranou vlasy, které jí spadly do čela a očí. Co se to děje? Určitě si s ní pohrává představivost. Nejradši by odtud utekla, ale bála se nechat Justina samotného.

„Nemám důvod tu s tebou prodlévat,“ sdělila mu. „Nic ti nedlužím a nebudu…“ Zradil ji hlas. Nedokázala si pomoct. Usedla na kraj postele, vzala ho za ruku a hladila ji. Opět ji stiskl prsty.

„Justine? Slyšíš mě?“ upřeně na něho zírala, avšak zůstával ponořený do horečnatého spánku.

Sklopila zrak k jeho ruce. Měl dlouhé, pěkně tvarované prsty zvyklé na těžkou

práci.

Pohlédla na jeho štíhlé tělo. Přikrývka se mu svezla až k bokům. Tváře jí zahořely zrádnou červení, když si prohlížela mužův hrudník porostlý černými chloupky, jizvy po dávných zraněních a vypracované svaly. Tam, kde krk zakrývaly dlouhé vlasy, byla pokožka bledší.

Byl prvním mužem, jehož mohla tímto nerušeným způsobem zkoumat. Fascinoval ji a zároveň se propadala studem. Zajímalo by ji, zda i jiné ženy ho považují za atraktivního. Nelze popřít, že je silný a mužný, ale o pohlednosti se nedá mluvit. Určitě v něm není kousek marnivosti, protože jinak by lépe pečoval o své vlasy a vousy. Je

hrubý a primitivní. Třeba si v tomto směru nedokáže pomoct, uvažovala. Svoji povahu člověk nezmění. „Divila bych se, kdybys dokázal někoho milovat,“ dumala nahlas a mimoděk si pohrávala s jeho bezvládnými prsty.

„Kdepak. To by se k pirátovi nehodilo, že?“

*

„Je čtvrtek ráno a brzy začnou přicházet přátelé,“ prohlásila rozčileně Lysette. „Neměla bych je poslat pryč? Co jim mám říct? Justinovu přítomnost dlouho neutajíme. Všichni na plantáži vědí, že je v domě někdo cizí. Zpráva se brzy rozšíří po městě. Nevyhneme se početným dotazům, zájmu policie a…“

„Jsem si toho vědom,“ zavrčel Max a

posadil si svoji drobnou ženu na klín.

„Musíme vymyslet nějaké věrohodné lži.“

Lysette ho objala kolem krku a usouženě si povzdechla. „Jsem špatná lhářka, Maxi. Jedna lež vede k druhé a mně dělá potíže si je všechny zapamatovat.“

Celia odpočívala v rohu knihovny a po očku pár sledovala. Právě se vrátila z Justinova pokoje, kde strávila další dlouhou noc. Téměř celý týden vysedává na židli u jeho lůžka a hodinu po hodině nad ním bdí. Nenechá se ničím odradit. Trvá na tom, že k ošetřování zraněných má větší předpoklady než kdokoliv jiný. Koneckonců každý má svoje povinnosti

– Lysette a Noeline řídí chod plantáže,

Max zase obchodní firmu.

Justin se dosud zcela neprobral. Z bezesného spánku občas volal svoji matku. Corinne zemřela, když bylo dvojčatům pouhých pět let. Philippe vzpomínal na matku se smutkem a lítostí, avšak z Justina čišelo pouze nepřátelství. Jediné další jméno, které častokrát opakoval, patřilo jeho bratrovi, avšak nedalo se určit, jaký k němu má vlastně vztah.

Když ji přemohlo vyčerpání, Celia dovolila Noeline nebo některému z Vallerandových, aby ji na pár hodin vystřídali, ale sotva popadla dech, zase se k Justinovi vrátila. V její přítomnosti se vždycky uklidnil. Poslušně polykal vývar, jejž mu podávala po lžičkách, a

bez odporu si nechával čistit a převazovat rány.

Noeline je zasypávala zeleným práškem, v němž Celia poznala medikament, jímž Aug léčil její bolavá chodidla. Požádala hospodyni, aby jí ukázala bylinu, z níž se léčivý zásyp připravuje. V mokřadech jí rostla spousta, a tak nebyl problém její kořeny usušit a rozdrtit. Aby Justinovi srazily horečku, vařily mu hořký lektvar z indiánské šalvěje. Chlupaté listy a bílá kvítka přelily vroucí vodou a nechaly je hodiny louhovat. Nápoj chutnal odporně a nebylo lehké blouznícího Justina přemluvit, aby jej spolkl, ale Celii se to kupodivu dařilo. Jako jedinou ji poslechl.

Nikdo téhle situaci zcela nerozuměl, a nejméně ze všech Celia. Věděla, že Vallerandovi spekulují o její motivaci a Justinově reakci, s níž nikdo nepočítal. Pouze nebesa vědí, co si o tom myslí.

„Celie,“ Lysette rozpačitě krčila rameny,

„zřejmě se domníváš, že je při Philippově památce tvou povinností pečovat o jeho churavého bratra, ale…“

„S Philippem to nikterak nesouvisí,“ odvětila dívka upřímně.

„Neděláš pro něho nic, co bych nezastala já, Noeline nebo někdo z…“

„Když jsem u něho já, je klidnější.“ Celia se mimoděk ušklíbla, přesto nepřestala své počínání dál hájit.

„Dobře víš, že je to pravda. Sama jsi o tom několikrát mluvila.“

„Ano,“ přiznala Lysette, „ale to neznamená, že kvůli němu musíš padnout vyčerpáním.“

Dívka se schválně zatvářila lhostejně.

„Justin je tvůj nevlastní syn, proto máš právo rozhodnout, co je pro něho dobré a co ne. Jestli si přeješ, abych se od něho držela dál, vyhovím ti.“

„Kdepak, o tomhle nemluvím.“ Lysette se maličko zamračila. Obě si uvědomovaly, že se schyluje k hádce.

„Nechci se s tebou přít. Jenom ti chci sdělit, že je zbytečné, aby ses kvůli němu uštvala. Obzvlášť když jsou tu tací, kteří ti mohou pomoci.“

„Chápu.“

„Výborně.“

„Bien.“

Podrážděně se jedna na druhou podívaly a Celia se vrátila do Justinovy ložnice. Velice se jí ulevilo. Lysette ji nehodlá nikým vystřídat. Připadalo jí stále důležitější nad Justinem bdít a každou minutu ho sledovat. Zdálo se, že podvědomě vnímá její přítomnost i hlas. Přinutila se probrat ze zamyšlení a soustředit se na rozhovor obou manželů.

„Co povíme lidem?“ starala se Lysette.

„Jakmile vycítí, že něco skrýváme, domyslí si, že to nějak souvisí s Justinem.“

„Mám plán,“ přiznal zvolna Max.

„Ale není dobrý. Pokud se k němu uchýlíme, bude každému z nás hrozit nebezpečí. A pochybuju, že budeme mít v pekle šanci něco vysvětlit. Potřebuji

čas, abych vymyslel něco jiného.“

Lysette a Celia si vyměnily usoužený pohled. Potom se Lysette otočila ke svému manželovi. „Čas je právě to, co nám chybí, Maxi.“

„Cest vrai,“ souhlasila nešťastně Celia. „Možná byste nám mol povědět, co vás napadlo. Třeba bychom se na něčem shodli.“

Odmlčela se, neboť se jí zmocnila podivná předtucha. Zčistajasna jí před očima vyvstala Justinova tvář. Dívka zbledla, nadzvedla si sukně a rázně vykročila ke dveřím. „Omluvte mě, Musím dohlédnout na Justina.“ Na nic nečekala a pospíchali k dvojitému schodišti. Dala se do běhu.

Justin pomalu přicházel k sobě.

Nechápal, kde je. Co se s ním stalo? Leží na posteli a v peřinách. Úplně nová zkušenost. Obklopuje ho tma. Ve vzduchu se vznáší vůně bylin a čerstvě vypraného povlečení. Slabě zasténal. Chtěl otevřít oči, ale nemohl. Zvedl ruku a překvapilo ho, jak je slabá. Slabý přece nikdy nebývá.

S námahou si přiložil dlaň na obličej a shledal, že má ovázané oči. Ochromilo ho nemilé poznání. Došlo k bitvě. Střílelo se. Legare mu s vítězoslavným výrazem vrazil do boku meč. Risk ho snažně prosil, aby neumíral, ale on věděl, že nadešla jeho poslední hodinka. Bolelo ho celé tělo a nedokázal pohnout nohou. Dokonce ji ani necítil. Přišel o ni? Pokusil se strhnout si obvaz z hlavy,

aby se mohl sám přesvědčit, co je špatně. Píchlo ho za očima a hlava se mu začala točit.

„Ne, ne,“ zadržel ho čísi naléhavý hlas. Postavila se k němu jakási žena. Sevřela jeho ruce v chladných dlaních a položila je na matraci. Pokusil se ji odstrčit. „Oči si nech zakryté,“ domlouvala mu. „Musejí se uzdravit. Odpočiň si. Doucement, jsi v pořádku.“

Okamžitě si vzpomněl na anděla ze svých snů. To jeho hlas slýchával v horečkách, něžné ruce ho konejšily, držel nad ním stráž. „Moje noha,“ zanaříkal ochraptěle.

„Hojí se,“ zamumlala žena a otřela pot, jenž mu vyvstal na čele. „Zase budeš chodit.“

„Bolí…“ Chtěl jí říct, že ho bolí hlava, jako by mu do ní někdo vrazil pohrabáč. Zdálo se, že mu žena rozumí. Pod krk mu vklouzla něžná štíhlá paže a nadzvedla ho. Tváří se otřel o pružná ňadra a do nosu se mu vetřela nevýrazná vůně květin. Na zubech ucítil okraj sklenice. Štiplavá pachuť odvaru z vrbové kůry způsobila, že se nejprve zakuckal.

„Ne…“

„Jenom trošičku,“ domlouvala mu.

Chtěl ji potěšit, proto se přinutil spolknout několik doušků. Až příliš brzy mu položila hlavu zpátky na polštář. Chyběla mu její útěšná blízkost. Opouštěly ho zbytky sil. „Jsi opravdová?“ otázal se.

„Bien sur. Samozřejmě.“ Pohladila ho po vlasech.

Po chvíli odešla. „Zůstaň,“ prosil ji ochraptěle, ale stejně ho opustila, jako by ho neslyšela. Na další slovo se nezmohl.

Uplynul celý den, horečka ustoupila, ale Celia se do Justinova pokoje nevrátila. Už ji nepotřeboval. Zranění se zdárně hojila, brzy se mu vrátí síly. Pokud se Vallerandovi dříve pozastavovali nad jejím neobvyklým zájmem o Justinovo blaho, nyní žasli nad úplným opakem. V průběhu několika hodin se Celiina posedlost proměnila v lhostejnost a oni nechápali, co si o tom mají myslet. „Jsem unavená,“ vysvětlila jim svoje počínání, ale ve skutečnosti se

bála, jak na ni Justin zareaguje.

Vyděsilo ji, jak se choval, když se probral z bezvědomí. Opakovaně si onu scénu přehrávala a propadala nesnesitelnému, bolestnému přívalu něhy. Vzpomínala, jak ji na paži tížila Justinova hlava a jak poslušně polykal medicínu, kterou mu nutila. V uších jí stále zaznívala ozvěna ochraptělého hlasu, když ji žádal, aby s ním zůstala. Chtěla zůstat. Hladit ho, povzbuzovat a utěšovat. Přece nemůže cítit náklonnost ke špinavému pirátovi. Musí se mu vyhýbat, dokud nad sebou opět nezíská kontrolu.

Toho večera nechtíc vyslechla rozhovor Lysette a Maxe. Probírali nenadálou změnu v jejím chování. Byli

spolu sami v salonu, kam Celia mířila z procházky po zahradě, aby se zúčastnila rodinné večeře. Jakmile zaslechla svoje jméno, zůstala stát na prahu a natahovala uši.

„Nejde o to, že bych ji neměla ráda,“ říkala zrovna Lysette. „Jenom jí nerozumím. Nikdy si nejsem jistá, co si doopravdy myslí.“

Max se dunivě zasmál. „Nemusíš jí rozumět, petite. Klidně se vsadím, že Celia nerozumí ani sama sobě.“

„Tvrdí, že Justina nenávidí. Ale kdyby to byla pravda, neošetřovala by ho, když ležel v horečkách.“

„Jedna věc je jistá,“ pravil zamyšleně Max. „Odehrálo se mezi nimi něco, co si oba chtějí nechat pro sebe.“

Celia cítila, jak ji pálí tváře. Maximilien je vnímavý človč a ví, čeho je jeho syn schopen. Tuší, že se sblížili? Zahanbená do morku kostí vyklouzla z vchodových dveří. Měla v úmyslu obejít dům a vrátit se do své garsoniéry.

Vtom si všimla, že po příjezdové cestě kodrcá moderně vy zdobený, elegantní kočár. Zastavila se a sledovala, jak se blíži Vystoupil z něho energický muž, na němž bylo poznat, že slon ží v armádě. Byl to Američan. Ačkoliv na sobě neměl uniformu, Celia si jej pamatovala ze zádušní mše sloužené za Philippa. Pokud se nemýlí, jmenuje se Peter Benedict a je podřízeným velitele Matthewse, jenž má na starosti námořnictvo v New Orleans.

Vypadalo to, že ho její přítomnost na přední terase zaskočí la. „Madame Vallerandová.“ Uchopil ji za ruku a úslužně sklonil hlavu. „Těší mě, že vás vidím. Zřejmě si na mě už nepamatujete.“

„Oui, vzpomínám si na vás, poručíku Benedicte.“ Upřeně se dívala do mužova chlapeckého obličeje. Působil na ni jako čestný člověk, jenž přísně dbá na své povinnosti a protokol. Sotva pohlédla do jeho vlídných hnědých očí, vzpomněla si, že Benedict a velitel Matthews dostali za úkol vyhnat ze Zálivu piráty. Kdyby se jim podařilo zajmout bukanýra Justinova ražení, připsali by si významnou zásluhu. Doslechl se Benedict o tom, že mají tajemného

hosta? Přišel se přesvědčit, zda to není Justin?

„Přijel jsem za monsieurem Vallerandem,“ oznámil nezvaný host a zkoumavě se na ni zahleděl.

Celia se zatvářila nevzrušeně. „Poctil jste nás zdvořilostní návštěvou, poručíku?“

„Upřímně v to doufám, madame.“ Vykročil ke dveřím a zase se zarazil. Dívka se ani nepohnula.

V tu chvíli Noeline otevřela dveře a přivítala příchozího lhostejným pohledem. „Vítejte, pane.“ lekala očima z vážného muže na rozčilenou Celii.

„Poručík Benedict,“ představil se.

„Přišel jsem za monsieurem Vallerandem.“

Na hospodyni svým prohlášením neučinil sebemenší dojem. „Pojďte dál, prosím. Zeptám se, zda vás pán přijme.“

„Vyřiďte mu, že je to v jeho vlastním zájmu,“ naléhal Benedict.

„Posílá mě velitel Matthews.“

Vešli do vstupní haly s nablýskaným mahagonovým obložením a nábytkem. Celia se rozhodla nechat příchozího o samotě a raději varovat Vallerandovy. Spolu s Noeline kráčela k salonu. Cestou se nervózně popotahovala za rukávy černých šatů. Max se vyhrnul ze salonu a při pohledu na zakaboněné obličeje obou žen tázavě povytáhl obočí. Celia ho popadla za ruku. „Pane,“ šeptala naléhavě, zatímco mu zarývala prsty do ruky, „váš syn je v nebezpečí.

Přijel poručík Benedict. Určitě něco zaslechl. Co mu máme říct?“

„Psst.“ Max ji zlehka poplácal po ruce a vymanil se z jejího sevření. Pohlédl přes její hlavu na mladého důstojníka, který se k nim zcela bezostyšně blížil. „Postarám se o to,“ slíbil. „Běžte za Lysette.“

„Dobrá,“ hlesla Celia, zatímco Max předstoupil a podával Benedictovi ruku, jak mají Američané ve zvyku.

Lysette v salonu nařizovala Noeline, co má vykonat. „Ať Mary přinese kávu, ale ne tak silnou jako obvykle. Američané ji mají radši vodovou. A něco k zakousnutí, nějaké koláčky nebo langues île chat.“ Všimla si Celie stojící poblíž a povzbudivě se na ni

usmála. „Nekrč čelo, chérie. Vypadáš ustaraně.“

„Já ustaraná jsem.“

„Ale proč? Max nepřipustí, aby se Justinovi něco stalo.“

„Kéž bych tomu dokázala uvěřit.“

„Celie, musíš nám důvěřovat. Ať už Max řekne cokoliv, nesmíš mu odporovat. Hlavně se snaž tvářit nevzrušeně a nedávej najevo překvapení, d’accord?“

„D’accord.“ Celia se na ni upřeně podívala. „Ty víš, co má v plánu?“

„Chovám určité podezření…,“ spustila Lysette, ale musela se odmlčet, neboť muži vstoupili do místnosti.

Paní domu přivítala důstojníka oslnivým úsměvem. Uctivě a uchopil za

ruku. Zdálo se, že se v daný okamžik nezmůže na slovo. Lysette patřila v New Orleans mezi několik opravdu výjimečných krásek a jejímu kouzlu podléhali muži bez rozdílu věku. Velice jí to slušelo, i když nosila smutek, neboť zářivě rusé vlasv a bledá pleť působivě kontrastovaly s černou róbou.

„Je od vás hezké, že jste se u nás zastavil, poručíku,“ zašvitořila.

„Omlouvám se, madam, že vyrušuji.“

„Non, non, dlouho jsme spolu nemluvili. Jak se má velitel Matthews? Doufám, že na námořní základně je všechno v pořádku. Bien, to ráda slyším. Věřím, že s vašimi schopnostmi a inteligencí brzy zbavíte Záliv pirátů.“

„Au contraire,“ přerušil ji rázně

Max. „Guvernér Villeré je přesvědčen, že problém s bukanýry se zhoršuje.“

Benedict se naježil. „Máme dostatečný počet mužů i potřebné vybavení, monsieur Vallerand. Naše síly si s mořskými lapky účinně poradí. Avšak obyvatelé New Orleans dělají, co je v jejich silách, aby piráty v jejich řemesle podpořili. Líbí se jim, že do města pašují svůj kontraband.“

„Já bych řekl, že námořnická základna je vskutku dobře zásobená,“ poznamenal ironicky Max. Lysette mu kvapně skočila do řeči, neboť věděla, jak manžela baví politické půtky.

„Ale drahý… Přestaňme se bavit o nepříjemnostech. Mary brzy přinese občerstvení.“ S grácií usedla na

pohovku a všichni následovali jejího příkladu. „Raději nám povězte, proč jste přišel, poručíku.“

„Zajímá mě, jak se daří vaší rodině,“ odvětil Benedict.

„Opravdu? Jste velice laskav.“

Benedict čekal na další komentář, ale nedočkal se. Upíraly se na něho tři páry očí. Odkašlal si a pokračoval: „Tutéž starost projevil i velitel Matthews, proto jsem tady. V několika posledních dnech k nám dorazily zvěsti…“ Odmlčel se a pln očekávání vzhlédl. Nikdo nepromluvil, proto byl nucen znovu se ozvat. „Pane Vallerande, ráno jsem se shodou náhod ve městě setkal s vaším bratrem Alexandrem a jeho okouzlující ženou Henriette…“

Henriette, pomyslela si Celia, ženská, která se vyžívá v drbech.

„Svěřila mi velice zajímavou skutečnost,“ pokračoval.

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl vyrovnaně Maximilien. „O Henriette je známo, že si ve sdělování zajímavých skutečností libuje.“

„Ano, ale… Trvá na tom, že je to pravda.“

Max začal netrpělivě bubnovat prsty o područku křesla. „Oč tedy jde?“

„Údajně pečujete o vážně nemocného hosta. A není to prý leda tak někdo.“

Celia sevřela dlaně v klíně. Cítila, jak jí z obličeje vyprchala všechna krev. Neúnavně Justina ošetřovala a teď jí ho odvezou Úřady s ním budou jednat krutě.

Stále je slabý a stačí málo, aby se mu rány znovu otevřely. Před očima jí vyvstala ranní scéna, kdy se hlavou opíral o její paži, ve všem ji poslechl a pak se ochraptěle zeptal: „Jsi opravdová?“

Z neveselých myšlenek ji vytrhl Maxův hlas. „Ano, je to pravda, poručíku.“

Benedict na něho podezřívavě pohlédl. „Kdo je to? Příbuzný? Nebo blízký přítel?“

„Příbuzný.“ Aniž hnul brvou, Max se mu podíval do očí. „Můj syn.“

Benedict zrudl vzrušením. „Aha,“ pravil opatrně. Očividně se měl co držet, aby zůstal klidný.

Ne! chtělo se Celii zakřičet. Nemohla

uvěřit, že je Max schopen Justina zradit. Vždyť je to stejné, jako by mu podepsal rozsudek smrti!

„Přinesli nám ho před několika dny uprostřed noci,“ pokračoval Max.

„Málem podlehl těžkým zraněním, která utržil při útěku z ostrova pirátů.“ Pohlédl na obě ženy. Lysette na něho upřeně zírala, zatímco Celia povážlivě zbledla. Max se zhluboka nadechl a pokračoval ve lži, k níž se nikdy nechtěl uchýlit. „Je vskutku zázrak, že se k nám Philippe vrátil.“

Nato se rozhostilo ohromené ticho.

Celia měla v hlavě úplně prázdno.

„Philippe,“ opakoval ohromený Benedict.

Max věcně přikývl. „Ano.“

„Ale Philippe je mrtvý!“

„Domnívali jsme se, že ho piráti zabili,“ prohlásil Max. „Ale podařilo se mu přežít jak útok, tak následné měsíce zajetí, jste první, kdo se tuhle dobrou zprávu dozvěděl, poručíku. Philippe žije.“

Benedict upřel na Celii nevěřícný pohled. „Je to pravda, madame?“

Dívka kvapně přikývla. Na to, aby dokázala mluvit, byla příliš rozrušená. Raději se odvrátila, aby skryla úžas ve své tváři. Svářil se v ní zmatek. Připadalo jí to jako krutý vtip. Maximilien snad zešílel. Copak si myslí, že touhle hloupou lží někoho ošálí? Stačí, aby se poručík na Justina podíval, a ihned mu dojde, že před sebou nemá

Philippa. Kolik Max myslí, že získá tímhle trikem času.

Cítila, jak ji Lysette objímá kolem ramen. „Určitě si dovedete představit, jaký jeho žena zažila šok,“ řekla Benedictovi. „Jak vidíte, zoufá si kvůli jeho zdravotnímu stavu. Málem podlehl svým zraněním. Celia se o něho celé dny stará a padá únavou.“

Benedict se postavil. Náhle vypadal přepadle. „Rád bych ho teď viděl.“

„Obávám se, že to není možné.“ Max rovněž vstal. Tyčil se nad poručíkem.

„Philippe nemůže přijímat návštěvy. Je příliš ne mocný.“

„Musím se přesvědčit, že…“

„Později,“ přerušil ho nekompromisně Max. Tvářil se natolik nesmlouvavě, že

Benedict mimoděk ucouvl. „Za několik dní. Až bude silnější.“

„Chci ho okamžitě vidět. Třeba nám poskytne cenné informace o ostrově pirátů a mužích, kteří ho zajali.“

„Philippe není schopen s nikým mluvit. Několik dní blouznil. Oslepl. Zda natrvalo, anebo se mu zrak vrátí, zůstává otázkou. Potřebuje absolutní klid, aby mohl nabrat síly.“

„Nebudu se ho na nic ptát, ale trvám na tom, že ho musím vidět.“

„Jste v mém domě a na mém pozemku. Nemáte právo si cokoliv vynucovat. Můj syn prošel peklem. Není výstavní exponát, na němž byste ukájel svoji zvědavost. Nedovolím, aby ho v jeho zbídačeném stavu kdokoliv okukoval.“

„Pane Vallerande,“ ozval se podrážděně Benedict, „vím, co pro vás Kreoly znamená slovo čest. Dáte mi své čestné slovo, že muž, o něhož tak svědomitě pečujete, je váš syn Philippe?“

Max mu věnoval mrazivý pohled.

„Jak se opovažujete? Chcete mě snad urazit?“

Poručík ztuhl. Zjevně si uvědomil, že pokouší trpělivost muže, jehož neohroženost vyniká především v soubojích. V Louisianě mu není rovno. Duely sice dávno vyšly z módy, ale pro horkokrevné Kreoly není lepší satisfakce než zkřížené meče nebo nabité pistole.

„Nemínil jsem se vás dotknout, pane. Ani v nejmenším. Odpusťte.“

Max krátce přikývl. „Ale když to musí být, dávám vám čestné slovo gentlemana, že muž, který nahoře stůně, je můj syn Philippe.“

Benedict přerývaně vydechl.

„Neuvěřitelné. Proč jste se o něm nezmínil dřív?“

Odpověděla mu Lysette, jež stále objímala Celii kolem ramen. Ta chtěla její paži podrážděně setřást, ale před poručíkovým bedlivým zrakem se neodvážila. „Mysleli jsme pouze na jeho blaho,“ vysvětlovala. „Nepřáli jsme si, aby se k nám trousily hordy návštěvníků, byť ze sebeušlechtilejších pohnutek.“

„Prohlédl ho lékař?“ zeptal se podezřívavě Benedict.

„Má tu nejlepší péči,“ ubezpečila ho

Lysette.

Poručík se podíval z Lysettina vlídného obličeje na Maxovu nečitelnou tvář a nakonec spočinul zrakem na Celiině skloněné hlavě. „Okamžitě to musím hlásit veliteli Matthewsovi. Jen co to bude možné, nepochybně Philippa vyslechne.“

„Ale až to zdravotní stav mého syna dovolí,“ odpověděl Max.

„Promiňte, ale musím okamžitě odejít.“

„Doprovodím vás ke dveřím.“

Muži opustili místnost. Celia zvedla hlavu a zadívala se na Lysette.

Ta svěsila ruku a propletla si prsty v klíně. „Říkala jsem ti, že Max něco vymyslí.“ Snažila se hovořit sebejistě,

ale moc přesvědčivě to neznělo.

Celia nedokázala zadržet záchvat smíchu, jež téměř přecházel v hysterii. Zakryla si ústa dlaní a dál se pobaveně hihňala. „Ach, mon Dieu.“ Setřela si z líčka jednu dvě slzy. „Mockrát mě napadlo, že jsem přišla o rozum, ale až dosud jsem se domnívala, že jsem jediná. Doopravdy Max řekl… Ne, něco se mi zdá. Tohle je ten nejpodivnější sen, který jsem kdy měla.“

Max se právě vrátil. „Nic se vám nezdá,“ pravil věcně.

Lysette vzhlédla k manželovi, jenž přecházel po salonu. „Co bude teď, Maxi?“

„Budou nás sledovat. Hlídat na každém kroku. Udělají všech no pro to,

aby jim domnělý pirát nepláchl.“ Přistoupil ke krbu a rukama se opřel o jeho římsu. Zíral na prázdné ohniště.

„Justin na tom není tak dobře, aby mohl cestovat nebo se bránit. A já ho nemůžu poslat pryč, aniž by nás chytili. A i kdyby se nám podařilo dostat ho z plantáže, kde jej ukryjeme? Nevím o žádném místě, jež by mu poskytlo potřebné bezpečí. Radši ať se zotavuje tady. Bude se vydávat za Philippa, dokud nevymyslíme nějaké vhodnější řešení.“ Ohlédl se přes rameno a všiml si, jak je Celia zaražená. „Nepotrvá to dlouho,“ slíbil.

„Bude se vydávat za Philippa,“ opakovala sarkasticky. Její hlas zněl cize. „Bude se vydávat za mého

manžela…, lékaře, gentlemana? Justinovi dá práci ostatní přesvědčit, že je lidská bytost. Jak ho chcete udržet z dosahu zvědavců? Největší vada na tomhle pošetilém plánu je ta, že Justin vůbec nevypadá jako Philippe, ať už jsou dvojčata nebo ne.“

Max opět rázoval sem a tam.

„Momentálně ne – s těmi přerostlými vlasy a vousy. Ale jinak si jsou podobní jako vejce vejci.“

„Vejce vejci,“ posmívala se Celia. Podívala se na Lysette, jež krátce přikývla. „Dobrá. Domníváte se, že může vyhlížet jako Philippe. Ale co hlas, chování, zvyky…“

„Budeme dávat pozor, aby Justina nikdo příliš dlouho nezkoumal,“

odpověděl Max.

„Philippa zná v New Orleans každý,“ namítla Celia. „Pomohl spoustě lidí a všude má přátele. Přece nevěříte, že se vám je všechny podaří ošálit.“

„Nakrátko ano.“ Max přistoupil k pohovce a přidřepl před dívku. Ačkoliv neměl modré oči, velmi jí připomněl Philippa. Ten se také uměl podívat, jako by lidem pohlížel až na dno duše a prohlédl všechen jejich strach a přetvářku. „Celie,“ oslovil ji tiše, „bez vaší spolupráce to nepůjde. Lidé neuvěří, že Justin je Phillippe, když se nebudete chovat jako jeho žena.“

„Neuvěří nám, ani když budu spolupracovat,“ oponovala. „Nedokážu se k němu chovat jako k Philippovi. Jak

mám tomu člověku projevovat náklonnost? Kromě toho…“

„Celie.“ Max ji uchopil za ruku a pevně ji stiskl. „Málokdy někoho o něco prosím.“ Promlouval k ní hlubokým, okouzlujícím hlasem. „Nejsem typem člověka, který chce být někomu zavázaný. Ale pro ochranu své rodiny udělám cokoliv. Justin je můj syn stejně jako Philippe. Kdysi jsem se dopustil příšerných chyb a oba za ně zaplatili. Justin jako malý odmítal jakoukoliv pomoc a to i v situacích, kdy ji zoufale potřeboval. Nemůžu ho teď zklamat. Kdyby Philippe žil, nepochybně by vás požádal, abyste jeho bratrovi pomohla. Proto vás jeho jménem prosím o totéž. Pomozte Justinovi. Ne kvůli němu, nýbrž

kvůli mně.“

Celia ostře polkla a odvrátila se. „Já nechci,“ zamumlala.

„Ale uděláte to?“ naléhal Max.

Není divu, že je tak úspěšný. Má talent podat své požadavky způsobem, jejž není možné odmítnout. „Ano,“ slíbila neochotně. „Byli jste ke mně s Lysette velmi laskaví a jsem vám zavázaná. Dlužím to i Philippovi.“ Zvedla se z kanapíčka a vzápětí shledala, že má kolena jako z gumy.

„Půjdu do garsoniéry. Musím si to promyslet. V soukromí,“ zdůraznila.

Přistoupila k ní Lysette a vroucně ji objala. „Děkuji vám.“

Celia krátce přikývla a odešla.

Max objal svou ženu a bradou se

opřel o její hlavu. Lysette položila ruce na jeho a přitulila se k jeho hrudi.

„Bien-aimé,“ zašeptala. „Myslíš, že to zabere?“

Muž si povzdechl. „Lásko moje, zeptej se mě na cokoliv, ale na tohle raději ne.“

O hodinu a půl později se Celia vrátila zpátky do domu. Z jídelny se linula tlumená konverzace, vůně ryby a kukuřičné mouky. Nechápala, jak mohou Vallerandovi po konfrontaci s Benedictem nerušeně hodovat. Zato ona o chuť k jídlu úplně přišla. Zadumaně přistoupila k dvojitému schodišti a opřela se rukou o zábradlí.

Něco ji táhlo nahoru. Začala stoupat do patra, jako by byla uvázaná k

neviditelné šňůře. Zpocená dlaň klouzala po zábradlí Po zádech se jí střídavě přelévaly vlny horka a chladu. Justin už na ni čeká. Určitě tuší, že za ním přijde.

Tiše kráčela chodbou po tlustém koberci. Zastavila se u otevřených dveří pokoje a upřela oči na postavu na posteli. Justin se zády opíral o polštáře. Otočil zafačovaný obličej jejím směrem. Ačkoliv ji neprozradil sebemenší zvuk, věděl o ní, jako by ji viděl.

„Celie,“ promluvil na ni ochraptěle.

Ze způsobu, jakým vyslovil její jméno, jí začal po zádech přebíhat mráz. Po špičkách přistoupila k jeho lůžku.

Justin se ani nepohnul. Opájel se její přítomností. Takže ona je tím andělem, který nad ním bděl. Jí patří chladivé

dlaně i vlídný hlas. Koupala ho a krmila, vnucovala mu medicínu a držela ho za ruku. Domnívala se, že si nebude nic pamatovat. Avšak v tomhle směru ji zklamal. Alespoň částečně. Pečovala o něho, přestože jím pohrdá. Proč se o něj sakra stará?

Znenadání se pobaveně ušklíbl.

„Celia,“ uchechtl se ďábelsky, „moje malá ženuška.“

Dívka ztuhla, přestože výsměch očekávala. Takže Maximilien mu už vysvětlil situaci. „Nejsem tvoje malá ženuška!“

„Pro zbytek světa ano.“

„Nebude to nic jiného, než…“ Marně pátrala po správném výrazu. „Afaux-semblant.“

„Přetvářka.“

„Ano! Nikdy bych ti nepomohla, kdyby mě o to tvůj otec neprosil.“

„Otec tě prosil? Páni, to bych chtěl vidět. I když – momentálně bych se spokojil s pohledem na cokoliv.“ Justin švihl paží a popadl ji za ruku. Navzdory podráždění Celii udivila jeho přesnost. Přitáhl ji blíž k sobě a spočinul dlaní na jejím boku. „Dobře papáš,“ konstatoval. Vyškubla se mu a nesouhlasně zasyčela.

„Takhle se mi líbíš víc,“ pochvaloval si.

„Kostnatá ženská je v posteli zatraceně nepohodlná.“

„My dva v posteli nikdy neskončíme,“ procedila přes zaťaté zuby. „Tohle je jedna z věcí, které jsem ti přišla říct. Souhlasila jsem, že pomůžu uchránit tvůj

mizerný život, ale pouze pod podmínkou, že se podvolíš mým pravidlům.“ Vytáhla z kapsy kousek složeného papíru. „Sepsala jsem si je a…“

„Dobrá,“ přerušil ji.

„Vždyť jsem ti je ani nepřečetla.“

„Souhlasím s nimi, ať už sis vymínila cokoliv.“

„Ráda bych tě s tím seznámila.“

„To může počkat. Na lůžku zůstanu upoután ještě dlouho a tím pádem ti budu vydán na milost.“

Celia se od něho držela v bezpečné vzdálenosti. Obešla postel. Otáčel za ní hlavu, jako by ji sledoval. Usoudila, že má mnohem lepší barvu, a žasla, jak rychle se uzdravuje.

„O čem přemýšlíš?“ vyzvídal Justin.

„Nevidím tvou tvář.“

„S těmi vousy vypadáš jako přerostlý kozel.“

Zazubil se a dlaní si uhladil rozježený porost. „Brzy je budu muset oholit.“

„Ani potom si tě nikdo s Philippem nesplete.“

„Myslíš?“ Justin se spokojeně rozvaloval na polštářích a jeho úsměv se proměnil v úšklebek. „Ošálím i tebe, má sladká ženuško.“

„Neříkej mi tak!“

Poškrábal se na boku a vzápětí se ušklíbl bolestí, neboť se ozvala jeho zlomená žebra. „Dal bych si koupel.“

„Později.“

„Chci si ji dopřát teď.“

„Lysette nebo Noeline to zařídí,“ zamumlala.

„Věděl jsem, že ty jsi na tenhle úkol moc zbabělá. Jakmile jsem při vědomí, bojíš se ke mně přiblížit. Ale když jsem byl bez sebe, taks mě myla, že? Bodejť. Seznámila ses s každou pídí mého bezmocného těla. Pravděpodobně jsi na mě hodiny zírala.“

„Já jsem ne… Ty ješitný darebáku!“

„Neomývala jsi mě?“

„Nikterak jsem si to neužívala! Dělala jsem, co bylo třeba. Ale nijak jsi mě neuchvátil. Nenazývej mě zbabělcem jenom proto, že netoužím civět na tvoje obnažené tělo. Už tě mýt nebudu!“

„Když to říkáš.“ Odmlčel se a pak zdůraznil: „Dobrá manželka by to pro

svého chotě udělala.“

„Nejsi můj muž a jedno z mých pravidel zní, že nebudeš tuhle maškarádu zneužívat k směšným požadavkům, jako je tento.“

„Směšným? Doufám, že jednoho dne zjistíš, jak moc je směšně nebýt schopen těch nejzákladnějších úkonů, a být nucen někoho prosit, aby opláchl tvoje páchnoucí tělo. Dej mi alespoň nějaký hadr, ať si můžu otřít ta místa, na která dosáhnu.“ Zaslechl její kroky. „Zbaběle odcházíš?“ popíchl ji, ale žádné odpovědi se ne dočkal. Ozvalo se šplouchání vody nalévané do umyvadla. Pln očekávání naslouchal vracejícím se krokům. Cítil, jak z něho Celia odhodlaně strhla přikrývku.

Ještě že má zavázané oči, blesklo Celii hlavou. Kdyby ne, ni kdy by se k tomuto úkolu neodhodlala. Pohled na jeho nahotu ji uváděl do rozpaků, i když o sobě nevěděl, ale nyní je při vědomí a přesně ví, nač se ona dívá. Cítila, jak ji od hlavy až k patě pokrývá zrádný nach.

Zastrčila pod Justina čisté ručníky, namočila houbu do umyvadla a začala mu otírat krk a ramena. Dávala pozor, aby nenavlhčila obvazy. Justin si povzdechl a uvolnil se. Nikterak neskrýval, jaký požitek mu přináší chladivá voda. Dívka odstrčila stranou jeho bujný plnovous a drbala mu hruď.

„Báječně ti to jde,“ pochválil ji. Poslušně dal paži stranou. „Pověz mi něco. Dlouho jsem neslyšel ženský

hlas.“

„Co bys chtěl slyšet?“

„Vyprávěj, jak jsi strávila posledních pár měsíců.“

„Tvoje rodina se ke mně chová moc hezky,“ přiznala. „Vedla jsem zde klidný a spokojený život. Až do tvého příchodu.“

Ušklíbl se. „Zdá se, že maléry se za mnou vlečou jako zablešené psisko.“

„Doufám, že brzy odjedeš a vezmeš si je s sebou.“

„Však já taky.“ Justin se dotkl obvazu na svém obličeji. „Kdy mi to sundáte?“

„Netuším.“ Oči se obvykle hojí nejrychleji.

Přeběhl prsty po plátně. „Jak moc jsou moje zranění vážná?“ Do hlasu se

mu vkradlo podráždění. „Jak dlouho tohle musím ještě snášet?“

„Nejsem lékař.“

„Ale víš toho dost, abys mohla zkusit hádat.“

Odhady v tomto případě neplatí. Je docela možné, že zůstane slepý. „Chce to čas a hodně odpočinku. To jediné ti můžu říct,“ pronesla vyrovnaně.

Justin byl nepřirozeně klidný, jako by jí četl myšlenky. „Přišel jsem o jedno oko nebo o obě?“

„Nevím, nakolik se ti zrak vrátí.

Musíme počkat a…“

„Potom to zjistím sám.“ Zabořil prsty pod obvaz a chystal se ho strhnout.

Celia na něho vyděšeně zírala, na poslední chvíli ho chytila za niku.

„Justine, přestaň!“ Netrpělivě ji setřásl.

„Je příliš brzy. Ublížíš si.“ V rozčilení přešla do francouzštiny. Marně se ho pokoušela přivést k rozumu. Navzdory slabosti měl po fyzické stránce stále navrch. Obvazy dopadly na podlahu.

Justin se pokusil otevřít oči a vzápětí ho oslepilo světlo. Vykřikl a zakryl si tvář rukama. Celia zaslechla, jak tlumeně kleje.

Zachvátila ji panika. „Ty paličatý hlupáku! Říkala jsem ti, že je příliš brzy. Přestaň pokoušet osud, nebo si ublížíš.“

Cítil, jak se dotýká jeho hlavy. Neurvale ji odstrčil. Bolest ho doháněla k šílenství. Celia se nenechala zastrašit.

Odtáhla mu prsty z obličeje a citlivé oči zakryla ručníkem. Vtom do ložnice vstoupila Noeline. Náhodou kráčela kolem a upoutal ji neobvyklý hluk. Stačil jí jediný pohled, aby pochopila situaci. Celia se k ní obrátila. „Sedativa,“ požádala ji naoko vyrovnaně. „Rychle.“ I lospodyně přikročila k prádelníku a nalila do sklenice čistou vodu. Justin zasténal. Připadalo mu, že mu neviditelná síla rve oči z důlků.

„Nehýbej se,“ zasyčela mu dívka do ucha. Přivinula si jeho hlavu k rameni, aby si ještě víc neublížil. „Zasloužíš si to. Nabádala jsem tě, abys nechal obvaz na pokoji. Jestli chceš zase vidět, klidně odpočívej a dopřej si dostatek času na uzdravení.“

„Táhni ode mě, ty necitelná mrcho!“ spílal jí neurvale, přesto ovinul roztřesenou paži kolem jejího pasu, jako by představovala jeho jediné útočiště. Spaloval ji horkým dechem, jenž pronikal tenkou látkou dívčiných šatů. Celia ho přikryla dekou. Připadalo jí, že by ho Noeline neměla spatřit obnaženého, což bylo směšné, neboť hospodyně se o něho starala od narození.

Noeline připravila uspávací nápoj a podala jej Celii. „Vypij to, Justine.“

„Co je to?“ procedil přes zatnuté zuby.

„Lék, který ti pomůže.“ Nenechala se odbýt. Sklenka cinkla o zuby a tekutina vyšplíchla na její ňadra.

Justin se zakuckal a bezmocně zaklel.

„Ne, krucinál.“

„Okamžitě to vypij!“ Nepovolila.

Obsah sklenice zdolal několika mocnými doušky. Po bradě mu stékaly tenké pramínky a smáčely dívčin živútek. Zatímco polykal, Celia zoufale pohlédla na Noeline. „Přines ten balzám, cos mu připravila na oči, prosím. A nějaké pruhy plátna.“

Noeline se zamračila, jako by podobné scény na ni byly trochu moc a příliš pokoušely její trpělivost. „Ano, madam.“

Celia postavila sklenici stranou a pohlédla na tmavou hlavu přivinutou ke svému rameni. Až na zrychlený dech byl Justin klidný. Míru jeho utrpení mohla pouze odhadnout. Hlavou jí těžce

spočíval na prsou. Potom ji zvedl, neboť se snažil přemoci ospalost, jež se ho zmocnila. Dívčinu podrážděnost vystřídal příval něhy. Připadal jí jako velké, špatně naladěné zvíře, jež útočí na každého, kdo se mu snaží pomoci.

„Justine,“ oslovila ho konejšivě,

„všechno je v pořádku. Teď si odpočiň.“

„Nebudu slepý,“ zamumlal. „Nebudu bezmocný.“

„Ne, uzdravíš se,“ chlácholila ho.

„Odpočívej.“ Dál mu tiše domlouvala, dokud si unaveně nepovzdechl. Usnul jí v náruči a sevření jeho paže povolilo.

Pod sedativy ho drželi i následující den, neboť usoudili, že jedině tak má šanci na uzdravení. „Nikterak nám to neusnadní,“ pravila lítostivě Lysette.

„Možná máš s problematickými pacienty zkušenosti, Celie, ale ujišťuji tě, že Justin bude ten nejhorší, s jakým ses kdy setkala.“ Mladý muž jim neodporoval, protože se stále nacházel pod vlivem uklidňující medicíny.

Bohužel, sotva se probral, potvrdil správnost Lysettiných slov. Náladu měl příšernou a nevraživost z něho čišela na sto honů. Urážel dokonce i nevlastní matku, na niž se podrážděně utrhoval:

„Přines mi něco slušnýho k snědku,“ vrčel. „Tuhle šlichtu pro hcípáky už žrát nebudu.“

„Nic jiného ti zatím dát nemůžeme.“

„V tom případě mi nenos nic!“ Aby dodal svým slovům patřičný důraz, zvedl misku s čistým vývarem a mrštil ji

přes pokoj. Lysette naštvaně odešla a poslala do ložnice vystrašenou služku, aby nepořádek uklidila.

Justin si přitiskl ruku na polámaná žebra. Slyšel, jak služka šramotí v rohu, kam miska dopadla. Bolela ho noha. A taky rameno, bok a žaludek. Ale nejhorší byla hlava, která mu přímo deštila. Když si na ni postěžoval, Noeline mu nabídla uspávací lektvar a on ji šťavnatě proklel. Spát se mu už nechtělo. Toužil vstát z postele a pohybovat se. Chtěl, aby ho přestala mučit hlava. Ale úplně nejvíc si přál uniknout z hájemství věčné tmy.

„Honem to ukliď,“ obořil se na služku, „a vyřiď vzkaz madam Val… Celii. Řekni jí, že se přede mnou nemůže

věčně skrývat.“ Odmlčel se. Napadlo ho, že vzkaz není dost důrazný, aby ji dostal do téhle místnosti. „Taky jí sděl, že mi padá obvaz z očí.“ Uplynulo deset nekonečných minut, než se ozvaly Celiiny kroky a obklopila ho sladká vůně.

„Dala sis načas,“ poškleboval se.

„Z toho tvého vrčení a vztekání je celá domácnost vzhůru nohama,“ prohlásila mrazivě. „Noeline drmolí cosi o zlých loa, Lysette je rudá jako rak a děti jsou přesvědčené, že máme v ložnici draka.“

„Ať vás všechny vezme čert!“

„Co máš s tím obvazem?“ Sklonila se nad ním a odhrnula přikrývku, aby mohla zkontrolovat i poraněný bok. „Nic ti

nepadá.“ Všimla si hlubokých vrásek na mužově čele a hlas jí zvlídněl. „Bolí tě hlava, že? Inu, po všem tom rozčilování mě to vůbec nepřekvapuje. Počkej, dám ti nadýchaný polštář.“

Muž souhlasně zabručel. Opatrně mu nadzvedla hlavu a vyměnila placatou podušku za novou. Uhladila lůžkoviny a přistoupila k oknu. Otevřela je dokořán, aby mohl do místnosti proudit čerstvý vzduch. „Máš žízeň?“

„Žízeň? Jak bych mohl mít žízeň, když mě ustavičně naléváte odpornými lektvary?“

„Ocenil bys, kdybych ti chvilku předčítala?“

„Ne.“ Dotkl se rozpáleného čela. Soužila ho bolest i únava. Dívka

odstrčila jeho ruku stranou a pohladila ho. Justina udivilo, jak moc se mu líbí, když se ho dotýká. Velice zvláštní. Za běžných okolností mívá k dotekům averzi.

„Je to lepší?“ zeptala se tiše.

Kdyby přiznal, že ano, přestala by ho hladit. „Možná trochu,“ zahučel. Začala ho přemáhat ospalost. Nepatrně si povzdechl. Konejšivé ruce se vznesly a dívka se napřímila. „Neodcházej,“ poručil jí.

„Nemůžu pro tebe nic udělat.“

„Předčítej mi.“

Odešla pro knihu a pak se usadila vedle lůžka. Damaškové sukně zašustily. Justin otočil hlavu jejím směrem a naslouchal jasnému hlasu. Příběh byl

trochu nudný, ale to nevadilo. Uklidňovala ho samotná Celiina přítomnost. Pokusil se vybavit si její podobu, ale nedařilo se mu to. Vzpomněl si pouze na rozcuchanou blondatou hřívu, hubený obličej a tmavě hnědé oči. V průběhu posledních čtyř měsíců myslel na Philippa a Celii každý den. Neuměl si je spolu představit. Ačkoliv se snažil, nedokázal na ni myslet jako na svou švagrovou. Určitě by se měl stydět za to, že si ji bezostyšně vzal. Jenže právě neschopnost zastydět se v pravý čas způsobila jeho pád. Toho, co se mezi nimi stalo, ani trochu nelitoval. Vrací se Celia v myšlenkách k oné noci? Anebo se rozhodla dočista ji vymazat z hlavy? Přemáhala ho dřímota. Poddal se

jí a představoval si, že místo polštáře má pod hlavou dívčin měkký klín.

8

Někdo vstoupil do ložnice. Justin okamžitě poznal dunění otcových těžkých bot. Navštěvoval ho přinejmenším jednou denně. Aby zjistil, jak se mu daří, a seznámil ho se situací v New Orleans a Zálivu. Poslední dobou v okolních vodách sice zavládlo období klidu, avšak námořní velitel nikterak neslevil ze svého odhodlání piráty pochytat a předat je justici.

„Opět se tu zastavil poručík Benedict,“ spustil Max bez úvodu.

„Týden jsem mu úspěšně vzdoroval,

ovšem déle se jeho požadavkům neubráním. Chce tě vyslechnout ohledně ostrova pirátů a tvého domnělého útěku. Osobně jsem přesvědčen, že se tě pokusí nachytat, aby tě donutil přiznat, že nejsi Philippe. Namluvil jsem mu, že povaha tvých zranění ti přivodila částečnou ztrátu paměti. To by ti mělo pomoci vyhnout se některým jeho otázkám.“

„Jak dlouho se Benedict a Philippe znali?“ zeptal se Justin.

„Přibližně rok. Poručíkova žena Mary potratila při projížďce na koni a Philippe jí zachránil život. Benedict se nechal slyšet, že bude Philippovi nadosmrti zavázán.“

„To je dobré,“ pochvaloval si Justin.

„Benedict bude mít tendenci Philippa

šetřit.“

„Anebo se tím naopak posílí jeho odhodlání dokázat, že se za Philippa jenom vydáváš.“

Justin se ušklíbl. „Lépe by se mi dařilo, kdyby Philippe nebyl takový zatracený světec.“

„Přinejmenším se mu podobáš.“ Max si syna zamyšleně prohlížel. „Začneš tím, že se necháš oholit a ostříhat.“

„No jo,“ připustil zachmuřeně Justin.

„Noeline si už týden na mě brousí nůžky.“

Max se uchechtl. „Požádej Lysette, ať tě oholí. Když jsem si vloni poranil ruku, získala pořádnou praxi.“

Justin zvědavě nachýlil hlavu. „Jak k tomu došlo?“

„Pracoval jsem na plantáži. Měl jsem to jenom naražené, ale týden, dva jsem musel pravačku šetřit. Potřeboval jsem pomoct se spoustou věcí, zejména s holením. Po určité době Lysette získal cvik, ale zpočátku… Inu, představ si nervózní ženskou, jak ti rejdi břitvou po krku.“

Mladík se zasmál. „Jsi statečnější než já, otče.“

Ještě chvíli spolu rozmlouvali a pak Max odešel. Justin si zamyšleně promnul dlouhou bradku. Uvědomil si, že si právě s otcem přátelsky povídal, jak často činil Philippe. Udivilo ho, že je něco takového vůbec možné. Proč už není jejich vzájemný vztah tak vyhrocený jako dřív?

