Jayne Ann Krentz

Životní šance

Jessie odmítá otcův návrh provdat se za Sama, dravého manažera v rodinné firmě. Ale ze společně prožitého nebezpečí se zrodí láska.

1. kapitola

„Nevidím.“

„To bude dobré, paní Valentinová. Oči máte v pořádku.“ Jessie Benedictová se úzkostlivě skláněla nad křehkou postavou na nemocniční posteli a hladila ruku svírající prostěradlo. „Ošklivě jste spadla, máte pár naražených žeber a otřes mozku, ale očím se nic nestalo. Otevřete je a podívejte se na mě.“

Irene Valentinová doširoka otevřela bleděmodré oči. „Ty mi nerozumíš, Jessie. Nevidím!“

„Ale díváte se na mě. Vidíte přece, že tu stojím.“ Jessie začínala mít strach. Zvedla ruku. „Kolik prstů vám ukazuju?“

„Dva.“ Paní Valentinová zavrtěla neklidně šedovlasou hlavou na polštáři. „Pane na nebi, Jessie, o tomhle vidění přece nemluvím. Copak to nechápeš? Nevidím.“

Jessii to konečně došlo a oči se jí rozšířily úlekem. „To snad ne, paní Valentinová. Jste si tím jistá? Jak to můžete tvrdit?“

Starší žena vzdychla a zavřela znovu oči. „Nedokážu to vysvětlit.“ Mluvila s námahou, slova jako by byla rozmazaná.

„Cítím, že je to pryč. Je to, jako by člověk ztratil chuť nebo hmat. Panebože, Jessie, připadá mi to, jako bych byla slepá. Něco, co jsem měla celý život, je najednou pryč.“

„To je tou ránou do hlavy. Určitě. Jak se uzdravíte z otřesu, všechno bude v pořádku.“ Jessie si ji prohlížela a podivila se, jak je paní Valentinová malá a drobná bez svých oblíbených barevných turbanů, rozevlátých sukní a chřestících náhrdelníků.

Paní Valentinová chvíli mlčela. Ležela bez hnutí a svírala prostěradlo. Jessie nevěděla, jestli neusnula. „Paní Valentinová, jste v pořádku?“ zašeptala. „Nespadla jsem,“ odpověděla s námahou stará žena. „Co jste to řekla?“

„Nespadla jsem z těch schodů. Někdo do mě strčil.“

„Někdo vás strčil?“ vyděsila se znovu Jessie. „Jste si tím jistá? A pověděla jste o tom někomu?“

„Snažila jsem se, ale nechtěli o tom ani slyšet. Tvrdili, že jsem byla v domě sama. Jessie, co si počnu? Je tu kancelář. Kdo tam bude?“

Jessie se napřímila. Věděla, že je to její velká příležitost a že ji nesmí zkazit. „O všechno se postarám. Jsem přece vaše asistentka, pamatujete se? Od toho jsou asistenti, aby se starali o chod kanceláře, když jsou šéfové pryč.“

Irene Valentinová znovu krátce otevřela oči a zkoumavě si Jessii prohlížela. „Možná by bylo lepší, moje milá, kdybychom na pár týdnů prostě zavřely. Nakonec, pánbůh ví, nemáme tolik zákazníků.“

„Nesmysl,“ odpověděla rychle Jessie. „Obstarám to docela dobře sama.“

„Jessie, nejsem si tím tak jistá. Jsi u mě teprve měsíc. Ještě toho moc nevíš o tom, jak si představuju svoji živnost.“

V tu chvíli se ve dveřích objevila sestra a významně se na Jessii usmála. „Už té návštěvy bylo dost, nemyslíte? Paní Valentinová musí odpočívat.“

„Je mi to jasné.“ Jessie ještě jednou pohladila drobnou ruku. „Zítra zase přijdu, paní Valentinová. Dávejte na sebe pozor a kvůli kanceláři si nedělejte starosti. Všechno bude v pořádku.“

„Když já nevím,“ vzdychla paní Valentinová rezignovaně a opět zavřela oči.

Jessie se znovu podívala na bledou ženu na posteli, otočila se a vyšla na chodbu. Zastavila prvního člověka v bílém, na kterého narazila.