Lysette sledovala Celii, jak pilně připravuje večeři pro Justina. „Celie, není nutné, abys mu vařila,“ připomněla jí tiše. „Noeline to ráda udělá.“

„Mně to nevadí.“ Dívka si pohrávala s ubrouskem. Věděla, odkud pramení Lysettino znepokojení. V uplynulém týdnu Celia dovolila Justinovi, aby si nárokoval každou minutu jejího dne. Kdykoliv něco potřeboval, nechával pro ni poslat. Na rozdíl od jiných v její přítomnosti nepropadal záchvatům zuřivosti. Nesnesl, aby mu někdo jiný převazoval rány či natřásal polštáře. Jídlo mu směla nosit pouze ona a jako jediná ho mohla krmit. Slepota ho omezovala v mnoha směrech a ztráta nezávislosti ho doháněla k šílenství.

Celia mu předčítala, zaháněla bolesti hlavy, bavila ho historkami ze svého dětství.

Proč se dožadoval její pozornosti a ona mu ji ochotně poskytovala, zůstávalo záhadou, kterou nedokázala sama vysvětlit. Věděla pouze to, že když přenechala péči o Justina ostatním, podléhala nepřemožitelnému nutkání ihned se za ním rozběhnout.

„Celie,“ Lysette svraštila obočí,

„vím, jaké nároky na tebe Justin vznáší, a chci tě ubezpečit, že za něho nejsi v žádném směru zodpovědná. Zřejmě ti připomíná Philippa, a proto…“

Dívka se rozesmála. „Bon Dieu,

Philippa mi nepřipomíná ani trochu!“ Lysette jí úsměv neoplatila. „Snažím

se pochopit, proč se o něho tak obětavě staráš.“

„Není na tom nic záhadného,“ odpověděla. Veselí ji náhle opustilo. „S city to nikterak nesouvisí, jde mi o praktickou stránku. Ty máš na krku manžela, děti a plantáž. Noeline neví, kam dřív skočit. Zato já mám volného času víc, než mi je milé. To je všechno.“

„Dobrá.“ Bylo jasné, že jí Lysette nevěří, avšak ochotně nechala tuhle záležitost být.

Celia obrátila pozornost zpátky k podnosu. Podléhala pokušení se mladé ženě se vším svěřit. Kéž by Lysette byla o několik let starší a spíše než kamarádku Celii připomínala matku. Jak ráda by se jí vyzpovídala! Stále pro

Philippa truchlila a plakala, kdykoliv si na něho vzpomněla. A pohrdala Justinovou bezohledností. Smrt jeho dvojčete s ním ani trochu nepohnula. Staral se jenom o sebe a vlastní pohodlí. Není moudré dělat si o něm iluze.

Proč tedy k němu cítí onu děsivou náklonnost? Proč je schopná vytušit, co ho momentálně trápí? Je to tím, že se důvěrně sblížili? Ne, to si nemyslela. Možná je mu vděčná, protože jí zachránil život. Proto považuje za svou povinnost se o něho starat.

„Chlaďte mu jídlo,“ zamumlala, popadla podnos a pospíchala do Justinovy ložnice.

Sotva překročila práh, přivítalo ji ticho. S hlavou plnou neveselých

myšlenek se na svého pacienta krátce podívala a zjistila, že sedí na posteli oděný v modrém županu. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že je něco jinak. Poté bezděčně zatnula ruce do tácu, až jí zbělaly klouby.

Justin si znovu sundal obvazy z obličeje. Pod očima mu ulpěly šmouhy od léčivé masti. Otočil se k ní a vyvalil modrá kukadla. Nádobí na podnosu zachrastilo a Celia raději položila tác na podlahu, než jej upustí.

„Justine?“ Krok za krokem se přiblížila k lůžku a usedla na ně. Nepřestával na ni zírat vykulenýma očima podlitýma krví. Ani nemrkl. Hruď se mu rychle dmula a zase klesala, trhaně oddechoval. „Justine, vidíš mě?“

Pomalu zvedl ruku a dotkl se dívčiny tváře. Sledoval, jak se jí do líček hrne krev. Nechal prsty klesnout, přestože by je velmi rád zabořil do lesklých blond vlasů sčesaných do hladkého uzlu vzadu na krku. Její oči byly stejně sametově hnědé a nevinné, jak si pamatoval. Zatoužil přisát se ke svůdným rtům a pohladit ji po hladké pleti. Neušlo mu, jak se krásně zaoblila, avšak vosí pas ji zůstal.

„Vidíš stejně dobře, jako předtím?“ zeptala se.

„Jo,“ přisvědčil. „Myslím, že ano.“

Celia polkla slzy úlevy. Teprve nyní si uvědomila, jak moc se děsila, že zůstane nadobro slepý. „Ach, jsem tak ráda… Obávala jsem se…“ Zmateně se

odmlčela. Justinův pohled pálil.

Nedokázal od ní odtrhnout zrak. „Jsi mnohem krásnější, než si pamatuji.“

Srdce se jí rozbušilo. Měla by se zvednout a držet se od něho dál. Avšak setrvávala na místě a podléhala podivnému zmatku. Sklonila hlavu a zrak jí padl na mužovu velkou ruku položenou poblíž jejího boku. Ačkoliv se jí nedotýkal, drtila ji síla jeho pohledu.

„Tvůj otec mi oznámil, že se za tebou zítra zastaví poručík Benedict,“ vysoukala ze sebe rozpačitě. „Musíš ho přesvědčit, že jsi Philippe.“

„Potřebuji, abys mi s tím pomohla.“

„Bojím se, že to není možné. Nikoho neošálíme…“

Justin trpělivě vyčkával, až dokončí

větu.

„Nemůžu předstírat, že jsi můj muž,“ zašeptala.

Bolestně toužil dotknout se jí, polaskat její pleť, přivinout drobné tělo k sobě. Ale nemá na to právo. Nachází se v civilizované společnosti, kde jeho obvyklé praktiky – hrubá síla a dravost – neplatí. Nemůže si něco – nebo někoho – vzít jednoduše proto, že chce.

„Chápu,“ přisvědčil. V podobných situacích si nikdy nevedl dobře. Nikdy se nezabýval pocity – svými ani druhých. Ostatní soudil podle jejich činů a toho, co mu napovídal instinkt. „Je to odporné,“ usoudil. „Svým způsobem jako bychom znevažovali Philippovu smrt. Jestliže neprozradím svou pravou

totožnost, ty budeš nucena odložit šat vdovy. Okradl jsem tě o období smutku, na něž máš nepochybně nárok. Budeš muset všem okolo lhát a předstírat radost, že máš svého manžela zpátky. Ba co hůř. Musíš naoko milovat muže, jehož z celého srdce nenávidíš. Jestli si myslíš, že já z toho mám radost, tak se pleteš. Jsem si vědom všech potupných stránek téhle šarády. Kdybych si nepotřeboval zachránit kůži, odmítl bych se na téhle frašce podílet. Bůh ví, že vypárat Philippa nebude snadné. Sice jsem protřelý lhář, ale jakmile dojde na čestnost a slušnost… Inu, tam mě bujná představivost opouští.“

„Vysmíváš se Philippovi pro jeho dobrotu,“ obvinila ho tiše.

„Vůbec ne. Ale když jsem byl mladší, zhusta jsem si z něho utahoval.“ Krátce se usmál. „Dráždilo mě, že dokázal se stoickým klidem přejít urážku či výzvu. Zato já boji nikdy neodolal, i když jsem viděl, že nemá smysl.“

Zvedla k němu rozzářené oči. „Proč se Philippe o tobě nikdy přede mnou nezmínil?“

Justin se zasmál. „Příbuzní se mnou rozhodně nechlubí, ma petite.“

„Měl mi to říct. Mít bratra piráta je něco, co se dlouho neutají.“

„Kreolové jsou schopni udržet tajemství po celé generace. Na rozdíl od Francouzů. Možná za to může španělská krev. Španělé jsou výteční intrikáni. Philippe nejspíš oprávněně

předpokládal, že potrvá roky, než se o mně dozvíš.“ Opřel se o polštáře, ušklíbl se a zavřel oči. V obličeji se mu zračilo napětí.

„Měl by ses prospat,“ domlouvala mu tiše. „Zítra musíš být odpočatý.“

„Odpočatý jsem až až,“ namítl, ale víčka držel dál sevřená. „Poslední dobou totiž nic jiného nedělám.“

Celia vstala z lůžka. „Povím Maximilienovi a Lysette, že se ti vrátil zrak. Budou mít radost.“

„Spíš se jim uleví.“

„Ano, to taky.“ Sklonila se nad ním, aby mu jako bezpočtukrát předtím upravila polštáře. Ale tentokrát to bylo jiné. Díval se na ni a prostinký úkon se proměnil v důvěrný okamžik. Kvapně se

napřímila. Teď když ji vidí, je všechno jiné. Bezmocnost je pryč. Zranění se mu zahojí a bude zase stejný jako dřív. Není pochyb o tom, že jakmile posbírá dost sil, odejde, a nikdo z rodiny už ho nikdy neuvidí.

„Voníš po květinách,“ zamumlal. „Po fialkách nebo…“

„Po levanduli.“

„Po levanduli,“ opakoval. Otočil hlavu a vyčerpáním usnul Celia u Justina dlouho seděla a dívala se na něho. Proč je úplně jiný než Philippe? Odpověď hledala marně. Tohle jí neuměl nikdo vysvětlit. Musí přece existovat nějaký důvod, proč je jeden z bratrů chloubou rodiny a druhý naopak ostudou. Zajímalo by ji, zda se dvojčata vzájemně

nenáviděla. Pověděl by jí Philippe o Justinovi, kdyby k němu cítil sebemenší náklonnost?

„Ach, Philippe,“ zašeptala. „Přál by sis, abych tvému bratrovi pomohla? Anebo by ses otáčel v hrobě, kdybys to věděl?“

Lysette uhladila rusé vlasy své dcery a vážně se zahleděla do obličejíčků, které se tolik podobaly jejímu. Angeline jí seděla na klíně, zatímco Evelina se uvelebila na područce křesla. „Je to taková hra,“ vysvětlovala dětem.

„Chviličku budeme předstírat, že se k nám vrátil strýček Philippe. Ale nesmíme nikomu říct, že si jenom tak hrajeme.“

„Ano, maminko,“ přitakaly poslušně

obě holčičky.

Celia chovala buclatého Rafaela a znepokojeně Lysette sledovala. Kéž by nemusely dětem říkat, co je Justin doopravdy zač, ale Lysette trvala na svém.

„Jsou dost staré na to, aby poznaly, že to není Philippe,“ obhajovala svoje rozhodnutí. „Pochopily by, že jim lžeme. Jistě, Justina tím vystavujeme většímu riziku, ale já musím především myslet na své děti. Nikdy neměly důvod pochybovat o ničem, co jsme jim já a Max řekli. Jsou to hodná děvčata, a když jim nařídím, aby mlčela, tak mě poslechnou.“

Celia vřele doufala, že má Lysette pravdu. Usmála se na odcházející malé

slečny a vrátila batole matce. Chlapeček se přestal vrtět a spokojeně se uvelebil na jejím rameni.

„Tvoje oznámení je nikterak neohromilo,“ poznamenala Celia.

„Děti si se vším hravě poradí,“ smála se Lysette. „Pouze dospělí mívají problém vypořádat se s rozličnými rozmary života.“

Celia roztržitě přecházela od svého křesla k oknu a zase zpět. „Nahoře je podezřelé ticho.“

„Ano,“ souhlasila Lysette. „Zdá se, že Justin se Noeline brání mnohem méně než mně. Pravda, s nůžkami to umí o moc lépe než já s břitvou.“

Navzdory napětí se dívka usmála. Vzpomněla si na halasné protesty, jež

následovaly poté, co se Lysette pokusila Justina oholit. „Hodně jsi ho pořezala?“ zeptala se.

„Má jen dvě malé ranky. Což není vůbec špatný výsledek. Vypadá teď úplně jinak. Skoro jako gentleman. Když si uvědomím, čím vším prošel, žasnu, že jeho obličej přestál všechna strádání bez úhony.“ Rozmarně se zazubila. „Podíval se na sebe do zrcadla a postěžoval si, že takový pirát nikomu moc hrůzy nenažene.“

„Výborně,“ zaradovala se Celia.

„Až mu Noeline ostříhá vlasy, bude si připadat dočista znevážený.“

Dívka přikývla a zhluboka se nadechla. Následoval rozechvělý povzdech. „Kéž by tenhle den byl už za

námi. A poručík Benedict s ním.“

Lysette se na ni chápavě podívala.

„Máš o Justina strach, že?“

„Ty ne?“ opáčila Celia a zrudla.

„Oui, naturellement. Je to můj nevlastní syn. Poznala jsem ho jako malého chlapce a žila s ním do doby, než se rozhodl odejít z domu. Záleží mi na něm, ale… Zjistila jsem, že si nechce vytvářet vztah k místům ani lidem. Určitě je moudřejší od něho nic neočekávat. Domnívám se, že právě proto si vybral život na moři. Na lodi je v ustavičném pohybu.“

„Ale proč se z něho stal pirát?“

„Zřejmě nevymyslel nic horšího. Objevil způsob, jak všem dokázat, že je přesně takový darebák, za kterého jej

všichni považují. Už v raném dětství projevoval talent na lumpárny. Utíkal z domova, chodil tam, kam neměl, dělal mrzutosti. Ovšem řeči, které se o něm vedou, jsou značně přibarvené. Dále mu nikterak neprospělo, že měl tichého a klidného bratra. V porovnání s ním se Justinovo chování zdálo mnohem horší. Jsem přesvědčena o tom, že jeho rebelství přímo souvisí s Maxem. Kdyby Justin pocítil otcovu lásku a podporu…“ Lysette pokrčila rameny. „Třeba se jí dočkal příliš pozdě. Jenže ani pochopení Justinovi nestačilo. Max je pouze jedním dílkem celé skládanky. Justin stále baží po něčem, co mu nemůže nikdo dát. Obávám se, že není v lidské moci mu vyhovět.“

Jejich pozornost upoutala Noeline, jež stanula na prahu. Šátek, který nosila na hlavě, měla nakřivo a v jejím obvykle důstojném obličeji se zračilo podráždění. „Tak tohle už si nikdy nehodlám zopakovat,“ oznámila.

„Hotovo?“ zajímalo Lysette.

„Oui, madame.“

„Díky, Noeline. Věřím, že Justin se vynasnažil, aby dostatečně pokoušel tvoji trpělivost. Kde je teď?“

„V salonu.“

„Dole? Jak se tam dostal?“

„S pomocí vycházkové hole, kterou nosíval monsieur Victor.“ Hovořila o Maximilienovu otci.

„Jeho noha,“ vyděsila se Celia. „Co když začne znovu krvácet? Věděla jsem,

že se bude přepínat.“ S těmito slovy pospíchala do vedlejší místnosti.

Justin stál u okna a opíral se o hůl. Oblékl si modrý kabátec a hnědé kalhoty. Husté černé vlasy měl ostříhané nakrátko, a když se k ní otočil, spatřila dohladka oholenou pohlednou tvář. Celia zakolísala, nohy se jí chvěly. Modré oči se smály a potutelný úsměšek na mužových rtech ji zcela odzbrojil. Všimla si náznaku dolíčku na jinak hladké líci. V hlubokém hlase zaznívalo pobavení. „Nehodláš omdlít, že ne?“

Klidně to mohl být Philippe. Podoba byla dokonalá. Málem se rozplakala. Člověk, po kterém toužila, jehož bolestně postrádala, stál přímo před ní – avšak byla to pouhá iluze. Iluze, již

nedokázala snést. Chystala se utéct, ale popadl ji za zápěstí dřív, než stačila uniknout z jeho dosahu. Držel ji, přestože se mu bránila a způsobovala mu tím bolest. „Přestaň, Celie! Podívej se na mě.“

„Nemůžu.“ Propukla v pláč. „Nesnesu pohled na Philippův obličej.“

„Je to i můj obličej!“ Justin ji přitáhl blíž k sobě. Položila mu hlavu na rameno a bezmocně se rozplakala. „I já tak vypadám,“ pošeptal jí do ucha.

Srdce se mu rozbušilo. Zatoužil Celii utěšit. Nejradši by ji zlíbal. Zapátral po kapesníku a našel jej úhledně složený v kapse. Zlatá Noeline. Protože neměl s utíráním slz žádné zkušenosti, nemotorně jej přitiskl k dívčině tváři. Celia

popotáhla nosem, vyškubla mu jemné plátýnko z ruky a hlasitě se vysmrkala.

Justin si nevšiml, že ve dveřích stojí Lysette a Noeline. Pohladil dívku po zádech. Marně se pokoušela ovládnout rozjitřené emoce. „Pomoz mi na pohovku,“ vyzval ji. „Jinak se každou chvíli svalím.“

Lysette a Noeline si vyměnily ustaraný pohled a poté se mlčky vytratily. Rozhodly se, že mladému páru umožní, aby se s daným stavem věcí vypořádal sám.

Celia pomohla Justinovi na kanape. Ztěžka se posadil a stáhl ji k sobě. Pevně ji držel za paži.

„Pusť mě,“ zašeptala.

„Nepustím, dokud se na mě

nepodíváš,“ obořil se na ni hrubě.

„Copak nevidíš ten rozdíl? Pořádně si mě prohlédni a poznáš, že jsem úplně jiný než Philippe.“ Když ho dál zatvrzele ignorovala, pohladil ji palcem.

„Neboj se.“

Neochotně mu vyhověla. Měl pravdu. Ačkoliv náhodný pozorovatel by mezi dvojčaty nenašel žádný rozdíl, ti, kteří Justina a Philippa lépe znali, je od sebe dokázali odlišit. Justinův pohled působil provokativně a drze. Nos měl o něco delší, ústa širší a spodní ret víc vykrojený.

Lišili se i postavou. Přestože zvolené oblečení by Philippovi dokonale padlo, Justin byl štíhlejší. Roky bojů a odříkání si na něm vybraly svou daň, a tak ztratil i

to minimum tuku, které kdy měl. Celia si vzpomínala, jaká z něho sršela síla a energie, když ji zachraňoval z Vraního ostrova.

Avšak i on podědil dlouhé černé řasy, vlasový vír nad čelem a mužné kouzlo.

„Ano, už vidím, v čem jste jiní,“ přiznala ochraptěle. „A v čem jste si naopak neuvěřitelně podobní.“

Nepohnul ani brvou, jen oči mu podivně vzplály. „Nejsem Philippe.“

„Já vím,“ špitla nešťastně.

„Budeš na něho myslet pokaždé, když se na mě podíváš?“

„Netuším.“ Ušklíbla se bolestí, neboť ji svíral příliš pevní-. „Au.“

Náhle ji pustil. „Tohle je nechutná situace,“ ucedil otráveně. Vadilo mu

pomyšlení, že Celii připomíná Philippa. Porovnává je. Podívá se na něho a zatouží po zesnulém manželovi. Přece nebude žárlit na mrtvého muže. Na vlastního bratra. To je šílené.

Oba nalezli úlevu v tom, že dali průchod svému hněvu.

„Ce n’était pas mon idée,“ vyhrkla vášnivě dívka. Na to, aby hovořila anglicky, byla příliš rozzlobená.

„Můj taky ne! Vymyslel ho můj otec a je to pěkná pitomost. Běž za ním a vyřiď mu, že s tím nesouhlasím.“

„Nemáme na vybranou!“ vyštěkla. „Je příliš pozdě.“

Zírali jeden na druhého. Justin bezděčně zvedl ruku k bradě. Pozdě si uvědomil, že o svoji chloubu dávno

přišel. „Sakra! Chci zpátky svoje vousy!“

„Byly odporné.“ Celia se znovu vysmrkala. Nespouštěla z muže zrak.

„Philippe by nikdy nepřipustil, aby vypadal jako kozel.“

„Bodejť. Věcí, které by Philippe nikdy nepřipustil, je spousta. Jenže já nejsem on!“

„To mi nemusíš připomínat!“

„Tak na mě přestaň civět, jako bych…“

„Koukám, že tu vypukla manželská hádka,“ ozvalo se ze dveří.

Justin propaloval otce mrazivým pohledem. „Takhle to nepůjde.“

„Ale půjde,“ oponovala odhodlaně Celia a otřela si uslzenou tvář

kapesníkem.

„Přece

jsem

tě

nevykurýrovala

jenom

proto,

abys

skončil ve vězení a později na šibenici. Nedovolím, aby se uplynulé dva týdny rozplynuly vniveč.“

„Nikdo se tě o nic neprosil,“ ušklíbal se Justin.

„Proč jsi mě potom honil po schodech jako nadmutou kozu pokaždé, když jsi dostal žízeň, nebo…“

„Dost!“ okřikl je ostře Max. „Zřejmě zapomínáte, že každou chvíli dorazí poručík.“ Tvrdé zlatavé oči se přesunuly z Celiina zarudlého obličeje na Justinův zatvrzelý. „Skutečně nevypadáte jako milující se manželé. Dovolte mi připomenout, že Justinův život závisí na tom, jak moc budete přesvědčiví.“

Bohužel nestihl kázání dokončit.

„Pane,“ oslovila ho důstojně Noeline,

„míří sem poručík.“

Celia se chtěla zvednout z pohovky, ale Justin ji zadržel. „Zůstaň tady,“ nařídil jí tiše. S vykulenýma očima sledovala, jak Max odchází do vstupní haly. Náhle se v salonu rozhostilo nepříjemné ticho, rušené jen tikáním bronzových hodin stojících na krbové římse. „Kde je Lysette?“ zeptal se Justin.

Celia zjistila, že jí nervozita svazuje jazyk. „Rozhodla se zůstat nahoře s dětmi.“

Spočinul rukou na její rozechvělé dlani. „Uklidni se,“ zamumlal.

„Nemůžu předstírat, že jsi Philippe,“

prohlásila a vzápětí nadskočila úlekem, neboť zaskřípaly otvírané dveře.

Justin ji uchopil za bradu a otočil k sobě. Vlastní popudlivost a žárlivost ho zčistajasna opustily a vystřídala je starost o Celii, což ho rozrušilo. Tohle se mu vůbec nepodobá. Nechtěl jí působit bolest, i kdyby to znamenalo obětovat kvůli tomu vlastní krk. „Tak to nedělej,“ zašeptal. „Vykašli se na to, když si tím ubližuješ. Za tu cenu to nestojí.“

Užasle vykulila oči, neboť si uvědomila, že Justin svá slova myslí vážně. „Ty ses zbláznil,“ hlesla. „Tvůj život za to samozřejmě stojí. Pomůžu ti.“ Zaslechla, jak někdo vstoupil. Dříve než Justin stačil něco říct, pohladila ho po

krátce zastřižených vlasech. Jednalo se o něžné a láskyplné gesto, jakým žena počastuje muže, do něhož je zamilovaná. Justin zadržel dech a mírně se zapýřil.

Poručík Benedict popošel o několik kroků. Zíral na mladý pár jako uhranutý. Justin k němu vzhlédl a ostýchavě se zazubil. Podal mu ruku. „Petere. Rád tě zase vidím.“

Benedict mu pevně stiskl pravici.

„Philippe.“ Znělo to trochu zadýchaně.

„Odpusť, že jsem tě nemohl přijmout dřív. Jak jsi nejspíš zjistil, my Vallerandové trpíme silným ochranitelským pudem.“ Přivinul Celii ke svému hřejivému boku a letmo ji políbil na skráň. „Myslím, že se brzy úplně uzdravím, a to díky vzorné péči

mé ženy.“

Celia se usmála a pokynula hostu, aby se uvelebil v křesle Ochotně jí vyhověl.

„Slyšel jsem, žes přišel o zrak.“ Benedict si Justina bedlivě pro hlížel.

„Včera večer jsme mu sundali obvaz z očí,“ hlásila Celia a zvonivě se zasmála.

„Vlastně Philippe si jej strhl dřív, než jsme mu v tom stačili zabránit. Víte, co se říká? Že lékaři jsou ti nejhorší pacienti. Podle mě je to pravda.“ Jako správná manželka se na chotě káravě podívala. „Jenom se podívejte na jeho oči. Stále jsou zarudlé, protože se dosud zcela nezotavily. A trápí ho úporné migrény.“

Benedict potřásl hlavou. „U všech svatých, Philippe…“ Jeho tón se změnil.

„Šance na přežití útoku pirátů jsou mizivé. Když si uvědomím, že tě zajali a tys jim utekl… Nechce se tomu ani věřit.“

„Ano, já vím,“ pravil zkroušeně Justin. „Je to neuvěřitelné.“ V očích se mu pobaveně zablýsklo. „Slyšel jsem, že vznikly pochybnosti o mé identitě.“

Benedict měl tu slušnost se zastydět.

„Dělám jen svoji práci, Philippe. A tvůj bratr proslul jako nebezpečný ničema. Dokud jsem tě nespatřil na vlastní oči, nemohl jsem si být jist, že jsi to doopravdy ty.“

„Netuším, jak nebezpečný můj bratr je nebo není,“ prohlásil Justin s chlapeckou otevřeností a zazubil se, „ale mé praxi by nikterak neprospělo, kdyby mě lidé

považovali za piráta. Lépe se oháním skalpelem než šavlí.“

„Musím se tě na něco zeptat. Doufám, že mi poskytneš cenné informace. Je pravda, že tě v posledních čtyřech měsících věznili na Vraním ostrově?“

„Ano.“ Justin se zamračil a promnul si čelo.

„Zajali kromě tebe i někoho jiného?“

„Ne, byl jsem tam sám.“

„Mohl bys mi vysvětlit, proč tě ušetřili?“

„Myslím, že kvůli lékařskému vzdělání. V jejich službách není žádný doktor.“

„Očividně s tebou slušně zacházeli,“ poznamenal poručík a skepticky se na Justina podíval. Celia musela přiznat, že

Justin nevypadá jako člověk, který úpěl několik měsíců v zajetí. Jeho pleť si navzdory pobledlosti uchovala své opálení. Kdyby nebylo zranění, byl by ve vynikající kondici. „Mohl bys mi ostrov popsat? Zajímá mě, jak je zabezpečený. A také jak se ti podařilo uprchnout, samozřejmě.“

„Co se vzpomínek týče, mám v nich velké mezery.“ Propletl si prsty s Celiinými a spojené ruce položil na své stehno. „Povím ti vše, co si vybavím. Ovšem nedokážu odhadnout, nakolik budou moje informace užitečné.“

Celia obdivně naslouchala, jak Justin odpovídá na kladené otázky. Uváděl minimum podrobností, přesto jeho vyprávění působilo přesvědčivě. Zmínil

se o tom, že ho věznili v pevnosti plné tajných chodeb. Líčil, kterak podplatil jednoho z pirátů, aby mu pomohl, a popsal bitvu, jež se strhla v průběhu jeho útěku. Benedict ho požádal, aby některé pasáže zopakoval. Zjevně pátral po nesrovnalostech, avšak Justin se nedal nachytat. Po půlhodině Max přerušil výslech tím, že si odkašlal.

„Poručíku Benedicte, na synovi se začíná projevovat únava. Určitě si nepřejete, aby kvůli vám vyplýtval nepatrný zbytek sil, který se mu podařilo posbírat.“

„Kdepak. Samozřejmě že ne,“ odpověděl neochotně voják.

Celia se ustaraně podívala na Justina. Navzdory opálení pobledl a na čele se

mu perlily krůpěje potu. Otřela je kapesníkem. „Rozbolela tě hlava?“ starala se.

„Ne. Jsem v pořádku. Můžu pokračovat. Jenom potřebuju…“

„Potřebuješ si vydechnout.“ Pohladila ho po košili a dlaní spočinula na ovázaném břiše. „Neměl jsi chodit dolů,“ vyčetla mu. Max a Benedict se tiše radili za jejími zády.

„Už mám té zatracené ložnice plné zuby,“ zamumlal Justin.

„Nemusel ses oblékat. Stačil by ti župan.“

Krátce se ušklíbl, což by Philippe nikdy neudělal. „Nemít na sobě správný šat znamená pro muže v určitých situacích značnou nevýhodu.“

„Philippe.“ Poručík opět přistoupil k pohovce. „Pro začátek to bude stačit, ale chtěl bych toho vědět mnohem víc. Ale počkám, až se zotavíš.“

„Jistě.“ Justin se opřel o hůl a namáhavě se postavil. Nedbal na Celiiny protesty. Objal ji kolem útlých ramen, aby nabyl rovnováhu. „Doufám, že se tvoje žena těší dobrému zdraví.“

„Ano,“ přisvědčil Benedict a tázavě se na Justina podíval „Kdy se hodláš vrátit k lékařské praxi?“

Odpověděla mu Celia, jež svého

„manžela“ podpírala v pase, „Trvám na tom, aby se nejprve zcela uzdravil.“ Obdařila poručíka okouzlujícím úsměvem. „Vždyť se mi teprve vrátil… New Orleans mi určitě odpustí, že ho

chci mít nějaký čas jenom pro sebe.“

Benedict se rozloučil a odporoučel se. Tvářil se zmateně. Justin si dlouze povzdechl. Tělo ho bolelo z vynaložené námahy. Max se na něho ustaraně podíval. „Myslím, že schůzka proběhla dobře. Teď si jdu promluvit s Lysette. Určitě ji to bude zajímat.“

Celia a Justin zamířili ke schodům.

„Myslíš, že jsi poručíka přesvědčil?“ zeptala se.

„Ne tak docela.“ Justin se zamračil.

„Ale mohl mi to o hodné ztížit.“ Nemotorně položil nohu na první schod a tiše zaklel. „Třeba mě zmáčkne později.“

„Byl jsi úplně jiný,“ přiznala, zatímco mu vší silou pomáhala v namáhavém

výstupu. „Přátelský a milý.“

„Jako Philippe.“

„Trochu,“ připustila. „Philippe byl otevřený a důvěřivý a to ty nejsi. Měl rád lidi a chtěl jim pomáhat. Poznali to na něm. Právě proto…“

„Ano, jsem si toho vědom,“ ohradil se naštvaně.

„Proč nejsi víc jako on?“

Suše se zasmál. „To je otázka, kterou jsem si kladl po celé své problematické mládí. Přál jsem si, abych se mu podobal, a tu a tam jsem se o to i snažil. Avšak v naší rodině se vyskytuje i špatná krev. V každém pokolení se najde přinejmenším jedna âme damnée. Zdá se, že tentokrát padl los na mě.“

me damnée, ztracená duše. Celia se

zachvěla. Určitě to vycítil.

Konečně se dobelhali do ložnice a Justin s úlevným zasténáním klesl na lůžko. Hodně se potil. Celia mu zula boty a opatrně mu pomohla z kabátce. Opřel se o polštáře a dlaň přitiskl k poraněnému boku. Povolil si vázanku a rozepnul horní knoflíček u košile. Celia by mu ráda pomohla, ale odstrčil ji.

„Ne,“ zavrčel.

Navzdory bolesti a únavě po ní toužil. Kdyby se ho dál dotýkala, podlehl by pokušení a stáhl ji k sobě na postel.

„Chci se podívat na tvoje rameno.“

„Později. Nic mu není.“

Celia zatáhla závěsy a vrátila se k posteli. Justin na ni pohlédl. „Díky,“ zabručel, „za všechno, cos pro mě dnes

udělala. Vím, že tě to stálo spoustu úsilí.“

„Udělala jsem to kvůli Philippovi,“ přiznala. „Kvůli tobě ne. Myslím, že manžel by si přál, abych pomohla jeho bratrovi.“

Odpovědí jí byl rychlý úsměšek.

„Skutečně? No, já si tím tak jistý nejsem. Rozhodně by si nepřál, aby se kolem mě jeho žena motala. Na jeho místě bych vstal z mrtvých, abych zabránil…“ Pojednou se odmlčel a jeho hlas náhle zněl cize. „Philippe, Bůh mu dopřej klidné spočinutí, nebyl žádný hlupák. Určitě by mi nesvěřil ženu, na níž mu záleží.“

„Justine?“ zeptala se tiše. „Byla ve tvém životě někdy žena, na které ti

záleželo?“

Uchechtl se. „Spousta.“

„Tak jsem to nemyslela. Chtěla…“ Odmlčela se a kousla se do rtu.

„Ptáš se, jestli jsem byl někdy zamilovaný.“ Pohrdavě si odfrkl. „Proč vás ženské tak fascinují srdeční záležitosti? Předpokládám, že je to jediný způsob, jak…“

„Neodpověděl jsi mi,“ namítla popuzeně.

„Odpověď zní ne. Ženských jsem měl spoustu a parádně jsem si je užil.“ Odmlčel se. Oba si vzpomněli na noc ve srubu u jezera. „Pro některé jsem měl slabost, ale nikdy jsem je nemiloval.“ Zívl a pohodlně se uvelebil. „A zamilovat se nikdy nehodlám. S láskou

jsou jenom mrzutosti. Díkybohu, že k ní nejsem náchylný.“

„Třeba jednoho dne…“

„Nikdy. Není to ve mně.“ Zavřel oči a dal tím najevo, že rozhovor je u konce.

Celia zamyšleně dokráčela ke dveřím a pečlivě je za sebou zavřela. Neuměla si představit, že by se Justin zamiloval, ani typ ženy, pro niž by projevil slabost. Vytušila, že kdyby někdy náhodou podlehl lásce, došlo by k tomu pouze jednou, a on by své probuzené city považoval za nebezpečné a zhoubné.

Dva propojené salony se zaplnily hosty. Jednou za týden se pořádal takzvaný návštěvní den, kdy se dámy z New Orleans vzájemně poctívaly svou přítomností. Nad šálkem kávy se pak

probíraly poslední novinky a drby. Tento týden se zdálo, že Vallerandova plantáž je nejatraktivnější místo široko daleko, nebo se zde sešly všechny dívky, dámy i tetky, jimž vzdálenost umožňovala včas dorazit. Po městě se nepovídalo o ničem jiném než o zázračném návratu Philippa Valleranda.

Počet příchozích byl značný, neboť Lysette udržovala styky s Američankami i Kreolkami, a obě skupiny spolu pod její střechou harmonicky splývaly. Důvodů k rozporům mezi Kreoly a Američany bylo mnoho. V posledních letech se do města při stěhovalo hodně Američanů a zvolna přebírali vládu do svých rukou. Bohatí obchodníci zakládali novou přepychovou čtvrť, jež

směle konkurovala usedlostem kreolské aristokracie. Ta považovala za neslušné handrkovat se o každou penny, jak mívali Američané ve zvyku. Pohlížela na přistěhovalce jako na hordu nevychovaných trhovců, kteří nemají žádné skrupule ani manýry. A pořád někam spěchají. Američané naopak považovali Kreoly za línou a neslušnou pakáž. Muži se jim zdáli příliš výbušní a ženy vyzývavé.

Vallerandovi kupodivu vycházeli s oběma skupinami. Maximilien i Lysette vzešli z vážených rodin, kterých si všichni náležitě považovali. O jejich šlechtickém původu nebylo pochyb. Avšak Maximilien si vydobyl úctu i u Američanů a to prostřednictvím své

malé firmy, jež zajišťovala lodní dopravu. Dále se přátelil s americkým guvernérem. K Lysette s obdivem vzhlížely všechny kreolské dívky. Obdivovaly její mladistvost, dokonalé vystupování a styl. Hovořila bezchybnou angličtinou a mnohé Američanky řadila mezi své přítelkyně.

„Jak se zachováš,“ zeptal se Maxe jeden z jeho zvědavých kreolských přátel, „až se některé z tvých dcer začne dvořit mladý Američan? Jistě něco takového nepřipustíš! Dobře víš, že z bratříčkování s Američany nikdy nevzejde nic dobrého.“

„Budu toho člověka soudit podle toho, jaký je,“ odpověděl Max se šokující upřímností. „Kreolský původ nikomu

nezaručuje ruku mé dcery, stejně jako příslušnost k Američanům žádnému nezavírá dveře do mého domu.“ Jeho přístup nebyl zcela běžný, dle o Maxovi se vědělo, že se rád ubírá neprošlapanými cestičkami.

Vtom domem zazněl Lysettin jasný hlas. Byl ráznější než obvykle, neboť se snažila překřičet brebentící hosty a pozvat je na pohoštění. Ve vzduchu se vznášela vůně silné kávy.

Justin se neodvážil vystrčit nos ze svého pokoje, neboť by se okamžitě ocitl v obležení dychtivých žen. Jak mu vysvětlila Lysette, Philippe byl nejvyhledávanějším lékařem v New Orleans. Oblíbenost mu zajistila kombinace odborných vědomostí,

příjemného vzhledu a šarmu. Proto bylo jeho „zmrtvýchvstání“ přijato s bouřlivým jásotem.

„Výborně, Philippe,“ ucedil kysele Justin. „Už chápu, proč ses tak nadšeně vrhl na medicínu.“

Kulhal chodbou, opíral se o hůl a natahoval uši. Zezdola k němu doléhal Celiin hlas. Zvědavé ženy jí kladly spoustu otázek, ale jejím tichým odpovědím nerozuměl. Když míjel dveře Philippova pokoje – zavřené jako vždycky –, zaslechl za nimi jakýsi zvuk. Cítil, jak se mu ježí chlupy na rukou. Kolikrát bez ohlášení vtrhl do bratrovy pracovny a vyrušil ho od studia? V hlavě se mu vyrojily četné vzpomínky. Skoro by dokázal uvěřit, že je zase kluk, a

kdyby teď otevřel dveře, našel by za nimi Philippa. Roztřesenou rukou stiskl kliku.

Dveře povolily a k Justinovi se otočily tváře dvou Lysettiných dcer. Jeho nevlastních sester. Seděly na podlaze a mezi nimi stála krabička z leštěného dřeva. A také několik drobných předmětů. Prohrabávají se Philippovými poklady, pomyslel si. Což je v jejich věku přirozené.

Evelina a Angeline na něho zíraly kulatýma očima barvy oříšků, které zdědily po matce. Obě se jí podobaly a krev Vallerandových nezanechala v jejich rysech téměř žádnou stopu. Až dosud se mu vyhýbaly. Dávaly si pozor, aby se nesetkaly s cizincem, který se tu

znenadání zjevil a přinesl s sebou spoustu pozdvižení. Věděly, že není Philippe, nevlastní bratr, jehož zbožňovaly.

Justin se na ně zvědavě podíval, přestože až dosud o ně neprojevoval zájem. Tu a tam děvčata zahlédl. Považoval je za pěknástvoření, ale necítil k nim žádnou náklonnost. „Co to tam máte?“ zeptal se vlídně a dopajdal k nim.

Evelina mlčky vracela předměty do krabičky. Angeline mu zírala do tváře jako očarovaná. Zazubil se na ni a ztěžka se posadil na nejbližší židli.

„Hroty šípů,“ konstatoval, když sklopil zrak k podlaze. „S Philippem jsme je sbírali na břehu řeky. Jednou

jsme dokonce našli sekerku. Kdysi dávno tu žili indiáni z kmene Čoktů. Domnívali jsme se, že když budeme dávat dobrý pozor, nějakého zahlédneme. Nebo piráta.“

Nato Evelina důstojně prohlásila:

„Pirát jsi ty, n’est-ce pas?“

„Ano, a ne špatný.“

„Všichni piráti jsou ničemové.“

Justin se na ni zakřenil. „Ale malým holčičkám bych nikdy neublížil.“ Natáhl se pro krabičku a Evelina mu ji podala. Dávala si pozor, aby se ho sebeméně nedotkla. Justin zvedl víko a zahleděl se na sbírku šipek, již bratr v průběhu let shromáždil. Dávná vzpomínka přičarovala na jeho rty úsměv. Pouze Philippe dokázal ze sentimentálních

důvodů schovávat takové zbytečnosti.

„Toulali jsme se v mokřadech a bažili po dobrodružství,“ vzpomínal spíš pro sebe, než aby děvčatům něco sdělil.

„Měli jsme malou pirogu a na té jsme se plavili. Panečku, jak se na nás nevlastní matka zlobila, když jsme se vrátili od hlavy až k patě od bláta.“ Zasmál se a pohlédl na Evelinu. „Chodíš někdy k řece?“

„Tatínek nám to zakázal. Je to nebezpečné.“

„Aha.“ Rozvážně přikývl. „Mně táta kdysi říkával totéž. Určitě se vyplatí ho poslouchat.“

Angeline k němu opatrně přistoupila a položila drobné dlaně na područku jeho židle. „On je taky tvůj tatínek?“ zeptala

se s dětskou bezprostředností.

„Jdeme pryč,“ zavelela nesmlouvavě Evelina a táhla sestru ke dveřím.

„Maminka povídala, že máme zůstat v dětském pokoji.“

Angeline ji neochotně následovala. Několikrát se po Justinovi ohlédla. Zakřenil se na ni a pak obrátil pozornost zpátky k šípům. Jeden zvedl a postavil krabičku stranou. Palcem a ukazováčkem mnul vyleštěný povrch šipky a vzpomínal na den, kdy naposledy viděl Philippa. Tehdy jim bylo šestnáct.

„Justine, neodcházej!“ Philippe ho dohonil těsně u pirogy. Těch pár věcí, které si Justin hodlal vzít s sebou, se již povalovalo na jejím dně. Byla půlnoc, ale tváře obou mladíků jasně osvětloval

měsíc. „Jestli teď odejdeš, bude to nadobro. Vím to,“ vyhrkl zoufale Philippe. „Musíš tu zůstat. Potřebuju tě.“

„Žádný z vás mě tu nepotřebujete a dobře to víte. Jenom každému působím potíže. Nepatřím sem. Sbohem. Všechny mé důvody znáš.“

„Počkej chvilku a zamysli se.

Kdybys…“

„Čekal jsem a přemýšlel.“ Justin se nevesele zazubil. „Uprostřed noci odcházím právě proto, abych se vyhnul scénám, jako je tahle.“

„Ale problém s otcem je už vyřešen.“

„Ano, ale pokaždé, když se na mě podívá, mu připomínám minulost. Samé bolestné věci. Vidím to na něm.“

„Justine, matce se vůbec nepodobáš.

Ty…“

„Jsem úplně stejný jako ona,“ prohlásil mrazivě. „Nechci takový být, ale nemůžu na tom nic změnit. Pro všechny bude lepší, když odejdu.“

„Co si počneš?“

„Bez obav. Bude mi daleko lépe než tady. Toužím po svobodě. Chci odjet tam, kde nikdo neví, že jsem Vallerand. Tady jsem nikoho nepotěšil a na tom se nikdy nic nezmění. Ty zde zůstaň a buď hodný syn. Jediný, já si všechnu zlou krev vezmu s sebou.“ Spatřil, jak se bratrovi podezřele lesknou oči. „Bulíš jako holka,“ posmíval se mu, ale Philippe zrak nesklopil. Vtom si Justin uvědomil, že ho pálí oči. Zaklel,

odvrátil se a nastoupil do loďky…

Celia vstoupila do dveří. Návštěvnice nechala dole. Vymluvila se na to, že potřebuje zkontrolovat děti. Zrovna byla na cestě do jejich pokoje, když si všimla, že dveře od Philippovy ložnice zůstaly pootevřené.

Na židli spatřila sedět Justina. Kolena měl od sebe, hlavu skloněnou. Cosi svíral v hrsti a z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Na první pohled neprojevoval žádné emoce, ale Celia vycítila jeho bolest a zármutek, jež se marně snažil potlačit. Upřímně s ním soucítila. A vtom si uvědomila, že se právě stala svědkyni zázraku.

„Takže ti na něm přece jenom záleželo,“ poznamenala.

Justin k ní udiveně vzhlédl. „Zmiz odtud,“ zavrčel.

Nenechala se zastrašit. „O Philippovi se vyjadřuješ zcela bez zájmu. Domnívala jsem se, že jeho smrt pro tebe nic neznamená Ale až do téhle chvíle sis ji vůbec nepřipouštěl, je to tak? Nevěřils, že je nadobro pryč.“

Muž sklopil zrak.

Celia vstoupila dál do místnosti a studovala jeho odvráceny profil. „Měl jsi ho moc rád, že?“ zašeptala. Mlčel, což pro ni byla dostatečná odpověď. Zvolna u něho poklekla a podívala se na něho.

„Vždycky jsme byli dva,“ povzdechl si a zahleděl se na zatnutou pěst. „Jako malí jsme žili jako divoši. Potloukali

jsme se v bažinách a dělali si, co se nám zlíbilo. V podstatě jsme se vychovávali sami. Dokud jsme neotravovali, otec se o nás prakticky nestaral.“ Hořce se usmál. „Byl to chladnokrevný mizera. Celý New Orleans ho podezříval z vraždy naší matky a já tomu roky věřil.“

„Tys…, tys…,“ zajíkala se. Měla dojem, že ji klame sluch.

„Moje matka byla nemilosrdná mrcha, která se starala jenom o svoje blaho. Zostuzovala mého otce tím, že se zaplétala s jinými muži. Žádnou mateřskou náklonnost k nám necítila. Já a Philippe jsme jí lezli jenom na nervy. Po její smrti se na nás otec nedokázal ani podívat. Příliš jsme mu ji připomínali.“ Podíval se Celii do očí.

„Lidé na nás vždycky hleděli se zvědavostí a podezřením. Někteří nás litovali. Kluci se nám tu a tam posmívali a my byli nuceni bojovat o svou čest. Mně rvačky nevadily, zato Philippe si rád hrál na mírotvůrce.“ Tiše se zasmál.

„Ačkoliv jsem ho tenkrát hodně provokoval, bratr se mě často zastával. Dokonce se mnou sdílel moje tresty. Já ho na oplátku chránil, kdykoliv jsem mohl. Byl to snílek, sentimentální idiot. Dodnes nechápu, kde se v něm brala ta jeho zatracená nevinnost. Připadal mi… pozoruhodný. Představoval vše, co jsem měl. Měl jsem ho rád? Ano, měl. Já…“ Bolestně polkl a sevřel prsty.

„Co to máš v ruce?“ otázala se šeptem.

Zdálo se, že ji neslyší.

Uchopila ho za ruku a jeden po druhém rozvírala sevřené prsty. Uprostřed dlaně ležela hnědá šipka. Zvedla ji. Nebránil se. Skrývala se v krabičce z leštěného dřeva, kterou měl Philippe na prádelníku. Celia znepokojeně vytřeštila oči, když si všimla, že Justin má na dlani šmouhu od krve tam, kde hrot šípu pronikl kůží.

„Justine,“ zalapala po dechu a bez přemýšlení přitiskla ke krůpěji rty.

Když se její ústa zabořila muži do dlaně, mimoděk zadržel dech. Zíral na její skloněnou blonďatou hlavu a cítil, jak se ho dotýká špičkou jazyka.

Vtom si dívka uvědomila, co provádí, a ztuhla. Odtrhla rty od mužovy kůže a

pohlédla na jeho velkou ruku, již držela ve své. Dál u něho klečela, ohromená vlastním chováním. Justin se stejně jako ona ani nepohnul, avšak slyšela, jak se mu zrychlil dech. Chtěla mu pohlédnout do tváře, ale bála se. Co se to s ní děje? Nejradši by tu velkou teplou ruku přivinula ke svému hrdlu a ňadrům. Vklínila by se mezi jeho stehna a nechala se líbat. Pojednou jako by se nad nimi přestal vznášet stín Philippovy smrti a ona se začala o Justina obávat úplně novým způsobem.

Prudce zvedla hlavu a zahleděla se mu do očí. V temně modrých hlubinách se zračil zmatek srovnatelný s jejím. Možná jej dokonce překonal. Celia se nedokázala pohnout ani promluvit. Tváře

jí hořely, srdce bolestivě bušilo v hrudi. Věděla, že její mlčení a klid jsou svérázným souhlasem. Konečně se jeho dlaň otočila a uvěznila obě její ruce. Čas se zastavil. Náhle nevnímali nic než jeden druhého a minuty se vlekly jako hodiny.

Vtom dívka prudce vstala a přerývaně se vymlouvala na děti. „Děvčata… Musím je najít.“

„Celie…“

Ale byla pryč dřív, než jí stačil cokoliv říct. Zůstaly za ní dveře otevřené dokořán. Justin na ně tupě zíral, pak svěsil hlavu a divoce zaklel. Musí odjet. Instinkt mu napovídal, že se kolem něho stahuje neviditelná síť. Jestli brzy nezmizí, stane se doživotním vězněm

měkkých a neúprosných tenat. Avšak odjet zatím nemůže, neboť nemá dost sil a prostředků, aby se mohl účinně vyhýbat Dominiku Legareovi. Tahle křehká maškaráda je jeho jedinou ochranou. Otázkou zůstává, která hrozba je větší? Ta, již předsta vuje Dominik, anebo bratrova žena?

Nudil se a přemáhal ho neklid. Odpoledne neodolal a vypravil se za Celií do garsoniéry, kam se každý den uchylovala na hodinu či na dvě. Dráždilo ho, jak ho jeho těžká zranění omezují. Místo rázného kroku pojednou pajdal a v boku a rameni mu bolestivé škubalo. Na plantáži se neodehrávalo nic zajímavého. Každý se oddával svým povinnostem a jemu věnoval pramálo

pozornost i Netrpělivě zaklepal na vchodové dveře a podráždilo ho, když mu přišla otevřít služebná. „Kde je madam Vallerandová?“ otázal se, Dívka na něho rozpačitě pohlédla a pak se rozběhla za Celií.

Ta se vzápětí před Justinem objevila v prostých modrých šatech a dlouhé bílé zástěře. Vlasy převázané stuhou jí volně splývaly po zádech. Tázavě zvedla světle hnědé obočí. „Co se děje?“ vyhrkla. „Je všechno v pořádku?“

„Ano, je.“ Justin opět zakoušel onen zvláštní uklidňující pocit, jenž se dostavoval výhradně v její blízkosti.

„Proč máš tu zástěru?“ nechápal.

Dívka zaváhala. „Maluji.“

Udiveně se na ni podíval. „Netušil

jsem, že máš umělecké sklony. Pusť mě dál. Chci vidět tvoji práci.“

„Ne,“ zarazila ho nekompromisně.

„Nikomu svoje obrázky neukazuji. Nejsou dobré. Vytvářím je pouze pro sebe.“

Jeho zájem vzrostl. Začal ji přemlouvat. „Nebudu tě kritizovat.“

„I kdyby ano, nepřikládala bych tvému názoru žádnou váhu.“

„Potom mě pusť dál.“

„Ne. Nedovolím, abys narušil mé soukromí jenom proto, že se potřebuješ rozptýlit.“

„Ty mě tedy nepozveš dovnitř?“

Pokusila se ho zpražit pohledem, ale vyprskla smíchy. A Justinovi se podivně sevřela hruď. Rozesmátá kráska.

„Dobrá,“ připustila neochotně a vydala se krátkou chodbou do místnosti, kde pracovala. Justin se jí držel v patách. Ťukání hole tlumil koberec.