„Paní Valentinová se domnívá, že ji někdo shodil ze schodů,“ přešla Jessie rovnou k věci. „Ví o tom policie?“

Mladý, napohled vážný muž se chápavě usmál. „Ano, ví. Nahlásili to hned ráno, jak ji našli. Řekli mi, že tam nikde nebyly stopy po vloupání. Vypadá to, že se prostě nahoře na schodišti zapotácela a spadla. Víte, to se stává docela často. Hlavně starším lidem. Ale jestli chcete, ověřte si to u policie. Můžou sepsat zprávu.“

„Ale ona si myslí, že v domě někdo byl. Že ji někdo úmyslně strčil.“

„V podobných případech, kdy dojde k silnému nárazu do hlavy, se často stává, že si pacient nepamatuje, co se dělo bezprostředně před úrazem.“

„A je to trvalá ztráta paměti?“

Doktor přikývl. „Často. Takže i kdyby tam někdo cizí byl, nejspíš by si to nepamatovala.“

„Jenže víte, ona paní Valentinová je trochu zvláštní,“ začala Jessie a pak jí došlo, že mladíka zřejmě nezajímají senzibilní schopnosti její zaměstnavatelky. Lékaři tradičně na podobné jevy nevěří. „To nic. Děkuju, pane doktore. Na shledanou.“

Jessie se otočila a spěchala k výtahu. Měla plnou hlavu nové odpovědnosti, která na ni čekala v kanceláři. Podvědomě, ze zvyku, si sáhla za ucho, aby si upravila uvolněný pramínek vlasů. Černé, jemné, lesklé vlasy měla zastřižené do krátkého mikáda. Dlouhá ofina zdůrazňovala šikmé zelené oči a dávala vyniknout jemným rysům, které jí dodávaly zvláštního, exotického vzhledu. Připomínala trochu kočku.

Ta podobnost byla dále podtržena štíhlou postavou, jakoby překypující energií, když byla v pohybu, nebo rafinovanou uvolněností, když se stulila do křesla. Černé džíny, vysoké černé boty a bílá halena, co měla zrovna ten den na sobě, ten dojem umocňovaly.

Když čekala na výtah do přízemí, zamyšleně se mračila. Teď, když bude mít dočasně na starosti firmu Senzibilní porady, nevyjde z práce. Ze všeho nejdřív musí zrušit předchozí závazky.

To pomyšlení jí přineslo závratný pocit úlevy i zklamání zároveň. Dnes večer je volná.

Nebyla si ovšem jistá, jestli doopravdy chce být volná.

Tahle nepříjemná, zmatená směsice pocitů ji poslední dobou provázela často a nevypadalo to, že by se na tom mělo hned tak něco změnit. Předtucha ji varovala, že dokud bude v jejím životě přítomen Sam Hatchard, bude všechno komplikovanější.

Šla rychle po chodníku, podpatky energicky klapaly. Byl krásný, pozdně jarní den – pokud si člověk zrovna nevšímal nažloutlého oparu nad Seattlem. Ve městě, jež obyvatelé považovali za jedno z nejkrásnějších a nejpříjemnějších, se smogem nechtěli zabývat. Pokud měl smog tu drzost udeřit, lidé ho ignorovali a vzpomínali radši na to, jak nedávno svítilo vzácně slunce. A je to koneckonců pravda, smog brzy zmizí, odvane ho příští déšť. O přeháňky v Seattlu naštěstí neměli nikdy nouzi.

Řada stromů podél chodníku vytvářela příjemné, světle zelené loubí. Silueta mrakodrapu, jichž v Seattlu rychle přibývalo, se rýsovala na jiskřivém pozadí Elliotova zálivu. Trajekty a tankery klouzaly jako malé loďky po temně modrém jezeře. V dálce bylo vidět mlhavé obrysy Olympijských hor.

Prudké světlo Jessii na chvilku oslnilo. Sáhla do černé kabely a vytáhla sluneční brýle. Slunné dny byly na severozápadě, na břehu Pacifiku vždycky rušivé.

Jessii to trvalo asi dvacet minut, než došla do tiché postranní uličky, kde měly kancelář. Malá firma sídlila v dvoupatrovém cihlovém domě několik bloků od nemocnice First Hill, kam paní Valentinovou ráno odvezli.

Na domovních dveřích staršího domu byla cedulka s nápisem Senzibilní porady a hned vedle stylizovaný obrázek drozda, logo malé, o přežití bojující programátorské firmy. Obě firmy dům užívaly společně. Jessie otevřela dveře a vkročila do temné předsíně.