Jakmile překročili práh skromného ateliéru, Celie se zmocnila nervozita. V duchu si vyčítala, co ji to napadlo. Proč ze všech lidí zrovna jemu dává příležitost se jí vysmívat? Snažila se působit věcně. Přistoupila ke stojanu přistrčenému k oknu, založila si paže a pohlédla na téměř dokončený akvarel. Justin zůstal stát za ní. Váhu přenesl na zdravou nohu. Pozorně se na malbu zadíval.

Bažinaté rameno řeky ztvárnila v odstínech tmavé zeleně, šedé a modré. Podařilo se jí zachytit stíny i mech visící

z větví starobylých stromů, jež připomínají rozevřené paže. Krajina působila pochmurně a hrozivě. Z každého tahu štětce čišel její strach z tohoto místa. Ovlivněn těmito dojmy plácl první věc, která mu přišla na mysl:

„Mokřady nepůsobí za všech okolností hrozivě.“

„Na mě ano.“

„Někdy je řeka krásná.“ Bezostyšně si prohlížel další plátna a štosy kreseb. Celia si dávala záležet. Dařilo se jí do obrázků promítnout vlastní pocity. Usmál se nad skicou znuděného kočího a lokaje, opírajících se o kočár zaparkovaný před domem. A pak tu byl portrét Maximiliena na koni, jak hrdě obhlíží svoji plantáž, poznal vznešené

držení otcovy hlavy i vzpřímenou linii zad. Pohlédl na Celii přes rameno a zazubil se. Zdálo se mu, že se konečně uvolnila. Třeba se mu její práce líbí nejen kvůli nepopiratelné kvalitě, ale svou roli sehrávají i sympatie k jejich autorce. Co na tom záleží? Zamlouvají se mu a basta.

Vtom spatřil skicu, jež ho silně zasáhla. Byla na ní Lysette kojící děťátko. Ve štíhlých pažích chovala buclaté nemluvně a dlouhé kadeře splývaly na její ňadra. Něha čišící ze zachyceného okamžiku ho zcela ochromila. Dala mu nahlédnout do soukromí ženského světa, kam je mužům vstup povolen pouze zřídka.

„Tenhle obrázek si neprohlížej,

prosím,“ zašeptala Celia. Tváře jí zrudly. „Styděla by se, kdyby věděla, žes ho viděl.“

Poslušně čtvrtku položil a přistoupil blíž k dívce. „Nakreslila jsi někdy Philippa?“ Otázka jí vehnala do lící další dávku nachu.

Zvedla k němu sametově hnědé oči, avšak tentokrát z nich Justin nedokázal nic vyčíst. Poté jako by se rozhodla a energicky zamířila ke stolku, kde prolistovala štos svých obrázků. Jeden mu přinesla. Papír se maličko chvěl. Připravil se na lítost, jež ho zaplaví při pohledu na bratrovu tvář. Vzápětí vytřeštil oči údivem. Obrázek byl úplně jiný, než čekal. Spatřil muže s posměšným úšklebkem na rtech a drzým

pohledem. Hubený obličej nemohl patřit Philippovi.

„To jsem já,“ užasl a vrhl na dívku tázavý pohled.

„Ano,“ přisvědčila tiše. „Takhle to dopadne, kdykoliv se pokusím Philippa portrétovat. Nikdy ho správně nevystihnu. Čím víc na podobizně pracuji, tím víc se ti podobá.“

Šeptali, jako by se báli, že je někdo uslyší.

„Proč?“ otázal se.

„Netuším.“

„Kdy jsi mě nakreslila?“

„Před několika dny. Myslela jsem na Philippa.“

„A na mě.“

„Ano,“ hlesla.

Mlčel. Díval se na ni a cítil, jak mu srdce bolestně tluče v hrudi. Podvědomě se bránil přiznání, jež nechtěl učinit.

„Asi bys měl jít,“ prohodila a vzala mu čtvrtku z ruky. „Za chvíli přijde Lysette. Jistá irská dívka přinese šaty. Napadlo nás, že poslední zkouška by měla proběhnout tady.“

Justin se okamžitě odporoučel. Celii se ulevilo a zároveň si připadala potupená. Zaměstnávala se úklidem a zmatek vyvolaný jeho příchodem postupem času pominul. Lysette vstoupila do garsoniéry se zářivým úsměvem na rtech. Následovala ji Irka jménem Briony a lokaj obtížený krabicemi.

„Musíte panu Deneuxovi vyřídit, že

nás róby nadchly,“ prohlásila Lysette, když Briony dokončila poslední změny na rozkošných šatech ze zelenkavého hedvábí. Měly vysoký pas a hluboký výstřih. Nesmírně lichotily její bledé pleti i ryšavým vlasům a Lysette z nich měla nefalšovanou radost. „Jsem tak ráda, že už nemusíme chodit ve smutku.“

„Je to zázrak, že se pan Vallerand vrátil domů,“ pravila přidušeně Briony.

Celia sledovala, jak upravuje nabíraný rukávek. Obě dámy si objednaly několikerý nové šaty v růžové, modré, zelené a levandulové barvě. Celii napadlo, že takhle zasmušilou Briony ještě nikdy neviděla. Obvykle je veselá a plná života, kolem hlavy jí poskakují hnědé kadeře a zdá se,

že je v ustavičném pohybu. Nyní působila pobledle a zelené oči se jí horečnatě leskly. Že by se nepohodla s Lysette? Navzdory snaze mezi oběma ženami očividně vládlo napětí.

„A je to. Jsme hotové.“ oznámila Briony a rozepnula Lysette háčky na zádech. „Odnesu je do dílny a ve čtvrtek budou k vyzvednutí.“

„Děkuji.“ Lysette dívce podala vysvlečené šaty. „Musím se obléknout. Běž do sídla a vyřiď služebným, ať nechají připravit kočár.“

Celia vyprovodila odcházející dívku pohledem, poté se otočila k Lysette.

„Vypadá to, že ji něco trápí. Nezdá se ti?“

Lysette až příliš ledabyle pokrčila

rameny. „V tomhle věku bývají děvčata nesmírně náladová. Mohla bys, prosím, vyřídit Noeline, aby služebné odnesly róby do kočáru? Nejspíš bude s Berté v kuchyni.“

„Zajisté.“ Celia se vydala k hlavní budově. Vychutnávala si pohlazení chladivého větříku, jenž si pohrával s listím a přinášel vůni citronovníků. Na plantáž se snesl soumrak. Na obzoru zazářily poslední červené paprsky zapadajícího slunce. Zahlédla Briony mizet za živým plotem a zastavila se. Nechápala, proč rovnou nezamířila k rezidenci. Nenápadně ji sledovala.

Justin seděl na kamenné lavičce u fontány. Na trávě zašustily lehké kroky a přitáhly jeho pozornost. Otočil hlavu za

zvukem. Spatřil podsadité děvče, které nikdy předtím neviděl. Zaostřil na pohlednou pihatou tvářičku a kučeravé hnědé vlasy. Dívka měla na sobě obyčejné modré šaty a dlouhou bílou zástěru. Na rukávech a živůtku se jí zachytily zbytky nití. Zřejmě přinesla od švadleny Celiiny nedošité šaty.

Zatímco se k němu blížila, Justin podezřívavě mhouřil oči. Podivně se na něho dívala. Její oči se zdály obrovské a obličej křídově bílý. Znepokojily ho slzy klouzající po oblých líčkách. Nesnášel uplakané ženy. Proč sakra brečí a civí na něho, jako by…

„Philippe,“ zašeptala a posadila se na lavičku vedle něho. Do malých dlaní zhrublých prací uchopila jeho obličej a

něžně se ho dotýkala. „Ach, Philippe, lásko moje. Když jsem slyšela, že jsi mrtvý…“

Dříve než stačil cokoliv říct, přitiskla svá ústa k jeho a sladce ho políbila.

Ohromený Justin se pokusil co nejdřív vzpamatovat. Očividně má co dočinění s Philippovou bývalou milenkou. Avšak bratr nepatřil k mužům, kteří se zaplétají se služkami. Na nezávazné pletky si nikdy nepotrpěl. Odjakživa ho přitahovaly křehké bytosti z vyšších kruhů a ne holky krev a mléko, jako je tahle.

Zatímco se zabýval hádankou, jaký vztah měl Philippe s touto dívkou, zároveň žasl nad tím, že s ním vstřícnost pohledné neznámé nic nedělá. Za

běžných okolností by si její vyzývavost náramně užil a ještě by ji naučil pár věcí, které o líbání zatím neví. Ačkoliv byly její rty měkké a sladké, přinesly mu pramalé uspokojení, jako kdyby padal hlady a někdo mu nabídl šálek slabého čaje. Nebyla to dívčina chyba, nýbrž jeho. Toužil pouze po jediné…

„Miláčku můj ubohý,“ předla hlubokým hlasem prodchnutým vášní. Ucítila totiž obvazy schované pod košilí.

„Když mi řekli, že jsi mrtvý, část mého já také zemřela. Vím, že náš vztah už je u konce. Vybral sis hodnou ženu. Neměla bych tě od ní odvádět. Ale pořád tě miluju, Philippe, a budu tu pro tebe po zbytek svého života. Chtěla jsem být naposledy s tebou a dopřát si poslední

polibek. Navždy tě budu nosit v srdci. Nikdy se neodevzdám jinému muži. Budu na tebe trpělivě čekat, přestože se tě nejspíš nikdy nedočkám. Ochotně ti dám cokoliv, co budeš chtít. Vím, že milovat cizího manžela je hříšné, ale nestarám se o to. Nemohu si vyrvat srdce z těla a popřít, co doopravdy cítím.“ Znovu ho horoucně políbila, ale tentokrát jí došlo, že je něco špatně. Odtáhla se. „Philippe? Co je ti?“

Vzápětí pobledla a roztřesenými prsty se opatrně dotýkala mužových rtů, brady a líce. Pak ruku prudce spustila. „Ty nejsi Philippe,“ vydechla. Nebezpečně se zakymácela. Muž ji včas chýlil za ramena. Upřela na něho vytřeštěné oči.

„Ty jsi Justin.“

Mlčel. Uvědomoval si, že veškeré popírání je zbytečné. Žádná lež ji nepřesvědčí o tom, že je tím, za koho se vydává.

Dívka rozčileně polykala. Přemáhaly ji emoce, takže nemohla mluvit. Tupě hleděla do očí barvy půlnoci. Konečně nalezla ztracenou řeč. „Philippe na vás často vzpomínal.“

„Opravdu?“ podivil se Justin. Domníval se, že bratr o něm s nikým nemluvil. Dokonce ani s vlastní manželkou.

Ramena neznámého děvčete se mu chvěla v rukou. „Kde je Philippe?“ vyhrkla dívka zlomeným hlasem. „Je… mrtvý, že?“ Justin krátce přikývl. Bolestně zasténala a kousla se do rtu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se bez obalu, zatímco vzlykala.

„Briony. Briony Doyleová.“

„Slečno Doyleová, hodláte si moje tajemství nechat pro sebe?“

„Proč se za něho vydáváte?“

„Jistí muži mě hledají a usilují mi o život. Jsou to stejní lidé, kteří zavraždili Philippa. Nemůžu vás nutit, abyste mlčela, ale smím doufat, že tak učiníte z úcty k mému bratrovi. Myslím, že by si přál, abyste mi pomohla.“

Briony pomalu přikývla. „Pomůžu vám.“

„Díky.“ Nebyl si zcela jist, zda jí může důvěřovat.

„Philippe vás měl moc rád,“ prohlásila tiše. „Ustavičně se o vás

strachoval. Vaše tajemství u mě bude ve stejném bezpečí jako moje vlastní, pane Vallerande.“

„Věřím.“ Justin ji pustil. Dál vedle něho seděla se svěšenými rameny. Bylo mu jí líto. Navzdory svému mládí truchlila stejně upřímně jako o pár let starší Celia. Možná o něco víc, protože vytušil, že Briony a Philippe byli milenci a Philippe pro ni představoval smysl života.

„Přišla jsem o něho, když odjel do Francie, aby se oženil s Celií Veritéovou,“ svěřovala se dutým hlasem dívka. „O jeho lásce jsem nikdy nepochybovala. Byl se mnou šťastný, avšak nikdy jsem se mu nemohla vyrovnat. Snil o sňatku s urozenou

dámou s jemnýma rukama, jež rozumí poezii tak dobře jako on. Nikdy jsem po něm nic nežádala. Věděla jsem, že mě jednoho dne opustí. Zcela jsem se mu odevzdala, ale nepokoušela jsem se ho k sobě připoutat. Vallerand a irská holka.“ Zavrtěla hlavou a chabě se usmála.

„Oheň a voda.“

„Philippe udělal obrovskou chybu,“ pravil vlídně. „Podle mě jste mu náramně vyhovovala.“

Rád by viděl svého bratra ve společnosti téhle impulzivní dívky. Rozhodně ho dokázala probudit z jeho snů a přinutit ho, aby opustil svůj bezpečný vnitřní svět. Miloval ji natolik, že kvůli ní neváhal následovat hlas srdce, místo aby se podvolil zažitým

konvencím. I Celia Philippa milovala, ale nikdy by ho nenutila překročit vlastní stín.

„Ubohá madam Vallerandová,“ zamumlala Briony, jako by mu četla myšlenky.

„O ni se nebojte, je to silná žena,“ broukl a ukázal na dům. „Měla byste radši jít, než vás někdo zahlédne.“ Odmlčel se. „Nepovíte nikomu, kdo jsem?“

„Ne,“ slíbila. „Philippova bratra bych nikdy nezradila.“ Napřímila se v zádech, stoupla si a zdrceně odcházela. Rukávem si otírala zavlhlé oči.

Justin ji zamyšleně sledoval. Uvažoval o tom, co se právě dozvěděl. Philippe miloval dvě ženy, trápil se

pochybnostmi a nerozhodností. Připravil o nevinnost mladičkou dívku, protože po ní prahl natolik, že touha přehlušila hlas svědomí. Proboha, říkal si v duchu, máme společného víc, než se na první pohled zdálo, bratříčku.

Náhle vycítil čísi pohled. Otočil se a spatřil Celii. Zírala na něho. Navzdory tmě viděl, že je rudá v obličeji.

„Šmírujeme?“ otázal se ironicky.

„Kolik jsi toho slyšela?“

„Neslyšela jsem nic, zato jsem viděla, jak tě líbá.“ Úporně potlačovala vztek.

„Dotýkala se tě a tys držel jako beran.“

Ukázal na svou hůl. „Stěží jsem mohl vyskočit a utéct.“

„Hlavně na mě nezkoušej nějaké směšné omluvy! Doopravdy si myslíš, že

někoho přesvědčíš, že jsi Philippe, když se chováš tak ohavným způsobem? Philippe by se se služkou nikdy nezapletl. A neodvažuj se mi posmívat!“

„Holčičko drahá, ty jsi ale dnes hašteřivá,“ vyčetl jí medovým hlasem.

„Skoro jako bys… žárlila.“

Podívala se na něho, jako by spolkla brouka. Marně se pokoušela ovládnout rozbouřené emoce. Prozradil ji výraz v obličeji. Nakonec prohlásila ledovým hlasem: „Nikdy by mě nenapadlo, že tvoje domýšlivost nezná mezí.“

Nic ho nepotěšilo víc než její žárlivost. „Nelíbilo se ti, že mě líbala. Přiznej to.“

„Přiznávám, že mě překvapilo tvoje chování. Máš tu drzost Briony svádět,

přestože se pokoušíme každého přesvědčit o tom, že jsi Philippe.“

„A Philippe by se nikdy nezapletl s ubohou irskou švadlenkou.“

„Ne. V malíčku měl víc cti a slušnosti, než ty v celém…“

„Byl čestný,“ souhlasil Justin. „A slušný. Přesto se s tou holkou zahodil.“

Celii poklesla brada. „Cože?“

Navzdory vážnosti situace Justin zakoušel škodolibou radost. „Měl s ní aférku. Nevím, kdy začala, ale trvala do doby, než se vydal do Francie, aby se s tebou oženil. Nesváděl jsem ji. Vrhla se na mě, neboť se domnívala, že jsem Philippe.“

„Takové lži odmítám poslouchat! Jsi tak nízký a opovrženíhodný, ty…“

„I já Philippa přecenil,“ přiznal Justin. „Ukázalo se, že nebyl tak svatý, jak se na první pohled zdálo. I v jeho žilách proudí horká krev jako v každém správném muži. Také měl svoje chyby.“

Celia by ho nejradši uškrtila. „Mýlíš se, absolvent! Nemyslíš, že kdyby se Philippe k něčemu takovému snížil, Lysette a Maximilien by o tom věděli?“

„Taky mě to napadlo,“ přiznal a zvážněl. „Právě proto bychom se hned měli vydat za Lysette.“

„Já s tebou nikam nepůjdu!“

„Tak nechoď,“ odbyl ji lhostejně.

„Když se bojíš pravdy…“ Pokrčil rameny, natáhl se po holi a s obtížemi se zvedl. „Ale já chci znát některé odpovědi.“

Celia zadrmolila cosi francouzsky a následovala ho do sídla. Hněv způsobil, že se držela nepřirozeně zpříma. Na prchavý okamžik si přiznala, že ji pohled na Briony objímající Justina rozzlobil stejně jako vědomí, že ji Philippe podváděl se švadlenkou.

Musí k sobě být upřímná. Když spatřila, jak se dvě hlavy k sobě sklání na pozadí fialové oblohy, připadala si zrazena. Ne, tohle ne! Takhle se nesmí cítit! Nemá na Justina žádné právo a taky o něho nestojí. Je to vyvrhel. Zločinec. V minulosti se dopustil ohavných skutků, za něž si zaslouží to nejhlubší možné pohrdání. Kdyby si dovolila k němu něco cítit, tak snad pouze lítost.

Blížili se k domu. Celia si všimla, že

Justin s každým uplynulým dnem méně kulhá. Velmi rychle se uzdravuje. Nepotrvá dlouho a opustí je. Co bude pak? Maximilien odmítá o Justinovu odchodu mluvit stejně jako o tom, co poví lidem, až odtud zmizí. „Každodenní starosti vám momentálně stačí,“ odbyl Celii, když ho unavovala častým vyptáváním. „Řešení budoucnosti přenechejte mně.“ Proti takovému sebevědomému a arogantnímu přístupu nebylo obrany.

Justin požádal Noeline, aby okamžitě zavolala Lysette do salonu. Usedl na pohovku, zatímco Celia se od něho schválně držela co nejdál. Ucítila na sobě jeho pohled a otočila se k němu. Ačkoliv se neusmíval, ve tváři se mu

objevil dolíček a škodolibě se mu leskly oči.

„Proč se tváříš tak spokojeně?“ vyštěkla. „Doufáš, že mi byl manžel nevěrný. Chceš mě vidět poníženou a…“

„Attends.“ Justin zvedl ruku, aby ji umlčel. „Jestli Philippe s tou holkou spal – a já klidně vsadím svoji zdravou nohu na to, že ano –, došlo k tomu dřív, než se s tebou oženil. Nebyl tvým manželem, a tudíž ti nebyl nevěrný.“

„Něco mi slíbil,“ zdůraznila Celia.

„Čekala jsem na něho tři dlouhé roky.“

Posměšně se ušklíbl. „A očekávala jsi, že po celý ten čas bude žít v celibátu?“

„Naturellement! Miloval mě. Mohl na mě počkat.“

„Koukám, že toho o mužích moc nevíš.“ Justin potřásl hlavou. „Philippe byl mladý a na vrcholu sil. Neplánoval stát se knězem. A mimochodem – osobně se domnívám, že i duchovní mají jisté fyzické potřeby. Muž ani žena nemůžou popírat určité přirozené tužby…“

„Jsi nechutný!“

„Které,“ pokračoval, „občas nemívají s láskou nic společného.“ Propaloval ji uhrančivýma očima. „Jak dobře víš.“

Svým pohledem ji doslova a do písmene přišpendlil k židli. Dívka cítila, jak ji polévá nach. Zvedla roztřesenou ruku k hrudi a pokusila se uklidnit zběsilé bušení srdce. „Och,“ vydechla.

„Jak se opovažuješ?“

„Byla bys radši, kdybych předstíral,

že k té noci nikdy nedošlo,“ pravil tiše.

„Jenže já se nikdy nechoval jako pokrytec.“

„Kdepak. Ty jsi jenom zloděj, desperát, svůdce nevinných žen…“

„Pardon,“ ozval se ze dveří Lysettin bezstarostný hlas. „Byla jsem v dětském pokoji u Rafaela. Chvilku mi trvalo, než jsem…“ Zamračila se, neboť si všimla ublíženého výrazu na Celiině tváři. Zato z Justinova obličeje se nedalo nic vyčíst.

„Qu’est-ce que c’est?“

„Musíme rozluštit malou záhadu,“ odpověděl Justin a podíval se z Celie na nevlastní matku.

„Och?“ Lysette se náhle tvářila jako neviňátko. „Asi bychom měli počkat, až se Max vrátí domů a potom…“

„Kdepak, zvládneš to sama,“ namítl Justin. „Odpověď na naši záhadu dávno znáš. Mohla bys mi například vysvětlit, proč se mi před několika minutami slečna Briony Doyleová vrhla kolem krku?“

„Briony? Proboha!“ Lysette se viditelně ulekla. „Žádala jsem ji, aby se od tebe držela dál. Doufala jsem, že jí tím zabráním… Mon Dieu… Znamená to, že to ví?“

„Ví,“ připustil Justin mdle. „Belle-mére, pověz mi – a mé okouzlující manželce –, jaký vztah panoval mezi Philippem a slečnou Doyleovou.“

Lysette plna úzkosti pohlédla na Celii.

„Myslím, že není třeba prozrazovat něco, co by mělo zůstat utajeno…“

„Ano, je to třeba,“ skočila jí dívka nevybíravě do řeči. „Tajemství téhle rodiny mě již unavují! Chtěla bych vědět, co se stalo mezi Philippem a tím děvčetem. Miloval ji? Byla jeho…?“ Poslední slovo nedokázala vyslovit.

Lysette pohlédla do obou nesmiřitelných tváří a nakrčila čelo.

„Philippe by si nepřál, abys to věděla, Celie. Nechtěl, aby ses o tom někdy dozvěděla. Samozřejmě nemohl předpokládat, k čemu jednou dojde a co po tobě bude tahle rodina chtít. Dřív než se pustím do vysvětlování, ráda bych ti sdělila, že někdy lidé nejsou schopni ubránit se svým citům. Občas se ocitají v situacích, nad kterými nemají kontrolu.“

„Tohle všechno ona chápe,“ připomněl Justin. „Ven s tím.“

Lysette přikývla a zhluboka se nadechla. „Philippe a Briony byli amoureux po více než rok,“ vyhrkla.

„Málem se s ní oženil.“

Celia na ni tupě zírala. „Philippe?“ pípla nešťastně.

„On i Briony se pokoušeli jeden druhého ignorovat, dlouho popírali své city. Ale pak…“ Lysette si odkašlala.

„Já jsem na něho čekala,“ zašeptala Celia. Neuměla si představit, že Philippe miloval jinou. Přece tvrdil, že miluje ji. Psal jí dlouhé dopisy, v nichž se vyznával ze svých citů. Zmocnil se jí smutek. „Myslela jsem, že jsem jediná.“

Lysette na ni soucitně pohlédla. „Byla

jsi ta, se kterou se oženil, drahá. Dal si načas, než si z vás dvou vybral tu pravou. Po dlouhém a mučivém rozhodování usoudil, že z celé duše touží po tobě.“

Avšak její slova nepřinesla dívce žádnou útěchu. „Když miloval slečnu Doyleovou, proč se s ní neoženil?“

„Protože zároveň zbožňoval tebe a uvědomoval si, že se k němu hodíš daleko víc. Jsi vzdělaná a pocházíš z dobré francouzské rodiny. Jsi dcera lékaře a…“

„Byla jsem rozumná volba,“ přerušila ji nevybíravě Celia, jejíž počáteční zmatek se přetavil v nefalšovaný vztek.

Do hovoru se vložil Justin. „Proč se zlobíš? Přece si vybral tebe. Dostalas,

co jsi chtěla, a na tom jediném záleží.“

„Mýlíš se! Kdybychom si byly se slečnou Doyleovou společensky rovny, ocitla bych se na druhém místě!“

Netrpělivě se zamračil. „To není tak jisté.“ Podíval se na Lysette a tázavě zvedl obočí. „Kolik lidí vědělo o jejich… románku?“

„Kromě rodiny nikdo. Philippe se radil s Maxem, co si má počít, a otec mu řekl…“

„Chceš tím říct, že si mě vzal na radu svého táty?“ Celia nepříjemně zvedla hlas. „Jak dlouho mu trvalo, než se rozhodl? Kolik rozmýšlení a rad potřeboval, než se rozjel do Francie a odvedl mě k oltáři? Čekala jsem na něho tři roky! Na válku se jenom vymlouval.

Chtěl získat čas, aby se správně rozhodl, kterou ze dvou žen si vybrat.“

Lysette se ušklíbla a prosebně pohlédla na Justina.

Syn nenápadně přikývl a očima jí naznačil, aby ho nechala s Celií o samotě. „Děkuji, žes nám to vysvětlila, belle-m?re.“

„Prozradí Briony někomu, co se dozvěděla?“

„Ne.“

„Modlím se, abys měl pravdu.“ Lysette si povzdechla a vděčně se vytratila.

Celia a Justin osaměli. „Proč ta demonstrace hněvu?“ otázal se.

Dívka naštvaně vstala ze židle a odkráčela k oknu. Objala se pažemi.

„Copak to není jasné? Důvody znáš. Škodolibě se bavíš, zatímco já…“

„Nejsem škodolibý. Pojď se ke mně posadit.“

„Nepůjdu.“

„Pojď sem a sedni si,“ opakoval neústupně. Na okamžik získal dojem, že Celia odmítne.

Neochotně usedla několik desítek centimetrů od něj. „Co mi máš v úmyslu oznámit?“ otázala se trucovitě.

„Že Philippovi na tobě záleželo. Proto se s tebou oženil. To, že stál před obtížnou volbou, by nemělo ranit tvou ješitnost. Naopak by ses měla cítit polichocena – vybral si tebe.“

„Zjišťuji, že náš vztah byl úplně jiný, než jsem si namlouvala. Domnívala jsem

se, že mě bezhlavě miluje a na jinou nemá pomyšlení. Neměl mezi námi volit. Neměl nikoho žádat o radu.“ Poslední slovo vyslovila se zjevným odporem.

„Měl vědět bez ptaní, že jediná, po které touží, jsem já.“ Vzápětí si uvědomila, jak nabubřele a sobecky to zní. Svěsila hlavu a ruce propletla v klíně. „Po matčině smrti nezbylo nic, co by patřilo jenom mně,“ svěřila se. „Otec se zcela oddával své lékařské praxi a já se starala o dům a sourozence. Když začaly sestry dospívat a přitahovat muže, dočkaly se pozvání na schůzky a dvoření. Mě všichni přehlíželi a já si jednoho dne uvědomila, že mé mládí je pryč…“

Justin se rozesmál a nemohl přestat.

Celia ztuhla dotčením. „Jak se mi opovažuješ vysmívat? Věděla jsem, že ti nemám nic říkat.“

Natáhl ruku, zabořil prsty do světlých vlasů a přinutil dívku, aby se na něho podívala. „Tvoje mládí zdaleka pryč není.“ Oči se mu vesele třpytily. Putoval jimi po něžném obličeji a hlas mu zjihl.

„V mnoha směrech jsi pořád malá holčička.“

Usoudila, že si ji dobírá. Nicméně ochromovala ji Justinova blízkost a teplo sálající z jeho ruky. „Neposmívej se mi,“ vysoukala ze sebe.

„Ochotně by se ti dvořil každý, o koho bys projevila sebemenší zájem. Jenže ty jsi chtěla něco zvláštního.“ Zlehka si pohrával s jejími kadeřemi.

„Philippe tě skoro prokoukl, že? Ale nedohlédl do nejvzdálenějšího zákoutí tvé duše, kde skrýváš svá tajemství. Vím přesně, co jsi od Philippa chtěla, ma petite, ale nikdy bys ho neměla celého pro sebe. V žádném případě by nezanedbával svoje pacienty jenom z toho důvodu, že si manželka přeje mít ho doma. Musela by ses o něho dělit, a to velkoryse. Nenáviděla bys to. Ale nikdy bys na sobě nedala nic znát, že? Philippe se s tebou oženil, protože se domníval, že jsi ideální žena pro lékaře. Avšak opak je pravdou – nenáviděla bys každý okamžik, který by strávil bez tebe.“

Zahanbeně sklonila hlavu. Připadala si obnažená, jako by všechny své hříchy a chyby měla napsané na čele, odkud je

snadno přečetl. Napadlo ji, že zalže a poví mu, že se mýlí. Ale věděla, že by to bylo zbytečné. Jak je možné, že uhodne její nejniternější pocity? Copak je tak průhledná? „Tohle je vážné obvinění,“ zamumlala. „Nejsem tak sobecká.“

„Nic ti nevyčítám. Někteří muži právě o takové lásce sní.“

„Ta dívka milovala Philippa naprosto upřímně,“ prohlásila a Justin svěsil ruku.

„Ne. Spokojila se s tím, co jí byl ochoten dát.“

„Co ti řekla, když tě považovala za Philippa?“

„To zůstane mezi Philippem a jí,“ ucedil suše Justin.

Toho večera měla Celia hlavu plnou otázek. Když se odebrala na lůžko a

upadla do neklidného spánku, pronásledovaly ji noční můry. Vrátily se a byly tak živé a děsivé jako vždycky. Opírala se o dřevěné zábradlí lodi a zírala na mrtvoly vznášející se ve zkrvavené vodě. Philippe dosud žil a vztahoval k ní ruce. Jenže mu nemohla pomoct. Bezmocná a plná hrůzy sledovala, jak plácá rukama kolem sebe a pak zvolna mizí pod hladinou. Dominik Legare stál za ní a hlubokým hlasem jí vyhrožoval smrtí. Vztáhl ruce k jejímu hrdlu a začal ji škrtit, aby nekřičela. Nikdo jí nepomohl, nemohla se nikde schovat, neměla šanci uprchnout.

Probudila se a prudce se posadila. Lapala po dechu. Pomačkané přikrývky

měla ovinuté kolem těla. V ložnici panovalo ticho, bledé měsíční světlo plašilo stíny. Roztřesenou rukou si otřela tváře mokré od slz a několikrát se zhluboka nadechla. Pokusila se samu sebe ukonejšit. Philippe je mrtvý a před Dominikem je v bezpečí. Je směšné se bát. Proč ji vlastní mysl trápí takovými představami? Srdce přestávalo divoce bušit. Znovu si lehla, zuby jí drkotaly. Neubránila se vzpomínkám na noc, kdy ji tato noční můra přepadla poprvé. Justin ji tehdy svíral v náruči. Čišela z něho síla a něžně ji chlácholil. Ne, napomínala se v duchu, nemysli na to. Avšak vzpomínky se vytrvale vracely.

Tehdy ji nejprve utěšoval a potom si ji vášnivě vzal. Zmocnil se jejího těla,

jako by byla stvořena pouze k ukojení jeho chtíče. Zrudla hanbou a vzrušením. Vzpomínala, jak se ocitla v sevření jeho stehen a on se skláněl k jejím ňadrům.

„Mon Dieu,“ zašeptala a zabořila obličej do polštáře. Pokoušela se znovu usnout.

Následující den zůstala ve své garsoniéře. Zaměstnala se vytvářením skic a akvarelů, avšak umělecká činnost jí nepřinášela stejnou útěchu jako jindy. Navzdory chladnému a bouřlivému odpoledni se šla projít po zahradě, kde potkala Justina, který procvičoval poraněnou nohu.

„Zrovna jsem si kladl otázku, kdy vylezeš z úkrytu,“ poznamenal. Drze klouzal očima po šatech z šedého

mušelínu a rubínového sametu, jejichž živůtek těsně lnul k jejímu tělu. Svůdně obepínal ňadra a zdůrazňoval linii pasu a boků.

„Z úkrytu?“ opakovala Celia. Jeho mlsný pohled ignorovala.

„Neschovávám se.“

„Tak proč jsi snídala a obědvala o samotě?“

„Protože jsem nestála o společnost.“

„Schovávala ses přede mnou.“

„Vyhýbala jsem se ti. Nelíbí se mi ve tvé blízkosti, což tě možná překvapuje. A zcela určitě tomu nevěříš.“

Líně se usmál. „Ani trochu.“

„Zřejmě se domníváš, že až se rozhodneš odtud odejít, vrhnu se ti kolem krku a budu žebronit, abys mě

vzal s sebou.“

„Vůbec ne. Zůstaneš tady a budeš tetičkou Lysettiných dětí, dokud nezestárneš a nezešedivíš. Staneš se vzorem všech ctností. Nikdo si nebude umět představit, žes bývala někdy mladá. Za několik desítek let se naše nenadálé milostné vzplanutí promění ve vybledlou vzpomínku. Povedeš klidný a spokojený život a všichni tě budou ctít.“

„Což zrovna nezní jako špatný osud.“

„Pro tebe špatný bude.“

„Skutečně?“ Povýšeně se na něho podívala. „A jaký by sis pro mě představoval?“

„Kdysi jsem ti jej navrhl.“

Tenkrát jí nabídl, aby se stala jeho milenkou a podnikla s ním cestu kolem

světa. Domníval se, že ji naláká na příslib domu, šperků a drahých šatů, jako by byla nějaká luxusní prostitutka.

„Tvoje nabídka mě uráží!“

„Jsi jediná, které jsem ji kdy učinil.“

„Pokoušíš se ji zopakovat?“

„Pokud si vzpomínám, nikdy jsem ji nezrušil.“

„Jsi blázen, jestli si myslíš, že bych o ní někdy uvažovala.“

„Však se jí budeš zabývat,“ prorokoval. Pobavení ho opustilo a jeho oči potemněly. „Postarám se o to, než nadobro odjedu.“

Zarazila se. Nejistým krokem se k ní blížil. „Ne,“ zašeptala. Chytil ji v pase.

„Hlupáčku. Dobře víš, že je mezi námi něco, co by nikdo jiný nepochopil.

Něco, co mezi tebou a Philippem nikdy nebylo.“

Vrazila mu políček a prudce se od něho odvrátila. Lapala po dechu. Dlaň ji pálila, neboť do facky vložila všechnu svou sílu. Všimla si, že její ruka zanechala na Justinově tváři červený otisk. Šokovalo ji, jak divoce na něho reaguje, a děsilo ji, jak snadno ji vyvede z míry. Dlouho na sebe zírali. Pak se z Justinova pohledu vytratila naléhavost a opět si ji prohlížel s důvěrně známou drzostí. „Jsi plná ohně,“ pravil tiše. „Tu noc u jezera jsi mě málem upálila zaživa.“

„Po všem, co jsem pro tebe udělala, si tyhle kruté poznámky nezasloužím.“ Slyšela, jak se směje. Otočila se a

chystala se odejít, ale chytil ji za ruku.

„Celie, počkej…“

„Nech mě na pokoji!“

„Máš pravdu, zasloužíš si něco lepšího. Odpusť mi.“ Sevřel její malou ruku v obou dlaních. „Už se o té noci nikdy nezmíním.“

„Bien! Už mě nech na pokoji a tu svou nabídku si vezmi s sebou!“

Zatvářil se zkroušeně. „Neměl jsem tě škádlit. Choval jsem se neomaleně.“

„Ty to ani jinak neumíš.“ Ale přestala se mu vzpouzet.

Zazubil se na ni a sklopil zrak ke spojeným rukám. Když se na ni znovu podíval, v jeho hlasu zazněla vážnost, která tam předtím nebyla. „Pojďme se projít.“

„Ne. Měl by ses vrátit dovnitř a odpočinout si.“

„Prosím.“

Znervózněla. Jeho ruce příjemně hřály a sálala z nich jistota. „Prosím,“ opakoval tiše a ona mu nedokázala odolat.

Vydali se na procházku rozlehlou zahradou. Justin se překonával. Tak milý k ní nikdy předtím nebyl. Bavil ji historkami ze svého a Philippova dětství. Rozptýlil napětí a dokázal ji rozesmát. Často se na ni díval a Celia se neubránila srovnání s pohledy, jež na ni vrhal Philippe. Napadlo ji, že manžel si byl její přízní naprosto jist, avšak Justin po ní nenápadně pátrá a objevuje Celiiny nové, dosud netušené přednosti.

Ačkoliv ji svým chováním přiváděl do velkých rozpaků, a než se s ním sblížila, k smrti ji děsil, pojednou si uvědomila, že je jediný, kdo ji považuje za vášnivou ženu. Což není zcela nepříjemné pomyšlení.

„Sluší ti to, když se směješ,“ oznámil jí, když se vraceli k sídlu. Udiveně na něho pohlédla.

„Možná ode mě není hezké, že se raduji. Přece jenom bych měla truchlit pro Philippa. Někdy se cítím provinile, když se usmívám něčemu, co se mnou nemůže sdílet.“

„Bez obav,“ ujišťoval ji. „Philippe by si přál, aby ses smířila s jeho odchodem a žila dál. Máš před sebou spoustu let. Snad je neutopíš v lítosti a smutku. Bratr

by chtěl, abys byla šťastná.“

Užasle se na něho podívala. „Proč jsi ke mně tak laskavý?“ zašeptala.

Uchopil její tvář do obou dlaní.

„Nejsem laskavý. Nikdy.“ Zahleděl se jí do očí a potom na hrdlo, kde divoce tepala drobná žilka. Popadla ho za zápěstí a pokusila se vymanit z jeho sevření. „Uklidni se,“ napomenul ji.

„Nehodlám tě líbat.“ Darebácky se zakřenil. „Ledaže bys mě o to požádala.“

Znenadání se rozesmála a zavrtěla hlavou. „Pusť mě, kašpare.“

Uchechtl se a políbil ji do vlasů dřív, než se mu stačila vykroutit. „A je to. Zdá se, že si v tvé blízkosti nedokážu pomoct.“

Později toho večera se Justin vydal k

břehu řeky. Od chvíle, kdy se znovu postavil na nohy, sem přicházel každou noc a čekal. Předpokládal, že se mu brzy ozve Risk.

Všude panovalo naprosté ticho, jen v korunách mechem porostlých cypřišů šuměl vítr. Bílé volavky a divoké husy se vracely na svá hnízdiště. Poslední paprsky světla se vytrácely a hladina vody se proměnila v černý onyx. Citronovníky rostoucí na plantáži sytily vzduch svou vůní. Zaslechl hluboký, tichý nápěv. Byla to kreolská ukolébavka, již si pamatoval z dětství.

Lidé říkají, že je to tvoje štěstí, já tvrdím, že zármutek.

Jakmile tě očaruje láska,

dej sbohem šťastným dním…

Rozhostilo se ticho. Přimhouřil oči a zahleděl se na hladinu řeky.

Čas plynul. Rychle se uzdravoval a nebezpečí, že bude odhalen, každým dnem sílilo. Dlouho se za Philippa vydávat nemůže. Klepy a podezíravost se městem šíří rychle. Ačkoliv se Max domníval, že je v jeho silách syna ochránit, Justin věděl, že tomu tak není. Proti úřadům a Legareovi je bezmocný.

Nic ho tady nedrží. Kromě Celie.

Musel se sám sobě vysmát.

Jakmile zmizí z jejího života, bude v bezpečí a spokojená. Tohle si přeje. Být obklopena rodinou, uznávaná přáteli, čerpat jistotu z vědomí, že dny budou ubíhat podle neměnného řádu. Nikdy

nezatouží opustit důvěrně známé prostředí.

Přestal se usmívat. Nepřítomně si prohrábl nakrátko ostříhané vlasy, až zůstaly trčet do vzduchu. Celou svou duší se bouřil proti zcela novým pocitům, jež právě zakoušel a nedokázal se jich zbavit. Tohle vědomí ho dohánělo k šílenství. Matka mu názorně předvedla, že se ženám nedá důvěřovat. Vždycky je považoval za zdroj zábavy, užil si s nimi a potom se jich zbavil.

Jenže v případě Celie se odehrávalo něco, čemu nerozuměl. Kdyby ho k ní vábily jen fyzické touhy, našel by si nějakou náhradnici, jež by ho zbavila napětí. Jsou tu i jiné ženy – zkušenější, svůdnější. Takové, jež omámí mužovy

smysly jako kvalitní likér. Avšak jeho hlad po Celii byl mnohem silnější. Nepocítil jej na Vraním ostrově ani ve srubu u jezera, zrodil se v průběhu bolestného uzdravování. Věděl, že bez Celiiny péče by nepřežil. Vůbec poprvé spoléhal na někoho jiného. Na sílu drobné ženy. Bojovala o něho. Vyrvala ho ze spárů smrti. Vytvořilo se mezi nimi zvláštní pouto. Celia se stala Justinovou součástí, pronásledovala ho v myšlenkách a mučila ho. Zkoušel si představit, že už ji nikdy neuvidí. Že bude žít na opačném konci světa, daleko od ní. Mlčky proklínal ji i sebe.

Vtom jeho pozornost přitáhlo jemné šplouchnutí. Uchýlil se do stínů stromů a napínal sluch. Zaslechl tiché klokotavé

zapískání. Ušklíbl se. Sledoval blížící se pirogu a její dva pasažéry, kteří čekali, až dorazí ke břehu. Tiše se ozval: „To se dělá, uvrhnout bezmocného člověka do spárů Vallerandových?“

Risk vystoupil z loďky na blátivý břeh a vydal se za hlasem. „Určitě ke mně promlouvá duch.“

Justin byl upřímně rád, že Riska zase vidí – také Auga, jenž uvazoval pirogu.

„Ahoj, Jacku.“ Vykročil k Riskovi. Mladý muž ho sevřel v náruči a poplácal po zádech.

„Proboha, chlape, ty vypadáš!“ zvolal Risk a poodstoupil, aby si ho lépe prohlédl. „Vydrhnutý doběla a dokonce i voníš. A to tě ještě nedávno měl hrobník na lopatě.“

Justin se zazubil. „Mohls mě nechat chcípnout, Jacku.“ Pojednou zvážněl.

„Opět jsi mi zachránil kůži.“

„Neboj, nedopustím, abys na to zapomněl.“

Připojil se k nim Aug a přivítal se s Justinem. „Griffine,“ oslovil ho, „znovu se ti povedlo přelstít ďábla.“ Vycenil bělostné zuby. „Ani on tě nedostane, že ne?“

Justin se ušklíbl a zavrtěl hlavou. Upřeně si přátele prohlížel. To, co spatřil, ho zkrušilo. Risk neztrácel svůj klukovský šarm ani v nejnepříznivějších časech, ale nyní byl pryč. Nahradil ho pode zřívavý, uštvaný pohled. Dokonce i z Auga čišelo dříve nevídané napětí, přestože se je pokoušel skrývat.

„Takže tě dali dohromady,“ prohlásil Risk. „Vsadím se, že brzy budeš zase řádit jako dřív.“

Justin ukázal na hůl. „Noha není zdaleka v pořádku.“ Krátce se zakřenil na Auga. „Ale kvůli tvým zlatým ručičkám bych klidně balancoval na dřevěné kládě.“ Otočil se zpátky k Riskovi. „Pověz mi, co se stalo.“

„Nebude se ti to líbit,“ prorokoval zachmuřeně Jack. „Vody Zálivu křižuje spousta vojenských lodí, a tak má Legare dost času se roztahovat. Vraní ostrov prohlásil za vlastní. Snažili jsme se vyklidit zbytek našich skladů dřív, než vztáhne pracky na kořist. Zboží jsem uschoval, kde se dalo. Bůh ví, co si s většinou z něj počnu.“

„Co posádka?“

„Nikdo nevěděl, jestli žiješ nebo ne. Muži se rozprchli. Někteří se skrývají, zatímco jiní…“ Risk se odmlčel a pak chmurně pokračoval: „Přidali se k Legareovi, parchanti mizerní. Musíš vzít otěže pevně do rukou, Griffine, a to brzy. Náš malý výdělečný podnik se rozpadá. Potřebuje trochu povzbuzení.“

Justin zvažoval situaci. Stromy vrhaly do jeho odvrácené tváře tečkované stíny. Vlastní váhavost ho překvapila. Ještě před měsícem by bez zaváhání učinil nemožné, aby zachránil své malé království darebáků a lupičů. Představovali vše, co kdy měl a po čem toužil. Dřív by se dvakrát nerozmýšlel, ale teď…

„Možná bychom neměli nic křísit,“ pravil posléze. „Třeba bude lepší se vším skončit.“

„A potom co?“ zeptal se Risk. Nic nechápal. „Začít od nuly?“

Justin se na něho podíval a bezstarostně se ušklíbl. Pocítil nečekanou lehkost a svobodu, jako by se zbavil břemene, které roky vláčel.

„Vagabund je tvůj, Jacku. Máš mé požehnání si ho vzít.“

Risk údivem otevřel pusu a vytřeštil své jediné oko. „Prokristapána, chlape, víš vůbec, co mluvíš?“

Justin bez váhání přikývl. „Mockrát jsem tahal čerta za ocas a nejsem hlupák, abych ustavičně pokoušel štěstí. Užil jsem si s vámi báječné chvíle, ale je

nejvyšší čas přestat. Noha se mi nikdy zcela neuzdraví.“

Risk na něho divoce pohlédl.

„Vzpamatuj se, člověče! Jsi rozený tulák a mořský vlk, jako my ostatní. Za tvým rozhodnutím vězí ještě něco. Co je to?“

Justin pokrčil rameny. „I kdybych chtěl pokračovat v pirátském řemesle, nebylo by to možné. Noha mi to nedovolí.“

„Ale tady zůstat nemůžeš. Tohle máš v plánu?“

Griffin se tiše zachechtal. „Nejsem blázen. Jen co si vyrovnám účty s Legarem, zmizím.“ Rozesmál se. „Nikdy by mě nenapadlo, že se někde usadím, ale teď mi tahle představa připadá docela lákavá. Začínám toužit po

věcech, jimiž jsem dříve pohrdal. Vidím, že mi nerozumíš. Dobrá. Jednou to pochopíš – tedy pokud budeš žít dost dlouho.“

Risk na něho nevěřícně zíral. „Co se to s tebou děje? Augu, řekni mu sakra něco.“

„Je rozhodnutý,“ hlesl tiše Aug, aniž spustil zrak z Justinovy tváře.

Ten krátce přikývl. Věděl, že Aug přesně porozuměl podstatě změn, jež se odehrávají v jeho nitru. Justinovi pojednou začalo záležet na životě. Přestane riskovat a jeho instinkty se zmírní. Začne především dbát o své bezpečí. Avšak oni potřebují nemilosrdného vůdce, jenž nemá žádné slabé místo.

„Zbývá mi udělat jedinou věc,“ pokračoval Justin. „Potrestat Dominika za to, co provedl mému bratrovi.“

Aug váhavě odpověděl. „Pomůžu ti s tím.“

Justin pohlédl tázavě na Riska.

Ten zaklel. „Já taky,“ přisvědčil trucovitě. „Takže jsme tři proti stovkám Legareových stoupenců.“

Připomínka vyčarovala na Justinově tváři úsměv. „Přidá se k nám ještě někdo?“

„S trochou štěstí dáme dohromady tucet lidí. Legare je sice hajzl, ale obchody mu jenom kvetou a muži ho poslušně následují jako ovce.“

Justin věcně přikývl. „Tak začneme tím, že…“ Zarazil se, neboť instinkt ho

varoval, že se někdo blíží. Ostražitě těkal očima kolem sebe. Za zády se jim ozvalo zašustění listí. Někdo se chystal mezi ně vkročit. Naznačil Jackovi, aby vetřelci vpadl do zad, zatímco spolu s Augem splynul s nejbližšími stíny. Opatrné kroky se přibližovaly.

Na Celiin obličej a světlé vlasy dopadl paprsek světla. „Justine?“ zvolala tiše. Marně ho hledala. Vtom za sebou zaslechla kroky. Vyjekla úlekem a dala se do běhu. Zastavil ji až pohled na hrozivě se tvářícího Auga. Poplašeně před ním couvla. „Just…“

„Tady jsem,“ ozval se a ona se otočila za zvukem jeho hlasu. Stál několik kroků od ní a tvářil se podrážděně. „Přímo zde.“

„Och.“ Klopýtala k němu, aby se uchýlila do bezpečí jeho paží. Chlácholivě ji objal.

„Co tu ksakru pohledáváš?“ obořil se na ni.

„Viděla jsem tě odcházet,“ přiznala. Důvěřivě se tulila k jeho hrudi.

„Netušila jsem, že je tu někdo další. Já…“ Natolik se zadýchávala, že nemohla mluvit.

„Proč jsi mě sledovala?“ Ačkoliv hovořil naštvaným tónem, konejšivě ji hladil po celé délce zad.

„Já… Chtěla jsem ti něco říct.“

„Jestli tě ještě jednou chytím, jak se couráš sama po plantáži z dohledu sídla, strhne se peklo. Nařežu ti, comprends!“ Uhladil jí vlasy a narovnal límec.

„Pohybovat se tu sama je riskantní, obzvlášť v okolí řeky. Nikdy nevíš, jaká lidská špína se v noci plaví po proudu. Po takové pěkné kořisti, jako jsi ty, by skočili dřív, než bys stačila mrknout. Co kdybys narazila na Legareovy muže?“

„Na to jsem nepomyslela,“ zamumlala.

„Tak jsi měla,“ vyčetl jí něžně a byl by pokračoval, kdyby si neuvědomil, že Risk a Aug na něho ohromeně civí. Před nimi se takhle nikdy nechoval. Pohlédl na ně přes Celiinu hlavu a vyzývavě se zamračil.

Risk vyvalil zelené oko a znechuceně si odplivl. „Už to chápu,“ zavrčel. Kapitánovo počínání považoval za zradu. „Takže je to kvůli ženské?

Zatraceně prosté vysvětlení.“

„Není na tom vůbec nic prostého,“ odpověděl Justin. Pohrával si se světlým pramínkem Celiiných vlasů.

„Kvůli tomuhle se chceš všeho vzdát?“ dožadoval se Risk vysvětlení.

„Vždyť je to jenom ženská! Takových, jako je ona, jsou stovky. Tisíce! Všude! Pověz mu, že tohle nemůže, Augu.“

Aug zamyšleně pohlédl na Justina.

„Říká se, že… nevstoupíš dvakrát do stejné řeky.“

Risk dotčeně našpulil pusu. „Co to sakra znamená?“

Justin se rozesmál. „Že se časy mění. A lidé zrovna tak.“ Vrhl na Riska varovný pohled a tím utnul jeho rozčilování. „Už dost, Jacku. Vrať se k

loďce a počkej tam na mě. Madam Vallerandová a já potřebujeme chvíli soukromí.“

„To jsme to dopracovali,“ brblal Risk, zatímco ho Aug táhl ke břehu. „Pán vyžaduje soukromí…“

Když osaměli, Celia se plna očekávání zahleděla na Justina. Mnula si paže, neboť se do ní dávala zima. Před několika minutami se ze strachu vrhla švagrovi do náruče, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Vydala se za ním, aby navázala na rozhovor, jejž spolu vedli. Chtěla mu dát za pravdu. Skutečně touží po něčem, co by jí Philippe nikdy nebyl schopen dát. Ano, k Justinovi ji váže určité pouto a nemá smysl je popírat.

„Cos mi chtěla říct?“ zeptal se.

Kvapně zavrtěla hlavou. „Nic. Nic důležitého. Mrzí mě, že jsem vás vyrušila. To jsem opravdu neměla v úmyslu.“

Upřeně se na ni díval. „Vlastně se mi to hodí. Chci, abys mému otci vyřídila vzkaz.“

„Jaký?“

„Pověz mu, že na pár dní zmizím, ale nejpozději v pátek budu zpátky.“

Trhla sebou, jako by ji udeřil. „Ty chceš odejít? Ale to přece nemůžeš…“

„Nemám na vybranou. Během mé nepřítomnosti šel můj podnik ke dnu. Ale ještě se dá něco zachránit.“

„Nemůžeš odejít!“ naléhala divoce.

„Nejsi zcela fit. Přivezli tě před

pouhými čtyřmi týdny. Nedokážeš se ochránit. Legare tě hledá. Jestli se mu to podaří, tak…“

„Nepodaří.“

„Už tě dostal a málem tě zabil. Copak tě chamtivost nutí riskovat život kvůli penězům a majetku?“

„Nejde jen o tohle. Chci se Legareovi pomstít za Philippovu smrt. Proto musím nejprve zjistit, kolik mám k dispozici mužů a vybavení. Potřebuju se na vlastní oči přesvědčit, jaká panuje situace.“

„Co potom?“

„Potom spolu s Augem a Riskem vymyslím plán a uvedu jej do pohybu. Zabere to trochu času. Vrátím se za dva až tři dny.“

Celia se zhrozila. Ano, když byl Justin

zraněný, namlouvala si, že se o něho stará právě proto, aby se co nejdřív uzdravil a skoncoval s Dominikem. Ale i kdyby nakrásně uspěl, určitě by za svůj čin zaplatil životem. A teď… Teď si přeje mít Justina živého mnohem víc než Legarea mrtvého.

„Dominikova vražda nic nezmění,“ domlouvala mu. „Dříve se mi zdála nezbytná, ale nyní…“

„Pořád je zapotřebí.“

„Ještě počkej. Dopřej si čas…“

„Času není nazbyt.“

Do Celie vjel nepřemožitelný vztek. Co na tom, že nemá právo Justina nutit, aby zůstal? Že jí nic neslíbil? Chce odejít a možná se nikdy nevrátí. Stojí tu a posměšně se šklebí. „Dobře víš, že

nejsi zcela v pořádku!“ vykřikla rozhněvaně. „Hlupáku! Vždyť sotva chodíš a hrneš se do světa, kde po tobě každý půjde, nehledě na to, na které straně zákona stojí. Doufám, že tě najdou!“

Jeho výraz se změnil. „Celie…“

„Jestli toužíš po škaredé smrti, pak ti přeju, aby ses dočkal a… dostal, co si zasloužíš. Kéž se nikdy nevrátíš! Na nikom ti nezáleží. Jsi hamižný a sobecký. Nenávidím tě!“

Sledovala, jak se k ní blíží kulhavým krokem a tváří se přísně. Bála se, že jí ublíží, proto se přikrčila. Silnýma rukama ji popadl za ramena a držel jako hadrovou panenku. „Ne,“ zakvílela, když se sklonil, aby ji políbil. Jeho ústa byla

tvrdá a nesmlouvavá. Vzlykala rozčilením, když ji objal a pevně přitiskl k sobě.

„Doháníš mě k šílenství,“ zamumlal a pohlédl do dívčiny pobledlé tváře.

„Vlastně už teď jsem do tebe blázen. Po té noci u jezera jsem se domníval, že jsem se tě zbavil, ale v myšlenkách jsi mě mučila ve dne v noci. Spřádal jsem plány, jak se k tobě vrátit. Doufal jsem, že když si tě znovu vezmu, zjistím, že jsi úplně stejná jako ostatní ženy, a budu volný.“ Celia se mu pokusila vykroutit, proto sevření zesílil. „Ale pak jsem utržil zranění a ty jsi mě ošetřovala. Každý tvůj dotek pro mě znamenal nebe a zároveň peklo. Napadlo mě, že tě radši uškrtím. Udělám všechno, abych se

zbavil téhle nevítané závislosti. Ale teď už je pozdě. Jsi moje a můžeš si za to sama. Sama ses mi dobrovolně odevzdala.“

„Přestaň,“ plakala. „Není to pravda.

Nechci to poslouchat.“

Lačně ji líbal. Celie se zmocnilo zrádné vzrušení a zachvěla se slastí. Po tomhle toužila, tohle potřebovala – cítit kolem sebe jeho sílu a dobyvačná ústa na svých. Pootevřela rty, aby si polibek plně vychutnala, a objala mužova široká ramena.

Justin náhle zněžněl. Nikdy nezapomene na sladkost jeho rtů. Zasténala a přimkla se k němu. Cítila, jak je vzrušený, a zachvěla se spokojeností. Skláněl k ní tmavovlasou

hlavu a okouzleně ji líbal na bělostné hrdlo. Zaklonila se a zavřela oči. Slyšela, jak jí Justin šeptem vyznává lásku. I on se stejně jako ona zachvíval nekonečnou touhou. Oba zachvátilo milostné šílenství, o kterém Celia pochybovala, že je ještě někdy zakusí.

Justin netrpělivě uchopil do dlaní její ňadra, schovávající se v šatech z tenkého mušelínu, a palci obkroužil bradavky, dokud se neproměnily v tvrdé hroty. „Nikdy se tě nenabažím. Nikdy.“ Opájel se sladkostí jejích úst a ona mu dychtivě vycházela vstříc. Hladila ho po pevném zadku. Justin by jí nejradši vyhrnul sukně a na místě si ji vzal.

Zaklel, přivinul dívku ke své hrudi a zoufale ji svíral v objetí. Celia cítila na

tváři žár jeho dlaně a pod ouškem zběsilé dunění statečného srdce. Popadla Justina za košili a slabě zasténala. Trvalo dlouho, než ji žádostivost opustila a zanechala po sobě podivnou tupou bolest. Přinutila se k muži vzhlédnout. Oči měl tmavé jako noční nebe. Málem se v nich utopila. „Celie,“ oslovil ji ochraptěle a s nezměrnou něhou se dotkl jejích rtů. Objala ho pažemi kolem krku a přitiskla obličej k jeho hrudi. Mazlil se s jejími vlasy a skráně zasypával drobnými polibky. Dotíral na ni chladný vánek. Zachvěla se zimou. Justinovo sevření na okamžik zesílilo a vzápětí ji od sebe beze slova odstrčil.

Omámeně sledovala, jak se chápe

hole a míří k řece. Zůstala jí jen prázdná náruč. Rty se jí třásly, ale neodvážila se na něho zavolat. Ochromil ji strach. Silnější bázeň nikdy dřív nepoznala Ještě se nestačili pořádně poznat a už se Justin stal její součástí. Děsilo ji vědomí, že jestli ho ztratí, nepřežije.

„Jak dlouho bude pryč?“ zeptal se Max. Zachovával bohorovný klid a jeho obličej působil jako vytesaný ze žuly.

„Dva nebo tři dny,“ odpověděla tiše Celia uvelebená vedle jeho ženy. Ačkoliv poslední setkání s Justinem nepopsala do podrobností, vytušila, že Lysette vycítila její rozpoložení. Ač byla velmi inteligentní a vnímavá, vstřícná rusovláska uchvátila většinu lidí především svou krásou. Momentálně se

na Celii dívala se směsí sympatie a zvědavosti. Povzbudivě jí stiskla ruku. Dívka nespouštěla zrak z Maxe. Zajímalo ji, zda pán domu vybuchne vzteky. „Hrozí mu nesmírné nebezpečí, že?“

„Ano,“ přisvědčil stručně. „Plantáž je jediné místo, kde se mu nemohlo nic stát. Všichni vědí, že Legare vypsal na jeho hlavu vysokou odměnu, avšak jestli dřív skončí v rukou úřadů, nedopadne o nic lépe. Naléhal jsem na guvernéra Villeréa, aby uplatnil svůj politický vliv a udělil mu milost. Což je zatraceně těžké, když nemůžu na rovinu přiznat, že

„Philippe“ je ve skutečnosti Justin. Fakt, že se uprostřed všeho zmatku rozhodl hrát si na kapitána Griffina, mu nikterak

neprospěje.“

„Doopravdy si myslíte, že by ho mohl guvernér omilostnit?“ zeptala se užasle Celia.

„Nevím,“ zavrčel. „Těžko předvídat.

Kéž by úřad stále zastával Claiborne.“

„Villeré je přinejmenším Kreol, což by mohlo naší věci pomoct,“ mínila Lysette.

„Tím bych si nebyl tak jist,“ přiznal Max. „V současné době se soustředí na to, aby zabránil přílivu ‚nežádoucích osob‘, a můj syn spadá právě do této kategorie.“

Lysette se zamračila. „Co když se ti podaří prosadit svou a Justin se dočká milosti?“

„Pak si ho úřady přestanou všímat.“

Nevesele se usmál na obě ženy. „Do té doby budeme dál pokračovat v maškarádě a vydávat ho za Philippa. Což znamená, že by se měl ve vlastním zájmu včas vrátit, neboť v sobotu se u Duquesneových koná ples.“

Lysette se na něho nechápavě podívala. „Copak bychom ho nemohli nějak omluvit?“

Max se chmurně uchechtl. „Dnes večer jsem se od Duquesneových dozvěděl, že bál pořádají Philippovi na přivítanou. Bude jejich čestným hostem. A podle toho, co jsem slyšel, pozvali polovinu New Orleans. Přirozeně počítají s tím, že se tam oslavenec ukáže.“

Lysette zalapala zděšením po dechu.

Zírala na manžela s otevřenou pusou.

„Ale… Co když se Justin nestihne včas vrátit?“

„Pak,“ prohlásil vážně Max, „jsme všichni vyřízení.“

Následujícího večera se Justinovi podařilo shromáždit tucet mužů, na které Aug přísahal, že se jim dá důvěřovat. Z rozličných důvodů odmítli Legareovu nabídku, aby se k němu přidali. Sešli se ve srubu na břehu jezera. Justin se spokojeně rozhlížel kolem sebe. Spatřil Duffyho, nevysokého podsaditého Ira; Tomase, pohledného mulata; a Sans-Neze, zohyzděného a věčně špatně naloženého rváče, jenž přišel v souboji na nože o půlku nosu. Žádný z nich nepatřil k nejschopnějším námořníkům,

zato k těm nejpomstychtivějším darebákům. Rozhodli se připojit ke Griffinovi, neboť každý choval vůči Legareovi a jeho stoupencům svůj díl zášti, a nic je nepotěší víc, než zplundrování Vraního ostrova.

Justin se usadil na dřevěné truhle a zkřížil nohy v kotnících. Spolu s Augem vymýšlel odvážný plán a ostatní k němu vznášeli připomínky. Griffin poskytl svým kumpánům víc prostoru k vyjádření než dřív, však se také jednalo o mnohem riskantnější záležitost. Z toho důvodu se nebránil dalším nápadům.

„Musíme Legarea vyřídit jednou provždy,“ prohlásil a podíval se na Auga. „Kdyby se ti podařilo k němu přiblížit a přesvědčit ho, že jsi na jeho

straně, mohl bys nám pomáhat ze zálohy.“

Aug přikývl. „Získat si jeho důvěru bude hračka.“

„Netuším, jaký důkaz loajality po tobě bude vyžadovat,“ varoval ho Justin.

„Jestli se rozhodneš na poslední chvíli couvnout, tak…“

„Kdepak,“ přerušil ho černoch. „Co máš dál za lubem?“

„S tvojí pomocí se nepozorovaně dostaneme na ostrov a překvapíme je. Nejhorší bude zůstat v ústraní, dokud nenastane vhodný čas.“

Vtom se ozval Sans-Nez, na jehož škaredém obličeji hrál zlomyslný úsměv. „V podzemních tunelech se vyznám jako málo kdo. Před lety, když

jsem se ještě plavil s Legarem, mě tam držel několik týdnů za to, že jsem si vzal ženskou, po které zatoužil André.“

Justin přikývl. „Zkus zavzpomínat a nakreslit nám mapu.“

„Co Legare?“ zajímal se Risk. „Kdo ho sejme?“

Griffin povytáhl obočí a potutelně se usmál. „Jacku, udivuje mě, že se musíš ptát. Dominika vyřídím osobně a s náramným potěšením.“

10

Tři dny, jež následovaly po Justinově odchodu, se táhly jako měsíce. Celia nedokázala dělat nic jiného než na něho myslet. Uvědomila si, že je pro ni stejně nepostradatelný jako ona pro něho. Prohlásil, že mu patří. Nuže, ona sice nic takového nahlas nepřiznala, ale v hloubi duše věděla, že je to pravda. I on jí svým způsobem náležel od chvíle, kdy ho v zuboženém stavu přivezli na plantáž a ona se o něho starala i strachovala.

Jsou nemožný pár. Navzdory tomu kvůli odloučení přímo fyzicky trpěla.

Cítila v sobě podivně dutou prázdnotu. Kéž by tu zase byl a mohla ho vidět a slyšet. Kéž by se o ni zajímal a drze se domáhal její pozornosti. Ani si neuvědomovala, kolik hodin denně o něm přemítá.

Pocit osamělosti umocňovalo vědomí, že Max a Lysette v těžkých časech spoléhají jeden na druhého. Štědře projevovali náklonnost jak sobě navzájem, tak svým dětem, a navzdory obavám se dokázali společně zasmát. Jednoho rána nepřišli k snídani a celá domácnost pochopila, že se rozhodli strávit společné dopoledne u sebe v ložnici. Když se Lysette později ukázala v salonu, celá zářila a její oříškové oči se smály. Celia manželům jejich štěstí

přála, ale o to osamělejší se cítila.

U páteční večeře nikdo moc nemluvil. Lysette se věnovala malému synkovi, který cosi žvatlal. Pokoušela se chlapečka převést na pevnou stravu, ale ten si s rozmačkaným banánem spíše hrál, než aby se jím živil. Celia se nutila do jídla, ale každé sousto jí vázlo v krku. Ačkoliv Max navenek působil vyrovnaným dojmem, každých patnáct minut se díval na hodinky, což nikdy dřív nedělal.

„Bien-aimé, v kolik začíná zítřejší ples?“ otázala se ho Ly ette.

Právě v ten okamžik vstoupil Justin do dveří a zůstal stát na prahu. Potěšeně nasál vůni vznášející se ve vzduchu.

„Hmmm… Mám hlad jako vlk. Doufám,

že jste mi nechali dost jídla.“

Max vyskočil ze židle. „Kdyby se mi tolik neulevilo, že tě vidím, pravděpodobně bych ti zle ublížil, můj lehkovážný synu.“

Mladý muž se ušklíbl a položil si ruku na zhojený bok. „Zřejmě tě budu muset vyzvat na souboj, popudlivý otče.“

Max ho propaloval pohledem.

„Předpokládám, že sis zařídil vše potřebné a ušetříš nás dalších neočekávaných zmizení.“

„Jistě.“

„Jaká je situace?“

Justinův výraz ztvrdl. „V uplynulých týdnech Legare prohlásil Vraní ostrov za svůj a přivlastnil si všechno v jeho dohledu. Lodě, zbraně, majetek… Nikdo

se neodvažuje mu vzepřít.“

„Ani ty to nezkoušej,“ varoval ho Max. „Dny, kdy jsi brázdil moře jako kapitán Griffin, jsou sečteny. Pokouším se pro tebe u guvernéra získat milost a ten tvůj malý výlet by mohl veškerou mou snahu zničit.“

„Prosím?“ zasmál se Justin. „Tohle bys nedokázal zařídit, ani kdybys byl nejlepším přítelem prezidenta Monroea. Žádnou milost nepotřebuju. Brzy nadobro odjedu.“

Max se zamračil a chtěl se hádat, ale Lysette ho obratně zarazila. „Díkybohu, že jsi dorazil včas, Justine.“

„Včas na co?“

Max mu vyprávěl o chystaném plese u Duquesneových.

Celia položila vidličku, neboť se jí viditelně třásla ruka. Upřeně si Justina prohlížela. Byl špinavý a neoholený, tváře a nos měl sežehnuté sluncem. Jeho přítomnost na ni zapůsobila jako živá voda. Nejradši by se na něho vrhla, objala ho a dlaněmi uhladila rozcuchané vlasy. Ale on se na ni ani nepodíval. Choval se, jako by tam nebyla.

„Musí přece existovat způsob, jak se tomu vyhnout,“ namítl Justin, ale Max zavrtěl hlavou.

„Okamžitě se rozkřikne, že ses neobjevil.“

Justin zaklel a zavrtěl hlavou. „Budiž. Přistoupil jsem na tuhle šarádu a není kam couvnout. Půjdu tedy na bál a zahraju si na gentlemana. Předvedu se v

tak dokonalém světle, že se nikdo neodváží tvrdit, že nejsem Philippe.“ Obrátil pozornost k Lysette. „Belle-mére, požádala bys Noeline, aby mi přinesla něco k jídlu?“ Zaškaredil se na svou propocenou košili. „A nebylo by od věci se vykoupat a převléknout.“

„Ano, samozřejmě.“ Lysette se na něho pátravě podívala. „Co tvoje noha? Doufám, že sis ji znovu neporanil.“

„Ani trochu.“ Pousmál se. „Nic mi není.“

Nato odešel, aniž by vzal Celii pořádně na vědomí.

Dívka se cítila, jako by měla vyražený dech. Zmocnil se jí nepříjemný pocit. Proč ji Justin ignoruje? Třeba si s ní jenom pohrával. Bavilo ho ji svádět. Ač

zmatená a zkroušená, snažila se nedat navenek nic znát. Přesouvala pokrm po talíři a tu a tam se jí dokonce podařilo spolknout sousto. Dopřála si číši vína navíc a poté spolu s Maxem a Lysette prodlévala v salonu. Usadila se poblíž krbu a natáhla nohy v pantoflíčcích k hřejivému ohni. Justin zůstal ve své ložnici. Všichni předpokládali, že je po třídenním zmizení vyčerpaný a šel si lehnout.

„Připadáš mi unavená,“ poznamenala Lysette.

„Oui,“ přikývla Celia a zadumaně hleděla do ohně. Nebyla unavená, spíše smutná a dotčená. Justin se chová jako ničema a ona jím pohrdá. Jak jinak se zachovat k muži, který lže, jako když

tiskne, a pronáší prázdné sliby. Popřála Vallerandovým dobrou noc a odebrala se do garsoniéry. Vyhnula se služce a zamířila rovnou do své ložnice. Obklopila ji temnota a dostavila se tíseň. Kvapně proto zapálila lampu stojící na prádelníku.

A vzápětí v rohu místnosti spatřila obrys postavy. Zadržela dech a strnula hrůzou. Muž k ní vykročil, oči se mu přízračně leskly. Dívce poskočilo srdce. Zírala na něho jako zhypnotizovaná.

„Justine?“

Byl čerstvě oholený a oblečený ve volné bílé košili a tmavých kalhotách. Vlasy měl vlhké a rozcuchané, mokré pramínky lnuly k jeho krku. Ačkoliv se zastavil, Celia se mimoděk přikrčila,

ochromená jeho silou a mužností.

„Nemohl jsem se na tebe ani podívat,“ přiznal ochraptěle. „Kdybych to udělal, skončili bychom v nejbližší posteli.“

Místnost zaplněná stíny náhle vypadala jako ze snu, jako by neměla nic společného s okolním světem. Dívky se zmocnilo očekávání. Věděla, že nebude mít dost vůle ho odmítnout. Rozechvě le proto zašeptala: „Odejdi, Justine. Prosím.“

„Ne.“

Uchopil její ruce do svých. Studily, proto je zastrčil pod košili, aby se zahřály. Cítila, jak mu divoce buší srdce. S nesmírnou něhou jí sklouzl dlaněmi po zádech a přivinul její rozechvělé tělo k sobě.

Opřela se čelem o jeho rameno.

„Nemůžeme. Není to správné.“

„Tais-toi, mon coeur,“ zašeptal a vytáhl jí hřebínek z vlasů. Světlé kadeře se jí rozlily po zádech jako vodopád. Prohrábl je prsty a nachýlil dívčinu hlavu dozadu. Přitiskl ústa k dlouhé šíji a stoupal jimi až k bradě.

Motýlí polibky rozechvěly struny v celém dívčině těle. Pokusila se odtáhnout – pouze ze slušnosti –, ale Justin ji nepustil. S obdivuhodnou lehkostí dál dobýval její ústa. Zvolna ho objala kolem krku. Mazlil se s jejími rty a dovedně ji sváděl, až ji začaly pálit dlaně a dech se jí zrychlil.

Spokojeně zasténala a opojný polibek dál pokračoval. Mužovy prsty

zabloudily k zapínání na zádech, a když zjistily, že drobné knoflíčky jsou nad síly jedné ruky, přispěchala jí na pomoc druhá. Ozvalo se hlasité lupnutí a knoflíčky se rozlétly do všech stran.

Celia ohromeně zalapala po dechu. Zaskočila ji Justinova nenadálá hrubost. Bez cavyků jí stáhl živůtek až k pasu. Sotva před ním stanula obnažená, opět zněžněl. Rty se přesunuly na čelo a ruka klouzala přes dmoucí se ňadra. Dívka se prohnula v zádech a přimkla se k mužově dlani. Zalykala se slastí. V klíně ucítila horko a onu podivnou vlhkost, jež se prvně objevila tehdy v noci u jezera. Zapýřila se hanbou i vzrušením. Justin cosi tiše zašeptal, jako by předem věděl, co se v ní odehrává, a znovu vyhledal

její rty. Pootevřela je a plně se mu odevzdala. Nepokoušela se ho zastavit, když ji zbavoval zbytku oblečení.

Jakmile před ním stanula nahá, svlékl si košili a odhalil pevně stavěné zjizvené tělo, s nímž se již stačila důvěrně obeznámit. Vztáhla k němu paže, láskyplně ho objala a bělostná ňadra vtiskla do hustého černého porostu na mužově hrudi. Vášnivě ji líbal. Uchopil ji za ruku, sklouzl jí po svém plochém břichu a nakonec ji položil na vyboulené kalhoty. Roztřesenými prsty rozepnula kovové knoflíky. Ve vlasech cítila Justinův horký dech a vzadu na krku jeho velkou ruku.

Nesměle se ho dotýkala, zvědavost převážila nad ostýchavostí. Ukázal jí,

jak si přeje, aby ho hladila. Na okamžik zaváhala, otřesena důvěrností onoho gesta, a pak opatrně pokračovala v laskání.

Justin si nabral plnou hrst jejích vlasů a zabořil do nich obličej. Zmocnila se ho vášeň a zcela ho opanovala. Pod tíhou Celiiných doteků byl bezmocný, chvěl se po celém těle. Maličko ji od sebe odstrčil, svlékl si zbylé oblečení a položil svou milou na lůžko.

Sotva spočinula v naškrobeném povlečení, vztáhla k Justinovi paže. Uvelebil se po jejím boku a kolenem rozevřel její nohy. Nebránila se mu. Uchopil do dlaní její ňadra a ústa zabořil do rozkošného údolíčka mezi nimi. Celia vypískla nadšením. Vzrušení

dosahovalo vrcholu.

Zamilovaně se k muži přimkla. Objímala ho hedvábnými pažemi i nohama a hladila ho po zádech. Zaplavila ji stejná smyslnost jako tehdy u jezera. Justin ji opět spoutal svým kouzlem, na něž vzpomínala s bázní a touhou.

Putoval rukou po jejím bříšku až do klína a zjistil, že je připravená. Spokojeně zamručel a dál ji laskal.

„Prosím,“ zašeptala, „prosím…“ Sklonil se nad ní a špičku jazyka zapíchl do prohlubně dívčina pupíku. Pak se vydal na mučivou pouť a mířil stále níž. Celii se rozbušilo srdce. Chtěla se posadit a protestovat.

Nesmlouvavě ji uchopil za stehna,

doširoka je rozevřel a vlahými ústy uhasil požár v dívčině klíně. Klesla zpátky do polštářů a přestala se bránit. Pohybovala boky v souladu s rytmem jeho jazyka a prsty mu zarývala do vlasů.

Když Justin vycítil, že se blíží Celiino vyvrcholení, sklonil se nad ní, přehodil si její nohu přes svůj bok a pohotově do ní vstoupil. Zasténala rozkoší a dychtivě mu vyšla vstříc.

„Jsi moje,“ šeptal proti jejím chvějícím se rtům. „Nikdy mi neutečeš… Nikdy.“

Omámeně na něho zírala. Zaplavovaly ji vlahé vlnky blaha. Vzpínala se proti jeho pevnému tělu a užívala si pocit naplnění. Sdílel její radost a nebránil se

jí.

Když bylo po všem, přimkla se k

němu a dala se do pláče. Něžně ji objímal a slíbával z tváří slanou vláhu. Líně hladil dívku po zádech. „Nebreč.“ Ačkoliv chtěl, aby to vyznělo jako rozkaz, jeho žádost se změnila v prosbu.

„Přestaň, má lásko, mon coeur.“

Popotáhla nosem a pokusila se od něho odvrátit, ale nedovolil jí to. „Opět k tomu došlo,“ vyčetla mu zkroušeně.

„Kéž by ses ode mě držel dál! Kdybych tě dokázala nenávidět…“

„Ty mě miluješ.“ Uchopil do rukou její hlavu a palci setřel slzy.

„A k čemu je to dobré?“ fňukala.

„Opustíš mě a já zase všechno ztratím. Podruhé. Nemůžu tím znovu procházet.

Nejde to!“

„Až skoncuju s Legarem, vrátím se k tobě.“ Věděl, že by jí neměl nic podobného slibovat, ale nemohl si pomoct.

„Nevrátíš. A i kdyby ano, nikam s tebou nepojedu, ty sobecky, nestoudný piráte.“

Políbil ji na hrdlo, na rameno a na ňadro. „Pirát už nejsem. Loď jsem předal Riskovi.“

„Charakter nezměníš tak snadno jako klobouk. Nemysli si, že se jednoho dne probudíš a budeš někdo jiný.“

„Pomůžeš mi změnit se.“

„Alors… Přeješ si, abych s tebou zůstala? Na jak dlouho? A co se stane, až se mě nabažíš?“

„Chci tě navždy. A nabažit se tě nemůžu, jako se nemůžu nabažit života nebo dýchání.“ Uchopil Celii za ruku a přitiskl ji ke svému srdci. Propaloval dívku pohledem. „Nemůžu bez tebe žít. Když se mnou odmítneš odjet, zůstanu tady, dokud mě nechytnou a nepověsí.“

„Nebuď hloupý,“ napomenula ho rozechvěle.

„Nejsem hloupý. Tohle rozpoložení jsem si nevybral a nemůžu s ním přestat.“ Silně mačkal její ruku ke své hrudi. „Vrátím se pro tebe. Chci s tebou žít. Přeji si, abys byla šťastná. Chci ti dát věci, o kterých ses domnívala, že je nikdy nebudeš mít.“

„Takže budu pirátova milenka?“ zeptala se dutě.

„Ano. A taky společnice, partnerka, manželka…“

„Manželka?“ opakovala užasle.

„Žádáš mě tímto o ruku?“

Justin ji položil na záda a pažemi se opřel z každé strany její hlavy. Jemně ji políbil na opuchlé rty. „Kdepak. O nic tě nežádám.“

Celia se zarazila. „Znamená to, že nemám na vybranou?“

„Tvé případné odmítnutí si nemůžu dovolit.“

„Kdysi jsi mi řekl, že nejsi náchylný k lásce.“

„To platilo do chvíle, než jsem potkal tebe.“

„Bereš si mě z pohodlnosti, aby sis nemusel hledat jinou ženu, která by

ukojila tvoje potřeby.“

Zasypal její obličej drobnými polibky. „Brzy zjistíš, jak ti náramně vyhovuju, ma belle. Naučím tě, jak si mě vychutnat. Potom mě umoříš svými ustavičnými požadavky.“

„Najednou pro mě máš slabost. A to jenom proto, že jsem kdysi patřila Philippovi. Z toho důvodu jsem pro tebe atraktivní.“

Justin uchopil její obličej do dlaní a upřeně se na ni zadíval. „Vždyť tě miluju, sakra! Miluju tě, protože mi patříš. Protože ses o mě starala. S tebou jsem se cítil, jako by ve mně dosud zůstal kousek dobra. Philippe byl lepší člověk, než kdy budu já. Bůh ví, že si tě zasloužil mnohem víc. Ale bratr

odešel…, a já tě potřebuju.“

Vlídně se na něho dívala. „K čemu?“ Nemilosrdně si před ní vylil srdce.

„Miluj mě. Pomoz mi, abych si tě zasloužil. Ať seberu odvahu to alespoň zkusit. Jsi jediná, která mě k tomu dokáže přimět.“

Zírala mu do obličeje, z nějž čišela chladná krása, jako by byl z mramoru. Zatoužila zbavit jeho oči uštvaného výrazu a zahrnout ho vším, oč ji žádá. Zvedla ruku a uhladila vlasy, které mu spadaly do čela. „Oddám se ti. Budu tě všude následovat, pokud mi slíbíš jedinou věc.“

„Jakou?“

„Vzdej se pomsty a zapomeň na Legarea.“

Zarazil se. Nechápavě na ni civěl.

„Nemůžu.“

„Philippa nám to zpátky nevrátí. Nic mi nedlužíš. Ani rodině. Nikomu. Copak ti nestačí, žes zabil jeho bratra? S Andrém ho pojilo těsné pouto. Není tohle dostatečná odplata?“

„André byl ten nejodpornější tvor, kterého tahle země nosila. Jestli si myslíš, že smrt takové zrůdy dostatečně pomstila mého bratra…“

„Co když přijdeš o život?“ vyhrkla zoufale. „Copak tě musím ztratit stejně jako Philippa?“

Vzdor se mu objevil v očích dřív, než odpověděl: „Už jsem uvedl do pohybu složitý plán.“

„Mohl bys ho zase zastavit, kdybys

chtěl!“ Naštvaně se od něho odvrátila, stěží potlačovala rozbouřené emoce. Zlobila se na něho téměř stejně, jako se o něho bála. „Jestli mi to neslíbíš, tak radši odejdi.“ Ztuhla, když mezi lopatkami ucítila jeho vlahé rty. „Nechci tě ve své posteli. Vyber si – buď mě, nebo svoji pomstu. Ale obojí mít nemůžeš.“

„Dokud Legare nezemře, ani jeden z nás nebude v bezpečí,“ prohlásil Justin mdle. „Nedá pokoj, dokud mě nenajde. Jestliže tě vezmu s sebou, ocitneš se ve stejném ohrožení jako já.“

„Odjedeme někam, kde nás nevyslídí.“ Položila si jeho dlaň na prsa a hladila ji. „Uchráníš mě, Justine.“

Stěží se ovládal. Smyslně se k němu

tiskla, špatně se soustředil. „Celie, ty to nechápeš. Já…“

„Říkal jsi, že se chceš změnit.“

„Ano, ale nejdřív…“

„Chci jen, abys mě miloval.“

„Miluji tě.“

„Pak zapomeň na pomstu. Kvůli mně.“

„Sakra!“ ulevil si. Mučila ho její blízkost. Znovu ji potřeboval. Dychtivou a rozpálenou. Laskal ji na bříšku i v klíně, pozvedl její boky ke svým.

„Slib mi to,“ šeptala.

Nedokázal jí nic odepřít, neboť mu její láska připadala příliš vzácná.

„Dobrá,“ zasténal. Přimkl se k jejímu zadečku a nechal ji okusit tlak svého vzrušeného mužství. Líbal její krk i ramena, pulz se mu zrychlil. Vyhledal

horký vstup do její svatyně a vzal si ji zezadu.

Celia si vychutnávala sevření svalnaté paže, jež ji objala v pase. Prohnula se v kříži a zády se opřela o mužovu hruď. Zakoušela nevýslovné blaho. „Pohybuj se spolu se mnou,“ požádal ji. Ztěžka oddychoval. „Jako bys mě chtěla od sebe odstrčit. Oui, comme ga, ma petite, přesně takhle.“

Smyslně se podvolila nastolenému rytmu a kromě Justina nic nevnímala. Líbal ji na hrdlo a laskal její ňadra, širokou dlaní konejšil bušící srdce. Přitiskla svou ruku na jeho a vzápětí se zastavil čas. Přihlásila se nádherná extáze. Justin dlouhými línými pohyby dál dobýval Celiino lůno a sytil se její

radostí, dokud se zcela nevyčerpala. Cítila, jak ji zalévá horký proud a mužovo tělo k ní lne tak těsně, že téměř nemůže dýchat.

Dál zůstávali spojeni jako dvě lžičky. Po chvíli se jejich dech zpomalil, ten Justinův Celia cítila ve vlasech. Unaveně zamrkala. Věděla, že brzy usne. Měla by mu připomenout, že sem nepatří. Nerada by, aby ho někdo objevil v její posteli.

„Neměl bys tu zůstávat,“ namítla unaveně.

Jeho hlas jí tiše zabručel do ucha:

„Odejdu před svítáním.“

„Radši běž hned.“

Přivinul ji blíž a umanutě přes ně přehodil přikrývku. „Beztak s tebou

trávím žalostně málo času.“

Usnula v jeho náruči a probudila se, až když noc počala blednout. Vnímala, jak se od ní Justin vzdaluje. Sklonil se k ní, aby jí ukradl poslední polibek. Hladově se k němu přimkla, neboť žádala víc. Justin tlumeně zasténal a znovu se s ní pomiloval. Zachvěla se, přitiskla pěsti k jeho zádům a dychtivě mu vycházela vstříc. Přivinul ji k sobě a soustředil se na pradávný rytmus milování.

Kéž by trvalo věčně. Avšak vyvrcholení se dostavilo až příliš brzy a stoupající napětí se přetavilo ve spalující oheň. Justin sklonil hlavu a rty spočinul tam, kde bušilo dívčino srdce. Pohladila ho po tmavovlasé hlavě a v

očích se mu zatřpytily slzy. Pak se zvedl a vzápětí byl pryč.

Následujícího večera se sešli v salonu Vallerandových. Celia netušila, co má od Justina čekat. Je docela možné, že na ni vrhne darebácký pohled a pronese nějakou posměšnou poznámku, jež prozradí, že se sblížili víc, než se sluší. Místo toho na ni zíral s vážností, která pro ni byla novinkou. Tvářil se vyrovnaně a jeho oči modře svítily.

Lysette se oděla do zelenkavých šatů. Rusé vlasy si vyčesala vzhůru a upevnila je diamantovými hřebínky. Uchopila dívčiny ruce do svých. „Plesová róba ti moc sluší,“ zvolala a obdařila manžela zářivým úsměvem. „Že mám pravdu, Maxi?“

„Jistě,“ přitakal nepřítomně její choť. Čišelo z něho úporné potlačované napětí. Celia věděla, že se obává nadcházejícího ve čera. Na plantáži Duquesneových se sejde spousta starých přátel a známých. I kdyby se Justinovi podařilo sehrát bezchybné představení, podezíravosti stejně neujde. Největší díl odpovědnosti spočine na Celiiných ramenou. Kdyby z ní nečišela láska k manželovi, veškerá přetvářka by přišla vniveč.

Celia se oděla do nejkrásnější toalety, kterou vlastnila. Byla ušitá ze stříbromodrého saténu a pozornost poutal především vysoký pas spolu s živůtkem zdobeným bílými růžemi a perlami. Hloubka výstřihu odpovídala

diktátu poslední módy, stejně jako krátké rukávky pošité perlami a široký lem z plizovaného saténu. Služka jí natočila vlasy do vzdušných lokýnek a vzadu sepnula sponou ozdobenou trojicí bílých růží.

Justin a Max se ustrojili do černých kalhot, tmavých vest a sněhobílých košilí. Na krk si uvázali naškrobené vázanky. Max působil elegantně jako vždycky, avšak Justin se ve společenských šatech necítil pohodlně. Roky se pohyboval ve volném oblečení kapitána Griffina. Nejvíc mu vadilo, že si nemůže vzít zbraň. Uprostřed davu si bude připadat jako kocour s ostříhanými drápy, jehož někdo hodil doprostřed uštěkané psí smečky.

Celia k němu přistoupila a zlehka mu položila dlaň na paži. Sotva se na ni podíval, podrážděnost ho částečně opustila. Velice jí to slušelo. Upřeně mu hleděla do očí. Uchvátila ho její bělostná pleť i podivuhodně světlé vlasy, ale úplně nejvíc ze všeho si cenil její tiché podpory.

„Kde máš hůl?“ zeptala se tiše.

„Copak si ji nevezmeš?“

„Zvládnu to bez ní.“

Zazubila se na něho. „Oui, o tom nepochybuji. V těchhle šatech vypadáš úplně jako Philippe. Ošálil bys všechny kromě mě.“

Justin se jí chystal odpovědět, ale jeho pozornost upoutal Maxův pronikavý pohled. Otec vytušil, že se mezi mladou

dvojicí cosi odehrává, proto syna mlčky varoval: Neudělej žádnou pošetilou chybu. Justin se pousmál a vyslal k němu vlastní němé varování: Neplet se do toho.

*

Na plantáži Duquesneových plála světla a lidé se náramně bavili. Typický kreolský ples byl v plném proudu. Všude panovala bujará nálada, o niž se postarali temperamentní muži a nádherné ženy. Vyhrávala ryčná hudba a společnost kypěla životem. Navzdory zdánlivé křehkosti dokázaly dámy neúnavně tancovat několik hodin, někdy i celou noc. Mladí frajírci občas vyprovokovali souboj, v němž hájili

svou mužskou čest a pýchu.

Pozvaní hosté sebou přivedli další, neboť nastal čas, kdy k nim přijížděli příbuzní, někteří i na několik týdnů. Příchozí – kreolského nebo francouzského původu – byli vždycky vítáni. Nic Kreolové nemilují víc než nekonečné otázky týkající se minulosti a rodiny těch, s nimiž se dosud nestačili seznámit. A úplně nejlepší je, když se jim podaří odhalit společného předka, bez ohledu na to, z búhvíkolikátého kolene pochází. Kreolové přijmou zcela za vlastní pouze ty, kteří jsou nějak spřízněni s jejich rodinou anebo rodinami jejich přátel.

Matrony ustrojené do saténových rób a s nákladnými parukami na hlavě

hřadovaly na malých polstrovaných stoličkách a pilně zásobily své sousedky nejnovějšími drby, neboť každý nový skandál musí být dopodrobna rozebrán. Z jejich pohledu se ty nejzávažnější a nejzajímavější události odehrávají v New Orleans, a zbytek světa jim může být ukradený.

Ženatí pánové utvářeli vlastní skupinky a klábosili o politice, lovu a dalších oblíbených mužských tématech, zatímco svobodní mládenci se složitým způsobem dvořili přísně střeženým mladým dámám.

Sotva Vallerandovi vstoupili do tanečního sálu, v davu to zašumělo. Hostitelé je pospíchali přivítat a další se k nim přidávali. Brzy je obklopila horda

lidí.

„Doktore Vallerande,“ zvolala postarší žena, „konečně vás vidím na vlastní oči – c’est meroeilleuxl“

„Philippe! Pořád jsem tomu nemohl uvěřit!“

„Je to pravda s těmi piráty?“

„Tomu se říká zázrak!“

Justin vážně odpovídal na všemožné dotazy, přetrpěl bezpo čet objetí a polibků. Kreolové s gustem dávají najevo své pocity a nikdy se toho nenabaží. Justinova přítomnost očividně rozptýlila přetrvávající pochybnosti, neboť si nevšiml žádného zaváhání či kradmých podezíravých pohledů. Po chvíli proud dychtivých příchozích zřídl, zato se objevil strýc Alexandr s tetou

Henriette v závěsu.

Justin pohlédl na Maximiliena, jenž se držel po jeho boku. „Ví strýc Alex, kdo jsem?“ ucedil koutkem úst.

„Na nic se neptal,“ opověděl věcně otec.

Samozřejmě že ne. Jakožto Maxův mladší bratr byl Alexandr zcela oddán své rodině. Z toho důvodu podpoří každou historku, s níž příbuzní vyrukují. Jeho prostoduchá žena Henriette si bohužel libovala v klevetění. Právě proto se před ní nesmělo nic prozradit.

„Philippe.“ Alexandr uchopil Justina za ramena a krátce ho objal. Byl stejně jako ostatní muži z rodu Vallerandových vysoký a černovlasý, a vynikal okouzlujícím temperamentem, z něhož za

určitých okolností šel strach. Vyměnil si s Justinem výmluvný pohled. Krátce přikývl, jako by spatřil to, co očekával.

„Rád tě zase vidím, i když přiznávám, že v duchu jsem se s tebou už nadobro rozloučil.“

Justin se zakřenil. Věděl, že Alexandr se nenechá podvést. „Vždycky jsi patřil k mým nejoblíbenějším strýčkům, Alexi.“

Henriette, jež bažila po pozornosti, si stoupla mezi ně a drze zvedla bradu.

„Styď se, Philippe! Jsi doma celé týdny a odmítáš kohokoliv z nás vidět. A já neměla u čtvrtečního kafíčka co vyprávět svým přítelkyním.“

„Odpusť,“ smál se Justin a políbil ji na obě tváře. Zdálo se, že teta jeho

přetvářku neprokoukla. „Vlastně není o čem mluvit. Pouze jsem odpočíval a podvoloval se odborné péči mé oddané choti.“ Zakřenil se na Celii. Nejradši by ji objal kolem pasu, ale Philippe by nic podobného na veřejnosti neudělal.

„Philippe, kulhals, když jsi přišel,“ vyhrkla neomaleně Henriette. „Budeš pajdat pořád?“

Rozhostilo se rozpačité ticho, které přerušila Celia. „Možná.“ Káravě se na ženu podívala. „Ale přidává mu to na důstojnosti, nemyslíš?“

Henriette zrudla. „Zajisté.“

Justin se na Celii zazubil a Alexandr odvedl svou upovídanou manželku pryč.

„Srdíčko,“ zadrmolil Justin tiše,

„nepotřebuju, abys mě ochraňovala.“

„Hloupá slepička s prázdnou hlavou,“ soptila Celia. „Dělá rodině Vallerandových jenom ostudu.“

„Stejně jako já,“ poznamenal suše Justin a uchýlil se spolu s Celií pod jednu z arkád, kde ostatní příbuzní sledovali, jak hosté tančí na parketu čtverylku. Lysette se vlídně usmívala a rozprávěla s těmi, kteří vyhledali její společnost, zatímco Maximilien vážně rozmlouval s hostitelem, Georgem Duquesnem.

K Justinovi se hrnula spousta lidí. Toužili vyslechnout jeho příběh. Zajímalo je, jak uprchl pirátům. Ženy se pokoušely s ním flirtovat a dámy v letech žádaly lékařské rady na své neduhy. Tehdy zasáhla Celia a taktně jim

vysvětlila, že zdravotní stav manželovi zatím nedovoluje vrátit se k odborné praxi. Tu a tam některé z nich poradila, aby vyzkoušela tu či onu medicínu. Hodně se naučila od svého otce a v duchu blahořečila své dobré paměti.

Večer probíhal hladce, a tak se posléze uvolnila. Vypadalo to, že Justina nikdo nepodezírá. Philippa hrál perfektně a zacházel i do takových detailů, jako jsou palce zaháknuté v kapsách kabátce anebo ret, který si Philippe vždycky skousl těsně předtím, než se usmál. Když hovořil s ostatními lidmi, kvůli své výšce míval ve zvyku sklánět hlavu. Býval ke všem vstřícný, dovedl si získat přízeň ostatních a choval se k nim vlídně. Na rozdíl od

Justina, kterému bylo dočista lhostejné, zda na lidi pouští hrůzu.

Celia se přistihla, že se na Justina tázavě dívá. Uvědomila si, že se jí víc líbí, když je sám sebou, než když si hraje na Philippa. Postrádala jeho smích, sarkastické poznámky a nepředložené činy. Manžel by si společenské setkání užíval, zatímco Justin by s ní radši zůstal někde o samotě. Provinile zaplašila hříšné myšlenky. Rozhlédla se kolem sebe a znenadání její pozornost upoutal muž stojící u okna.

Byl k ní otočený tváří. Oblečením se podobal ostatním gentlemanům, až na nápadnou hubenost. Čišela z něho hrozba. Vycenil na ni zuby v neupřímném úsměvu a dívku sevřela

chladná hrůza, z níž se jí málem zastavilo srdce.

Místnost se s ní zatočila. Dočista zapomněla, kde je. Pokusila se vyslovit Justinovo jméno, ale selhal jí hlas. Justin se zčistajasna ocitl před ní a silnýma rukama sevřel její paže. Upřeně zíral do jejího pobledlého obličeje. „Celie?“ zamumlal. „Co je ti?“ Sklonil hlavu k jejím rozechvělým rtům, z nichž splynulo jediné tiché slovo.

„Legare.“

Justin se pohotově napřímil a bystrýma očima pročesával svoje okolí, avšak nespatřil nic podezřelého. I Celia vzhlédla, leč děsivé zjevení bylo pryč. Pokoušela se vzpamatovat, ale hlavu měla plnou roztěkaných myšlenek.

Přistoupil k nim Maximilien. I on byl ustavičně ve střehu. „Qu’est-ce que c’est?“

„Sám nevím,“ přiznal na rovinu Justin, jenž Celii neustále podpíral.

„Odved ji ven dřív, než přitáhne nežádoucí pozornost. Tamhlety dveře vedou na ochoz. Za okamžik se k vám připojím.“

Justin poslušně objal Celii kolem ramen a doprovázel ji ven. Snesla se chladná a průzračná noc. Obklopila je temnota. Zamířili k jednomu z masivních sloupů. Muž uchopil svoji společnici za bradu a pohlédl do jejích vystrašených očí.

„Viděla jsem Dominika Legarea,“ vysoukala ze sebe. „Stál přímo před

námi a díval se na mě. Usmíval se. Musíš mi věřit. Je tady!“

„Poslední dobou ho máš plnou hlavu,“ chlácholil ji. Cítil, jak se dívka chvěje.

„Nemohl se mu někdo podobat?“

„Kdepak, byl to on! Věř mi, prosím.

Justine, musíš…“

„Pššt. Buď zticha.“

Zabořila mu obličej do hrudi a panika počala slábnout, jako by ji zahánělo teplo stoupající z mužova těla. „Jsem tady,“ šeptal Justin. „On ti neublíží. Nikdo ti nezkřiví ani vlásek.“ Přestala lapat po dechu a Justin svěsil paže.

Vtom se ozval Maximilienův hlas.

„Co se děje?“

„Je tady Dominik Legare,“ prohlásil chmurně Justin. „Celia ho zahlédla v

tanečním sále.“ Kdyby ho nekrušily obavy, rozesmál by ho otcův udivený výraz. Málokdy ho totiž někdo něčím zaskočil.

„Popiš mi ho,“ poručil Maximilien.

Sálalo z něho napětí.

„Štíhlý, prostřední výšky, nazrzlé vlasy spletené do copánku.“

Celia odstoupila od Justina a dodala otřeseně: „A usmívá se jako žralok.“

Justin se krátce uchechtl, neboť si vzpomněl na Legareovy špičaté zuby.

„Výstižný popis.“

Max se zamračil. „Odpovídá Antoineu Bayonneovi, francouzskému plantážníkovi a příteli Georgea Duquesnea. Kšeftuje s nejbohatšími kupci z města. Jednou jsem s ním

hovořil. Je to bystrý muž pronikavé inteligence.“

„Tohle jméno mi nic neříká,“ přiznal Justin.

„Poprvé se tu objevil před čtyřmi… ne pěti roky. Spřátelil se s Duquesneovými a několika dalšími rodinami.“

Justin na otce upřeně zíral. „Viděls ho dnes večer?“

„Zatím ne, ale můžu se na něho zeptat hostitele.“ Max se odmlčel a vzápětí se otázal nebezpečně tichým tónem: „Chceš tím naznačit, že muž, jenž zapříčinil smrt mého syna, je někde tady mezi námi?“

Justin varovně pohlédl na Maxe a Celii a pak rázně vykročil zpoza sloupu.

„Co si přejete?“ otázal se přísně mladé

ženy. Byla to Amálie Duquesneová, hostitelova nejstarší dcera.

„Doktore Vallerande,“ vyhrkla plačtivě dívka, „matka mi poručila, abych vás našla. Jde o mého bratříčka Paula. Celý den postonával a teď se mu přitížilo. Poslali jsme pro doktora Dassina, ale zatím nepřijel, tak nám musíte pomoct vy. Paul je nahoře. Musíte se na něho okamžitě podívat.“

Justin na ni zíral jako opařený. Chystal se něco namítnout, ale raději svá slova spolkl. Rozpačitě si prohrábl vlasy. „Bude lepší počkat na Dassina.“

Dívka divoce zavrtěla hlavou. „Non, non, bratříček by mohl zemřít! Příšerně kašlal a teď nemůže dýchat. Musíte pro něho něco udělat, doktore Vallerande!“

Celia se postavila Justinovi po bok. Byla bledá, ale příkladně se ovládala.

„Zkoušeli jste páru?“

„Inhaloval celé hodiny, ale vůbec to nepomohlo,“ odpověděla Amálie.

Celia a Justin si vyměnili odhodlaný pohled. Musí něco pod iknout. Nemají na vybranou. „Bien. Odveďte nás ke svému brarovi, Amálie,“ rozhodla Celia a myšlenky na Legarea vytěsnila do pozadí.

Mlčky se odebrali do ložnice churavého hošíka. Sotva na něho Celia pohlédla, ihned poznala, co ho trápí. Soužil ho suchý kašel, měl téměř nehmatný pulz a v obličeji začínal modrat. Záškrt. Příznaky znala, neboť nakažlivá choroba se kdysi rozšířila

mezi dětmi v blízké vesnici. Celia často doprovázela otce při návštěvách nemocných. Věděla, že při záškrtu se pacientům dělají vzadu v krku povlaky, které jim v některých případech zcela znemožňují dýchat.

Paul, čtyř nebo pětiletý chlapeček, jejich přítomnost vůbec nevnímal. Slabě zakašlal a potom se začal dusit. Celia si uvědomila, že není času nazbyt. Věděla, co je zapotřebí učinit, neboť její otec tuhle proceduru nesčetněkrát prováděl. Naučil se ji od talentova ného chirurga z Paříže. Avšak scházel jí potřebný trénink a obávala se, aby nenadělala víc škody než užitku.

Paul bezmocně lapal po dechu a paní Duquesneová se vyděšeně rozvzlykala.

„Ach, doktore Vallerande, musíte mému chlapečkovi pomoct. Na kolenou vás prosím…“

„Madam,“ Celia posbírala veškerou svou kuráž. Musí něco udělat, než se jí klučík udusí před očima. „Manžel bude potřebovat ostrý nožík a krátkou dutou trubičku.“

Žena na ni vytřeštila oči a pak pohlédla na Justina. Ten krátce přikývl a hostitelka se rozběhla ke dveřím. Jakmile za ní zapadly, Justin přistoupil k lůžku a odhrnul dusícímu se dítěti vlásky z čela.

Celia opatrně nalila do umyvadla horkou vodu z konvice. „Pro doktora měli poslat dřív,“ prohlásila anglicky.

„Třeba dorazí, než něco podnikneme.“

„Dassina znám,“ přiznal Justin. Sundal chlapečkovi z hrudi páchnoucí obklad a otřel mu kůži kapesníkem. „Je to popudlivý stařík. Mě a Philippa přivedl na svět, i když pochybuji, že právě tohle počítá mezi své nejzářnější medicínské úspěchy.“

Dívka se na něho zoufale podívala.

„Justine, nevím, zda tohle zvládnu.“

„Pak mi pověz, co mám udělat.“

Celia zaváhala a zavrtěla hlavou.

„Ne. Na rozdíl od tebe jsem u tohoto zákroku několikrát byla. Kdybych si jen vzpomněla, jak táta…“ Úporně se soustředila a krčila obočí.

„Přestal dýchat,“ hlásil Justin. Zatřásl drobnými ramínky. Chlapeček upadl do bezvědomí.

Jeho matka vtrhla do místnosti a Celia ji nesmlouvavě zadržela. Převzala od ní ostrý nožík a stéblo bambusu a vystrčila ji za dveře. „Doktor Vallerand vyžaduje soukromí,“ prohlásila neochvějně.

„Prosím, madam, za chvilku bude hotový.“

„Pokud si to přeje… Ale radši bych zůstala a…“

„Vydržte minutu, dvě,“ opakovala dívka a nekompromisně zabouchla ustarané ženě dveře před nosem. Umyla si ruce, opláchla nůž i dutou trubičku a usedla na postel. Justin zaklonil dítěti hlavu. Dívčiny ruce se mírně zachvívaly. Bála se, aby nešťastnou náhodou chlapci neprotnula žílu. Mohl by jí vykrvácet před očima.

„Pokračuj,“ pobízel ji tiše Justin.

Tiše se pomodlila a provedla řez u hrdla. Objevila se trocha krve. Dívka opatrně zaváděla do řezu duté stéblo rákosu. Bolestivě se kousala do rtů. Vtom zaslechla, jak se chlapec zhluboka nadechl trubičkou. Celia ztuhla. Napjatě sledovala, zda bude v dýchání pokračovat. „Díkybohu,“ zašeptala a roztřásla se úlevou.

Justin přestal zadržovat dech a otřel pár kapek krve. „Co teď?“

„Trubička mu umožní dýchat, dokud se krk nevyčistí. Za den za dva se může odstranit. Rána by se měla rychle zhojit. Tedy za předpokladu, že chlapec překoná záškrt.“

Ozvalo se rychlé zaklepání a hlas paní

Duquesneové: „Doktore Vallerande? Právě dorazil doktor Dassin.“

Lékař vstoupil do místnosti s kuíkem v ruce. Byl to malý, ale důstojný muž, z něhož čišel respekt. Měl na sobě staromódní oblečení: kalhoty ke kolenům, dlouhou květovanou vestu a kabátec s vycpanými rameny. Na hlavě mu seděla šedivá, rovně zastřižená paruka. Vychytralými očky těkal z Celie na Justina a zase zpět. Justin ani nemrkl. Věděl, že Philippe a Dassin byli blízcí přátelé.

V lékařově pohledu se objevil záblesk naděje či očekávání. Hořce si povzdechl. Přistoupil k lůžku a prohlížel si výsledek Celiina zákroku. Spokojeně se usmál na Paula, který se zvolna

probíral. „Ach… c’est bien… Hlavně nemluv, mon fils.“ Podíval se na Celii a madam Duquesneovou. „Už je všechno v pořádku Kolega Vallerand komplikaci mistrně zvládl. Co kdyby nás dámy nechaly na chvíli o samotě, abychom mohli probrat diagnózu?“

Celia, jež si právě omývala ruce, se na starého doktora ostraži tě zahleděla. Zdráhavě vyhověla jeho žádosti a následovala hos titelku na chodbu. Pečlivě za sebou zavřela dveře. Dassin otevřel lékařský kufrík a začal se v něm přehrabovat. „Byl jsem natolik pošetilý, abych doufal, že zde opravdu naleznu Philippa,“ přiznal ochraptěle. „Ale nejsem jako ta banda hlupáků tam dole, která tvůj trik neprokoukla. Oba jsem

vás přivedl na svět a nikdy mi nedělalo potíže vás rozlišit.“

„Blahopřeju,“ broukl sarkasticky Justin.

„Tvůj bratr dostal dar uzdravovat a bral jej jako poslání. Zato ty…“ Stařec se odmlčel a nevesele se zachechtal.

„Mělo mě napadnout, že ho přežiješ. Zlá krev. V tvém případě přinesla své ovoce, že?“

„Očividně.“

„Připadalo mi zajímavé sledovat, jak po smrti vaší matky Philippe bažil po dobru, zatímco ty ses vyžíval v ničemnostech. Philippe se mě často pokoušel přesvědčit o tvých skrytých kladech, ale já mu nikdy nevěřil.“

„Budete mlčet ohledně mé pravé

identity?“ vyhrkl netrpělivě Justin. Neviděl důvod, proč chodit kolem horké kaše.

„Oui. Ale jenom kvůli Philippovi.

Myslím, že by si to přál.“

Justin přistoupil ke dveřím. „Mám štěstí, že si tolik lidí Philippa zamilovalo.“ S těmito slovy se vydal za Celií.

Čekala na něho u schodiště. „Poznal tě?“

„Chce se mi říct: A kdo ne?“

„Zachová tvoje tajemství?“

„Tvrdí, že ano. Kvůli Philippovi.“ Zamračil se a prohrábl si vlasy.

„Co se děje? Co ti řekl?“

Justin na ni pohlédl přimhouřenýma očima. „To není důležité.“

Věděla, že navzdory zdánlivě vyrovnané póze trpí pocitem viny a beznaděje. „Připomněl ti minulost, že?“ zeptala se tiše. „Ale na ní přece dávno nezáleží.“ Uchopila ho za ruku a odvedla stranou. Stoupla si na špičky, objala ho kolem krku a políbila na tvář. Když byli Philippe s Justinem malí, matka je opustila a zahořklý otec zanedbával. Které dítě by se za těchto okolností nevzbouřilo? Justin, umanutější z obou bratrů, pochopitelně potřeboval víc pozornosti a disciplíny. Absence rodičů mu velmi chyběla. „Všechno je teď jiné. Nic mě nezastaví. Do smrti tě budu milovat a věřit ti.“

Uchopil její obličej do dlaní a hladově ji políbil. Vděčně se k němu

přitiskla. „Miluji tě,“ přiznal zdráhavě a opřel si čelo o její. „Bože, jak já nenávidím vědomí, že mám co ztratit. Kdybych tě mohl mít do konce života, nic jiného bych nikdy nežádal.“

„Justine,“ hlesla tiše. Pustil ji dřív, než se jeho touha stačila vymknout kontrole. Zoufale na sebe zírali, sužováni láskou a žádostivostí.

Unaveně si povzdechl. „Měli bychom se vrátit dolů. Otec touhle dobou jistě drží Bayonnea v šachu kordem. Nikterak by mě nepřekvapilo, kdyby překvapením zdaleka nebyl konec.“

Celia neochotně přikývla a přijala nabízené rámě. Po točitém dřevěném schodišti sestupovali do přízemí. Když kráčeli halou s vysokým stropem a

velkým křišťálovým lustrem, dívku zamrazilo úplně stejně jako v tanečním sále. Vytušila Legareovu přítomnost dřív, než ho spatřila stát u stolku z leštěného dřeva, na kterém tikaly bronzové hodiny. Právě odbila půlnoc. Justin ztuhl a bez bázně pohlédl do Dominikova ostře řezaného obličeje.

Legare se ozval jako první. „Doktore Vallerande.“ Zjevně se skvěle bavil. V úsměvu vycenil křivé zuby. „Hledal jsem vás.“

11

Justin na něho bezvýrazně zíral.

„Antoine Bayonne, pokud se nemýlím?“

Celia vzdáleně vnímala korzující hosty, hudbu, tanec a smích. Nikdo z přítomných si nebyl vědom toho, že dva nejhledanější bukanýři ze Zálivu vedou zdvořilou konverzaci přímo ve středu společenského dění. Civěla na Legarea jako uhranutá a před očima se jí střídaly děsivé výjevy. Paluba lodi pokrytá těly… Philippova záda zbrocená krví… Andrého zkrvavená tvář…

„Běž, Celie,“ pobídl ji tiše Justin a

chystal se pustit její ruku. „Všechno je v pořádku. Jdi za Maximilienem.“

Chytila se ho ještě pevněji. Tiskla se k němu, jako by na tom závisel její život, a propalovala Dominika nenávistným pohledem. Nedokázala by se pohnout, ani kdyby chtěla. Justin se vzdal snahy poslat ji pryč a obrátil pozornost zpátky k Legareovi. „Hodně riskuješ,“ prohlásil. „Mohl bych tě nechat na místě zatknout.“

„Ve vězení bychom skončili oba.

Stejně jako na šibenici.“

„Za předpokladu, že by tě oběsili prvního, by mi to nevadilo.“

„Dříve než učiníš jakékoliv rozhodnutí, měl bys vyslechnout, co ti chci říct. Povím ti zajímavý příběh,

doktore Vallerande. Začíná na palubě lodi, kterou přepadli piráti. Hrdinkou mého vyprávění je rozkošná blondýnka,“ Legare se usmál na Celii, „která se pokusila vyjednáváním zachránit sebe i život svého manžela. Z toho důvodu nás upozornila na skutečnost, že je na palubě Vallerand, jehož jméno je znamením peněz a moci. Tvrdila, že její muž je lékař, což mě a moje muže přirozeně zaujalo. Když jsme ho na lodi nenašli, začali jsme se zajímat o těla vhozená do moře. A tam jsme milého Valleranda nalezli. Kupodivu dosud žil.“ Legare se odmlčel, aby si vychutnal dopad svých slov.

Celia na něho zírala jako vyděšený králík. Justin by se na Dominika nejradši

vrhl a na místě s ním skoncoval. Nevěřil mu ani slovo. „Pokračuj,“ vyzval ho otráveně.

Pirát se nenechal dvakrát pobízet.

„Usoudili jsme, že by se nám mohl v budoucnu hodit. Proto jsme ho odvezli na Vraní ostrov a zavřeli ho do vězení. Ukázalo se, že má tuhý kořínek, a tak svá zranění přežil. V tomto bodě musím přiznat, že jsem se o něho mnoho měsíců nezajímal. Měl jsem na starosti důležitější věci – například najít vraha mého bratra. Znenadání jsem se dozvěděl ohromující novinu. Doprovázel jsem jednoho ze svých spolehlivých žalářníků do podzemní pevnosti, a co se nestalo – ke svému nezměrnému úžasu náhle stojím tváří v

tvář svému úhlavnímu nepříteli, kapitánu Griffinovi! Po nějakém tom přesvědčování náš privilegovaný zajatec přiznal, že má bratra, dvojče. Vzápětí jsem se dozvěděl, co se povídá v New Orleans – oblíbený Philippe Vallerand unikl ze spárů smrti a vrátil se ke své rodině. A protože si zmíněný Vallerand zrovna užíval mé pohostinnosti, rozhodl jsem se, že tě navštívím. Zábavná historka, není-liž pravda?“

Justin na něho pohlédl. Pod opálením zbledl a jeho uhrančivé oči přímo žhnuly.

Po Celiiných lících skanuly dvě velké slzy. „Philippe žije?“ otázala se zlomeným hlasem.

Legare se na ni škodolibě zazubil.

„Proč jste tak rozčilená, madam? Bratr ho přece dostatečně zastoupil.“

Justin uchopil do dlaní dívčin obličej a přinutil ji, aby se na něho podívala.

„Lže,“ pravil naléhavě. „Philippe je mrtvý.“

Legare se zazubil. „Jak si tím můžeš být jist?“

„O co ti jde?“ obořil se na něho Justin.

„Přidala se ke mně většina tvých mužů, Griffine. Skoro nikdo ti nezůstal věrný. Jako inteligentní muž dobře víš, že utíkat přede mnou nemá smysl. Buď můžeš čekat, až si vyberu čas vhodný k vyrovnání, anebo se pokusit z téhle situace něco vyzískat. Jsem ochoten vyměnit tě za bratra.“

Justin ani necítil, jak mu Celia zarývá nehty do předloktí „I kdybych ti uvěřil, že Philippa vězníš, co tě vede k přesvědčení, že jsem ochoten riskovat kvůli němu život?“

„Na ostrově jsi souhlasil, že budeš bojovat na život a na smrt kvůli jeho ženě,“ připomněl mu Legare. Měl pravdu. Proč by pro svého bratra neučinil totéž?

Justin držel emoce na uzdě. „Chci důkaz, že Philippe doopravdy žije,“ prohlásil. „Teprve poté jsem ochoten diskutovat o podmínkách dohody.“

„Jestli hraješ o čas…“

„Ne.“ Justin mávl rukou k přeplněnému tanečnímu sálu a ušklíbl se.

„Otálení je činnost, kterou si můžu stěží

dovolit. Ani ty ne. Tedy za předpokladu, že si nepřeješ, aby se mě úřady zmocnily dříve než ty.“

„Potřebuješ důkaz? Tedy pošli Riska

– anebo některého ze svých mužů, jehož si sám vybereš – na Vraní ostrov. Umožníme mu navštívit tvého bratra a zaručíme mu bezpečný návrat.“ Legare pohlédl z Justina na Celii a pak se zdvořile uklonil. „Nyní se rozloučím. Má poklona, madam. Bon soir.“

Justin sledoval, jak Legare spokojeně odchází hlavním vchodem. Nespustil z něho zrak, dokud mu nezmizel z dohledu. Nato se otočil k dívce, jíž slzy vyschly stejně nečekaně, jako se objevily. „Snaží se tě obelstít,“ zašeptala. „Nedovol mu…“

„Pššt.“ Uchopil její hlavu do dlaní a přinutil ji k němu vzhlédnout. V ten okamžik by se klidně vzdal života, kdyby to pomohlo zaplašit hrůzu z jejích očí. Cítil, jak se v něm zdvihá vlna lásky, proudí z jeho těla do jejího a rozpouští v sobě chlad i úporně potlačovaný strach. Zamžikala řasami a překvapivou silou sevřela jeho zápěstí. Netušil, jak dlouho tam tak stáli, a nestaral se, kdo všechno je může zahlédnout. Avšak hřejivý pocit sounáležitosti hrubě přerušil Maximilienův rázný hlas.

„Našel jsi Legarea, že? Co ti řekl?

Kde je?“

„Otče.“ Justin pustil Celii a postavil se čelem k Maxovi. „Odešel,“ přiznal tiše bez vytáček. Na okolky není čas.

„Tvrdí, že drží Philippa jako rukojmí.“

„Cože?“ Max ohromením vytřeštil zrak.

„Zatím nic nepodnikej. Kdyby se do téhle záležitosti začaly plést úřady, Philippe by zaplatil životem. Musím najít Riska. Celia ti všechno vysvětlí. Postarej se o ni.“

Max tiše zaklel. Pokusil se syna zastavit, ale ten bez dalšího slova odešel.

Justin se rozjel na koni ke srubu u jezera, kde pobýval Risk. Během cesty se snesla jemná mlha a vsákla se mu do šatů a vlasů, navzdory tomu nevnímal vlhkost ani chlad. Ve srubu se nesvítilo. Otevřel vstupní dveře a hrnul se dál. Přivítalo ho cvaknutí kohoutku.

„To jsem já,“ broukl.

Risk zažehl lampu a zamžoural na něho v její bledé záři. Jediné oko se mu lesklo jako kočce. Položil revolver. „Co se stalo?“

„Ozval se ti Aug?“ vyhrkl Justin.

„Ne.“

„Přijal ho Legare mezi své lidi?“

„Vypadá to tak.“ Risk se zakabonil. Čekal, až mu Griffin vysvětlí, proč přijel.

„Dnes v noci jsem Legarea viděl,“ pronesl Justin a chmurně se usmál, když se Jack zatvářil užasle. Neuvěřitelné setkání mu popsal do nejmenších podrobností. Když se dostal k části, v níž Dominik vyřkl osudnou nabídku, mladý pirát se rozčílil.

„Bodejť, to by se mu líbilo! Rád by tě držel v zajetí, aniž by ti dal šanci zemřít s mečem v ruce. Jakmile bys mu padl do spárů, krutě by tě mučil, abys žebronil o smrt.“

„Jestli je Philippe dosud naživu, nemám na vybranou.“

Risk potřásl hlavou. „Ty jsi zešílel, Griffine. Jestli je to doopravdy Philippe, nejspíš z něho skoro nic nezbylo. Ale já bych se klidně vsadil, že spíše skončil na dně moře než v pirátské pevnosti. A co ta pěkná slepička, jež na tebe čeká na plantáži? Co tě znám, nikdy jsi po žádné ženské tolik netoužil jako po ní.“

Justin na něho nevraživě zíral.

„Naznačuješ, že bych měl svého bratra nechat, aby shnil na ostrově, abych si

mohl užívat s jeho manželkou?“ Risk mlčky pokrčil rameny.

Justin by ho za tu drzost nejradši seřval, ale vzápětí si to rozmyslel. Uvědomil si, jakým přikázáním se piráti řídí. Berou si vše, po čem zatouží, bez ohledu na ostatní. On sám si dlouhá léta počínal stejně. Jenže už takhle nedokázal dál žít. Ani kdyby se obrátil zády ke svému bratrovi. Přestože to znamená, že mu zároveň přenechá Celii.

„Musím se přesvědčit, že Philippe doopravdy žije,“ prohlásil „Vydáš se na Vraní ostrov?“

„Jistě. Rovnou se tam vypravím. A jestli zjistím, že je na Legareově tvrzení něco pravdy, pomůžu ti bratra zachránit.“

„Dobrá.“

„Ale pouze pod podmínkou, že se potom zase ujmeš velení na palubě Vagabunda, a…“

„Ne,“ hlesl tiše Justin. „Trvám na svém předchozím prohlášení. Skončil jsem. Loď je tvoje.“

„Já o ni nestojím!“ vybuchl Risk.

„Copak nevidíš, že mě muži následovat nebudou? Neberou mě jako vůdce a já nemám chuť se jím stát! Neumím rozkazovat! Buď se musím k někomu přidat, anebo pověsit řemeslo na hřebík!“

Justin na něho zíral přimhouřenýma očima. „Já už se nemůžu vrátit, Jacku. Opravdu ses domníval, že budeme věčně brázdit vody oceánu?“

„Jo!“ vyštěkl hněvivě Risk.

Justin zavrtěl hlavou. „Netvař se tak zrazeně. Z našich dobrodružství jsi vyzískal spoustu peněz. Proč si neodpočineš a neužiješ si bohatství? Mohl by sis krásně žít…“

„Nehledám nový způsob existence. Ten starý se mi náramně zamlouval a já ho zase chci!“

„To není možné,“ pravil nesmlouvavě Justin. „Oba jsme se změnili.“

„Já ne,“ oponoval Jack. „Změnil ses pouze ty.“

Jakmile se Celia vzpamatovala z hrozného zážitku, upadla do neklidného spánku. Opět se jí zdálo o Philippovi. Topil se. Marně k němu natahovala ruku. A po celou tu dobu jí Legare pohlížel

přes rameno a zlomyslně šeptal do ucha. S trhnutím se probudila.

Co když Philippe dosud žije? Nedokázala si představit, jakým utrpením prošel. Chudáček Philippe. Co když ho mučili a týrali hlady? Bude potřebovat někoho, kdo se o něho postará a navrátí mu zdraví.

Nebála se jenom o Philippa, ale i o Justina a o sebe. Z Legarea čišelo sebevědomí. Nepochyboval, že dostane, co žádá. Pomyšlení, že se Justin dostane do Dominikových spárů, ji neuvěřitelně děsilo. Udělá cokoliv, aby k tomu nedošlo.

Krušily ji obavy. Stále je Philippovou manželkou. Jestli se vrátí, bude mu věrná a oddaná po zbytek života. Dluží

mu to. Což znamená, že ztratí Justina. Příšerné pomyšlení. Nesmírně ji na Philippovi záleželo, avšak jejich vztah postrádal divokost a kouzlo, něhu i vášeň, jež v ní probudil Justin. Bon Dieu, jak unese veškerou lásku, kterou k němu cítí, a vědomí, že se od něho musí nadosmrti držet dál?

Zavrtěla se a zabořila prsty do pomuchlaných lůžkovin. Za chvíli začne svítat. Kdy se Justin vrátí domů? A co udělá, jestli Risk potvrdí správnost Legareových slov?

Vtom zaslechla ozvěnu nejistých kroků. Okamžitě se posadila. Srdce jí zběsile tlouklo. Vrací se k ní Justin. Vyskočila z lůžka a pospíchala ke dveřím. Vrhla se mu do náruče, sotva

překročil práh. S tichým zamručením ji chytil a zvedl do vzduchu. Prsty mu prohrábla vlasy, ústa přitiskla k jeho krku a divoce ho líbala. Strženi vášní a zoufalstvím, poddali se bezbřehé touze, jež neponechala prostor pro slova.

Přes tenkou noční košili Justin cítil teplo Celiina těla. Vyhrnul jí noční úbor vysoko nad boky. Uchopil dívku za oblou zadničku a přitiskl k sobě. Málem ztratila rovnováhu, ale nepřestala ho zasypávat horoucími polibky. Cítila, jak je vzrušený.

Dotíral na ni boky v líném rytmu. Celia bezmocně zasténala. Lnula k jeho pevnému tělu a rozkoš proudila v jejích žilách jako žhavá láva. Sotva si uvědomila, co se blíží, pokusila se

osvobodit svá ústa, ale bylo příliš pozdě. Dostavila se slastná křeč a připravila ji o dech. Zachvívala se blahem, zatímco smyslné naléhání mužových boků pokračovalo a jeho horká ústa putovala po jejím hrdle. Jakmile odezněl poslední záchvěv, Justin jí přetáhl noční košilku přes hlavu a odhodil ji na podlahu.

Pomohla mu ze šatů. Potom ho uchopila za ruku a společně kráčeli k posteli. Justin položil svou milou na matraci a vzápětí se k ní přitulil. Poddala se naléhání jeho spalujících rtů, jemnému škádlení zubů i jazyka. Hladil ji v klíně a nedočkavě jí rozevíral nohy. Dychtivě mu vycházela vstříc a přijímala jeho laskání. Sklonil se nad ní

a ústy tlumil její roztoužené steny.

Hladila ho po zjizvených ramenou a zádech. S tichým zavrněním přejížděla dlaněmi po jeho hýždích a bocích. Jemně ho škrábala nehty, dokud spokojeně nezamručel. Svíral ji mezi svalnatými stehny. Zachvívala se očekáváním. Nedočkavě se mu nabízela.

„Justine,“ lapala po dechu. „Vezmi si mě… hned teď.“

Chytil ji za zápěstí a přidržel jí je za hlavou. Omámeně na něho zírala a přemítala o tom, že je stejně nezkrotný, jako býval na Vraním ostrově. Sklonil hlavu k jejím ňadrům a lačně sál bradavky, dokud zmučeně nevykřikla. Teprve potom vstoupil do svatyně jejího těla.

Zhluboka oddechoval. Maličko se poodtáhl a potom do ní hluboko pronikl. Na tváři se mu objevil zmučený výraz, ruce zabořil dívce do vlasů. Ze všech sil mu vycházela vstříc. Prsty zatínala do svalnatých zad, patami se opírala o matraci. Nejprve ho objala pažemi, potom nohama, takže se celý ocitl v jejím měkkém sevření. Divoké vzrušení se přetavilo v mohutné vyvrcholení. Justin pevně vinul Celii k sobě. Dýchal tak rychle, až ho rozbolely plíce.

Jakmile posbíral dostatek sil, aby se dokázal opět pohnout, převalil se na záda a Celii strhl s sebou. Odhrnul jí z obličeje hedvábné vlasy a zahleděl se do temných očí. Toužil jí toho tolik povědět, avšak nezmohl se na slovo.

Unaveně se pousmála a zlehka ho políbila na rty. Sklouzl dlaněmi z jejích ramen na bělostná ňadra a něžně je hladil. Obkročmo se na něho posadila a mírně se zaklonila. Mlčky ho zvala dál. Justin pocítil novou vlnu vzrušení. Uchopil ji za boky a navedl ji nad ztopořené mužství. Opatrně se spouštěla dolů. Oba zadrželi dech.

Justin zamumlal její jméno. Přimhouřila oči a dál se vlnila v neodolatelném rytmu. Omámen smyslnou slastí, Justin ji malátně následoval. Vychutnával si pohyby jejího štíhlého těla. Rukama sklouzl z dívčiných ramen do rozpáleného klína a pokoušel ji a škádlil tak dlouho, dokud se nedostavila ochromující extáze.

Jeho vlastní uvolnění nebylo tak výrazné a strhující jako předtím, zato nastoupilo pomaleji a trvalo déle. Šířilo se z prstů u nohou po vršek hlavy jako zničující požár.

Celia se přitulila k jeho hrudi.

„Justine,“ zašeptala naléhavě. „Co s námi bude?“

„Pššt, srdíčko. O tom si promluvíme, teprve až se přesvědčíme, že je Philippe doopravdy naživu.“

„Ale co když je? Co uděláš…“

Položil jí prsty na ústa a umlčel ji. Ráda by se vyptávala dál, ale opět ji utišil a začal hladit po krku a zádech. Z očí se jí vyřinuly slzy a dopadly na jeho hruď. Spočívat v jeho náruči jí připadalo úplně přirozené, věděla však,

že se dopouští špatnosti. Když spolu byli dříve, považovala se za vdovu. Nyní se Justinovi odevzdala, přestože ví, že její manžel může být naživu, a zradila tím Philippa.

„Neměla bych tě milovat,“ prohlásila. Líbala ho na krk i ramena a skrápěla ho slzami. „Nikdy jsem se do tebe nechtěla zamilovat.“

„Já vím.“ Přivinul ji úžeji k sobě.

„Nikdy jsem k Philippovi necítila totéž, co k tobě, přestože…“

„Ne,“ zamumlal, „nesrovnávej. Není to vůči nám fér.“

„Ale já chci, abys mě pochopil. Nikdy jsem ho nemohla milovat jako tebe. Nikdy…“

„Chápu.“ Líbal ji, dokud nezmlkla.

Náhle se dostavila únava a začaly se jí klížit oči. „Neopouštěj mě,“ zadrmolila.

„Non, petite coeur…“ Dal jí polibek na čelo a svíral ji v náruči, dokud neusnula.

Poklidnou atmosféru svěžího jitra narušil hlas zvonku. Plantáž se zrovna začínala probouzet, lidé se věnovali svým prvním povinnostem. Ozývaly se ospalé hlasy, vařila se snídaně. Avšak Justin a Max dění kolem sebe nevnímali. Chystali se na dlouhou obhlídku svého panství. Měli si o čem povídat. Srovnali krok, tmavé hlavy skláněli ve stejném úhlu. Kráčeli po pokoseném trávníku a větřík jim vrhal pod nohy uschlé listí.

Justin pohlédl ke garsoniéře. Celia

dosud spala. Chtěl ji před svým odchodem probudit, ale pak si v její tváři všiml známky napětí. Musí si pořádně odpočinout, aby měla sílu čelit všemu, co ji v příštích dnech čeká.

Max sledoval směr jeho očí. „Tobě na ní záleží, že?“

„A ty to neschvaluješ.“

„Mýlíš se,“ odpověděl otec.

„Kdybych se domníval, že podle zneužíváš situace, učinil bych tomuhle románku přítrž v samém zárodku. Ale nezdá se, že by to byl tenhle případ. Od prvopočátku mezi vámi panuje hmatatelné pouto a já se domnívám, že nemám právo je přetínat.“ Odmlčel se a kysele dodal: „I když mě tvoje slabost pro Celii překvapila.“

„Je to krásná žena,“ zdůraznil Justin.

„Ano, ale naprosto nenápadným způsobem. Má především vnitřní kvality. Je inteligentní, laskavá a důstojná. Nikdy by mě nenapadlo, že projevíš zájem o takový typ ženy.“

„Není to pouhý zájem,“ zamumlal Justin.

„Takže s ní máš vážné úmysly. Ale co když je Philippe naživu?“

Justin zastrčil ruce do kapes a sklopil zrak k zemi. „Nikdy bych mu ji neodloudil a Celia je příliš čestná na to, aby ho opustila.“

„Co když je Legareovo prohlášení pouhý trik?“

„Nemyslím. Podle mě Philippe žije.“ Z Justinova hlasu zaznívalo odhodlání.

„Jack Risk se vydal na ostrov, aby to ověřil. Zítra v noci bude zpátky. Jestli mají Philippa, přísahám, že se vrátí domů. Vyměním svůj život za jeho.“

„Nechci, abys hazardoval se svým životem. Kvůli žádnému z nás,“ pravil pohotově Max a zastavil ho. Stoupl si čelem k synovi. „Najdeme jiné řešení, monfils.“ Zlaté oči přetékaly rozrušením a láskou. „Tvůj život je mi stejně drahý jako Philippův.“

Svými slovy ho na okamžik zaskočil. Otec byl vždycky odměřený a emoce nedával najevo. Cituplné prohlášení s Justinem zamávalo, neboť probudilo touhu po tátově náklonnosti, již si po léta zakazoval. „Žádné jiné řešení neexistuje,“ prohlásil nesmlouvavě, ale

Max ho přerušil s patosem, jejž u něho Justin neznal.

„Copak si myslíš, že tě nechápu? Jsi stejný jako já, Justine. Podobáš se mi mnohem víc než Philippe. Stejně jako já ses roky užíral vztekem a pocitem viny. Dopustil ses stejných chyb. Nemůžeš za to, že některé věci Philippe snášel lépe, ani za to, že jsem ti neposkytl vedení, které jsi potřeboval. Natolik mě pohltil vlastní zármutek a zahořklost, že jsem se ke svým dětem otočil zády. Budu toho litovat po zbytek života.“

„Ale ty nemůžeš za to, že se ze mě vyklubal ničema,“ přiznal Justin.

„Nejsem jako ty. Jsem jako… ona.“

„Tvoje matka?“ Max se v duchu vrátil do doby, kdy žil s Corinne. „Byla

sobecká a vypočítavá, Justine. Ale nebyla zlá. Ty sis myslel, že jsi odsouzen k životu vyvrhele jenom proto, že jsi její syn? Nemáš v sobě ani o kapku víc její krve než Philippe.“

„Ano, ale…“ Justin přenesl váhu na zdravou nohu a odvrátil od Maxe zrak.

„Philippe byl ten hodný.“

„To je nesmysl!“ zahřímal otec.

„Opravdu? Já vím jenom, že Philippe ztělesňuje to, čím jsem vždycky chtěl být, ale nedokázal jsem to.“ Justin cítil, jak rudne. Poprvé se pokoušel nahlas vyslovit, co ho po léta trápilo. Přemáhalo ho podivné nutkání vysvětlit otci své stanovisko. Chtěl, aby ho Max pochopil. Tohle puzení bylo stejně silné jako potřeba povědět Celii, že ji miluje.

Svoje city si vždycky nechával pro sebe z obavy, že je proti němu někdo zneužije. Pojednou se všechny jeho duševní trýzně draly na povrch a on je nedokázal zadržet. „Dlouho jsem nemohl pochopit, proč máma odešla,“ přiznal, „a proč se z tebe stal tak bezcitný a zahořklý člověk. Domníval jsem se, že je to moje vina. Kdybych byl hodný a poslušný chlapeček jako Philippe, nezahýbala by ti. Starala by se o rodinu, nepřišla by o život a ty…“

„Ne,“ přerušil ho hrubě Max. „Tohle s tebou nemá nic společného. Podívej se na mě!“ Justin si netroufl otce neposlechnout. „Nic by se nezměnilo, bez ohledu na tvoje lumpárny a chování,“ pokračoval Max. „Ty za nic

nemůžeš. Přinutím tě tomu uvěřit, i kdybych ti to měl tisíckrát zopakovat.“

Ovíval je chladný větřík, jenž zašustil listím nad jejich hlavou a prosytil vzduch vůní cypřišů. Justin bez mrknutí zíral na svého otce. Zmocnil se ho zvláštní pocit úlevy a zrádně ho zaštípalo v nose a očích. Proboha. Copak se už vůbec neovládá? Pokusil se vzpamatovat a pokřiveně se usmál. „To nebude třeba,“ zamumlal. „Věřím ti.“

„Potom je ti doufám jasné, že se nemusíš kvůli Philippovi obětovat.“

„Moje pohnutky nejsou tak ušlechtilé. Beru to z praktického hlediska. Jsem jediný, kdo může Philippa dostat do bezpečí. O Legareovi a Vraním ostrově toho vím víc než kdo jiný.“

„Co když získám Philippa a tebe ztratím?“ zeptal se Max.

Justin se ušklíbl. „Copak ti na tom záleží?“

Max se zamračil a popadl syna za zátylek jako vlk neposlušne štěně. „Ano, záleží! Právě to se ti pokouším říct.“

Justin se nepřestával usmívat. „I mně na tobě záleží, otče.“

„Neztratím tě,“ prohlásil chmurně Max.

„Ne. Pokud se zdržíš jakýchkoliv intervencí.“

Otec ho neochotně pustil. Vzpomněl si, že Justin nemá rád, když se ho někdo dotýká. Znovu vykročili a Max vyhrkl:

„Je zde něco, co jsem ti nechtěl prozradit dřív, než bude tato záležitost

vyřešena. Nyní podle mě nastal správný čas tě o tom zpravit.“

„Oč jde?“ zeptal se ostražitě Justin.

„Velitel Matthews a poručík Benedict spojili síly a chystají se zaútočit na ostrov. Tuhle akci už nějaký čas plánují.“

Justin zůstal stát jako solný sloup.

„Cože? Jak dlouho o tom víš?“

„Vlastně už několik týdnů.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“ obořil se na něho zlostně Justin.

„Domníval jsem se, že to nepotřebuješ vědět.“

„Sakra! Kdy se na tuhle výpravu chystají?“

„Pozítří.“

„Poz…“ Justin příšerně zaklel.

„Hlupáci! Dojde k obrovským ztrátám na životech. V přístavu pirátů kotví lodě vybavené děly. Polovina mariňáků padne dřív, než se přiblíží na dostřel k ostrovu.“

„Snad. Ale Legareova přítomnost se stala příliš velkou hrozbou. Je nejvyšší čas zarazit jeho řádění. Proto byla na pomoc povolána armáda.“

„Pověděl jsi Mattewsovi o Philippovi? Že je možná uvězněný na ostrově?“

„Samozřejmě že ne. Kdyby ano, úřady by tě nechaly okamžitě zatknout.“

„Musíš jít za Matthewsem a Benedictem a všechno jim říct, otče. O mně, o Philippovi a celé téhle šarádě.“

„Ne,“ odmítl rázně Max. „Jestli

doufáš, že se nad tebou smilují, mon fils, pak brzy zjistíš, že se šeredně pleteš. Následujícího rána se budeš houpat na šibenici.“

„Nebudu, protože jim můžu být užitečný. Zjisti mi, kdy přesně se má konat ten útok. Potřebuji to vědět na minutu. Přesvědč je, ať počkají, dokud se pirátům nevydám místo Philippa. Pak bude bratr v bezpečí.“

Na Maxe svými slovy neučinil sebemenší dojem. „Jak můžeš být poté námořníkům užitečný?“

„Mám na Vraním ostrově své lidi a ti mě ochrání. Mohu s jejich pomocí vést útok přímo v pevnosti. Vyřid Mattewsovi, že zahájíme palbu na muniční sklady a pomocí kanónů v

pevnosti vyřídíme obranné síly v přístavu. Potom může námořnictvo ostrov bez odporu převzít. Velitel s tím musí souhlasit.“

Max zavrtěl hlavou. „Může se zvrtnout spousta věcí.“

„K tomu může dojít vždycky.“ Justin na otce pohlédl. Takovou sounáležitost s Maxem nikdy dřív necítil. „Musíme na to jít takhle. Kvůli Philippovi. Přesvědč Matthewse, že mu můžu být užitečný.“

Max se zakabonil, ale nehádal se.

Justinovi se ulevilo. Pochopil, že otec udělá, oč ho právě požádal. „Tati…, až tohle skončí, nezbude mi než odtud jednou provždy zmizet.“

„Stále ti zkouším vyjednat milost.“

„Nemáš tolik peněz ani vlivu. Když

mě nechytí, zmizím co nejdál. Doufejme, že mě prohlásí za mrtvého.“

„A už tě nikdy neuvidíme,“ povzdechl si tiše Max.

Justin zaváhal. „Ne.“

„Co bude s Celií?“

Když syn ihned neodpověděl, Max se na něho podíval. Na Justinově tváři se usadil nepřítomný výraz, pevně zatínal zuby.

„S Philippem jí bude líp,“ připustil zkroušeně. „Já bych jí mohl nabídnout pouze jediný způsob života a nedávno jsem si uvědomil… Ne, tohle pro ni nechci.“

Po návratu domů se Justin po zbytek dne zaměstnával drobnými úkoly. Opravil uvolněná prkna na zvonici a

pomohl odklidit spadlý strom, jenž částečně zatarasil příjezdovou cestu. Když pracoval po boku otroků, naplno vnímal tu ironii. Na Vraním ostrově svobodně pobývala spousta mužů tmavé pleti a těšila se témuž postavení jako bílí, zatímco tady, v civilizovaném světě, byla barevným přisouzena role otroků. Například organizační schopnosti takového Auga, inteligentního a vnímavého člověka, který dovede ledacos vylepšit, by na plantáži nikdo neocenil. Tady by s ním nemohl zasednout k jednomu stolu. Jejich přátel ství by skomíralo pod tíhou pokrytecké společnosti. Justin si uvědomil, že jeho vztah s Augem a život se členy posádky zásadně změnil jeho přístup k lidem.

Ačkoliv v New Orleans žilo mnoho svobodných černochů a bílí si běžně vydržovali mulatky jako milenky, kdyby se muž s kapkou černé krve zapletl s běloškou, okamžitě by visel. Justin se odvážil otce zeptat, zda považuje tento systém za špatný. K jeho úžasu Max odpověděl, že nedávno sám zvažoval osvobození svých otroků, neboť jeho zájmy se týkají převážně plavební společnosti. Justin doufal, že se otec jednou odhodlá k tak závažnému kroku, byť tím vzbudí pobouření v řadách svých příbuzných i mnoha významných kreolských rodin.

Zatímco Justin pracoval na plantáži, Celia spolu s Noeline strávila celý den v chýši jedné z otrokyň, která

onemocněla spolu se svými dvěma dětmi. Justin byl za to odloučení rád. Nechtěl pobývat v dívčině blízkosti s vědomím, že ji zakrátko ztratí. Včera v noci nebyl schopen držet se od ní dál. Avšak čím víc ji miloval, tím pro něho bylo její bezpečí důležitější – důležitější než jeho vlastní život či potřeby. S Philippem jí nebude nic hrozit. Časem zjistí, že je s ním spokojená. Jedině na tom záleží.

Risk kráčel po pláži Vraního ostrova do pevnosti, jež se koupala v červené záři zapadajícího slunce. Netrvalo ani pět minut a obklopila ho trojice mužů, kteří se ho pokusili připravit o zbraně. Udržel je v šachu svou šavlí. „Pracky pryč a táhněte k čertu!“ zavrčel. „Jsem

zde na pozvání samotného Nickiho Legarea, vy pitomí parchanti.“

Avšak neodbytná trojice ho přinutila vzdát se meče, pistole i nože a doprovodila jej do pevnosti. Risk nasadil sebevědomý úsměv a vesele zahalekal na hrstku mužů, kteří se kdysi plavili s kapitánem Griffinem: „Ahoj, slizcí zrádci!“

Nevyžádaný doprovod ho dostrkal do Legareových soukromých místností. Jeden by předpokládal, že tak bohatý muž, jako je Dominik, se obklopí veškerým dostupným přepychem, avšak jeho příbytek byl velice prostý. Žádná umělecká díla, skvosty nebo projevy rozmařilosti. Risk už viděl vězeňské cely, jež působily útulnějším dojmem.

Potvrdil se tím názor, že Legare není zcela normální. Seděl na nízké tvrdé lavici a rukama se opíral o hrubě otesaný stůl.

„Pane Risku,“ oslovil uštěpačně příchozího. V záři lampy dostaly jeho oči načervenalý lesk. „Očekával jsem vás.“

Risk se mu posměšně uklonil.

„Zajisté. Griffin mi vyřídil vaše laskavé pozvání, kapitáne Legare. Nyní, pokud by vám to nevadilo, bych rád viděl druhou oběť vaší pohostinnosti, jmenovitě doktora Valleranda.“

„Jak si přejete. Půjdeme ho navštívit.“ Legare se postavil. „A cestou můžeme probrat pár věcí.“

„Ano. Podmínky výměny.“

„Třeba bychom si nejprve mohli promluvit o vaší budoucnosti.“

„Řečněte si, o čem chcete,“ prohodil Risk. „Špatně totiž slyším.“

Legare otevřel dveře a ostře se na Jacka podíval. „Třeba to s vaším sluchem není tak zlé, jak si myslíte. Domnívám se, že Griffin nikdy dostatečně neocenil vaše úsilí. Vy se kvůli němu můžete strhat, zato on pro vás nehne ani prstem.“

„Říká se tomu loajalita,“ zavrčel Risk.

„Drahá věc, tahle loajalita. Zejména pro vás.“

„Šetřete dechem,“ poradil mu úsečně Risk.

„Ještě jsem neskončil,“ zamumlal

Legare a zamířil do podzemí, kde se ukrývala vězeňská cela.

Risk ho zvolna následoval.

Následujícího večera Justin zamířil k řece, aby zde počkal na Riska. Celii celý den neviděl. Nehnula se totiž od churavějících otroků, které sužovala horečka. Justin se nemohl dočkat, až mu Jack přinese kýžené zprávy a upřesní spolu podrobnosti svého plánu. Jestli se potvrdí, že bratr žije, nebetyčně se mu uleví. Měl Philippa upřímně rád a nic by se na tom nezměnilo, i kdyby bratr byl tou nejoduševnělejší a nejčestnější osobou na zemi. Philippe nikdy dřív nebyl vystaven opravdovému násilí. Pouze Bůh ví, jak se na něm podepsalo pět měsíců vězení. Och, už se těší, až s

Legarem jednou provždy skoncuje.

Tok jeho neveselých myšlenek přerušil Celiin příchod. Vytušil její přítomnost dřív, než zaslechl kroky a tichý hlas.

„Justine…, ty se mi vyhýbáš?“

„Co chceš?“ Snažil se, aby otázka vyzněla příkře.

„Počkat tu s tebou.“

Pohlédl na ni. Navzdory chladné noci si nevzala plášť ani šál. Šaty s dlouhými rukávy měla v podpaží a na živůtku propocené. Hodiny pečovala o nemocné, vařila bylinné odvary a míchala léčivé sirupy, a začínala se na ní projevovat únava. Místo obvyklé vůně levandule ji obklopoval těžký odér z bylinných lektvarů. Vlasy si sčesala do ledabylého

uzlu, několik pramínků lnulo k čelu a tvářím. Nejradši by se o ni postaral. Připravil jí horkou lázeň a namasíroval bolavá záda. „Bude ti zima,“ prorokoval chmurně.

„Kdepak. V chatrči bylo k zalknutí. Chtěla jsem na čerstvý vzduch.“ Navzdory svým slovům se začala chvět, neboť na ni dorážel lezavý větřík. Bránila se, když si Justin svlékl kabátec a přehodil jí ho přes ramena. „Není třeba. Opravdu. Není mi zima. Ach.“ Silná vlněná látka si podržela teplo jeho těla i vůni. Dívka se v jejích záhybech skoro ztrácela, což Justina rozesmálo.

„Justine,“ zamumlala. „Co si počneme, jestli Risk přijde se zprávou, že Philippe žije?“

Okamžitě se vzpamatoval. „O tom si promluvíme, až budeme vědět, na čem doopravdy jsme.“

„To zní hrozivě,“ poznamenala.

Díval se na ni temně modrýma očima.

„Ať už to dopadne jakkoliv, tahle situace není lehká pro žádného z nás. Jistě to chápeš, že?“

Váhavě se usmála. „Budu šťastná, dokud zůstaneme spolu.“ Když pochopila, že jí neodpoví, úsměv jí zmizel ze rtů. „Justine,“ zašeptala,

„obejmi mě, prosím.“

Nemohl by její žádost odmítnout, ani kdyby na tom závisel jejich život. Svíral ji v náruči dřív, než stačil pomyslet na to, co vlastně dělá. Položila mu hlavu na rameno a teplo jejího dechu prosáklo

skrze košili. Tiskla se k němu, zatímco sledoval hladinu řeky.

„Neustále se mi o Philippovi zdá,“ pronesla nepřítomně. „Ve všech snech se topí a já se ho marně pokouším vytáhnout. Nikdy ho nezachráním.“

„Brzy se ti vrátí.“

„Chceš tím říct…“

„Pššt.“ Jemně ji od sebe odstrčil, neboť se k nim blížila piroga. Risk rytmicky vesloval, nemyté vlasy zakrýval šátek. Pohlédl přes rameno na mladou dvojici a zakřenil se. Justin se vydal ke břehu, aby uvázal lodku. Risk se škrábal na pevnou zem. Nejprve spočinul očima na Celii.

„Žije?“ vyhrkla.

„Ano,“ chechtal se Jack. „Žije a moc

se mu po vás stýská, zlato.“

Justin se zamračil. Celia si ve své nevinnosti neuvědomovala, že mezi námořníky má „stýskání“ čistě sexuální podtext.

„Zacházejí s ním zle?“ vyptávala se.

„Drží ho v podzemní cele pod pevností.“ Risk pohlédl na Justina. „Ty víš, o čem je řeč. Bože, jak tě proklíná, Griffine!“

„Setkal ses s Augem?“ zajímalo Justina.

„Kdepak. Nemohl jsem…“

„Aug je na ostrově?“ užasla Celia.

Rozhostilo se ticho. Justin uchopil dívku za ramena a přísně se na ni zahleděl. „Běž domů,“ poručil.

„Není třeba mě odhánět. Nikomu nic

nepovím.“

„Vrať se do domu,“ opakoval tiše a upíral na ni nesmlouvavé oči. Dívka zahanbeně svěsila hlavu a odešla. V duchu se proklínala za to, že nemlčela.

Lysette uspávala Rafea v kolíbce, zatímco Evelina si hrála s panenkami. Mladší Angeline se nudila, a tak se Celia rozhodla, že ji vezme do salonu a poví jí pohádku. V krbu hořel oheň a zaléval místnost světlem a teplem. Angeline se schoulila dívce na klíně a společně si prohlížely Celiin náčrtník. Tuhle hru vymyslely krátce poté, co Celia předvedla Justinovi svoje kresby. Črtala smyšlené postavy a místa a spolu s Angeline vymýšlely historky, které by se k nim hodily. Alespoň se nezabývala

Philippem a trochu se uklidnila. Příjemně trávila čas a bavila se švitořením malé holčičky.

Lysette Vallerandová má náramné štěstí. Osud jí nadělil tři krásné děti a milujícího manžela. A také útulný domov, spoustu přátel a zájmů. Celia mohla mít s Philippem totéž. Třeba má dosud šanci, avšak po tomhle dávno netouží. Ačkoliv si není jistá, jaký druh života jí Justin nabídne, v podstatě na tom nezáleží. Věděla, že se jí dostane tolik vášně a lásky jako málokteré ženě. Justin se o ni postará. Otec a sourozenci by nepochybně prohlásili, že se zbláznila. Vždycky byla tichá, umírněná a předvídatelná ve všech ohledech. Lítostivě se usmála a opět obrátila

pozornost k Angeline.

Justin vstoupil do knihovny, kde jeho otec seděl před krbem. V záři ohně se jeho ostře řezaný obličej proměnil v masku z bronzu a zlata.

„Philippe žije,“ oznámil Justin. „Jack to potvrdil.“

Max se ostře nadechl. „Je v pořádku?“

Justin sklopil zrak. „Vzhledem k tomu, že přebývá v Legareově vězení, tak zřejmě ne.“

„Půjdu teď za velitelem Matthewsem. Když Pánbůh dá, tak tvůj plán odsouhlasí.“

„Nenech se odbýt a přesvědč ho, tati.“

„Spolehni se,“ slíbil věcně Max a

odešel.

Justin vstoupil do salonu, kde si Celia povídala s Angeline. Zůstal stát na prahu a nikým nepozorován sledoval, jak děvčátko ukázalo buclatým prstíčkem na jeden z obrázků. „Princezna se vydala tam,“ sdělilo vážně Celii. Dívka tázavě povytáhla světlé obočí.

„Do dračí sluje?“

„Oui, aby našla králův ukradený poklad.“

Celiina tužka se pilně míhala po okraji stránky. „Ano, ale co když se drak vrátí? Co si princezna pak počne?“

Angeline zamyšleně vraštila čelo.

„Ochočí si ho!“

„Jenže ten drak je hodně zlý.“

„Kdepak. Je hodně smutný.“

Celia se usmála a políbila holčičku do vlasů. „Chudáček drak,“ zamumlala.

„Ano, chudáček smutný drak.“

Povídání o smutném drakovi pokračovalo a Justin pocítil svírání na hrudi. Poprvé Celii spatřil v roli matky. Pojednou si uvědomil, oč v životě přijde, a toto zjištění jím otřáslo. Chtěl jí dát děti, založit s ní rodinu, vést s ní takový život, jaký si dřív neuměl ani představit.

Pohádka o smutném drakovi skončila a Celia na sobě ucítila Justinův pohled. Posadila holčičku vedle sebe.

„Miláčku,“ řekla jí, „co kdyby ses doběhla podívat, zda Rafe už spí?“

„Chci, abys mi vyprávěla ještě jednu pohádku.“

„Po večeři, slibuji.“

Angeline se vyčítavě podívala na strýčka, jako by vytušila, proč ji Celia poslala předčasně pryč, a neochotně se vyploužila z místnosti.

Celia pohlédla na Justina. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Kéž by se k ní posadil, ale věděla, že se od ní schválně drží dál. „Vím, že máte s Maximilienem něco v plánu,“ spustila. „Včera ráno jsem vás viděla, jak někam odcházíte. Co chcete dělat?“

„Do toho ti nic není.“

„Samozřejmě že je.“ Odmlčela se, když si všimla, jak prázdné jsou jeho oči. „Proč se na mě tak díváš, Justine? Co se má stát?“

„Philippe se vrací domů a ty jsi jeho

žena. Jakmile bude v bezpečí, zmizím odtud.“

Chápavě nakrčila čelo. „Ano, a já odjedu s tebou.“

„Ne.“

„Ne? Přece mě tu nenecháš?“

„Přesně tak. Philippe tě bude potřebovat. Musíš se o něho postarat.“

„Ano, chci mu pomoct. Ale jeho manželka už být nemůžu. Dám mu svobodu. Briony ho miluje a on ji také. Já patřím k tobě.“

„Jsi provdaná za Philippa.“

Ráda by k Justinovi přistoupila, ale cítila se příliš slabá v kole nou. „Po všem, co jsi mi řekl… Po všech těch slibech mě nemůžeš jenom tak odbýt.“

„Chlap vypustí z pusy spoustu věcí,

když chce dostat ženskou do postele.“ Svým výrokem jí vyrazil dech. „Vím,

že mě miluješ,“ pronesla tiše.

„Myslel jsem si to. Ale mělas pravdu, bylo to pouhé poblouznění.“ Slova mu sklouzla ze rtů tak hladce, že by mu každý snadno uvěřil, kdyby se ovšem provinile nezapýřil. Tím se sám usvědčil ze lži.

Celia zpočátku nic nechápala, ale pak se jí začalo rozednívat. Včera se s ní miloval s veškerou něhou a vášní, jakou je muž schopen projevit milované ženě, a dnes je schválně chladný a odtažitý. Pochopila, proč to dělá, a zhluboka se nadechla.

„Ty mi lžeš,“ obvinila ho.

„Mýlíš se. Dostal jsem od tebe, co

jsem potřeboval. Nyní jsem s tebou skončil.“

Stoupla si a dokráčela k němu. Justin se v duchu obrnil. „Nevěřím ti,“ prohlásila.

„Potom jsi hloupá. Máš manžela, který se k tobě vrací, a já mu tě s klidem přenechám. Začínáš mě unavovat. Mám po krk té hry, kterou spolu hrajeme.“

„Děláš to kvůli mně. Domníváš se, že když mě tu necháš, budu v bezpečí. Ano, budu si tu žít jako ve vatičce, ale úplně zdrcená. Myslíš, že tohle je pro mě nejlepší? Doopravdy tohle chceš?“ Chystala se ho obejmout, ale ucukl před jejím dotykem. „Pomysli, jaké to bude pro tebe. Po zbytek života budeš každou noc přemítat o tom, jestli jsem sama,

anebo spočívám v náruči někoho jiného.“

V očích se mu objevila žárlivost. „S radostí se tě zbavím.“

Položila mu ruce na hruď. „Ještě nedávno jsi mě prosil, abych s tebou odjela. Tvrdils, že beze mě nemůžeš být.“

„Tehdy jsem nevěděl, že Philippe žije.“ Pokoušel se nevnímat její vůni ani to, jak se ňadry jemně otírá o jeho hruď. Avšak zradilo ho vlastní tělo. Srdce se rozbušilo, ve slabinách pocítil žár a až příliš důvěrně známou bolest.

Přitiskla svá teplá ústa na jeho a on se ostře nadechl. Špičkou jazyka zapátrala v jeho sevřených rtech a štíhlými pažemi ho objala kolem krku. Justin ztuhl. Z

posledních sil se ovládal, aby ji nepřivinul k sobě a nezlíbal. K čertu s ní! Neprobíhá to, jak si naplánoval.

„Nemiluji tě,“ prohlásil a chtěl ji od sebe odstrčit. „Ne…“ Využila příležitosti a dychtivě se přisála k jeho pootevřeným rtům. Justina přemohl příval emocí. Sebeovládání vzalo za své. Popadl dívku do náruče a lačně ji k sobě přimkl. A ona mu bez jediného slova sdělila, že mu dá všechno, co bude chtít.

Zoufale ji od sebe odstrčil a nezřetelně zaklel.

Celia se na něho vítězoslavně podívala. „Očekávám, že nyní prohlásíš něco jako: Necítím k tobě lásku, nýbrž pouhý chtíč!“

Justin mlčel. Hrudník se mu rychle zvedal a zase klesal. Zíral na ni, jako by ji chtěl uškrtit.

„Nejsem dítě, které nemůže rozhodovat samo za sebe,“ pronesla.

„Jsem dospělá žena, která se rozhodla to s tebou zkusit. Jestli mě opustíš, budu tě po zbytek života hledat.“ Nachýlila hlavu stranou a pohlédla do Justinova zaraženého obličeje. „Alors, můžeš mi klidně říct, co máš v plánu. Jinak si to zjistím sama a…“

Popadl ji za ramena, nadzvedl a hrubě jí zatřásl. Světlé vlasy vyklouzly z želvovinových hřebínků a rozprostřely se dívce po ramenou. Špičkami se nedotýkala podlahy. Obličeje měli tak blízko, že o sebe téměř zavadili nosy.

Celia se zděšením odmlčela a bezmocně třeštila oči na rozzlobeného Justina.

„Zůstaň doma,“ řekl záměrně pomalu.

„Nikam nechoď a do ničeho se nepleť.“ Zesínala. „Ubližuješ mi!“

Avšak kruté sevření nepovolilo.

„Nejde jenom o tebe. Chci ochránit i Philippa a taky sebe. Copak si přeješ mít na svědomí moji smrt?“

„Ne,“ hlesla. Bolestivě polkla a oči jí zvlhly.

Justin zasténal. „Hlavně nebreč, sakra!“

„Bojím se.“

Postavil ji na podlahu a odtáhl se od ní, i když při tom nevýslovně trpěl.

„Hodláš si s Philippem vyměnit místo, že?“ Popotáhla nosem. „Přesně,

jak Legare plánoval. Kdy to bude? Brzy? Zítra v noci?“

„Ano.“

„Kde k tomu dojde?“ Když jí neodpovídal, hořce se usmála. „Kde? Klidně mi to můžeš říct. Copak na tom sejde? Nejsem tak pošetilá, abych se domnívala, že je v mých silách tě zadržet. Jenom mě to zajímá. Mám právo to vědět.“

Odvrátil se od ní a prohrábl si vlasy.

„Ďáblova past.“

Celia se v okolí New Orleans už vyznala natolik, aby věděla, o kterém místě je řeč. Jednalo se o úzké rameno ležící mezi řekou a jezerem, u něhož před několika měsíci s Justinem nocovala. Malý, ale důležitý kanál bylo

třeba čas od času zbavit nánosů písku a bahna, aby se udržela jeho splavnost.

„Tam má dojít k výměně?“ upřesnila.

„Ano.“

Otřela si slzy. „Všechno se odehrává podle Legareova scénáře, že?“

„Já to zvládnu, Celie.“

„Jak se to dozvím? I kdybys přežil, pro mě se nevrátíš. Je to tak?“

Justin neodpověděl.

Celia se kousla do rtu, aby potlačila vzlyknutí. „Proč mi to říkáš zrovna teď? Proč sis to nenechal až na zítřek? Mohli jsme spolu strávit další krásnou noc.“

„Protože…“ Justin se odmlčel. Původně jí chtěl zalhat, ale pak zjistil, že to nedokáže. „Protože potom bych tě už nedokázal opustit,“ zašeptal ochraptěle.

Věděla, že nemá význam mu cokoliv vymlouvat. Musí přijmout jeho rozhodnutí důstojně. Navzdory odhodlání se začala doprošovat:

„Neopouštěj mě, Justine. Vždyť nemusíš…“

„Máš Philippa,“ připomněl.

Dívku přemohlo zoufalství. Opustí ji. Domnívá se, že tak činí pro její vlastní dobro. „Ne, nemám,“ vzlykala. „Copak ty ničemu nerozumíš?“ Vlastní bezmocný pláč ji ponižoval, ale nemohla přestat. Prosmýkla se kolem nešťastného Justina a kvapně kráčela chodbou. Nemohla se dočkat, až zmizí v bezpečí své garsoniéry.

Max trpělivě vyčkával v salonu Matthewsovy rezidence, až se k němu

velitel připojí. Vzhledem k pozdní hodině a neformálnosti schůzky by se někteří muži dostavili v županu, avšak Matthews dal přednost uniformě. K dokonalosti mu chyběla pouze paruka. Krátkou hranatou dlaní si přejel po plešaté hlavě a uhladil zbývající pramínky prošedivělých vlasů. Poté se zamračil a přistoupil k Maxovi.

„Monsieur Vallerand,“ oslovil ho zdvořile, „přicházíte v krajně neobvyklou hodinu. Doufám, že k tomu máte závažný důvod.“

„Přesně tak,“ odpověděl Max a potřásl veliteli rukou. „Odpusťte, že vás ruším během nočního odpočinku, ale nemám na vybranou.“

Matthews naznačil, aby se posadil, a

nečekaný host mu vyhověl. Kdyby byl velitel Kreol, nabídl by příchozímu něco k pití nebo doutník, avšak Američané tyto tradice nectili. Proto Max neočekával pohostinnost, na jakou byl zvyklý.

Velitel pocházel z význačné pensylvánské rodiny, vyznamenal se ve válce o pobřeží a sloužil v oddělení námořnictva ve Washingtonu D. C. Po vypuknutí ozbrojeného konfliktu s Británií byl převelen do New Orleans, kde se marně snažil vypořádat s piráty v Zálivu. Narážel na samé překážky. Připadalo mu, že na vině je především shovívavý přístup místního obyvatelstva vůči pašování.

„Monsieur Vallerand,“ spustil

Matthews, „to, co teď vyslovím, je nepochybně neomalené, ale podle mých zkušeností nejdou Kreolové v rozhovorech nikdy přímo k věci. Upřímně doufám, že tohle nebude váš případ. Jsem unavený a v příštích několika dnech mě čeká poměrně hodně práce. Proto doufám, že mi struč ně a výstižně sdělíte důvod vaší návštěvy.“

„Zajisté,“ odvětil zdvořile Max.

„Přišel jsem si s vámi pohovořit o útoku na Vraní ostrov.“

Matthews nejprve zbledl, potom zrudl. „O útoku na… na… O tom přece neměl nikdo vědět! Kdo…? Jak…?“

„Mám svoje zdroje,“ přiznal čestně Max.

Velitel vytřeštil oči a brada se mu

zachvěla. „Vy licoměrní Kreolové! Všude máte své špehy a věčně intrikujete. Chci vědět, která osoba či osoby vám poskytly informace ohrožující vládu, námořnictvo, stát…“

„Veliteli,“ zarazil ho Max, „žiju v New Orleans celý svůj život. Přirozeně mi není lhostejné, co se zde děje. Je mi jasné, že dříve či později musíte proti pirátům příkladně zasáhnout.“

Nato se rozhostilo naprosté ticho. Max bez mrknutí čelil velitelovu vyzývavému pohledu.

„Proč jste přišel?“ vyhrkl bez obalu Matthews.

„Zeptat se, zda jste ochoten útok odložit.“

„Odložit? Proč bych ho u všech

svatých odkládal? Propánakrále, chlape, to slyším od vás? Od člověka, jehož syn se stal obětí pirátů?“

„Stále vězí v jejich spárech,“ přiznal tiše Max.

„Co tím chcete říct?“

„Pořád ho mají. Můj syn Philippe je dosud na Vraním ostrově.“

„Co je to za nesmysl? Jestliže je váš syn tam, kdo potom s vámi…“ Matthewsovi poklesla čelist.

„Můj druhý syn, Justin, jinak známý jako kapitán Griffin.“

Velitel na něho užasle zíral a očividně jím cloumal hněv. „Proboha! Za tohle bude viset! A vy možná s ním.“

„Dříve než učiníte osudné rozhodnutí,“ mírnil ho Max, „měl byste

mě vyslechnout. Mám pro vás nabídku…“

„Podplácení na mě neplatí!“

„Justin se nabídl, že vám s útokem na Legarea pomůže. Tvrdí, že vaše síly utrží značné ztráty dřív, než se stačí k ostrovu přiblížit.“

„Tomu nevěřím. I kdyby nám mohl být ku prospěchu, proč by to dělal? Proč bychom mu měli důvěřovat? Anebo vám, když už jsme u toho.“

„Protože usilujeme o stejnou věc,“ pravil Max vážným tónem.

„O jakou? Udělat z námořnictva pitomce?“

„Chceme zachránit Philippa. Jistě je vám dostatečně známo, že Kreolové mají silný smysl pro pokrevní pouta a čest.

Ochotně položím život za kteréhokoliv člena své rodiny a Justin se v tomto směru v ničem neliší.“

Matthews se nechal obměkčit.

„Vyslechnu vás, Vallerande, ale neslibuju, že s vámi budu souhlasit. Ale dám vám šanci předložit vaše stanovisko.“

„O víc vás nežádám.“ Maxovi se nesmírně ulevilo.

12

Justin vší silou potlačoval netrpělivost. Držel se stranou a odvracel zrak, zatímco Max se loučil s Lysette. Od plesu u Duquesneových uplynuly tři dny. Dnes proběhne výměna za Philippa. Pokud vše jde podle plánu, pak se Augovi podařilo nepozorovaně dostat na Vraní ostrov Griffinovy zbývající věrné. Za několik hodin bude Philippe v bezpečí a on se ocitne na základně pirátů, kde pošle Dominika Legarea k čertu.

„Radím ti, aby ses mi vrátil celý,

bien-aimé,“ varovala Lysette manžela a uhladila mu klopy kabátce. O schopnostech svého muže nikterak nepochybovala, přesto se obávala o jeho bezpečnost. „Mít tě za manžela je jedna velká zkouška, ale já už si za ty roky na tebe zvykla, a chci s tebou ještě několik let vydržet.“

Max se zakřenil a zlehka ji políbil na rty. „Nezapomeň mi zahřívat postel, maličká.“

„Ještě že tě doprovází Alex. Alespoň na tebe dohlédne,“ broukla a odtáhla se. Přistoupila k Justinovi a krátce ho objala. „Buď opatrný. Utěšuji se pouze tím, že jak to tak vypadá, máš devět životů jako kočka.“

„O Philippa by ses měla obávat,“

pravil chmurně Justin. „Bůh ví, jakým peklem si prošel.“

„My se o něho postaráme, Celia a já…“ Lysette se rozhlédla kolem sebe, jako by si teprve teď uvědomila, že tu dívka není. „Kde je?“

„U sebe doma,“ odpověděl Justin. On ani Celia si loučení nepřáli.

Lysette se na něho tázavě podívala.

„Netuším, co mezi vámi dvěma je, ale…“

„Nic,“ odsekl stručně Justin.

Lysette by se nenechala lehko odbýt, avšak odradil ji příchod Alexandra. Odebrala se proto k manželovi, jenž si oblékal černý plášť. „Kdy se vrátíte, Maxi?“

„Alex přiveze Philippa okamžitě

domů. Já se ukážu o něco později.“

„Kdy?“ vyzvídala žena. Podezíravě mhouřila oříškově hnědé oči. „Doufám, že se nemíníš připojit k veliteli Matthewsovi. Ne, to nedovolím! Není třeba, abys riskoval. Tvoje místo je tady…“

Max naznačil Alexovi a Justinovi, aby odešli, a začal opatrně couvat z místnosti. „Na palubě válečné lodi mi nic nehrozí, petite.“

„Vojáci tě při útoku nepotřebují, zato my na plantáži ano. Máš malé děti, na které musíš brát ohled, nemluvě o manželce…“

„A synovi v nebezpečí,“ dodal a zmizel v hale.

Lysette za ním rozčileně volala:

„Maximiliene Vallerande, dobře mě poslouchej! Jestli se ti něco stane, nikdy ti to neodpustím!“ Odpovědí jí byl tichý smích.

Celia poklekla u lůžka a pokoušela se modlit, avšak nedokázala se soustředit. Hlavu měla plnou vtíravých myšlenek. Stále dokola se zaobírala událostmi včerejšího dne a v duchu si opakovala vše, co jí Justin řekl.

Máš manžela, který se k tobě vrací… Philippe se vrací… Skončil jsem s tebou… jakmile bude v bezpečí, zmizím odtud.

Přemítala o Riskovi a jeho podivně rozjařeném chování. Jako by si neuvědomoval, že Justin brzy skončí v Legareových rukou. Zdá se, že Risk si

vůbec neváží lidského života.

Justin… Philippe…

„Dobrý Bože,“ zašeptala suchými rty,

„nedopusť, aby se mu něco stalo. Oba je ochraňuj. Prosím!“

Schovala obličej do dlaní. Vzpomínala, jak se Justin tvářil těsně před tím, než ho opustila. V jeho pohledu se zračila dychtivost, avšak pevně svíral rty. Bez ohledu na řeči, které vedl, věděla, že po ní touží. Chce s ní žít a svobodně ji milovat. Ale ona už ho nikdy neuvidí.

Tok jejích truchlivých myšlenek přerušil jakýsi zvuk. Zvedla hlavu a rozhlédla se kolem sebe. Nikdo s ní nebyl, to jen vítr dorážel na okenní tabulky. Justin je tam někde venku, řítí se

nocí. Ztrácí ho minutu po minutě.

„Vrať se ke mně.“ Sama by nedokázala říct, zda mluví nahlas, či pouze slyší ozvěnu svých myšlenek.

„Vrať se, vrať se mi zpátky.“

Vybavila si jeho modré oči a píchlo ji v hrudi. Připadala si, jako by se topila v ledové vodě, z níž jí tuhla krev v žilách, a z plic unikl všechen vzduch. A pak… Pak se znovu ocitla uprostřed své noční můry. Stála na lodi, obklopovala ji voda a Philippe se jí topil před očima. Až na to, že tentokrát to byl Justin. Legare ji držel a vítězoslavně se chechtal, zatímco se marně snažila dosáhnout k Justinovi. Ztrácela ho. Klesal pod hladinu. Umíral.

„Ne!“ Zvedla se z podlahy. Namáhavě oddechovala. Slzy se jí řinuly z očí,

utírala si je dlaněmi.

Justinovi se přihodí něco strašného. Cítila, že mu hrozí velké nebezpečí.

Padne do důmyslně nastražené léčky. V jeho plánu se cosi zvrtne. Neuměla vysvětlit, jak si tím může být tak jistá, ale zkrátka to ví. Jediné, co může udělat, je důvěřovat svému instinktu. Musí Justina varovat. Třeba ho nedokáže najít, ale musí to zkusit. Vyšla z pokoje a rozběhla se ke stáji.

Jako místo setkání určili Ďáblovu past, mokřad rozkládající se mezi řekou a jezerem Borgneem, ležící přibližně deset mil od Vallerandovy plantáže. Jestliže v průběhu výměny nastanou potíže, Justin snadno zmizí v blízkém slaném močálu s bezpočtem slepých

ramen, kanálů a zátok. Odtamtud se lehko dostane k souostroví, jehož součástí je i Vraní ostrov. Od útočiště pirátů ho dělí přibližně den cesty.

V průběhu jízdy, kdy mu vítr hvízdal kolem uší a koňská kopyta duněla v pravidelném rytmu, přepadl Justina starý známý neklid. Opět pocítil podivnou svobodu vyvrhele – najednou nezáleželo na tom, co řekl nebo udělal, ocitl se v rukách osudu.

V chladném nočním vzduchu se uplynulé týdny proměnily v pouhý sen a vzpomínky vybledly. Jako by se vracel na samý počátek. Jenže se změnil. Jeho příslovečné štěstí, neviditelná aura nedotknutelnosti, jež se nad ním vznášela, co si pamatoval, byla

zčistajasna pryč. Zřetelně si uvědomoval její nepřítomnost.

Možná je to zvláštní, ale Justin se nebál. Byl plný nedefinovatelného napětí, jež chutnalo jako zlost. Pociťoval ji vůči každému, dokonce i k Celii. Rozhodně jí nebyl vděčný za krátkou chuť štěstí, již mu nabídla. Vzhledem k tomu, co ho čeká, by bylo lepší, kdyby ji nikdy nepoznal.

Zubaté pobřeží pokrýval vlhký písek posetý mušlemi, tu a tam rostly duby. Risk se k nim připojil v nedalekém lesíku. Naklonil hlavu na stranu a zkoumal trojici mužů, jak sesedá z koní.

„Schovejte se, Vallerandové,“ poradil jim tiše. V zeleném oku se zračil zájem a nedostatek úcty. Justin věděl, že

navzdory vážnosti situace se Risk náramně dobře baví.

Pohlédl na kanál široký přibližně sto metrů. „Už jsi je viděl?“ otázal se.

„Bodejť. Ale schválně se teď drží z dohledu. Prober se, chlape. Mají to tu dobře občíhnuté.“

„Co Philippe?“

„Je s nimi. Vypadá dobře. Drží se na nohou.“

Všiml si, že Jack podezřívavě hledí na Alexandra, proto na něho krátce ukázal. „Můj strýc Alex.“

Risk se zachechtal. „Jako kdybych věděl, že máš strejčka.“ Alexovu mrazivému pohledu čelil s provokativním úsměvem.

Alex se na synovce káravě podíval.

„Tak s těmito týpky ses v posledních letech kamarádil?“

„Risk je na mnohem vyšší úrovni než většina z nich,“ ucedil suše Justin.

Jack vytáhl kus lana a přistoupil k Justinovi. Jeho nenucenost byla rázem ta tam. „Chtěli, abys měl svázané ruce. Je to jedna z podmínek,“ zavrčel. „Převezu tě ve stejném okamžiku, jako oni Philippa.“

Všichni zmlkli. Justin dal ruce za záda a Risk mu je spoutal. Max nespouštěl z dvojice zrak. Poté se tiše ozval: „Čím to je, že vám nevěřím, pane Risku?“

Justin prudce zvedl hlavu a výhružně se na otce podíval.

Max nehnul ani brvou. „Vím, že ho považuješ za přítele…“

„Věřím mu mnohem víc než tobě,“ vyštěkl podrážděně syn Nikdy nezapomene, že Risk kvůli němu přišel o oko. „Proč o něm pochybuješ? Zase tě varuje tvůj neselhávající instinkt? Bien, výborný důvod, abych nevěřil člověku, který mi tucetkrát zachránil život.“

Max se zamračil a odvrátil se.

Zahleděl se na klidnou hladinu.

Celia sesedla z koně a odvedla jej do lesa. Po celou cestu se hnala, jak nejrychleji dokázala, a čím víc se blížila k Ďáblově pasti, tím víc cítila skryté nebezpečí. Nervy jí jen hrály. Sledovala otisky kopyt, jež zůstaly v měkké půdě, dokud nezaslechla hlasy. Opatrně pustila otěže a plížila se blíž k vodě. Dávala si pozor, aby se ničím neprozradila.

Schovala se za kmen mohutného stromu a opatrně nakukovala do mezery v hustém porostu. Nad bažinou se vznášel tenký mlžný opar osvícený světlem dorůstajícího měsíce. Všude panovalo ticho rušené jen melodickým šploucháním vody, do níž se nořila vesla. Ze svého výhodně situovaného stanoviště viděla všechno: obě strany kanálu, Legareovy muže stojící na jednom břehu a Vallerandovy na druhém. Samotného Dominika nikde nespatřila, Maxe ano. Stál s mírně rozkročenýma nohama a zatnutými pěstmi. Výměna započala. Pirogy se vzdalovaly od břehu, v každém z malých plavidel seděly dvě postavy.

Celia je fascinovaně sledovala a

kousala si spodní ret. Justin seděl s rukama spoutanýma za zády a Risk ho převážel přes řeku. Hlavu otáčel k druhé loďce. Celia věděla, že nedočkavě vyhlíží Philippa, aby se přesvědčil o jeho zdravotním stavu. Plavidla se míjela v rozmezí přibližně deseti metrů. Celia si připadala jako ve snu. Pirogy klouzaly po vodě. Jedna odváží muže, jehož miluje, druhá jí vrací manžela, kterého považovala za mrtvého.

Zaryla nehty do kůry stromu. Ta zarostlá vousatá postava, svázaná a s roubíkem v ústech… Je to doopravdy Philippe? Vypadá přesně jako Justin před pěti měsíci, akorát že vlasy a vousy nemá tak dlouhé a je přízračně bledý. Po zádech jí přeběhl mráz. Vracela se k ní

minulost, již považovala za nenávratně ztracenou.

Vzpomněla si, že kdysi Philippa považovala za prince, který ji odveze do zaslíbené země. Připadala si jako v pohádce, jež se stala skutečností. Našla laskavého, milujícího muže. Není jeho vina, že v sobě objevila tužby, které je schopen vyplnit pouze jeho bratr. Je to nespravedlivé a špatné. Něco takového Philippa potkat nemělo. Nyní si budou cizí. Proboha, vždyť je to její muž! V očích církve i všech slušných lidí k sobě patří a je její svatou povinností s ním zůstat, pokud si to Philippe bude přát.

Justin odtrhl zrak od břehu, k němuž mířili. Oči se mu zamžily. Ostře se nadechl.

Risk se na něho podíval, aniž přestal rytmicky veslovat. „Co je?“ zeptal se tiše.

Justin by se nejradši ohlédl, ale neodvážil se. Poprvé v životě mu znepokojení nedovolovalo mluvit. Vycítil, že Celia je někde poblíž, a on s tím nemůže nic udělat. „Je tu Celia,“ přiznal.

„Celia?“ Risk se zarazil. „Tys ji viděl? Kde?“

„Nevím přesně. Někde tam vzadu.“ Cítil, jak mu zběsile buší srdce. „Až mě předáš Legareovi, vrať se a najdi ji. Postarej se, ať se jí nic nestane.“

„Ty se teda tváříš,“ zamumlal Jack.

„Takhle vyděšeného tě vidím poprvé, Griffine.“ Zavrtěl hlavou a znechuceně

si odplivl.

Piroga převážející Philippa dorazila ke břehu. Max vběhl do vody hluboké po kolena. Navzdory varování pobudy u vesel zvedl zbědovaného syna. Lodka se divoce zakymácela a Philippovy nohy vklouzly do ledové vody. Jakmile mu Max pomohl na břeh, vytáhl mu z úst roubík a Alex přeřezal pouta na rukou. Philippe prudce oddechoval. Zíral na otce zmatenýma modrýma očima.

Ty jediné Max poznal. Jinak nic nepřipomínalo jeho elegantního, vždy pečlivě upraveného syna. Přerostlé vlasy a vousy a nepadnoucí oblečení by Max netoleroval ani u svých otroků. Z vyhublé tváře ostře vystupovaly lícní kosti, popelavě šedá pokožka se zdála

nezdravě napjatá.

Max k sobě syna pevně přivinul.

„Proboha, Philippe,“ vysoukal ze sebe, zatímco mladého muže svíral v medvědím objetí. Oba chvíli mlčeli, pak se syn odtáhl. Natočil se tak, aby viděl, jak na opačném břehu piráti vytahují Justina z pirogy. „Proč jsi mu do volil, aby to udělal?“

„Nic se neděje. Máme plán,“ ujistil ho otec.

„Kdepak! Nad Legarem nikdy nezvítězíte. Zabije ho… On…“ Vyhublý mladík zakolísal a Max ho musel podepřít.

„Na Justina dohlédnu,“ slíbil.

„Všechno bude zase v pořádku. Alex tě teď odveze domů. Čeká na tebe Lysette.

A Celia.“

„Celia?“ opakoval tupě.

„Copak ti Risk neřekl, že žije?“

„Nevěřil jsem mu.“

„Je to pravda,“ ujistil ho tiše otec. „Je naživu a v pořádku.“

Philippa přemohlo vyčerpání. Zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Dopřej mu, oč tě požádá, Alexi. A pošli pro doktora Dassina.“

„Co bude s Riskem? Copak nepřipluje zpátky?“

Max střelil pohledem k druhému břehu. „Netuším, co má ten jednooký ničema za lubem.“

Hrubě do něho strčili a Justin padl na kolena. Někdo mu vrazil takovou facku, až se mu zatmělo před očima a v uších

mu začalo zvonit. Když se trochu vzpamatoval, spatřil před sebou Legarea. Zlověstně se zubil. „O téhle chvíli jsem dlouho snil,“ zadrmolil a znovu ho udeřil.

Justin ucítil krev. Hlavu držel skloněnou. Usoudil, že nebude Legarea bavit víc, než je bezpodmínečně nutné. Philippe je v bezpečí a on teď musí zůstat naživu, dokud se k němu na ostrově nepřipojí Aug a nedojde k plánovanému útoku.

Vtom zaslechl Riskův hlas. „Měl bych vám něco říct,“ hlásil vychytrale.

„Co?“ osopil se na něho Legare.

„Tvrdí, že ta ženská se schovává někde poblíž. Jestli chcete, nedá mi práci ji vystopovat.“

Čas se zastavil. Justin zvolna zvedl hlavu a přes clonu nenávisti se zahleděl na Riska. Vtom mu to došlo. Risk ho zradil. Když už nemohl dál plout s Griffinem, radši se přidal k Legareovi, než by se postavil na vlastní nohy. Pokoušel se mu to naznačit, ale Justin ho neposlouchal. „Ne,“ vydechl. Kolik toho Jack vyžvanil? A co Aug? Co je s ním?

Risk se mu beze studu díval do očí.

„Následoval bych tě po zbytek svých dnů, Griffine. Bojoval bych, položil za tebe život. Byls to ty, kdo to ukončil.“

Legare se spokojeně usmál. „Najdi madam Vallerandovou a přived mi ji,“ rozkázal rázně. „Kapitán Griffin jistě ocení její společnost.“

Dříve než Justin stačil něco namítnout,

ucítil na zátylku pronikavou bolest. Ztěžka se zhroutil k zemi. Omámeně se pokusil obrátit na bok. Vtom na něho dopadla druhá rána a všechno zčernalo.

Zlomové události odehrávající se na protějším břehu nemohla Celia vidět. Zůstala schovaná za stromem a sledovala, jak Alexandr zvedl Philippa na koně a vyhoupl se za něho. Poté odjeli. Max zůstal stát u vody a zíral na opačnou stranu řeky. Risk se nevrátil. Po několika minutách marného vyhlížení Max zaklel a zamířil ke koni.

Celii napadlo, že se k němu přidá. Jistě jede zpátky na plantáž a bude pro ni bezpečnější, když se k němu připojí. Přirozeně by se zlobil, kdyby věděl, že je tady. Sice by ji vyhuboval, ale v

hloubi duše by její počínání chápal. Chopila se otěží svého koně a chystala se spolu s ním opustit les. Max byl zhruba padesát metrů před ní.

Už už otvírala ústa, aby na něho zavolala, když vtom jí na obličeji přistála cizí dlaň a zmáčkla jí nos i pusu. Pokusila se vykřiknout a vymanit z krutého sevření. Ze všech sil se snažila nadechnout, ale nemohla dostat vzduch do plic.

Nejprve ji obcházely mrákoty, potom omdlela. Obklopila ji nekonečná tma.

Alexandrovi a Philippovi se na plantáži dostalo bouřlivého přijetí. Lysette nevlastního syna nadšeně objímala a zasypávala ho otázkami, aniž si počkala na odpověď. Prohlédla jeho

zranění a přikázala služkám, aby daly ohřát vodu a připravily lázeň. Philippe odmítl jít do své ložnice a odpočinout si.

„Chtěl bych nějaké slušné jídlo,“ prohlásil unaveně. „A taky si přeju zůstat vzhůru tak dlouho, dokud neuvěřím, že jsem doopravdy doma.“

Noeline ihned odspěchala do kuchyně pro misku vývaru a silné krajíce chleba. Lysette doprovodila nevlastního syna do salonu, kde ho posadila na pohovku a starostlivě kolem něho poletovala. Připadal jí podivně vzdálený, jako by si zcela neuvědomoval, co se kolem něho děje. Nesmírně se jí ulevilo, když se přesvědčila, že nemá žádné vážné zranění. Ovšem děsila ji jeho vychrtlost a prázdnota v očích, které se za běžných

okolností neustále usmívaly.

Uchopila ho za ruce. Bedlivě si je prohlížela a přitom v duchu děkovala Bohu, že se Philippe vrátil živý. Nejvíce se obávala toho, aby ho piráti nezmrzačili a neznemožnili mu tím pokračovat v lékařské praxi, kterou tak miloval. Philippe obemkl její ruku tenkými prsty. Odjakživa k sobě pociťovali náklonnost. Měli mnoho společného. Oba byli upřímní a dobrosrdeční, oba v rodině plné vznětlivých osobností vystupovali v roli usmiřovačů.

„Kde je Celia?“ otázal se.

Téhle otázky se Lysette hrozila. „Není tady,“ přiznala. Na dívčino nenadálé zmizení přišla před chvílí a sama

netušila, co si o něm myslet.

„Cože?“ Alexandr se opřel rukama o pohovku a předklonil se. „Kam se sakra poděla?“

„Netuším,“ přiznala Lysette a ustaraně se na něho podívala. „U sebe není a chybí jeden z koní. Očividně odjela, aniž komukoliv cokoliv řekla.“

„Nemyslíš, že se pokusila…,“ spustil Alexandr a vzápětí se zarazil, neboť Lysette po něm varovně loupla očima. Není moudré Philippa rozčilovat nepodloženými spekulacemi.

„Jsem si jistá, že se brzy vrátí,“ prohlásila neochvějně Lysette.

Alexandr se zamračil. „Dojedu pro doktora Dassina,“ oznámil. Lysette přikývla a on odešel energickým

krokem.

V mladíkově obličeji se objevil ustaraný výraz. „Má Celia nějaké potíže?“

„Samozřejmě že ne. A ty se ničím netrap, comprends? Bien, už je tu Noeline s polévkou. Až se najíš, doktor Dassin tě prohlédne a pak si odpočineš.“

Philippe se na ni zahleděl a nesměle se pousmál. „Málem bych ti uvěřil, že všechno bude zase jako dřív, belle-m?re.“

„Vždyť bude,“ prohlásila natolik přesvědčivě, že skoro obelhala samu sebe.

„Kdepak. Justin je vydán Legareovi na milost,“ pravil Philippe hlasem plným pohnutí. „Vyměnil svůj život za

můj.“

„Justin je velmi vynalézavý. Kromě toho mezi piráty dlouho žil. Dovede se o sebe postarat. A taky ví, jak získat, co chce. Nezapomeň, že se mu podařilo osvobodit Celii a dostat ji do bezpečí.“ Podala mu lžíci. „Sněz trochu polévky,“ pobízela ho a syn se pomalu pustil do jídla. Lžíce se mu třásla v ruce. Lysette by se jí nejradši chopila a nakrmila ho jako malé dítě, ale opanovala se. Nechtěla Philippa ponížit.

„Alex povídal, že se Justin za mě vydával,“ pronesl po několika soustech.

„Ano. Považovali jsme tě za mrtvého. Když ho k nám přinesli, byl těžce zraněný. Nenapadlo nás, jak ho lépe ochránit.“

„Těžce zraněný?“

„Oui. Zpočátku jsme mysleli, že zemře. Ale Celia…“ Lysette zaváhala. Netušila, kolik mu smí prozradit.

„Podařilo se jí ho uzdravit.“

Philippe položil lžíci. „A zatímco se za mě vydával, vystupovala v úloze jeho ženy.“

Lysette přikývla.

„Netroufal si na ni? Celia je nevinná. Nerozumí mužům, jako je on. Nechápe jeho temné stránky.“

„Víš… Osobně se domnívám, že mu rozumí až moc dobře,“ přiznala rozpačitě.

„Skutečně?“ Promnul si čelo a zmateně se na ni podíval. „A já bych se vsadil, že dívka jako ona jím bude

pohrdat a bát se ho.“

„Kdepak, tohle není ten případ. Tvůj bratr… na ni hodně spoléhal.“

„V jakém smyslu? Justin ušlechtilými a jemnými dámami odjakživa pohrdal.“

„Změnil se, Philippe. Usmířil se s otcem. Opět si začal vážit mnoha věcí, kterých se předtím lehkovážně zbavil. Blahosklonný postoj a divokost vystřídal zájem o druhé. A Celia byla…“

V ten okamžik Philippe pochopil. V modrých očích se objevil ublížený výraz. „Proboha. Pokoušíš se mi naznačit, že se můj bratr zapletl s mou ženou? Proto utekla, že?“ Zavřel oči.

„Ne, nemusíš mi odpovídat. Raději už nic neříkej. Teď ne.“

Náhle vypadal ztracený a opuštěný. Lysette by ho ráda utěšila, ale věděla, že je to nad její síly. „Philippe,“ váhavě se dotkla jeho rukávu, „mám poslat pro Briony?“

Jméno jako by proniklo clonou jeho otupělosti. „Briony,“ opakoval zasmušile, „stejně nepřijde. Kromě tebe je na světě jediná, o níž jsem bezpečně věděl, že mi nikdy neublíží. Měl jsem uctívat zem, po které kráčela. Místo toho jsem ji zradil.“

„Briony chápe, proč sis musel vybrat jinou nevěstu.“

„Ano, Briony to chápe,“ ucedil hořce.

„Ve své marnivosti a nafoukanosti jsem se domníval, že pro mě není dost dobrá. Chybělo jí vzdělání i správné manýry,

nebyla urozená dáma.“ Na mysli mu vytanula dávná vzpomínka a mimoděk se usmál. „Není schopna vyslovit jediné francouzské slovo. Pokoušel jsem se ji něco naučit, ale bylo to beznadějné. Kdybych se s ní oženil, všichni ve městě by se mi vysmáli a pomlouvali nás.“

„Chvíli možná,“ usoudila Lysette.

„Copak na tom tolik záleží?“

„Domníval jsem se, že ano.“ Zavrtěl hlavou. „To, co jsem jí provedl, je neodpustitelné. Teď je příliš pozdě.“

„Myslíš?“

„Nemohu jí nabídnout žádné odškodnění. Pouze bezcenné výmluvy a ty mi hodí na hlavu.“

„Mám pro ni poslat?“ přerušila ho vlídně Lysette.

Uchopil ji za ruku a zahleděl se jí do očí. Zhluboka se nadechl. „Ano.“

Justina probrala studená voda, kterou mu někdo vyšplíchl do tváře. Slabě zasténal a zvedl bradu z hrudi. Paže měl přivázané vysoko nad hlavou a bylo marné jimi škubat. Zvolna se mu vracelo vědomí. Cestou na Vraní ostrov ho surově zbili. Cítil, že jedno z nedávno srostlých žeber nevydrželo a znovu prasklo. Bolelo ho celé tělo.

„Otevři oči, Griffine.“ Stál před ním Dominik Legare a potměšile se šklebil. Popotahoval z tenkého doutníku a kouř vypouštěl nosem.

Justin zjistil, že má na zápěstích železné okovy a je přivázaný k háku visícímu ze stropu. Řetězy byly tak

našponované, že se nohama sotva dotýkal hliněné podlahy. Košile na něm visela v cárech. Ocitl se v prostorné cele pod pevností, kam někdy zavírali neposlušné otroky.

Sešel se tu značný počet Legareových stoupenců. Posedávali na bedýnkách, kouřili, popíjeli a očividně se bavili. Byl mezi nimi i Risk a pohlížel na bývalého přítele bez jakýchkoliv emocí. Justina naplnila nenávist a znechucení. Byl naivní hlupák, když se domníval, že Risk není schopen přihlížet jeho mučení. Zajímalo by ho, kdy se Jack rozhodl jej zradit. Muselo k tomu dojít poté, co se vypravil na ostrov ověřit, zda Philippe doopravdy žije. Legare využil příležitosti s ním promluvit. Slíbil mu

ochranu a bohatství a učinil, co bylo zapotřebí, aby si koupil Jackovu loajalitu.

Legare si všiml směru jeho pohledu a prohlásil, jako by mu četl myšlenky:

„Lehko jsem ho přesvědčil, aby se ke mně přidal, Griffine. Zklamal jsi mě. Domníval jsem se, že jsi chytřejší, a ty zatím uvěříš parazitovi. Svět je plných vší, jako je on. Počítám s tím, že i ke mně se jednoho dne otočí zády, až se mu to bude hodit. Ale já mu na rozdíl od tebe podtrhnu nohy dřív, než se o to pokusí.“ Provokativně se na Jacka zazubil, jako by se na ten den už těšil.

Risk mu oplácel upřený pohled. Rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Kupodivu se zdržel uštěpačných

poznámek.

Legare obešel Justina. „Navzdory překvapivému projevu naivity přiznávám, že tě stále obdivuju, Griffine. Znamenal jsi pro mě výzvu jako málokdo. Na druhou stranu jsi zabil Andrého, jediného člověka, na kterém mi na světě záleželo. A za to budeš krutě trpět.“

„Tvůj bratr za nic nestál,“ pravil opovržlivě Justin. „A ty…“

Dominik ho tvrdě udeřil pěstí do právě zhojeného boku a pak ho hřbetem ruky praštil přes ústa. Justin zaskučel bolestí a rozkašlal se. „Dost už o Andrém,“ prohlásil mrazivě Legare.

„Promluvme si o tom, cos naznačil před Jackem. Pravděpodobně jsi měl dost

rozumu, aby sis to nejdúležitější nechal pro sebe.“

Justin dávno zjistil, že v Jackově případě se vyplatí vydávat stručné a jasné rozkazy. Nemělo význam zasvěcovat ho do složi tých plánů. Jedině tím Riska znervózňoval, neboť Jack nesnášel, když se musel starat o víc věcí najednou. Teď sám sobě blahořečil, že o útoku námořnictva pomlčel. Avšak v přístavu jsou lodě, jejichž úkolem je zlikvidovat každého nepřítele, který se přiblíží na dostřel. Jestli je včas nezneškodní…

„Vím o Augovi a hrstce mužů, kteří se vetřeli na ostrov,“ pokračoval Legare.

„Pověz mi, kdy a jak je tam propašoval.“

Dopad jeho slov zasáhl Justina jako blesk. Znamená to, že Auga ani jeho lidi zatím nepochytali. Jsou dosud volní. Ušklíbl se zkrvavenými rty. „Pořád je hledáš?“ otázal se. „Jak dlouho se ti vyhýbají? Den, dva? Sami by to nedokázali. Musí jim někdo pomáhat. Možná tvůj vlastní člověk.“

Pochechtávání a mumlání přihlížejících rázem ustalo, jako když utne.

Legare zamyšleně pohlédl na Justina. Natáhl ruku a uhasil doutník o jeho hruď. Justin se prohnul v zádech a zasyčel přes zatnuté zuby. Bolest projela celým jeho tělem. Tvář se mu orosila potem, do nosu se vetřel pach spálené kůže a chlupů.

„Příště přijdeš o oko,“ sliboval nevraživě Legare.

„Táhni do pekla!“ ulevil si Justin.

„No, třeba ti oči ještě chvilku ponechám. Mám totiž něco, co musíš vidět.“ Ukázal na Jacka. „Pane Risku, co kdybyste přivedl našeho roztomilého hosta?“

Justin zkoprněl. Snad nemyslí Celii? Ta je přece doma a pečuje o Philippa. Blafují. Sledoval Riska, jak opouští celu. Přestal vnímat svoje okolí. Zachvíval se očekáváním. Připadalo mu, že se řítí z vysokého srázu a čeká na okamžik, kdy tvrdě narazí do země.

Vtom se ozval nadšený ryk. To Risk dostrkal do cely zmítající se Celii. Surově ji krákal za vlasy. Marně se

bránila. Natahovaly se k ní početné ruce dychtivých pirátů, ale Legare je zarazil. Poslušně ucouvli, byť neochotně. Dívčiny třpytící se oči pohlédly do Justinových. Přestože se viditelně zarazila, dál se třásla jako osikový list.

„Teď mi pověz o Augovi,“ vyzval ho Legare.

Justin se přinutil na něho podívat.

„Ona s tím nemá nic společného. Je to manželka mého bratra.“

„Ale pan Risk tvrdí, že pro ni máš docela slabost.“

„Bodejť,“ ozval se Jack. „Udělala z něj zbabělce.“

V Justinovi vzplál vražedný vztek.

„Zabiju tě,“ zavrčel a divoce trhl rukama, až okovy zarachotily. Nedbal na

bolavá žebra.

Legare uchopil Celii za bradu a druhou rukou ji pohladil po líčku. Znechuceně přistoupila blíž k Riskovi a nenávistně na Dominika zírala.

Justin řádil jako smyslů zbavený a divoce cloumal řetězy. „K čertu s vámi! Zabiju vás! Přísahám!“

„Vždyť je to jenom ženská,“ domlouval mu mrazivě Risk. „Je úplně stejná jako všechny ostatní.“

„Pověz mi o Augovi,“ opakoval Legare a vytáhl dýku s dlouhou čepelí.

„Mám jí do té pěkné tvářičky vyřezat tvoje jméno?“

„Ne!“ vyhrkl Justin. „Nedotýkej se jí!“

Legare se ušklíbl a naplocho

přiloženým nožem načrtl neviditelné V od Celiiny skráně až k bradě. Jasně tím přítomné zpravil o svých záměrech. „Jak dostal Aug muže na ostrov?“ vyštěkl.

„Neříkej mu to, Justine,“ poručila mu zajíkavě Celia. „Nic tím nezískáš. Stejně mi ublíží.“

„Mýlíš se,“ poučil ji Legare. „Když bude spolupracovat, možná tě nechám žít. Mám v Africe několik známých kupců, kteří tě mohou za slušnou cenu prodat na trhu s otroky. Bílého masa si tam vysoce považují.“ Pohlédl na Justina. „Nuže, Griffine?“

Oslovený nespouštěl zrak z nože, který se nebezpečně míhal před dívčinou pobledlou tváří. „Propašoval je v sudech. Tvoji lidé se domnívali, že je to

víno z přepadené lodi.“

Legare udiveně povytáhl ryšavé obočí. „Kde se ukrývají? Ve vsi? V pevnosti určitě ne. Prohledali jsme ji píď po pídi.“

„Netuším.“

Dýka spočinula Celii pod bradou.

„Ale no tak, Griffine.“

„Já to sakra nevím!“

Dominik se otočil zády k Justinovi a pohladil Celii po napjatém hrdle.

„Musíme ho přesvědčit, aby byl sdílnější, n’est-ce pas? Myslím, že svým mužům dovolím, aby si s tebou kapku zašpásovali. Ne najednou samozřejmě. Mohli by se kvůli tobě pohádat.“ Jeho tichý hlas pronikl clonou Justinovy zlosti v okamžiku, kdy se

Legare obrátil ke svým dvěma nohsledům. „Bolesi, Lucu, odveď te ji do vedlejší cely. Chci se vám odměnit za věrné služby. A dejte si záležet, ať Griffin slyší něco zajímavého.“

Pobudové se nenechali dvakrát pobízet a ochotně odtáhli dívku z kobky. Ječela, jako by ji na nože brali, škrábala a kousala jako posedlá.

Justin se prsty přidržel řetězů, zvedl nohy a vší silou kopl Dominika do hlavy. Ačkoliv se piráti svého vůdce báli, zařvali smíchy, když se svalil na podlahu jako špalek. Ale okamžitě se zvedl. Čišelo z něho ohromení a hněv, jenž neznal hranic. Justin si znenadání uvědomil, že neslyší Celiin zoufalý křik. Co to asi znamená? Vtom Legare zvedl

dýku a zamířil k němu.

Ve chvíli, kdy Legareovi muži vlekli Celii chodbou, jakoby odnikud se vynořila tmavá postava. Ve vzduchu se zablýskla čepel nože. Brutální sevření povolilo a dívka ihned zmlkla. Zůstala stát jako solný sloup. V šeru, jež ji obklopovalo, se zaleskly Augovy černé oči. Uchopil ji za ruku. Zmateně se na něho dívala, nicméně se nebránila, když ji odváděl od dvou bezduchých těl.

„Augu?“ zašeptala, jakmile se trochu vzpamatovala. „Justin. Justin tam zůstal…“

„Pospěš si. Rychle. Půjdou po nás.“

„Já vím, ale Justin…“

„O něho se neboj.“

Právě v tom okamžiku zazněla

ohlušující exploze. Přicházela směrem od cely. Celia zalapala po dechu a klopýtla. Podlaha i stěny se zachvěly.

„Co to bylo?“

V okamžiku, kdy se Legare ocitl u Justina, se roztříštila dřevěná stěna po Griffinově levici. Třísky a žhavý popel se rozlétly do všech směrů. Síla výbuchu nejhůř postihla ty, kteří stáli nejblíže. Justinovi zvonilo v uších, nic jiného neslyšel. Čas plynul s mučivou pomalostí.

Na několik vteřin ztratil vědomí. Jakmile se vzpamatoval, začal si uvědomovat, co se kolem něho děje.

„Celia,“ zamumlal a zavrtěl se. Unaveně zvedl hlavu. Před očima mu plulo několik povědomých tváří. Svalnaté

paže ho sundaly z háku a podepřely ho. Zmohl se na několik vrávoravých kroků, řetězy táhl za sebou.

Svět se přestal točit. Z probourané zdi se vyhrnuli jeho věrní. Přímo před sebou spatřil Sans-Neze a Duffyho.

„Žena…,“ hlesl Justin.

„Je v pořádku. Aug ji osvobodil.“

Justin se rozhlédl kolem sebe. Legare zmizel. Dokulhal k tělům nataženým na podlaze a nad jedním z nich se sklonil.

„Jacku…“ Byl to Risk. Dostal přímý zásah. Zelené oko zůstalo otevřené, z druhého výbuch serval klapku. Justin marně pátral po pulzu. Risk zemřel.

Justina překvapilo, že navzdory nejhorší možné zradě pocítil smutek. Nejradši by mu dal volný průchod a po

chlapském způsobu kamaráda oplakal. Jemně zatlačil Jackovi nevidoucí oko a zakryl prázdný důlek. Potom se napřímil a zůstal stát. Připadal si jako v transu. Chápal, čím Riska proti sobě popudil. Koneckonců si byli blízcí jako bratři. Jack se cítil zrazený. Domníval se, že ho Justin opustil, a připadalo mu, že nemá na vybranou – musel následovat Legarea.

Justin by se nad zesnulým zdržel déle, byl si však vědom toho, že jej ostatní sledují. Otočil se k nim a nastavil zápěstí. „Zbavte mě okovů,“ poručil.

„Legare se brzy vzpamatuje. Nemáme moc času.“ Piráti se chopili železných páčidel a zručně osvobozovali svého velitele. „Vyhodili jste do vzduchu celou

zeď.“ Justin zavrtěl hlavou. „Jak jste sakra věděli, že k ní nejsem připoutaný?“

Zakřenili se na něho. „Doufali jsme, že nebudeš,“ přiznal Sans-Nez.

Okovy spadly z pohmožděných rukou.

„Jste si jistí, že Aug zachránil Celii?“

„Jasně.“

Dívali se na něho plni očekávání. Justin se ihned ujal velení a začal vydávat rozkazy. Zatímco mluvil, bystře zvažoval jednotlivé možnosti. Risk je mrtvý, Celia v nebezpečí a Aug podniká bůhvíco. On musí pokračovat ve svých plánech, ale nemá moc na vybranou. Nejprve potřebuje najít Celii a přesvědčit se, že je v pořádku.

„K ostrovu se blíží námořní jednotka

o síle osmi nebo více lodí,“ spustil spěšně. „Dostaňte se k dělům v pevnosti a rozstří lejte pirátské lodě kotvící v přístavu. Legareovi muži se pokusí zaujmout bojové postavení. Nemiřte na nikoho, kdo pluje pod americkou vlajkou. Zapalte hospodu a muniční sklady.“ Odmlčel se a tiše dodal: „Já si najdu Legarea.“

„Dobře se dívej, Griffine,“ poradil mu Duřfy. „Rozmístili jsme natažené zbraně na místa, která jsi určil. Míří přesně. Zakopni o drát a prostřelíš si břicho.“

Justin pohlédl na svoje pošramocené tělo a spáleninu od doutníku na hrudi.

„Zřejmě bych si ničeho nevšiml,“ zamručel a naznačil svým mužům, aby se

rozešli. Duffy mu podal dýku a rapír. Griffin zastrčil nůž do boty a pozorně si prohlédl sečnou zbraň. Byla dokonale vyvážená a nebezpečná.

Vykročili do chodby. Každý měl svůj úkol. Jen Duffy se držel za svým kapitánem. Justin se k němu prudce otočil. Jeho kulhání se zhoršilo. „Co je?“ zavrčel.

„Půjdu s tebou po Legareovi, Griffine.“

Justin na něho zíral pronikavýma očima. Polovinu jeho tváře osvětlovala louč, druhá polovina se utápěla ve tmě.

„Kdepak. Půjdu sám a ani sám ďábel mě nezastaví.“

Duffy se odvrátil, očividně spokojen s tím, co vidí v Griffinově tváři.

Nemusel ji nikdo pobízet, aby se snažila udržet s Augem krok. Klopýtala za ním potemnělou svažující se chodbou. Vtom se zastavil a ona do něho zezadu vrazila. Tiše vyjekla. Ukázal na podivnou věc stojící uprostřed. Vypadalo to jako prapodivná zbraň. Z dřevěné konstrukce vedly dráty, jež zatarasily celou chodbu. Aug je opatrně překročil a naznačil Celii, aby učinila totéž. Vy kasala si sukně až ke kolenům a napodobila ho.

Tunel směřoval hlouběji do podzemí a končil ve spleti jeskyní. Aug ji do jedné z nich dovedl. Chvíli trvalo, než dívčiny oči přivykly hutnému šeru. Všude se povalovaly prázdné bedny a sudy. V podlaze zel úzký otvor. „Vlez

dovnitř,“ přikázal Aug. „Tudy se dostaneš z pevnosti. Pospěš si!“

Celia na něho tupě civěla. Má se nasoukat do temné díry v zemi? „Ne, to nedokážu.“

„Nic se ti nestane. Dělej!“

Zhoupl se jí žaludek. „Musí přece existovat jiná možnost. Třeba bych se mohla někde schovat, dokud…“ Zmlkla, neboť Aug jí podával ruku.

„Chyť se.“

Ač nerada, sevřela nabízenou pravici. Posadila se na okraj jámy a nechala se spustit dolů. Chodidly se dotkla hladkých kamenů, které se prudce svažovaly. Podívala se vzhůru, kde se matně rýsoval obrys Augovy hlavy.

„Postarej se o Justina,“ nabádala ho

zoufale.

„Ano.“

Nato muž zmizel. Celii obklopila tma. Posadila se a hystericky se rozvzlykala. Napadlo ji, že když Justina zradil Risk, Aug ho mohl zradit taky. Co když nestojí na jejich straně? Zvedla paže, ale v tu chvíli začala klouzat stále níž a níž. Pod nohama jí ujížděl písek a drobné kamínky.

Vykřikla. Řítila se stále hlouběji. Marně se pokoušela zastavit. Konečně dopadla až na dno. Neohrabaně se postavila a rozhlédla se kolem sebe. Zvuk jejího vzrušeného dechu vytvářel dutou ozvěnu.

Spatřila před sebou několik paprsků světla. Proudily seshora a osvětlovaly

okolí. Ocitla se v chladné vlhké jeskyni, ve které se stěží postavila. Dno pokrývala slabá vrstva mořské vody. Natáhla paže před sebe a prsty zkoumala hrubý povrch stěn.

Doléhala k ní tlumená vřava. Možná by tady měla počkat. Vtom jeskyní otřásl výbuch. Polekaně sebou trhla. Sypaly se kolem ní oblázky. Nemůže tu dál zůstat. Bála se, že zešílí. Soustředěně se kousla do rtu a opatrně postupovala podél stěny, jíž se přidržovala. Byla vyděšená, ale ještě víc se bála o Justina.

Vzpomněla si, jak bezmocně visel na řetězech, a do očí jí vhrkly slzy. Jak moc mu ublížili? A ta exploze – nezabila ho? Nevzdávala se naděje. Justin je silný a houževnatý. Přestál mnohá nebezpečí.

Ale obávala se, že pokud se mu podařilo vyváznout z cely, budou ho rozptylovat obavy o její bezpečí. Krok za krokem se sunula podzemním tunelem.

*

Justin věděl, že Legare rychle shromáždí svoje muže a vymyslí strategii, s jejíž pomocí by se vypořádal s hrstkou záškodníků řádících v jeho pevnosti. Správně předpokládal, že vzniklého chaosu využije řada Dominikových mužů k plenění skladů s kořistí. S trochou štěstí námořnictvo brzy zaútočí a přinutí Legarea soustředit se na přístav, z něhož se začínaly ozývat výstřely.

Vzduchem se neslo pokřikování a řev.

Na ostrově vypukl poplach. Vítr přinášel zápach kouře. Justin zvažoval, kam mohl Aug odvést Celii. Zamířil ke kamennému schodišti vedoucímu do pevnosti. Dříve než stačil položit nohu na první schod, kdosi se na něho vrhl ze zálohy a srazil ho na podlahu. Justin pevně sevřel rukojeť rapíru a odvalil se stranou. Bleskově se postavil.

„Nede!“ vykřikl hlasitě útočník. Na pomoc mu přiběhli dva piráti. Byli sice menší než Justin, ale dychtiví po krvi. Vyzbrojili se krátkými těžkými šavlemi, jimž dávali přednost ti, kteří se nikdy neučili šermovat. Nedostatek zručnosti vyvažovali bojem zblízka. Vyřítili se na něho oba najednou.

Justin uskočil stranou, vykryl výpad a

zaútočil rapírem na jednoho z násilníků. Muž se zhroutil k zemi s probodnutým břichem. Druhý pirát se doširoka oháněl šavlí. Justina zrazovala poraněná noha, proto si musel dávat velký pozor. Výpady střídal s ustupováním a uhýbáním stranou. Protivníkovy ataky nemohl účinně vykrývat, neboť čepel rapíru by nevydržela střet se silnou šavlí.

Zlomená žebra ukrutně bolela. Justin se přinutil prudce skrčit a než si soupeř naplno uvědomil, co se děje, zasáhl ho do svalnatého ramene. Pirát upustil šavli a chytil se za rozšklebenou ránu. Vrávoral dozadu. Jakmile vrazil do zdi, svezl se na podlahu. Přivřenýma očima pohlédl na Justina. Vypadal jako zvíře

lapené v pasti. Ačkoliv zranění nebylo smrtelné, očekával, že s ním Justin skoncuje. Ještě před nedávnem by to bez rozmyslu udělal, nyní se k tomu nemohl přimět. Proboha, co se to s ním děje?

Zadýchaný z vynaložené námahy, odvrátil se od piráta. Zbytkem rukávu si otřel zpocené čelo. Koutkem oka zachytil mihnoucí se stín. Mrštně se otočil s rapírem v ruce.

Spatřil Auga s dýkou v jedné a španělským mečem v druhé ruce. Podíval se na Justina a zklamaně zavrtěl hlavou. „Měls ho vyřídit. Ztrácíš svůj obvyklý říz.“

Justin s ním v duchu souhlasil. Kdysi býval tvrdý a nemilosrdný a bylo mu lhostejné, zda někomu ublíží či někdo

ublíží jemu. Život mu tehdy připadal o hodně snazší. „Kde je Celia?“ obořil se hrubě na přítele.

„V tunelu vedoucím z podzemních skladišť.“

„Ten na Sans-Nezově mapě nebyl.“

„Pověděly mi o něm zdejší holky. Objevily ho pod nevěstincem. Legare o něm neví.“

„Netvrď mi, že jste se spolu s ostatními schovávali…“ Přerušila ho ohlušující rána, která jako by vycházela ze samotného nitra země. Stěny se zatřásly a trámy nad jejich hlavou zapraskaly. Pohlédl na Auga. „Muniční sklad?“ Muž přikývl.

Náhle zaslechli divoký řev. Lidé se hnali po schodech vzhůru a zakopávali

jeden o druhého. Ve vzduchu se vznášel hutný pach strachu. Justin se připlácl ke stěně chodby a naznačil Augovi, aby učinil totéž. Jakmile se kolem nich přehnala vyděšená smečka, zvolna ji následovali. „Nepovídej, že jste se po Riskově zradě ukrývali mezi děvkami.“

„Nějaký čas ano,“ přiznal Aug.

„Holky si chtěly s Legarem vyrovnat účty. Obírá je o spoustu peněz a přitom jim nezaručí dostatečnou ochranu. Občas se stává, že jim kunčofti nezaplatí a ubližují jim.“

„To mě nepřekvapuje.“ Justin se otočil, aby se vrátil toutéž cestou, jakou přišel. „Jdu najít Celii.“

„Ale Legare…“

„Vím, postarám se o něho. Ale

nejdřív musím najít Celii.“ Jakmile si všiml, že s ním Aug nesouhlasí, posměšně povytáhl obočí. „Jestli se ti to nelíbí, skoncuj s Legarem sám.“ Oba věděli, že Augovy šermířské schopnosti na Dominika nestačí.

Přítel naštvaně zaklel a ukázal ke schodům. „Rychlejší bude vzít to horem a počkat na ni na konci tunelu.“

Opatrně vystoupali vzhůru, prošli prázdnou halou a otevřenými vstupními dveřmi. Přivítal je svěží noční vzduch. Zakrátko se začne rozednívat. Na mnoha místech plály ohně, požár pohlcoval i hospodu zbudovanou ze staré lodi.

„Tudy.“ Justin se vydal za Augem. Vtom se ozvala nezaměnitelná rána následovaná pronikavým jekotem. Padli

do písku a zakryli si hlavy. Střely na ně přímo pršely. Jedna dopadla nebezpečně blízko nich a explodovala s ohlušujícím rachotem. Justin zakašlal a zvedl hlavu. Podíval se na Auga. „Myslím, že dorazilo námořnictvo.“

13

Celia postupovala pomalu a nejistě. Neviděla na krok a podloží bylo značně nerovné. Palba, která jí duněla nad hlavou, po chvíli zesílila, což bylo jasným znamením, že chodba stoupá k povrchu. Dál klopýtala kupředu, ale její strach a beznaděj s každou uplynulou minutou mohutněly a ochromovaly ji. Zdálo se jí, že podzemní chodba nikdy neskončí a ona zůstane navěky uvězněná v temnotě. Zmáhala ji únava, ale bála se zastavit a odpočinout si.

Prsty měla od ustavičného šmátrání po

nerovném vápenci celé bolavé. Pojednou hmátly do prázdna. Stěna končila. Celia vyhledala její okraj a zjistila, že se nachází na rozcestí, kde se tunel dělí vedví. O tomhle se Aug nezmínil. Nevěděla, kterým směrem se vydat. Zatnula ruce v pěst.

„Kudy teď?“ Její hlas rezonoval jeskyní. Opřela se o kámen a rozplakala se. A potom poprvé v životě vypustila z úst krajně ošklivá slova, která zaslechla od Justina. Vzápětí ji vyděsil výbuch, který jako by zazněl přímo nad její hlavou. Ze stropu se utrhlo několik kamínků.

To ji přimělo k akci. Rozhodla se odbočit vlevo. Chodba se ostře stáčela. Ve vzduchu ucítila kouř. Zaslechla

tlumený výkřik. Na to, aby patřil muži, byl posazený příliš vysoko. Celia se odvážila učinit několik dalších kroků a spatřila nad sebou otvor, z něhož se linula oranžová záře. Zaslechla tlumené vytí požáru. Zírala vzhůru a stále váhala. Ozval se další jekot.

Rozhodla se. Na nic nečekala, odrazila se a vyhoupla se vzhůru. Ocitla se v místnosti, kde řádil oheň. Pod nohama spatřila prkna, která někdo odtáhl, aby se dostal k tajnému východu v podlaze. Dvě stěny místnosti polykaly plameny, které téměř stačily pohltit částečně zhroucený strop. Několik kroků od ní se dvě ženy marně pokoušely pohnout s trámem, který dopadl na nohu mladé mulatky. Celii stačil jediný

pohled, aby pochopila, že je v nevěstinci.

Prostitutky nadávaly a kašlaly. Mohly utéct a zachránit se, ale svědomitě se pokoušely pomoci zraněné dívce. Celia se k nim rozběhla a impulzivně popadla uvězněnou holčinu pod rameny. Ženy se na ni udiveně podívaly. „Zvedněte ten trám!“ poručila jim. Oči ji pálily od hustého kouře a po tvářích se jí řinuly slzy. Kašlajícím ženám se podařilo nadzvednout těžké dřevo a Celia zatáhla. Zraněná dívka se jí snažila ze všech sil pomoci a statečně škubala nohou. Jedna z hořících stěn zakolísala, jako by se každou chvíli chystala zhroutit. Celia zabrala a vytáhla děvče ze smrtícího sevření trámu.

Společně s ostatními dovlekla dívku k otvoru v podlaze. Prolezla jím jako první a vztáhla paže, aby zraněnou zachytila. Sotva se všechny čtyři ocitly v bezpečí podzemního tunelu, jedna z nevěstek, kyprá bruneta s ušmudlaným obličejem, popadla Celii za paži.

„Díky,“ pravila ochraptěle. „Děkujeme ti.“

„Víte, jak se odtud dostanu?“ zeptala se Celia a rozkašlala se. Ačkoliv nebyla kouři vystavena dlouho, zmocnil se jí pocit, že má plíce plné sazí.

Prostitutka se skřípavě zasmála.

„Jestli ses chtěla dostat z podzemí, tak jsi špatně odbočila. Znám cestu ven. Není to daleko.“

Přerušila ji ohlušující exploze. Tunel

se zatřásl a zapraskal. Ženy zaječely a instinktivně se přitiskly k sobě. Kolem nich se sypalo kamení. Celii napadlo, že zemře. Hlavu měla náhle dočista prázdnou. Nejprve vnímala jen příšerný řev a hluk, a pak se rozhostilo přízračné ticho. Všechno kolem ní se zdálo klidné, studené a šedivé.

Maličko se zavrtěla. Připadala si jako v mrákotách. V očích, v nose i v plicích ji štípalo. Vznášel se kolem ní teplý vzduch, který ostře páchl. Rozkuckala se a pokusila se posadit. Protřela si oči. Bruneta se opatrně dotýkala boule na hlavě a klela, mulatka plakala. „Co se stalo?“ nechápala Celia.

„Zával,“ odpověděla stručně bruneta a ukázala do tunelu zasypaného sutí.

„Nyní se odtud nedostaneme.“ Přemohl ji kašel. „A protože ti zasraní hajzlové zapálili celý ostrov, jsme v pasti. Vlastně v pěkné troubě. Zanedlouho se tu upečeme jako holubičky.“

„Ne,“ prohlásila nesmlouvavě Celia a doplazila se k hromadě suti. Zvedla kus vápence na jejím vrcholu. „Kouř i žár budou stoupat vzhůru. Tady před nimi budeme na chvíli v bezpečí, přesto se musíme…“ Přemohl ji záchvat kašle.

„Prokopat ven.“ Žádná z žen se k ní nepřidala. Odhrnovala kamení holýma rukama.

Vtom se vedle ní objevila bruneta.

„Ty jsi mi ale odvážná mladá dámička.“ Popadla spolu s Celií velký balvan a odnášely jej stranou.

Taverna byla v jednom plameni. Světlo a žár plamenů konkurovaly vycházejícímu slunci. Justinovi a Augovi se podařilo odplazit z palební linie a ukrýt se za jedním z velkých ochozů pevnosti. Vtom ze dveří vyklopýtala osamělá zakrvácená postava. Justin ztuhl, neboť toho člověka poznal.

„Duffy!“ Stoupl si a pospíchal vstříc zraněnému muži. Opatrně ho položil na zem.

Duffy tiskl dlaně k bodné ráně na hrudi, z níž prýštila krev a protékala mu mezi prsty. Skelnýma očima pohlédl na Justina. „Legare,“ zasípal. „Bojoval jsem s ním, ale nemohl jsem… Snažil jsem se…“

„To je v pořádku, nemluv,“ zamumlal

Justin a pochmurně se podíval na Auga. Duffy se nemohl protřelému Dominikovi za žádných okolností vyrovnat. Griffin utrhl kus své rozedrané košile a přimáčkl jej ke krvácející ráně. Bylo to zcela zbytečné gesto, ale musel něco udělat. Duffy se třásl a lapal po dechu. Hlava mu padala na stranu.

„Griffine.“

Vzhlédl od umírajícího kamaráda a spatřil ve dveřích stát Dominika Legarea. V ruce svíral zakrvácený meč. Potměšilý úsměv kamsi zmizel, zato z očí čišelo vražedné odhodlání. Působil čistým, upraveným a neporazitelným dojmem. Za jeho zády se objevili dva muži. Justina by zajímalo, zda se všichni tři vrhli na Duffyho, zahnali ho do kouta

a potom svému vůdci umožnili zasadit fatální úder.

Aug vyskočil, Justin ho následoval o něco pomaleji. V uších slyšel bušení srdce. Větší odhodlání než teď v životě necítil. Utápěl se v nenávisti tak hluboké, že nevnímal řádění požáru ani vystřely z kanónů. Věděl, že je schopen úplně všeho, každé krutosti. Přestával být člověkem.

Uvědomil si, že je stejný jako Legare. Panebože, pomyslel si znenadání, jaký je mezi námi rozdíl? Zachvátila ho panika. Rudá mlha se rozptýlila a on si vzpomněl na Celii, jak ho objímala a říkala, že mu věří. Probudila v něm tu část osobnosti, kterou pohřbil před mnoha lety. Právě díky ní už není jako

Legare a nikdy nebude. Tohle pomyšlení ho uklidnilo.

Příliv energie zrozený ze zoufalství zvolna slábl a o slovo se začala hlásit stará i nová zranění. Správná připomínka. Může bojovat jen v rámci svých možností. Obvyklá mrštnost a vytrvalost jsou ty tam.

„Augu,“ ukázal na dvojici za Legarem, „ať se ti dva mezi nás nepletou. Kdyby se o něco pokusili…“

„Jasně.“

Legare kývl na své nohsledy a ti poslušně ustoupili stranou. Justin tipoval, že jakmile dostanou šanci, vrhnou se na Auga. Nemyslel si, že by Aug s nimi měl příliš potíží.

Dominik se vrátil do pevnosti, kde

vyčkal na Justina. Prostor, v němž se ocitli, byl malý, uzavřený a osvětlený loučemi. Denní světlo dopadalo dovnitř pouze úzkými dveřmi. Vtom se zvenčí ozvaly válečné pokřiky a řinčení zbraní. Legare pohlédl na Justina. „Zdá se, že se moji muži rozhodli prověřit Augovy šermířské schopnosti.“

Justin lhostejně pokrčil rameny.

„Alespoň se na chvíli zabaví.“ Zaútočil na Legarea dřív, než stačil větu dokončit. Protivník však nezaváhal, úder pohotově vykryl a provedl vlastní výpad. Justin bojoval s úporným soustředěním. Zjistil, že místo obvyklého elegantního postoje a pohybu se kvůli zraněné noze zmůže jen na nemotorné poskakování. Veškerý rytmus

je pryč.

Dominik se opovržlivě rozesmál. „Ty patetický hlupáku! Ztratil jsi všechny schopnosti, které jsi kdysi měl.“ Stáhl se s pohrdavým úsměškem na rtech, jako by tím chtěl říct, že tenhle duel mu za námahu nestojí.

Justin ho pohotově následoval. Zatvrzele útočil a zatlačil tím Legarea do defenzivy. Předstíral výpad, prudce změnil směr a zasáhl soupeře do ramene. Ten uskočil dozadu a na košili se mu objevila krev. To ho rozzuřilo. Začal na Justina dotírat jako zběsilý. Justin ze všech sil držel pozici. Věděl, že jeho noha není dost silná na to, aby zvládala dlouhé couvání.

Meče se zkřížily, čepele po sobě

sklouzly téměř až k jílcům. Muži skřípali zuby a vzájemně se přetlačovali. Byla to zkouška síly, v níž zvítězil Justin. Hravě odhodil Legarea dozadu. Avšak ten se rychle vrátil. Následoval šermířský koncert, kdy oba rivalové pracně hledali nějakou tu výhodu. Vše se odehrávalo příliš rychle, takže na uvažování nezbýval čas. Řídili se pouze instinktem. Justinovi se nějakým zázrakem podařilo vyhmátnout Dominikovo slabé místo a lehce ho zasáhnout do boku.

Legare nasadil ďábelský výraz. Pohyboval se jako stroj a nutil Justina uskakovat dozadu. Justin prudce oddechoval přes zaťaté zuby a zoufale se bránil. Legare se zatvářil vítězoslavně. V tom okamžiku Griffinovy

paty šláply do prázdna. Ocitl se na kraji schodiště. Ve snaze nalézt rovnováhu sklouzl po prvních dvou nebo třech schodech a rapír zvedl právě včas, aby stačil vykrýt další výpad.

Vtom se ozvala ohlušující exploze. Pevnost zasáhla střela z kanónu a stěny se zatřásly. Justin ztratil balanc a skutálel se ze schodů. Jeho rapír zůstal ležet v polovině schodiště. Neměl šanci na něj dosáhnout. Griffin se několik vteřin ani nepohnul. Omámeně zíral na místo, odkud spadl. V hutném příšeří, které je obklopovalo, sledoval Legarea, jak se k němu zlověstně blíží.

Přinutil se vstát. Namáhavě se zvedl a odklopýtal do potemnělé chodby, kde opět upadl. Přímo před nosem spatřil

drát omotaný kolem kohoutku pistole. Užasle zamrkal. Zrychleně oddechoval. Odplivl si, neboť v ústech ucítil kovovou chuť krve. Posbíral zbytek sil, vstal a opatrně drát překročil. Vrávoral do nitra chodby. Po několika metrech se opřel zády o stěnu a sklouzl do sedu. Vyčkával. Lapal po dechu a tiskl dlaň k boku, odkud vystřelovala nesnesitelná bolest.

U vstupu do chodby se Legare zastavil a zíral do temných stínů. Až na Justinovo oddechování všude vládlo naprosté tichu

„Kapitáne Griffine,“ zvolal vyčítavě Legare, „tohle je ostuda. Když si pomyslím, že jsem tě kdysi považoval za hrozbu, chce se mi smát. Teď tě zabiju jako mouchu.“

Zvedl meč a vkročil do chodby. Botou zavadil o drát přivázaný ke spoušti.

Ozval se výstřel, z něhož Justinovi zalehlo v uších.

Legare zaváhal a pak pokračoval v chůzi. V Justinovi zatrnulo. Copak to nekoupil? Vtom Dominik začal klesat k zemi. Nemotorně na Griffina namířil špičku svého rapíru. Justin uhnul stranou a chladná zbraň ho minula.

Legare zařval jako šílenec: „K čertu s tebou, Griffine!“

Nato se rozhostilo ticho. Trhlinami v popraskané zdi se do chodby linuly tenké paprsky světla. Když se Justin rozkoukal, spatřil svého soupeře. Zíral na něho nevidoucíma očima a rty křivil v křeči. Zákeřně nastražená zbraň splnila

svůj účel – smrtelně ho zasáhla do břicha.

Justin se vyškrábal na nohy a opřel se o zeď. Shlížel na postavu zkroucenou na podlaze. Obcházely ho mrákoty. Navzdory tomu přemítal o tom, proč je najednou všude takový klid. Vojenská operace skončila. Brzy se ostrov začne hemžit námořníky.

„Griffine,“ zaslechl Augův hlas.

Z posledních sil se vlekl chodbou a potom do schodů. Cestou zvedl svůj rapír. Aug na něho čekal nahoře a netvářil se nikterak překvapeně. Justin se na něho zamračil. „Jak víš, že nezvítězil Legare?“

„Znám tě příliš dlouho na to, abych o tobě pochyboval,“ odpověděl Aug.

Další bezduché tělo se povalovalo u vchodu do pevnosti. Byl to jeden z mužů, který zápolil s Augem. Justin na přítele tázavě pohlédl. „Kde je ten druhý?“

Aug pokrčil rameny. „Utekl.“

Justin se pousmál a pak si vzpomněl na Celii. „Odveď mě k východu z tunelu.“ Aug se chopil jedné z pochodní a vydali se ven z pevnosti. Vesnice, hospoda i nevěstinec byly v jednom plameni. K obloze stoupal černý kouř. Ostrov se proměnil v ohnivé peklo.

Vstup do podzemí se skrýval v dubovém háji, kde jej strážilo husté křoví. „Už by tu měla dávno být.“ Aug se rozhlížel kolem sebe.

„Celie!“ zvolal ochraptěle Justin. Převzal od Auga pochodeň. „Něco se

zvrtlo,“ prohlásil. Instinkt mu napovídal, že nemá význam zdržovat se pátráním na povrchu. Přikrčil se a vstoupil do tunelu. Prostor se po několika krocích rozšířil, ale ne natolik, aby se mohl napřímit. Justin věděl, že ho Aug následuje.

„Celie!“ křikl, ale odpověděla mu pouze ozvěna. Po několika metrech se chodba rozdvojovala. Justin se zastavil. „Odkud měla přijít?“

Aug ukázal přímo před sebe. „Odtud.“

Justin pohlédl na otvor vedoucí vpravo. „Kde to končí?“

„V bordelu.“

„Zkusíme to nejdřív tudy.“

„Není pravděpodobné, že by se…“

„Právě že ano,“ přerušil ho chmurně Justin a odbočil doprava. „Znám ji. Má

přímo talent – nebo dar – být v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

Vtom ucítil kouř a zamračil se. Vzápětí se zastavil, neboť chodbu zatarasil zával. Úplně nahoře v něm zela štěrbina, v níž se tu a tam objevily drobné ruce. Zaslechl tlumené volání o pomoc.

Upustil pochodeň i rapír. V hlavě měl dočista vymeteno. Bez přemýšlení se vrhl na hromadu kamení, popadl jeden z balvanů a snažil se ho odvalit. Nadával, napínal síly a posléze se mu jej podařilo shodit z hromady. Aug se pilně činil po jeho boku. Oba spěšně rozebírali kamenný zátaras.

Rozšířili otvor a Justin jím prostrčil hlavu, rameno a paži. Naslepo hmátl po

štíhlé ruce a zatáhl. Aug mu pomáhal. Společným úsilím vyprostili kyprou ženu. Zhroutila se u paty závalu a slabě se rozkašlala.

Justin znovu natáhl paže. Okamžitě se jich chopily ženské ruce. Vysvobodil druhou ženu, potom třetí. Když zjistil, že Celia mezi nimi není, vrhl se ke škvíře.

„Celie!“ křičel zoufale. V očích ho štípal pot i slzy. „Celie!“

Vtom ucítil její dotek. Zašátral co nejhlouběji, popadl ji za zadní díl šatů a vytáhl ji ven. Vděčně se k němu tiskla. Třásla se po celém těle. Justin si ji posadil na klín a ochranitelsky ji objal. Obával se, že je toho na ni už moc. Že může i zemřít. Tiše zasténal a otřel se tváří o její mírně sežehlé vlasy.

„Proboha… Celie…“

Popadla ho kolem krku. „Jsem v pořádku,“ zašeptala mu do ucha. „Nic mi není.“

Pootevřela opuchlá víčka. Zaslechla totiž cosi podivného. Po chvíli si s úžasem uvědomila, že Justin pláče. Otočila se tak, aby na něho viděla.

„Justine,“ oslovila ho ochraptěle. Otřela mu uslzené líce a její prsty po sobě zanechaly černé šmouhy. Jakmile ucítil její uklidňující doteky, přestal se tvářit utrápeně. „Nebylo to tak zlé. Nejsem zraněná. Ale teď chci pryč.“

Chystala se zvednout z jeho klína, ale zadržel ji. Odmítal ji pustit.

„Můžu chodit,“ namítla a podívala se na Auga, jenž zvedl do náruče mladou

mulatku. Bruneta se chopila pochodně a vyrazila jako první.

Justin se držel těsně za Celií. Zjistila, že se jí špatně dýchá – hrdlo a plíce měla v jednom ohni. Naštěstí nebyla popálená a do jeskyně proniklo pouze málo kouře.

Konečně vyšli na denní světlo. Nevěstky se vyčerpaně natáhly ve stínu stromů. Celia se posadila. Vychutnávala si modré nebe nad hlavou. Zhluboka se nadechla a hned nato se rozkašlala. Přinutila se nasávat svěží vzduch po troškách. Ovívala ji chladná bríza a dívka k ní vděčně pozvedala tvář. Slíbila si, že do podzemí už nikdy v životě nevkročí.

Justin se nad ní sklonil. Oči měl

zarudlé a tvář ztrhanou. Beze slova ho objala kolem krku a políbila. Jeho rty chutnaly po kouři. „Cest bien,“ prohlásila a pohladila ho. Zachvěl se a zavřel víčka. „Jsi v pohodě?“ zeptala se.

„V pohodě?“ Přerývaně se rozesmál s obličejem zabořeným do jejích vlasů.

„Netušil jsem, kde jsi. Klidně jsi mohla být mrtvá. Kdepak, v pohodě já už nikdy nebudu.“ Přinutil ji, aby se na něho podívala. „Jak jsi mi tohle mohla udělat?“ zašeptal rozčileně a políbil ji. Potom zvedl hlavu a zahleděl se na ni.

„Nařídil jsem ti, abys zůstala na plantáži. Mělo mě napadnout, že se za mnou vydáš.“ Dříve než mu stačila odpovědět, opět ji začal tvrdě líbat.

„Vallerande,“ vyrušil je Augův hlas.

Justin se podíval na přítele. Podpíral mulatku s popálenou nohou, jež se k němu důvěřivě tiskla. Zbylé dvě prostitutky postávaly opodál.

„Musíme opustit ostrov,“ připomněl mu Aug. „Škuner kotví na opačné straně. Stále máme čas se k němu dostat.“

„Bereš je s sebou?“ Justin ukázal na ženy.

Aug přikývl. „Přejí si to. Muži z nich budou mít radost.“

„O tom není pochyb,“ ucedil suše Justin.

„Musíme si pospíšit.“ Justin mlčel.

Celia se k němu zoufale tiskla. Obávala se, že ji chce opustit. „Vezmi mě s sebou,“ žebronila. „Neopouštěj mě,

prosím. Dovol mi jet s tebou.“

„Pššt.“ Pohladil ji po vlasech.

„Doucement. Nikam nejedu.“ Pohlédl na Auga a usmál se. „Sbohem, mon ami. Hodně štěstí.“

„Pověsí tě,“ prorokoval tiše Aug.

„Zůstaneme tady,“ prohlásil Justin s konečnou platností. Podíval se příteli do tmavých očí a ušklíbl se. „Nazvals mě Vallerandem.“

„Bodejť.“ Aug mu krátce zasalutoval a odešel spolu se ženami.

Celia se třásla jako osika. Justin ji něžně hladil. „Všechno bude zase v pořádku, mon coeur. Neopustím tě. Se mnou jsi v bezpečí. Už je to všechno za námi.“

„Legare je mrtev?“

„Ano.“

„A Risk?“

„Také.“ Justin ji políbil na čelo a pak se jí zahleděl do očí. „Celie… Ublížil ti někdo?“

„Ne.“

Zdálo se, že se mu mírně ulevilo.

Znovu ji pohladil po vlasech.

„Mohl jsi utéct spolu s Augem a svými muži,“ připomněla mu. „Proč jsi to neudělal? Byla bych šla s tebou. Dobře víš, že ano.“

„Nejde to. Na mou hlavu je stále vypsaná odměna. Nemůžu žít s vědomím, že bych tě mohl ohrozit pouhou svou existencí.“ Justin uchopil její poškrábané ruce do svých a zamyšleně se na ně podíval. Sklonil tmavovlasou

hlavu a políbil ji na zhrublé dlaně.

„Na tom nezáleží.“

„Ale záleží,“ oponoval. „Už mě nebaví být věčně na útěku. Radši budu čelit katovi, než se pořád skrývat.“

„Ne!“ vykřikla a pevně se k němu přimkla.

Ušklíbl se. „Pozor na žebra,“ zadrmolil přes zaťaté zuby a uvolněně si vydechl, když povolila sevření.

„Co bude dál?“ zeptala se sklíčeně.

Justin se zahleděl do dáli, kde se k obloze vznášela oblaka kouře. „U ostrova přistál poručík Benedict a spolu se svými muži mě úporně hledá. Můj otec je mu bezpochyby v patách.“

„A ty tu hodláš jenom tak sedět a čekat na ně? Co když je to naposledy,

kdy mě můžeš objímat? Proč se

směješ?“

Justin se k ní sklonil. Zuby mu v ušmudlaném obličeji překvapivě zářily.

„Nezbývá nám moc času. Ale radši těch pár minut strávím s tebou a zítra zemřu, než abych strávil celý život bez tebe.“

„Tobě to nejspíš vyhovuje,“ čertila se, „ale já se s několika ubohými minutami nespokojím.“

Rozesmál se. „Pořád máme naději. Otec stále vyjednává s guvernérem a ze zkušenosti vím, že se mu v minulosti podařilo dokázat nemožné. Líbej mě,“ vybídl ji, ale dívčiny rty zůstávaly pevně sevřené, jak Celia přemáhala pláč.

„Pověz, že mě miluješ,“ šeptal. „Na tom jediném záleží.“

„Miluji tě,“ vyhrkla a nabídla mu svá ústa. Nechápala, jak ji může bezostyšně líbat, když zakrátko mohou přijít o všechno. Dlaní polaskal její hrdlo a ona zadržela dech. Musela se odtáhnout, neboť ji přemohl kašel. „Promiň.“

Tiše ji chlácholil a zasypával její hrdlo polibky. Potom se jeho rty vrátily na její. Celii napadlo, že ho přesvědčí, aby se vydali za Augem. Mohli by někam uprchnout. Je to jediná možnost, jak zůstat spolu. Avšak Justin ji dál objímal a horoucně plenil její ústa, až se všechny její myšlenky rozplynuly. Netušila, kolik času uběhlo. Okolní svět přestal existovat. Zůstali jenom oni dva, horoucí polibky a spousta něžností.

Když se od ní Justin odtáhl, tiše

zaprotestovala. Avšak mladý muž upíral pozornost k šestici námořníků, kteří se k nim blížili. Mířili na něho mušketami. Paží objal svá bolavá žebra a zvolna se postavil. Poté pomohl vstát Celii.

Předstoupil před ně poručík Benedict. Čišelo z něho odhodlání a vzrušení. Nesmírně se ho dotklo, že skočil Justinovi na špek, a bylo to na něm vidět. „Kapitáne Griffine,“ prohlásil,

„bylo by moudré, kdybyste nekladl odpor.“

„Nemám to v úmyslu,“ broukl Justin.

Benedict pohlédl na Celii. „Odstupte od vězně, madam Vallerandová.“

Ani se nepohnula. Justin sklonil hlavu a dotkl se ústy jejích rtů. „Miluji tě,“ špitl a něžně do ní strčil. Vzlykla a

odešla stranou. Vojáci nasadili Justinovi pouta. Vtom se před ni postavil vysoký muž v černém kabátci a zaclonil jí výhled. Kvůli oslepujícímu slunci, které zářilo za jeho zády, mu neviděla do tváře.

Avšak okamžitě ho poznala po hlase.

„Celie, vy paličatá hlupačko.“ Vděčně k Maxovi přistoupila a on jí přehodil přes ramena svůj plášť. Potom ji objal. Zeptal se, zda je zraněná. Ledabyle mu odpověděla, neboť se soustředila pouze na Justina. Trhla sebou, když si všimla, že ho vojáci vlečou za pohmožděná zápěstí.

„Poručíku Benedicte,“ ozval se rázně Max, „zřejmě vám musím připomenout, že jste tento ostrov dobyl s pomocí mého

syna.“

Vymohl tím Justinovi vlídnější zacházení. Odvezou ho do New Orleans a uvězní v Cabildu, vládní budově, kde je kromě jiného dobře střežený žalář. Celia vše sledovala uslzenýma očima. Otočila se k tchánovi: „Maxi, musíte mu pomoct.“

„Nemůžu uvěřit, že jste tady.“ Maximilien cítil povinnost dívku pokárat. Tiše k ní promlouval a z jeho hlasu mrazilo. „Něco takového jsem si nedovedl představit ani v těch nejdivočejších snech. Vystavila jste se nebezpečí, způsobila Justinovi potíže a opustila manžela ve chvíli, kdy vás nejvíc potřeboval. Předpokládám, že celá domácnost je vzhůru nohama a

Lysette šílí strachy.“ Bylo jasné, že Max nejhůře nese poslední z uvedených skutečností. Neexistuje pro něho nic horšího než citové strádání jeho ženy.

„Neměla jsem odjet z plantáže,“ připustila Celia ochraptělým hlasem.

„Sledovala jsem vás, což jsem také neměla, ale… Copak na tom teď záleží? Nikomu nepomůže, ani když se vám tisíckrát omluvím, a nejméně ze všech Justinovi.“

Max pohlédl do jejího nešťastného, uslzeného obličeje a povzdechl si. „Já svého syna z téhle patálie vysekám,“ slíbil. „V tomto bodě můžete být klidná.“

Zoufale mu chtěla věřit. „Co hodláte udělat?“

„Zato vy byste se měla soustředit na zcela jiný problém.“

„Na jaký?“ Vše ostatní jí v porovnání s pokořeným Justinem připadalo jako malichernost.

„Zdá se, že na něco zapomínáte. Doma na vás čeká Philippe. Máte mu hodně co vysvětlovat. Jste jeho žena, ne Justinova. Měla byste si položit otázku, zda jste kvůli Justinovi ochotna obětovat život, jejž jste až doposud vedla. Ačkoliv Justinovi na vás nepochybně záleží, nemá vám téměř co nabídnout.“

„Miluji ho.“

„Snad. Avšak vždycky nebývá snadné odlišit lásku od… smyslnosti.“ Max nakrátko sklopil zrak. Uvědomoval si, že svou poznámkou zachází příliš daleko.

Celia věděla, že by se nikdy nepustil do téhle diskuse, kdyby nebyl přesvědčený o tom, že je nezbytná. „Chápu,“ pokračoval, „že pro klidnou a usedlou ženu je muž Justinova typu – černá ovce rodiny, člověk nebezpečný a zapovězený

– velmi vzrušující a přitažlivý. Avšak prvotní okouzlení časem pomine.“

Celia nehnula ani brvou. „Přirozeně, že shledávám Justina přitažlivým,“ přiznala, „ale miluji ho z mnoha dalších důvodů. Mám mu hodně co dát. Věci, které na rozdíl od Philippa zoufale potřebuje.“

Maxův výraz zvlídněl a na rtech se mu objevil zvědavý úsměv. „Skutečně? A co vám za to nabízí on?“

„Všechno,“ vyhrkla bez váhání.

„Vždycky jsem se považovala za příliš obyčejnou, ale když jsem s ním…“ Odmlčela se a upřela zrak na vzdálený bod na obzoru. V Justinově společnosti si připadala výjimečná a krásná. Zbavila se všech zábran a vše prožívala naplno. Dělila se s ním o své srdce, myšlenky i tělo. A on jí stejně svobodně nabízel totéž. Dokud bude mít tohle bohatství, usedlý život ji nezajímá.

„Dobrá,“ přisvědčil Maximilien. Upřeně se na ni díval. Vypadalo to, že učinil zásadní rozhodnutí. „Nemohu se stavět na stranu jednoho syna proti druhému, proto nemůžu být váš spojenec. Avšak nemíním vám stát v cestě. Nicméně je mou povinností vás varovat. Nepředpokládám, že Philippe

bude stejně vstřícný.“

Vyhlídka na opětovné setkání s manželem Celii silně znervózňovala. Netušila, jak se bude cítit v okamžiku, kdy mu po dlouhých měsících odloučení znovu pohlédne do očí a obejme ho. V čase, který uplynul od jejich nedobrovolného odloučení, se změnila. Její život šel dál, zatímco Philippe trpěl ve vězení. Pro něho se čas zastavil. V době, kdy se s Maximilienem vrátila na plantáž, manžel spal ve svém pokoji. Díkybohu!

Lysette ji kárala a zároveň utěšovala. Očividně ji šokoval Celiin zjev. Nejprve trvala na tom, že zavolají doktora Dassina, avšak dívka ji uprosila, ať to nedělá. „Potřebuji se

jenom vykoupat. Na šrámy postačí pár obvazů,“ tvrdila. „Noeline se o mě postará.“

„Podívej se na svoje ruce,“ zvolala rozčileně Lysette při pohledu na popálené dlaně, poškrábané prsty a ulámané nehty.

„To se zahojí. Doktor pro mě nemůže udělat o nic víc než Noeline.“

„Zítra se tu zastaví, aby prohlédl Philippa,“ hlásila Lysette. „Trvám na tom, aby se podíval i na tebe.“

„Dobrá,“ svolila neochotně a jala se vyptávat na manželovo zdraví a duševní stav. Avšak Lysette jí toho moc neřekla.

„Je unavený a vyhublý,“ prohlásila rusovláska věcně. „Hodně odpočívá a Bertě mu vaří jeho oblíbená jídla. Podle

mě bude brzy jako dřív. Připadá mi trochu pokleslý na duchu, ale podle doktora Dassina je to za daných okolností běžné a melancholie časem odezní. Snažíme se, aby byl obklopen lidmi, kterým na něm záleží.“

„Měla jsem tu být a přivítat ho doma,“ kála se Celia.

Lysette se zamračila. Tvářila se stejně provinile, jako se dívka cítila. „Musím ti něco říct. Krátce po Philippově návratu jsem poslala pro Briony Doyleovou. Nevěděla jsem, co jiného si počít. Philippe někoho potřeboval a tys tu nebyla. Doufám, že se na mě kvůli tomu nezlobíš.“

„Ne ne. Já…“ Celia se překotně odmlčela. Zaskočil ji příval žárlivosti.

Vzpomněla si, jak Briony přistihla na zahradě s Justinem. Takže to byla Briony, kdo Philippa přivítal, políbil a utěšoval. Jsem jí za to vděčná, pomyslela si a v duchu se kála za předchozí nevraživost. Briony dala Philippovi veškerou svou lásku i nevinnost. Měla by jí přát každý okamžik, který s ním strávila. „Pomohla mu?“ vysoukala ze sebe.

„Věřím, že ano,“ přiznala Lysette.

„Podařilo se jí ho upokojit.“

Celia vycítila, že Lysette tímto považuje dané téma za uzavřené. „Co kdyby sis také odpočinula?“ navrhla Celii.

Ačkoliv dívku přemáhalo vyčerpání, energicky zavrtěla hlavou. „Kdepak.

Jenom se vykoupu a převléknu. Potom se vrátím. Chci ho co nejdřív vidět.“

Jakmile si dopřála příjemnou lázeň, nechala poslat pro Noeline, aby jí ošetřila veškerá zranění. Hospodyně jí uvařila bylinkový čaj, který prý upokojí bolavé hrdlo. Chutnal odporně, ale přinutila ji vypít jej do poslední kapky. Celii by zajímalo, kdo se stará o Justina. Max jistě zařídí, aby ho v cele navštívil lékař a ošetřil. Rozhodla se, že za tchánem pro jistotu zajde a zeptá se ho. Avšak Noeline ji přinutila znovu usednout na židli.

„Monsieur Vallerand nikdy na nic nezapomene a vy se posaďte,“ zpražila ji.

Sežehnuté vlasy jí zastřihla tak, že

nyní dosahovaly do poloviny zad. Nakonec je stáhla modrou stuhou. „Stále vypadám příšerně,“ konstatovala Celia při pohledu na svůj zarudlý a oteklý obličej.

„Panu Philippovi to vadit nebude.“

S Noelininou pomocí se převlékla do světle modrých šatů s cudným vysokým límcem a dlouhými rukávy. Usoudila, že víc toho udělat nemůže, proto se vrátila do sídla. Lysette zastihla v salonu, kde se věnovala šití. „Je Philippe vzhůru?“

Žena zavrtěla hlavou. „Ale brzy by se měl probudit. Co kdybys za ním zašla?“

Celia tiše vstoupila do ložnice svého muže a usedla na židli u postele. Spočinula pohledem na spícím manželovi. Ačkoliv se domnívala, že

dávno vyčerpala všechny slzy, při pohledu na Philippa jí zvlhly oči. Byl oblečený do bílé noční košile, tmavé vlasy měl rozčepýřené, oblouky hustých řas kontrastovaly s pobledlými tvářemi. Vzpomněla si, jak se na ni poprvé usmál, když večeřel s její rodinou. Přesně si pamatovala, kdy ji prvně políbil. Uchvátil ji svým příjemným vzhledem i něhou.

Philippe byl její první láskou, avšak nyní o něm smýšlí jako o drahém příteli. Odcizili se, a tuhle mezeru nezacelí čas ani někdejší náklonnost. Vždycky jí na něm bude záležet, ale nedokáže ho milovat tak jako Justina.

Mírumilovně snící Philippe byl jemnější verzí svého nezdárného bratra.

Nemohla si pomoct. Předklonila se a špičkami prstů se dotkla jeho tváře.

„Philippe,“ zašeptala. Otevřel oči. Z modrých duhovek vyzařovala vlídnost. Nepůsobily uhrančivě a provokativně jako u Justina.

Manžel na ni ospale zamžoural. Jakmile si uvědomil, že se mu dívka sedící u postele jenom nezdá, užasle se zvedl z polštáře. „Celie?“

Usmála se na něho. Očekávala, že k ní vztáhne ruce, ale dál na ni bez hnutí zíral. Neohrabaně ho objala a on jí vstřícné gesto oplatil. „Po celou dobu jsem si myslel, že jsi mrtvá,“ přiznal rozechvěle. Položila mu hlavu na rameno a rozplakala se.

13

Jakmile si poplakala, cítila se v manželově přítomnosti mnohem lépe. Avšak úleva netrvala dlouho. Výlev emocí vůbec nepročistil vzduch, dál k sobě přistupovali ostražitě, a rozhovor, který vedli, byl plný napětí. Celia vycítila, že se Philippovi při jejich setkání ulevilo, ale zůstávalo mezi nimi mnoho nevyřčeného.

Posadila se na kraj lůžka a pokoušela se muži vysvětlit, co se přihodilo a proč ho po příjezdu nepřišla přivítat. „Co je s Justinem?“ otázal se.

„Zabil Dominika Legarea.“

„Výborně,“ pochválil ho bratr tiše.

„Myslím, že je na tom dobře. Utržil jen několik malých poranění. Ale skončil ve vězení. Bojím se, co bude dál. Chtějí ho potrestat. Možná ho popraví.“

„Kdepak. Otec to nepřipustí.“

Celia pohlédla do Philippových jasně modrých očí. Věřila mu, nemohla si pomoct. Kdysi dávno mu řekla, že má oči anděla. Jak je možné, že po tom všem, čím si prošel, má stále tak něžný pohled?

Lysette ho ostříhala a oholila. Velice jí připomínal Justina, což snášela velmi těžko. Většina lidí by prohlásila, že Philippe je z těch dvou ten hezčí. Jeho

obličej připomíná dokonalé umělecké dílo. Celia si neuměla představit, že by se sarkasticky ušklíbal a z jeho očí čišela škodolibost. Vášeň či divoké vzrušení mu byly cizí. Zato Justin bude vždycky působit jako samotář. Nicméně vznáší se kolem něho nepopsatelné kouzlo, které je jeho neoddělitelnou součástí.

„Philippe,“ oslovila ho tiše Celia,

„povíš mi, co všechno tě potkalo?“ Musela se zeptat. Kdyby se ukázalo,

že ji manžel potřebuje, kdyby se s ní podělil o bolest a dovolil jí, aby mu pomohla, třeba by se jim podařilo vzkřísit lásku, kterou k sobě kdysi cítili.

Avšak Philippe zavrtěl hlavou.

„Nejde to,“ přiznal. „Nechci o tom

mluvit.“ Naopak ho zajímalo, jaké to pro ni bylo, když se po vynuceném odloučení poprvé ocitla v New Orleans. Celia mu začala líčit, co prožívala po jeho domnělé smrti, ale sotva si všimla, jak sklíčeně se manžel tváří, raději mu převyprávěla několik zábavných historek o tom, jak se seznamovala s jeho rodinou a přáteli.

Poté se rozhostilo rozpačité ticho a Celia si s lítostí uvědomila, že už si nemají co říct.

Provinile se na manžela podívala. Jak je možné, že ve Francii měli stále o čem mluvit? Vždyť si psali sáhodlouhé dopisy. Rozhovory jim přece nikdy nečinily problém. Vtom si všimla, že místo na posteli zase sedí na židli. Kdy

se na ni vrátila? Uchopila Philippa za ruku a povzbudivě ji stiskla. Muž se zaškaredil, neboť ucítil mast, kterou jí Noeline potřela dlaně.

„Brrr,“ zasmál se a odtáhl se. „Proč máš kluzké ruce?“

Dívka se zapýřila. „Promiň,“ omluvila se. „Poškrábala jsem se, když jsem… Noeline mi na ně dala hojivou mast.“

„Hlavně tím nezapadej lůžkoviny.“

O takové maličkosti by se Justin nestaral. Nejprve by se k ní schválně choval tak, jako by byla vážně zraněná, čímž by ji rozveselil, a potom by její dlaně zasypal polibky. Raději zrádné myšlenky zaplašila.

Philippe se znovu položil, úsměv mu

zmizel ze rtů. „Jsem unavený,“ zamumlal.

„Nechám tě odpočívat. Promluvíme si třeba zítra, až se budeš cítit silnější.“

Vážně se na ni zahleděl. „Ano.

Musíme si vyjasnit spoustu věcí.“

„Zítra.“ Stoupla si a políbila ho na tvář. „Bonne nuit.“

Sešla ze schodů a zamířila do své garsoniéry, aniž by komukoliv z Vallerandových popřála dobrou noc. Potřebovala být sama a přemýšlet. Nevěřila, že je k ní Philippe záměrně chladný. Vzájemná blízkost ho přivádí do rozpaků stejně jako ji. Zoufale si přála, aby v jeho chování postřehla alespoň záblesk nefalšovaného zájmu. Všechno by se vyřešilo o hodně snáz,

kdyby věděla, co od ní očekává.

Pomalu kráčela po pěšině, nikam nespěchala. Utápěla se v myšlenkách. Rozhodla se, že požádá o zrušení manželství, a to i v případě, že se k ní Justin nevrátí. Nepředpokládala, že o ni bude Philippe ještě stát, zejména když má u sebe Briony. Nehledě na to, že Philippe by jí bolestně připomínal Justina. Na druhou stranu si nepřála, aby muž získal dojem, že ho opouští. Musí si uvědomit, že přetnutí manželských pout oběma přinese štěstí.

Rychle se stmívalo. Celia se rozhodla, že se projde po zahradě. Navzdory nezměrné únavě nenacházela klid. Usedla na studenou kamennou lavičku a rozhlížela se kolem sebe.

Zvedl se chladný vítr. Zachvěla se. Tmy se dávno nebála. Děsilo ji pouze pomyšlení, že ztratí Justina.

Dlouho rozjímala o samotě a prohlížela si bezmračnou oblohu posetou hvězdami. Několikrát ospale zívla. Zvedla se z lavičky a vydala se ke garsoniéře. Vtom zaslechla jakýsi tlumený zvuk. Zvědavě se přikrčila za živým plotem. Našlapovala na špičky a opatrně se kolem něj plížila, aby zjistila, co se za ním skrývá. Uviděla Philippa a urychleně se stáhla do ústraní. Co tu pohledává? Svraštila obočí a dotčeně se zamračila. Neuniklo jí, že někoho objímá. Vydal se do studené noci na tajné dostaveníčko s Briony! A to byl natolik unavený, že si s ní nemohl ani

povídat!

Nakoukla do škvíry v živém plotě a spatřila svého manžela, jak se nad Briony sklání a dlouze ji líbá s pootevřenými ústy. Ji takhle vášnivě nikdy nepolíbil. Dívka mu cosi řekla. Tiše se zachechtal a objal ji. Celii urazil způsob, jak si s ní povídá. Dychtivě a přirozeně, jako by jí toho chtěl hodně říct a nedostávalo se mu času. Já z něho stěží dostala slovo, uvědomila si dotčeně. Založila si ruce na hrudi a pozorovala zamilovanou dvojici. Připadala si jako podvedená žena. Nejradši by vyskočila z křoví a oznámila jim, že je nachytala při činu a zná jejich špinavé tajemství. Na druhou stranu…

Světlo hvězd osvítilo Philippovu tvář a Celia žasla nad změnou, kterou prošla. Uštvaný výraz zmizel a do očí se vrátila někdejší jiskra. Briony ho pohladila a on ji políbil do dlaně. Něha, jež z těch dvou čišela, Celii navzdory smutku dojala.

Zčistajasna se usmála. Za těchto okolností bude všechno o hodně snazší! Philippe je v Brionině přítomnosti úplně jiný, protože ji miluje. Zrušení sňatku bezpochyby přivítá. Pravděpodobně jí to zítra sám navrhne a ona ho ujistí, že je to pro oba nejmoudřejší řešení. Tiše vydechla úlevou a ztratila se dřív, než si zamilovaný pár všimne, že jej někdo špehuje.

Ráno se Maximilien vydal na návštěvu žaláře, zatímco Celia si krátila

čas v salonu s Lysette a jejími dětmi. Nervy měla napnuté k prasknutí, neboť se bála, že Justin v cele trpí. Kdysi kolem věznice náhodou projížděla v době, kdy do ní přivezli obzvlášť zavrženíhodného zločince. Lidé se shromažďovali na nádvoří, pokřikovali na něho nadávky a házeli odpadky. Novina o zadržení nechvalně proslulého piráta Griffina se rychle rozšířila. Co když se Justin dočkal stejně krutého zacházení?

Evelina a Angeline si hrály s panenkami v bezpečné vzdálenosti od krbu, Lysette se věnovala šití. Kvůli bolavým rukám Celia nezastala moc práce, proto seděla na pohovce s Rafem na klíně a četla si noviny psané v

angličtině. Tu a tam vyslovila nahlas nějaké slovo či frázi a Lysette jí je přeložila. Hodiny na krbové římse s mučivou pomalostí odměřovaly čas.

Konečně Maximilien přijel. Vstoupil do útulného salonu a přinesl s sebou závan studeného vzduchu. „Bien-aimé.“ Lysette odložila zašívání a vstala. Max ji objal a krátce políbil.

Celia se nezvedala, neboť jí v tom bránil spící chlapeček, avšak nespouštěla z muže zrak.

„Okamžitě nám pověz, co je nového,“ nabádala ho Lysette. Pomohla manželovi z kabátce a nasměrovala ho ke křeslu.

Maximilien si natáhl dlouhé nohy. Tvářil se samolibě. „Večer mám schůzku s guvernérem Villeréem. Doslechl jsem

se, že velmi oceňuje Justinův přínos při dobývání Vraního ostrova a vážně uvažuje o tom, že mu udělí milost.“

Celia vyskočila z pohovky. Děťátko svírala tak pevně, že se probudilo a začalo kňourat. „Mon Dieu, ani jsem se neodvážila doufat,“ pravila bez dechu.

Lysette zasypala manžela polibky a spoustou chvály. Dcerky se k němu rozběhly. Vesele se chichotaly. Sdílely všeobecné vzrušení, aniž chápaly, čeho se týká.

Rafe, jehož hrubě vytrhli z příjemného spánku, se uklidnil až v matčině náruči. Nejprve podrážděně vzlykal, potom položil hlavu Lysette na rameno a začal si cucat pěstičku. Celia se přinutila znovu usednout. „V jakém je Justin

stavu?“ vyzvídala.

„Těší se dobrému zdraví. Prohlédl ho lékař, a jak se zdá, žádné z žeber není zlomené. Zařídil jsem, aby mu donesli horkou vodu, mýdlo a čisté oblečení.“ Kysele se zazubil. „Vlastně bych byl radši, kdyby kolem něho nedělali tolik povyku.“

„Povyku?“ nechápala Celia.

Max potřásl hlavou. „Bien s?r. Reakce veřejnosti na Justinovo zatčení mě ohromila.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Lysette.

„Veřejnost si Justina maluje jako okouzlujícího piráta. Romantického hrdinu. Lidé si vyprávějí pravdivé i smyšlené historky o jeho skutcích. Směšné je, že celé město je z něho úplně

paf.“

„Co je to‚paf‘?“ otázala se podezřívavě Celia.

„Znamená to, že všechny ohromil. Před Cabildem se shromáždil zástup jeho příznivců. Justin přirozeně nesmí přijímat žádné návštěvy, s výjimkou mě, samozřejmě. Avšak mnohé významné dámy projevily zájem o jeho blaho. Přinášejí do věznice jídlo a lahve dobrého vína. Justin většinu darů rozdá dozorcům či spoluvězňům.“

„Ale to je absurdní!“ zvolala dívka.

„A tahle absurdita je každou hodinou větší. Bylo mi řečeno, že ráno se do Cabilda dostavily tři ženy – jedna po druhé – a tvrdily, že je Justin na plese u Duquesneových záměrně svedl.“

Evelina na něho zvědavě pohlédla.

„Jak je svedl, tati?“

Lysette se na manžela káravě zamračila. „Mlč, Evie. Tohle se neříká.“

„To je absurdní,“ opakovala Celia a ohromením zrudla. Justin je její. Neměl se stát terčem obdivu pošetilých žen, jež si samy sebe malují v náruči obávaného piráta. Dovedla si představit, jak se Justin baví pozorností, již se mu dostává. Náramně si užívá, zatímco ona se kvůli němu trápí! „Ptal se po mně?“ vyhrkla.

Maxův ironický úsměv se rozplynul a vystřídal ho vážný výraz. „Upřímně řečeno, nechtěl si povídat o ničem jiném.“

Hněv se okamžitě ztratil. Celia

sklopila zrak. Přemáhala ji touha. „Co říkal?“

„Určitě vám to rád zopakuje. Zjevně předpokládá, že zatímco on bude ve vězení, vy dáte do pořádku svoje soukromí.“

„Skutečně?“ Dívka se zamračila.

„Zřejmě se domnívá, že je to snadné. Nejspíš očekává, že po pěti měsících odloučení napochoduji k Philippovi a sdělím mu, že…“

Překotně se zarazila a zalapala po dechu. Všimla si totiž, že její manžel stojí ve dveřích. Byl oblečený v dlouhém županu, vlasy měl úhledně sčesané dozadu a upíral na ni modré oči.

„Co mi sdělíš?“ zeptal se vážně.

Celia cítila, jak jí jazyk zamrzl v

ústech. Do obličeje se jí nahrnula krev. V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Upíraly se na ni zraky všech přítomných. Lysette se vzpamatovala jako první.

„Philippe, co kdybys Celii doprovodil do ranního salonku? Ani jeden z vás dosud nejedl. Pošlu Noeline, aby vám přinesla snídani. Alespoň si budete moci nerušeně promluvit.“

Celia usrkávala z křehkého porcelánového hrnku černou kávu, zatímco Philippe rozkrojil rohlík a namazal si jej máslem. Ostražitě po něm pokukovala. Čekala, až něco řekne. Nakonec nepříjemné napětí nevydržela.

Energicky postavila šálek, až zařinčel o talířek. „Philippe, musíme si promluvit o našem manželství a situaci, v které

jsme se ocitli.“

Na mužově citlivém obličeji se vystřídala celá řada výrazů. Nejprve ho udivila manželčina přímost, potom se jej zmocnilo rozčilení a nakonec odhodlání.

„Už jsem o tom přemýšlel,“ přiznal.

„Nebude to snadné.“

„S tím počítám,“ přisvědčila. „Není to jednoduchá záležitost.“

„V některých směrech je.“

Celia upadla do rozpaků. „Vím, že nechceš mluvit o tom, co se stalo. Je to pro tebe bolestné. Přesto je tu něco, co ti musím říct.“

„O Justinovi?“ zeptal se hořce.

„O sobě. Philippe, prosím…“ Natáhla se a uchopila ho za ruku. „Po všechny ty měsíce, kdy jsem se domnívala, že jsi

mrtvý, jsem klidně mohla být s tebou zavřená v té cele. Netrpěla jsem fyzicky, ale krušil mě takový zármutek, že jsem si přála zemřít.“

Manžel se na ni soucitně díval, pevně svíral její ruku. „Celie…“

„Věděla jsem, že už nikdy nebudu mít z ničeho radost,“ pokračovala. „Nikdy se nebudu smát a cítit štěstí. Smířila jsem se s životem v osamění a bez lásky. A pak… Smířila jsem se s tvou smrtí.“

Philippův výraz ztvrdl. „Ale já jsem nezemřel.“ Naklonil se přes stůl a stiskl její předloktí.

„Ale já to nevěděla! A pak přinesli zraněného Justina. Byl na tom vážně moc zle. Obávali jsme se, že nepřežije noc. Byl úplně jiný než ty. Hrubý, bez iluzí,

vznětlivý. Zpočátku jsem ho nesnášela. Ale pomáhala jsem se o něj starat, a čím déle jsem o něho pečovala, tím víc mi záleželo na tom, aby přežil. A najednou…“ Bezmocně se na něho podívala. Cítila, jak ji svírají manželovy prsty, a bylo jí to nepříjemné. „Náhle jsem s ním toužila být každou minutu. V jeho společnosti jsem se cítila víc naživu než kdykoliv předtím. Věděla jsem, že se do mě zamiloval. Poznala jsem to ze způsobu, jak se na mě díval, jak se mnou mluvil. Bojoval se svými city stejně jako já s těmi svými, ale…“ Rozechvěle se nadechla. „Žádný z nás tomu nedokázal zabránit.“

Philippe ji okamžitě pustil a vyskočil od stolu. Odstrčil jej stranou, až káva

vyšplouchla přes okraj šálků. „Tys mu dovolila…“

Celia se kousala do rtů. Má Philippe právo to vědět? Má právo se ptát? Podle zákona je její manžel a ona mu byla nevěrná. Jenže netušila, že žije a…

Vyčetl odpověď z jejího provinilého mlčení. Přemáhal vztek a pocit zrady.

Celia seděla ztuhle na židli, neodvážila se na něho ani podívat.

„Měl jsem to čekat,“ prohlásil nakonec. „Justin se stal odborníkem na svádění už v šestnácti letech. Neviňátko jako ty pro něho bylo snadnou kořistí.“

Opovržlivý tón se jí dotkl. Stoupla si a pohlédla muži do tváře. „Oddala jsem se mu zcela dobrovolně. Chtěla jsem být s ním, protože ho miluji.“

„Ne,“ prohlásil sebejistě. „Na to, abys dokázala rozlišit rozdíl mezi láskou a vášní, jsi příliš nezkušená.“

„Stejně jako Briony?“

Philippe se zatvářil, jako by ho udeřila. „Cože?“

Ihned neuvážené poznámky zalitovala, proto zvolila vlídnější tón. „Vím o tvém vztahu s Briony. Je mi známo, že ses s ní zapletl těsně před naším sňatkem. Mě sis vybral, protože jsem se ti zdála společensky přijatelnější.“

„To není pravda.“

„Viděla jsem tě s ní včera na zahradě.“ Sledovala, jak manžel rudne.

„Ty ji miluješ. Zakoušíš s ní štěstí, jaké bys se mnou nikdy nepoznal.“

Philippe přistoupil k oknu a zahleděl

se na zataženou oblohu. Opřel se o parapet. „Kdysi jsem se mezi vámi dvěma rozhodoval, Celie, a vybral jsem si tebe. Z mnoha důvodů. Jedním z nejdůležitějších byl ten, že jsem tě miloval, a dosud miluju.“

„Ale ji miluješ taky.“

„Úplně jiným způsobem.“

Navzdory napětí se kysele zazubila.

„Třeba bys mi to mohl vysvětlit.“ Nechtěla, aby její slova vyzněla sarkasticky, ale Philippe je tak vnímal.

„Takhle jsi nikdy nemluvila,“ vyčetl jí. „Nejspíš se jedná o důsledek Justinova vlivu.“ Otočil se a opřel se o okenní rám. Palce zahákl do kapes a váhu přenesl na jednu nohu. „Pojď sem,“ vyzval ji tiše.

Poslechla ho, ale zůstala stát kousek před ním. Nenatáhl se po ní, pouze na ni upřeně zíral.

„Jeden z mnoha rozdílů mezi mnou a bratrem spočívá v tom, jak pohlížíme na povinnosti a závazky.“

„Ty mě považuješ za povinnost? Nebo za závazek?“

„Nech mě domluvit,“ napomenul ji rázně. „Jsme manželé. Na tom se nic nezměnilo. Pořád jsi moje žena. Copak jsi zapomněla, že jsme složili posvátný slib, z nějž vyplývají určité povinnosti? V dobrém i ve zlém, pamatuješ? Okolnosti se změnily a poznamenaly náš život, ale podstata našeho svazku stále trvá. Jsme si v mnoha směrech hodně podobní. Však nalezneme způsob, jak

spolu znovu vycházet k naprosté spokojenosti.“ Odmlčel se a posléze věcně dodal: „Jsem ochoten odpustit ti tvoji… indiskrétnost. Chci, abys dál zůstala mou chotí.“

Udiveně na něho pohlédla. Takový vývoj neočekávala. „Copak ty nechceš od života víc než pouhou spokojenost?“ obořila se na něho. „Tak ano!“

„Zřejmě sníš o divoké vášnivé lásce, jež potrvá věčně. Jenže ta brzy vyhoří, Celie. City, které chováš k mému bratrovi, nevydrží. Zprvu se zdají magické, hotový zázrak – ale zanedlouho se rozplynou a nezbude z nich nic!“

„Jak to víš?“

Philippův výraz ztvrdl a v té chvíli jí připomněl Justina. „Otec se oženil s mou

matkou, protože k ní zahořel bezbřehou vášní. Ale z té záhy zůstaly pouhé chladnoucí uhlíky. Manželství mých rodičů postrádalo pevný základ. A celá situace skončila cizoložstvím a tragédií, jejímiž následky jsem spolu s Justinem trpěl řadu let.“

„Tohle je přece úplně něco jiného!“

„Z mého pohledu ne. Mám svého bratra rád, ale dobře vím, jaký je. Žádná z jeho milostných pletek netrvala dlouho.“

O to se s ním nepřela – byl přesvědčený o tom, že má pravdu. Na druhou stranu Justinovi zcela věřila a nepochybovala o hloubce jeho citů. Chtěla se od Philippa odvrátit, ale chytil ji za ruce a nedovolil jí to. „Philippe,“

pravila obezřetně, „jste bratři. Je úplně přirozené, že ho do jisté míry vnímáš jako soupeře.“

„O to mi nejde,“ utrhl se na ni.

„Hlavní je, že mi na tobě záleží.“

„A mně záleží na tobě, Philippe.“ Sklonila se a neústupně mu hleděla do očí. „Ale to není dostatečný důvod k tomu, abychom zůstávali manželé. Pravda je, že miluješ Briony Doyleovou, ale odmítáš si to přiznat!“

„Pokouším se dělat to, co je pro všechny nejlepší.“

„Přestaň!“ Prosebně se na něho zahleděla. „Philippe, vím, co pro tebe znamenají povinnosti a závazky, ale představ si, že nemusíš na nikoho brát ohledy. Co by sis vybral, kdybys měl

úplně volné ruce?“

„Přece jsem ti řekl, co chci.“

„Rozhoduj se pouze za sebe. Alespoň jednou v životě buď sobecký. Předstírej, že neexistují žádná pravidla, žádná zodpovědnost. Zapomeň, že jsme svoji. Představ si, že jsi volný a můžeš jít za hlasem svého srdce. Co si vybereš? Koho si vybereš?“

Philippe mlčel a z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Proč ses včera v noci sešel na zahradě s Briony?“ nedala mu pokoj.

„Protože sis nemohl pomoct. Toužíš po ní, miluješ ji… Přeješ si, aby váš vztah přetrval.“

Když bylo jasné, že jí neodpoví, odtáhla se od něho. Musí být trpělivá.

„Myslím, že sám sebe obelháváš,“ prohlásila tiše. „Domnívám se, že oba prahneme po tomtéž. Stalo se toho tolik… Není cesty zpět.“

„Ne,“ přisvědčil, „ale můžeme začít znovu.“

Bezmocně zavrtěla hlavou nad jeho paličatostí a zeptala se, zda by mohli v tomto rozhovoru pokračovat zítra. Oba potřebují čas na rozmyšlenou.

Po zbytek dne Philippa neviděla, ačkoliv se schválně zdržovala v sídle pro případ, že by s ní chtěl mluvit. Jistě by ho udolala svou zarputilostí. Avšak rozhodl se poobědvat ve svém pokoji, z nějž nevytáhl paty. Buď odpočíval, nebo přemýšlel. Doufala, že si vybral druhou možnost.

Nadešel večer a po Maxovi, jenž odjel na schůzku s guvernérem, nebylo vidu ani slechu. Celia poklesla na duchu. Spolu s Vestou se uvelebila na okenním sedátku v knihovně. Zrzavá kočka se jí schoulila na klíně a hlasitě předla. Místnost zařízená v typicky mužském stylu se dívce vyloženě líbila. Mohutný mahagonový nábytek zajímavě ladil s výrazně žlutými, šarlatovými a modrými tóny na tapetách a polstrování.

Kočka si začala půvabně olizovat tlapku. „Pověz mi něco, má milá,“ zamumlala dívka, zatímco přítulné zvířátko vytrvale hladila. „Všimla jsem si, jak střídáš kocoury. Když se některého ctitele nabažíš, nemilosrdně ho pošleš pryč. Jak se s tím srovná tvoje

svědomí?“

„Jestli se u zvířat dá předpokládat něco jako svědomí, tak rozhodně ne u koček,“ ozval se ze dveří Philippe.

Celia se otočila za zvukem jeho hlasu.

„Philippe,“ zachichotala se,

„nevzpomínám si, že by ses za mnou někdy plížil.“

Skousl si ret, jak míval ve zvyku, a zatvářil se zamyšleně. Potom se usmál.

„Smím dál?“ zeptal se a ona přikývla. Vlasy měl úhledně sčesané. Oděl se do námořnicky modrého kabátce a skořicově hnědých kalhot, k nimž zvolil boty s přezkami. Na krku svítila naškrobená vázanka. Vypadal, jako by se zbavil břemene, které ho tížilo.

„Posaď se, prosím,“ vyzvala ho a

ukázala na místo vedle sebe. Vestu vetřelec popudil. Vyskočila dívce z klína a uraženě odešla z pokoje.

„Omlouvám se za svůj neomalený postoj dnes ráno,“ kál se Philippe.

„Bylas ke mně naprosto upřímná. Uvědomuji si, že to pro tebe není snadné.“

„Ne, není,“ přisvědčila tiše.

Díval se na ni a v jeho pohledu se zračila otevřenost, která tam dříve nebyla. „Cítil jsem se – a dosud se tak cítím –, jako bych přicházel o něco drahého. Nic ti nevyčítám, ani Justinovi. Avšak než mě zajal Legare a jeho muži, patřili jsme k sobě a čekala nás skvělá budoucnost. Věřím, že bychom spolu vedli spokojený život.“

„Také jsem o tom přesvědčená,“ přiznala upřímně, „ale…“

„Ne,“ zarazil ji. „Dovol mi, abych si řekl své. Došlo mi, že ses nezměnila jenom ty, ale i já sám. Budoucnost, kterou jsem si kdysi maloval, pojednou nepřipadá v úvahu.“ Uchopil ji za ruku a propletl si prsty s jejími. Celia začala pofňukávat. Sáhl do kapsy pro kapesník a podal jí ho s kyselým úsměvem. „Ve chvíli, kdy mě zajali,“ pokračoval, „se můj život proměnil v noční můru. Dlouhé měsíce jsem živořil bez špetky naděje. Nyní si připadám jako ve snu. Ale kdykoliv jsem s Briony, jako bych procitl z mrákot a všechno se zdá opravdové. Všechno vnímám velmi intenzivně a to mě děsí. Nemůžu si

pomoct. Nejsem si jistý, zda právě teď chci něco cítit – kromě klidu a bezpečí.“

„Chápu. Po tom všem, čím jsi prošel, je to zcela přirozené. Avšak s Briony ti nic nehrozí. Naopak. Viděla jsem, jak moc jste spolu šťastní.“

Pohlédl na jejich spojené ruce.

„Miluju ji.“

„Já vím. A ona miluje tebe. Copak se manželé musejí jeden druhému navlas podobat, aby spolu mohli být šťastní? Naopak se domnívám, že společný život je zajímavý právě díky rozdílům.“ Pevně mu stiskla prsty. „Běž za ní.“

Věnoval Celii okouzlující úsměv.

„Takže teď velíš ty?“

„Ano.“

„Co jí tedy mám říct, madam?“

„Pověz jí, že ji zbožňuješ a oženíš se s ní, jakmile dosáhneš zrušení předešlého svazku.“

Náhle zvážněl. „Opravdu si to přeješ?“

„Ano.“

„Ale kdybys někdy cokoliv potřebovala, vždycky ti budu nápomocen.“

„Ne, mon cher.“ Tiše se zasmála.

„Pořád ti záleží na mém blahu, že? Neboj se o mě, Philippe. Nezůstanu sama ani zlomená. Tvůj bratr se mě nenabaží přinejmenším po příštích padesát let.“

„Jsi si tím jistá.“ Spíše než o otázku se jednalo o konstatování.

„Naprosto,“ zašeptala. Zářivě se na

něho usmála a on jí úsměv bez váhání oplatil.

Sklopil zrak a pak ji z náhlého impulzu políbil na rty. Avšak byl to obyčejný bratrský polibek, zrozený ze staré náklonnosti.

Vtom Celia ucítila v zádech žár a vzápětí jí po nich přeběhl mráz. Věděla, že tento pocit nemá s Philippem nic společného. Může za něj někdo jiný. Vzhlédla a srdce se jí zastavilo, když spatřila Justina. Měl na sobě volnou bílou košili, u krku rozepnutou, úzké černé kalhoty a černé boty. Byl tak mužný a sebevědomý, až Celia zadržela dech.

Ještě nikdy dvojčata pohromadě neviděla a byl to pro ni silný zážitek.

Nemohla uvěřit, že by si ty dva někdo dokázal splést. Ačkoliv jsou si neuvěřitelně podobní, na první pohled je patrné, který z nich je lékař a který bývalý pirát. Jeden z nich představuje ideálního ženicha, jehož si matky přejí pro své dcery, před druhým své milované holčičky naopak důrazně varují.

Philippe pustil Celiinu ruku a vstal.

„Takže jsi dostal milost, bratře,“ konstatoval.

Justin odtrhl zrak od dívky a pousmál se. „Ano. Avšak obávám se, že jsem tím otce připravil o veškerý politický vliv. Už po nikom nemůže požadovat jedinou laskavost.“

„Justine, to, cos pro mě udělal…“

Nedostávalo se mu slov. Přistoupil o krok blíž k bratrovi a pevně ho objal. Po několika vteřinách ho Justin se smíchem pustil.

„Nejhorší pro mě bylo se za tebe vydávat,“ přiznal. „Tušíš, jakou mi dalo práci předstírat velkodušnost a laskavost? A zdvořile vyslechnout všechny příznaky chorob, jež trápí každou postarší matronu ve městě?“

Philippe se uchechtl. „Přiznávám, že si neumím představit, jak komukoliv zdvořile nasloucháš.“

Justin si bratra spokojeně prohlížel.

„Vypadáš dobře. Nikdo není radši než já, že jsi zase v pořádku doma.“

„Děkuji ti,“ řekl Philippe. „Hlavní zásluhu na tom máš ty.“ Dvojčata si

vyměnila výmluvný pohled. Dlouho se neviděli, avšak sourozenecké pouto nikdo nezlomí.

„Když jsem se dozvěděl, že jsi mrtvý,“ přiznal Justin, „připadalo mi, jako bych přišel o část sebe.“

„Já se chtěl zabít poté, co mi řekli, že ses za mě nabídl.“

„Rozhodl jsem se okamžitě a ani na minutu jsem o tom nepochyboval,“ odvětil prostě Justin. „Pouze si přeju, aby byl Legare desetkrát zaplatil za to, co ti provedl.“

„Jsou věci, o kterých si musíme promluvit, Justine.“

„Já vím,“ souhlasil bratr tiše. „Jsem ti k dispozici, kdy budeš chtít.“

Celia vstala a vykročila k nim.

„Justine, já…“

Mladý muž ji ignoroval. „Koukám, že jste se dali znovu dohromady,“ pravil k bratrovi. Jeho hlas zněl zdvořile a zároveň odměřeně. „Blahopřeju,“ ucedil, jako by sourozenci blahopřál k výhře v kartách.

„Vlastně…“

„Očividně jsem narušil vaše soukromí,“ pokračoval umanutě Justin.

„Nechám vás… vašemu štěstí. Promluvíme si později, Philippe.“ Otočil se na patě a z knihovny odpochodoval dřív, než se některý z manželů zmohl na slovo.

„Justine!“ volala za ním Celia, ale neodpověděl jí. Divoce se obrátila k Philippovi. „Špatně si vyložil ten

polibek,“ vyhrkla. Zachvátila ji panika.

„Nechápe…“

„Pokud se nemýlím,“ pravil zadumaně Philippe, „tak očekává, že se za ním rozběhneš. Asi bys neměla dál otálet. A já…,“ zazubil se jako nedočkavý kluk,

„mezitím navštívím slečnu Briony Doyleovou.“

„Hodně štěstí,“ vydechla.

„Tobě taky.“

Celia pospíchala chodbou. Justina dohonila ve vstupní hale. „Počkej!“ Dotkla se jeho paže. Otočil se k ní. Hrozivě se nad ní tyčil. Přestože ještě před chvílí z něho sálal ledový klid, nyní vřel emocemi. Z modrých očí mu šlehaly blesky. „Justine… Jenom jsme si s Philippem povídali a…“

„V jedné věci měl Legare pravdu,“ prohlásil podrážděně. „S bratry Vallerandovými to náramně umíš. Bez ohledu na jejich rozdílnou povahu.“

„Cože?“ Užasle na něho zírala.

„Dovol, abych ti vysvětlila…“

„Neobtěžuj se. Mě to nezajímá.“

„Ty jsi ten největší paličák na světě!“

„Nezazlívám ti, že chceš zůstat s Philippem,“ poškleboval se Justin. „Máš ho jistého. Je to ctihodný muž – čítanková ukázka dokonalého manžela. A když tě neuspokojí v posteli, vždycky můžeš přijít za mnou a pořádně si…“

Vrazila mu políček, jehož ozvěna se nesla halou. „Po všem, čím jsem musela projít, se od tebe nenechám urážet!“

„Já tě neurážím.“

„Žárlíš.“

„Vlastně tě obdivuji. Líbí se mi, že dokážeš získat přesně to, co chceš.“

„Pokouším se ti sdělit, že jsme se s Philippem dohodli na zrušení sňatku.“

Vtom za nimi zaburácel Maximilienův hlas. „Co je to tu za pozdvižení?“ Stál spolu s Lysette u paty schodiště. „Je ten povyk skutečně zapotřebí? Naléhavě vás žádám, abyste svoje různice řešili ohleduplnějším způsobem.“

Justin na otce nevraživě pohlédl, popadl Celii za ruku a odvlekl ji do salonu. Práskl za sebou dveřmi.

Max se rozchechtal. Lysette na něho nechápavě pohlédla. „Čemu se směješ?“ Muž ji postavil na druhý schod, aby srovnal výškový rozdíl. „Ale…

Vzpomněl jsem si na pohovku, cos ji nechala potáhnout tím kluzkým modrým damaškem. Napadlo mě, jestli se na něm udrží déle než my.“

Lysette vytřeštila oči a zapýřila se.

„Snad nemyslíš, že budou…“

Max pohlédl přes její rameno na zavřené dveře. „Nějak podezřele zmlkli. Nezdá se ti?“

Škádlivě se na něho zamračila.

„Ukazuje se, že tví synové jsou stejně nemožní jako ty.“

Samolibě se na ni zakřenil. „Maličká, však bys mě ani jiného nechtěla.“

Jakmile za nimi zapadly dveře, Justin sevřel Celii v náruči a horoucně ji políbil. Naoko ho od sebe odstrkovala. Popudilo ji, jak rychle dospěl k

předčasným závěrům. Sevřel ji mnohem pevněji a umanutě plenil její ústa, dokud v jeho objetí nezvláčněla. Přimkla se k němu a vysoukala mu košili z kalhot. Potom vklouzla rukama pod její okraj a dlaněmi spočinula na Justinových širokých zádech.

„Ať už tě nikdy nevidím líbat jiného muže,“ zamumlal s ústy přitisknutými k jejímu hrdlu. „Ani dědečka sešlého věkem. Nesnesl bych to.“

„Jsi žárlivý, nerozumný a hulvátský,“ vyčetla mu rozverně.

„Ano.“ Výmluvně se k ní přimkl, aby si všimla, jak je vzrušený. „Miluji tě,“ zašeptal ochraptěle. S těmito slovy se pustil do rozepínání drobných knoflíčků na jejích cudných šatech s vysokým

límcem. Vytáhl Celii z vlasů hřebínky a po zádech se jí rozlil vodopád zlatého hedvábí. „Jsi tak krásná…“

Zrůžovělá rozpaky a omámená láskou, okouzleně ho hladila a líbala. „Tady ne,“ zašeptala. „Může sem někdo přijít.“

„Je mi to fuk. Potřebuji tě.“ Opět vyhledal její ústa a špičkou jazyka vklouzl mezi svůdné rty. Dívka zasténala slastí a on její souhlas zpečetil vášnivým polibkem.

Celia bezmocně škubala jeho košilí, dokud od ní nepoodstoupil a nesvlékl si ji. Prsty zabořila do hustých kudrlinek na jeho hrudi. „Nevěnovals mi jedinou vzpomínku,“ vyčetla mu. „Není divu, když za tebou docházela spousta žen a nosily ti lahve vína.“

„Přiměl jsem osazenstvo Cabilda připíjet na tvoji spanilost.“

Tiše se zachichotala. „Opravdu jsi volný? Už žádná obvinění, žádná odměna vypsaná na tvoji hlavu?“

„Už jsem celý jenom tvůj.“ Políbil ji na světlé obočí a tenká víčka. „Což není žádná výhra. Většina lidí ti řekne, že se mnou pořádně riskuješ.“

„Co jim mám odpovědět?“

Pevně ji objal a přivinul blíž. „Řekni jim, že bez tebe nemůžu žít.“

Posadil ji na pohovku a zul jí pantoflíčky. Potom skopl z nohou svoje boty. Srdce mu bušilo. Sevřel v dlaních dívčiny nožky obuté v hedvábných punčoškách. Celia se k němu naklonila a objala ho. Ústy putovala po teplé kůži na

jeho krku a ramenou. Opájela se jeho vůní a chutí. Justin ji od sebe něžně odstrčil, rozepnul živůtek jejích šatů a shrnul jej dívce z ramen tak, že paže zůstaly uvězněné uvnitř dlouhých rukávů. Zuby stáhl dolů okraj její košilky a vzal do úst růžovou bradavku. Pokoušel ji a škádlil. Celia zalapala po dechu a pokusila se osvobodit ruce. Justin ji nabádal, aby se nehýbala. Počáteční netrpělivost se zvolna přetavila v čirou

rozkoš a dívka se konečně uvolnila.

Šaty jí svlékl spolu s dlouhými spodními kalhotkami, přední díl košilky jednoduše roztrhl až do poloviny břicha a zubaté cípy opatrně rozevřel. Celia mu na oplátku rozepnula kalhoty a odhalila vzrušené mužství. Bez zaváhání je začala

laskat. Justin cítil, jak ho zaplavuje horko a hromadí se ve slabinách, hrudi a na vnímavých místech na krku. Kvapně nad sebou ztrácel kontrolu, proto odstrčil její ruku stranou. „Jdeš na to příliš rychle. Počkej.“

Celia k němu přivinula své hebké voňavé tělo a špičkami prstů něžně přejížděla po jeho zádech. Zasténal a položil dlaně na její stehna. Byl více než připravený si ji vzít. Věděl, že mu nestojí nic v cestě, ale strašně rád by tento okamžik prodloužil. Pootevřela rty zrudlé od líbání, objala ho kolem krku a naznačila mu, aby k ní sklonil hlavu.

Sotva se jejich ústa spojila, Justin už nevydržel dál snášet mučivé napětí. Roztáhl dívce nohy a ponořil se do

vstřícného lůna. Zhoupl se v bocích a Celia začala klouzat po hladkém povrchu kanapátka. Sevřel ji proto mnohem pevněji, ale při dalším pohybu mu podjelo koleno a oba málem skončili na podlaze. Justin zjistil, že se nemá čeho přidržet, a tlumeně zaklel. Celii spadl na obličej polštářek zdobený střapci. Vyprskla smíchy.

„Těší mě, že se dobře bavíš.“ Popadl polštář a mrskl jím přes celou místnost.

„Oui, bavím.“ Omotala mu paže kolem pasu. „Co jiného bych měla dělat?“ zašeptala.

Navzdory podráždění se na ni zazubil.

„Přidržet se mě. Však už něco vymyslíme.“ Stáhl dívku pod sebe, jednou nohou se opřel o podlahu a prsty

zaryl do područky nad Celiinou hlavou. Zvolená poloha mu nadmíru vyhovovala. Dívka blaženě přimhouřila víčka a přimkla se k němu mnohem úžeji.

Sklonil hlavu k jejím ňadrům, laskal oblá ramena i bělostné hrdlo. Celia se zalykala rozkoší, lapala po dechu. Spolu s hřejivou vlnou tepla se dostavilo uvolnění. Zatetelila se slastí. Justin se ponořil hluboko do jejího klína a tam také zůstal. Zavřel oči a spokojený výkřik udusil v ústech své milenky.

Ukojení a šťastní odpočívali na pohovce. Justin rozprostřel dívčiny dlouhé vlasy po své hrudi a pohrával si se zlatavými prameny. Celia líně kroužila prstem kolem jeho bradavky.

„Zrušení sňatku nějakou dobu potrvá,“

poznamenala ospale. „Musíme z Francie dovézt doklady a získat souhlas církve.“

„Nezáleží mi na tom, jak dlouho budu čekat, hlavně když se celá tato záležitost správně vyřídí.“

„Pro všechny zúčastněné bude obtížné setrvávat pod jednou střechou.“

Justin zavrtěl hlavou. „Kdepak, lásko.

Já se ubytuju v hotelu ve městě.“

„Ale…“

„Nemůžu se plést Philippovi pod nohy,“ prohlásil rozhodně, „anebo našim. Všichni nás budou pokradmu pozorovat. Dohánělo by mě to k šílenství.“

„Kdy tě uvidím?“ zeptala se smutně. Zazubil se a pohladil ji po zádech.

„Bez obav. Budu se ti dvořit. Každý den

se setkáme a domluvíme si tajné dostaveníčko. Třeba zjistíš, jak je to romantické.“

„Kdepak. Připadá mi to únavné. Věčně se skrývat a scházet se potají…“ Vzdorovitě našpulila rty a opřela si hlavu o jeho hruď. „Chci s tebou být pořád.“

„Brzy budeš.“ Do ouška se jí vtíral jeho tichý smích. „Jen mi v tom zkus zabránit.“

EPILOG

MARSEILLE

Celia se procházela po písečné pláži. Vychutnávala si chladivý vánek a příjemné sluneční paprsky. Před ní, kam až oko dohlédlo, se rozprostíraly tyrkysové vody Středozemního moře. Za jejími zády stála vila se dvorkem stíněným palmami, kterou Justin pronajal před dvěma měsíci. Jelikož pláž skýtala naprosté soukromí, vykasala si sukni tenkých šatů z bílé bavlny a vkročila do vody. Líbilo se jí, jak vlnky omývají její kotníky. Mořští rackové se hlasitě dohadovali o ulovenou rybku.

Celia považovala Marseille za nejkouzelnější místo ve Francii. Kam se hrabe Paříž nebo romantická oblast Touraine posetá zámky! Rušné přístavní město jí naprosto vyhovovalo. Snoubily se v něm výhody metropole s půvabem venkova.

Posadila se do vyhřátého písku a opřela se o lokty. Hleděla na živoucí hladinu. Marseille se nikdy nenabaží. Doufala, že se tu s Justinem zdrží několik dalších měsíců. A i kdyby ne – s ním bude hříšně šťastná kdekoliv na světě.

Vzali se, sotva dosáhla zrušení platnosti předchozího svazku, a na Justinovo naléhání záhy odjeli z New Orleans. Justin neměl stání a nikterak se

netajil tím, jak se těší, až z města vypadne. Ačkoliv se s rodinou usmířil, plantáž mu bude do smrti připomínat staré křivdy a prohřešky. Toužil po novém začátku. Philippův sňatek s Briony Doyleovou se konal několik dní po tom, co odpluli. Celia by se ho ráda zúčastnila, ale souhlasila s Justinem, že Philippova přítomnost působila při jejich obřadu poněkud zvláštně. Nechtěla, aby Briony kvůli ní upadala do podobných rozpaků.

Loučení s Vallerandovými nebylo snadné. Celia a Lysette se rozplývaly v slzách, Max odmítal syna s novopečenou snachou pustit. Trapný moment zakusili v okamžiku, kdy Justin Philippa neobjal, jak mají Kreolové ve zvyku, ale místo

toho mu po americkém způsobu podal ruku. Skutečnost, že Celia nyní patří jemu, bude mezi bratry jednou provždy zdrojem napětí. Celia přesto doufala, že čas otupí hrany.

Philippe ji opatrně sevřel v náruči a potom se na ni trpce usmál. Chápavě se na něho zazubila. Oba jsou se svým rozhodnutím nadmíru spokojeni, avšak nikdy nezapomenou na důvěrnosti, jež spolu v minulosti sdíleli, ani na to, co kdysi znamenali jeden pro druhého. Celii pobavilo, jak Justin horko těžko potlačuje žárlivost. Sotva se s bývalým manželem rozloučila, majetnicky ji objal kolem pasu.

V měsících, které následovaly po svatbě, se Justin mírně změnil. Přestal

být cynický a ostražitý. Častěji se smál a škádlil ji. Zpočátku ji žárlivě střežil, jako by byla vzácný poklad, který mu chce někdo vzít. Avšak sotva si uvědomil, že je upřímně milován, uvolnil se a zrodila se mezi nimi hluboká důvěra.

První zkouškou jejich manželství prošlo již cestou do Francie. Když se první noc Justin vrátil do kajuty poté, co na palubě rozmlouval s kapitánem, našel pobledlou Celii, jak se krčí v rohu palandy. Nesmírně se vyděsil. Popadl ji do náruče a přitiskl k sobě, jako by byla zvířátko, jež chrání před číhajícím predátorem.

„Chérie, co je ti?“ zašeptal jí do vlasů. „Stůněš? Stalo se něco?“ Po

několika minutách mu vysvětlila, že zaslechla seshora zvuky, jež jí připomněly Legareův útok. Věděla, že nic podobného nehrozí, přesto se neubránila přívalu paniky.

Justin ji něžně kolébal v náruči a vysvětloval, proč je zbytečné se bát.

„Plujeme na fregatě, která piráty ničím neláká. Dobře vím, o čem mluvím. Na rozdíl od Zlaté hvězdy nepřeváží žádný náklad. Má menší ponor a je rychlejší. Což se mořským lupičům samozřejmě nezamlouvá. Kromě toho je úzká, takže se na ni někdo hned tak nenalodí. Dále je vyzbrojena kanóny a…“

Celia přestala naslouchat slovům a soustředila se na konejšivý tón jeho hlasu. Nevnímala rozumné argumenty.

Zkrátka si nemohla pomoct. Vzpomínala na svoji poslední cestu přes oceán.

Tenkrát také plula s novopečeným manželem a ten ji s toutéž vehemencí ubezpečoval, že jim nic zlého nehrozí. Pravda, její rozčilení se po Justinových slovech zmírnilo, ale úplně nezmizelo. Občas se stávalo, že při zaskřípění lodi či nenadálém vzruchu se jí málem zastavilo srdce.

Trmácení po moři se jí upřímně hnusilo, avšak před Justinem svoje pocity důsledně skrývala, protože muž byl naopak ve svém živlu. Miloval vlny, vítr a dokonce i bouře. Skutečnost, že musela ustavičně potlačovat svůj strach, způsobila, že byla věčně podrážděná a uštěpačná.

Justin ji trpělivě chlácholil. Stál s ní na palubě u zábradlí a objímal ji tak dlouho, dokud se nepřestala lekat každého nárazu vlny o trup lodi. Vzal ji na prohlídku fregaty a vysvětlil jí, jak všechno funguje, od řetězových pump po vrátek, s jehož pomocí se spouští kapitánský můstek. Ani pak si plavbu neužívala, ale přinejmenším ji dokázala snášet.

Ovšem stačilo v Le Havru vystoupit na pevninu a rozjet se do Paříže a svět zase zkrásněl. Letní Francie je zkrátka úchvatná. Obloha je jako vymetená a slunce září. Celia se nemohla dočkat, až spatří otce a sourozence. V dopisech jim vysvětlila, že ačkoliv Philippe skutečně žije, nyní je provdaná za jeho bratra.

Dočkala se přívalu šokovaných, odmítavých a nevěřícných odpovědí.

Když Justina představovala své rodině, bavilo ji, jak její jednotliví členové reagují. Zdálo se, že z něho jde na příbuzné strach. Musela si přiznat, že i v těch nejusedlejších a nejméně nápadných šatech manžel působí… příliš pirátsky. A Veritéovi jsou pragmatičtí lidé, kteří nemají rádi mystéria a nezodpovězené otázky. Obvykle jim stačilo čtvrt hodiny, aby se v nově příchozím dokonale vyznali, avšak Justin s uhrančivýma modrýma očima pro ně dál zůstával záhadou.

V době, kdy odjížděli do Paříže, byly Celiiny sestry z Justina celé pryč a její bratři nadšeně líčili svým přátelům jeho

dobrodružství. Otec se o kvalitách druhého chotě své dcery nenechal přesvědčit tak lehko, avšak po dlouhém rozhovoru v soukromí upustil od předchozí nevraživosti a spokojil se s chladnou odtažitostí. Celia se chtě nechte smířila s vědomím, že otce zklamala.

Nic ho nepotěšilo víc než zeť s lékařským vzděláním, kterého sám vyškolil, a navrch představil své dceři.

Jakmile Justin projevil přání navštívit přístav v Marseille, okamžitě vyrazili na cestu. Jsou tu již osm týdnů a každý je báječnější než ten předešlý. Poslední dny Justin trávil převážně ve městě a na otázky své ženy odpovídal vyhýbavě. Věděla, že má něco za lubem, jenom

netušila co.

Dopadl na ni stín. S úsměvem vzhlédla. Stál nad ní Justin. Byl bosý, oblečený v kalhotách a rozhalené košili. Větřík si pohrával s jeho tmavými vlasy. Usedl vedle manželky a láskyplně se na ni podíval.

„Vypadáš jako malá brioška,“ zamumlal. „Teploučká, zlatavá a moc chutná. Myslím, že si tě kousek ukousnu.“

Sklonil se nad ní a hravě jí oždiboval hrdlo vyhřáté sluncem. Celia se natáhla do písku a šťastně se chichotala. Ačkoliv se to neslušelo, mockrát si vyšla bez dlouhých rukávů, rukaviček, kloboučku a slunečníku, takže její mléčná pleť získala nazlátlý odstín.

Světlé vlasy ještě víc zezlátly. Móda ženám přikazovala, aby se úporně chránily před sluncem, ale ona se snažila o jediné – potěšit Justina.

Kombinace zářivých vlasů a opálené pleti měla fantastický účinek. Když ji Justin vzal do některé z pouličních kaváren, muži ji přicházeli nenápadně okukovat a vůbec si nevšímali varovných pohledů jejího manžela. Francouzi umějí ocenit krásné ženy stejně jako dobré víno a v obou směrech se považují za znalce.

Justinova ruka zabloudila do jejího živůtku. „Přestaň! Někdo nás uvidí!“

„Pláž je opuštěná,“ odvětil a políbil ji na hrdlo. „A kdyby se tu někdo náhodou vyskytl, jako správný Francouz bude

předstírat, že nic nevidí. Milencům Francouzi odpustí cokoliv.“

„Jenže my nejsme milenci. Jsme manželé a…“ Slastně si povzdechla, když uchopil do dlaně její ňadro.

„Justine…,“ napomenula ho slabým hláskem.

„Dobrá, podřídím se tvé cudnosti, chérie. Prozatím.“ Posadil se a přitáhl si ženu mezi svá stehna. Oba se dívali na vodu.

Opřela se mu o hruď a spokojeně se zavrtěla. „Hlavně si hlídej ruce,“ nabádala ho.

„Pokusím se. Chudinko malá. Zdrženlivá ženuška se provdala za vilného vlka.“

„Ještě před chvilkou jsem byla spíše

opuštěná ženuška.“

„Aha. Zajímalo mě, kolik dnů uplyne, než si postěžuješ na mou nepřítomnost. Vydrželas skoro týden, takže jsi velmi tolerantní.“

„Kdes byl?“

Justin se zazubil. Sledoval vlnky, jež dorážely na břeh u jejich nohou. Místo odpovědi položil vlastní otázku. „V Marseille se ti líbí, že?“

„Naturellement. Je tu nádherně a žijí tu milí lidé.“

„Napadlo mě… Líbí se ti tu tolik, že bys tu nějakou dobu vydržela žít?“

Naprosto tím Celii zaskočil. Ano, ráda tu zůstane. Nicméně ji nikdy nenapadlo, že by si Justin přál někde zakotvit. Možná proto se poslední dobou

toulá… Určitě pociťuje neklid. Táhne ho to o dům dál. Ptá se jí, jak se tu cítí, protože kdyby si přála usadit se zde natrvalo, považoval by za svou povinnost jí vyhovět.

„Nuže… Třeba by bylo zajímavější a přínosnější zkusit se podívat někam jinam,“ prohlásila.

„Aha.“ Znělo to znepokojeně.

„Domníval jsem se, že by bylo lepší se tu na chvíli zabydlit.“

„Zabydlit?“ Celia se otočila, poklekla před ním a zahleděla se mu do tváře. „Lásko moje, nikdy jsi po ničem takovém netoužil. Chápu, proč to navrhuješ. Myslíš, že je to moje přání, ale já jsem doma tam, kde jsi ty. Proto není třeba…“

Překvapený pohled se přeměnil v úšklebek. „Nikdy jsem se nechtěl usadit, protože jsem neměl s kým. Ale jestli tu nejsi spokojená, najdeme si něco jiného.“

„Ale co ty? Nepoleze ti na nervy pobývat na jednom místě?“

„Naopak. Našel jsem zalíbení v místních loděnicích. Právě tam jsem trávil tolik času. Rozhodl jsem se postavit škuner. Návrh nosím dlouho v hlavě. Bude mít ostrou příď, aby hladce rozrážel vlny. Po moři přímo poletí.“ Modré oči plály nadšením. „Možná jsem blázen, ale tady jsou lidé, kteří by to dokázali. Kromě toho bych rád utratil něco ze svého nepoctivě získaného bohatství.“

„Škuner,“ opakovala ohromeně Celia.

„Ale co všechna ta exotická místa, která jsi chtěl navštívit?“

Justin jí položil ruce na boky a vážně se na ni zahleděl. „Ta na nás počkají. Můžeme se za nimi rozjet, kdy budeme chtít. Ale nyní chci mít domov, Celie. Chci někam patřit.“ Pohlédl na její štíhlé tělo. „Chci rodinu,“ dodal tiše. „Svoji vlastní.“

„Však já taky.“ Rozechvěle se zachichotala. Srdce jí přetékalo láskou.

„Avšak obávám se, aby tě přemíra domácí pohody neudusila.“

„Vím, po čem toužím.“ Po vytáhl tmavé obočí a na tváři se objevil náznak dolíčku. „Copak mi nevěříš, zlato?“

„Ale věřím,“ pravila horoucně a vrhla

se mu kolem krku.

Justin se šťastně rozesmál, převalil se spolu s ní a přitiskl ji zády do teplého písku. „Takže souhlasíš, abychom zůstali?“

„Souhlasím se vším.“

Vroucně ji políbil na rty.

„Neohrožená malá ženuško. Nebudeš litovat, žes mi dala šanci. Budeš ráda, že mě máš.“

„Já už ráda jsem,“ zašeptala a uhladila mu vlasy z čela. „Strašně moc.“