Napravo se otevřely dveře z matného skla. Vystrčil z nich hlavu hubený, nedbale oblečený mladík, asi dvacetiletý. Vypadalo to, že spal v tom, co měl zrovna na sobě – a asi to tak doopravdy bylo. Měl na sobě džíny, tenisky a bílou košili s krátkým rukávem. V kapse košile propisky a pouzdro na diskety. Zadíval se na ni skrz jiskřící skla brýlí lemovaných želvovinovou obroučkou. Za zády mu tiše vrčely počítače a slabě zářila obrazovka. Jessie se usmála.

„Ahoj, Alexi.“

„Tak to jsi ty, Jessie. Doufal jsem, že přichází nějaký zákazník. Jak je paní Valentinové?“

„Bude v pořádku. Má naražená žebra a otřes mozku. Doktoři chtějí, aby zůstala pár dní v nemocnici, a pak se chystá ke své sestře. Uzdraví se.“

Alex se poškrábal roztržitě na hlavě. Pískové vlasy měl rozježené. „Chudák stará paní. Měla štěstí, že se nezabila. Co bude s živností?“

Jessie se sebevědomě usmála. „Dokud se nevrátí, mám to tu na starost.“

„Opravdu?“ Alex znovu zamžoural. „Tak v tom případě hodně zdaru. Kdybys něco potřebovala, tak mi řekni.“

Jessie pokrčila nos. „Co bychom doopravdy potřebovali, je pár zákazníků.“

„To my tady taky. Hele, třeba bychom mohli zkusit inzerovat společně. Robin a Valentinová – softwarové poradenství a věštění,“ ušklíbnul se Alex.

„To není vůbec špatný nápad,“ odpověděla Jessie, jak stoupala po schodech. „Popřemýšlím o tom.“

„Jessie, já jsem to nemyslel vážně, to byl jenom vtip.“

„Tak jako tak, vidím v tom reálnou možnost,“ zavolala z druhého patra. Strčila klíč do zámku Valentinová – senzibilní porady. „Už jsem pro nás vymyslela reklamu ‚Intuice a inteligence do vašich služeb‘.“

„Zapomeň na to. Za chvíli by nám tu klepala na dveře armáda všelijakejch poděsů.“

„To je mi úplně jedno, hlavně když zaplatí.“

„Máš pravdu.“

Jessie vstoupila do příjemně omšelé místnosti a shodila kabelu i brýle na gauč. Pak přešla k ohromnému starodávnému stolu s roletou a natáhla se po telefonu. Lepší bude vyřídit to rovnou, než ztratí odvahu, pomyslela si.

Sesula se do velké dřevěné otáčecí židle a dala nohy na stůl. Židle nesouhlasně zavrzala, když se natáhla po sluchátku a vyťukala zvláštní linku svého otce ve firmě Benedict – Spojovací materiály.

„Kancelář pana Benedicta.“ Hlas v sluchátku jako by nepatřil živému člověku, byl tak uhlazený a úřední.

„Ahoj, Grace, tady Jessie. Je tam táta?“

„Ahoj, Jessie.“ Úřední tón se vytratil a místo něj zazněl příjemný hlas staré známé. „Je tady. Má spoustu práce jako vždycky a nechce, aby ho někdo rušil. Potřebuješ s ním mluvit?“

„Prosím tě. Řekni mu, že je to důležité.“

„Vteřinku. Uvidíme, co se dá dělat.“ Grace položila sluchátko.

Za chvíli se ozval mrzutý hlas Jessiina otce. Byla z něj jako vždycky znát netrpělivost, že ho ruší.

„Jessie? Jsme zrovna uprostřed jednání o nové smlouvě. Co se děje?“

„Ahoj, tati.“ Odolala automatickému pokušení omlouvat se za to, že ho ruší v práci. Vincent Benedict pracoval vždycky, a každý telefonát tedy znamenal vyrušení.

Jessie si už dávno, jako dítě, uvědomila, že když se tomu nebude cílevědomě bránit, bude se omlouvat pokaždé, když na něj promluví.

„Chtěla jsem ti jenom říct, že máme nějaký problém v práci, a tak nebudu moct jít dneska na večeři s Hatchem a Gallowayovými. Máme tu krizi managementu.“

„Ty ses zbláznila,“ zaburácel Benedictův hlas ve sluchátku. „Slíbilas mi, že pomůžeš Hatchovi bavit Gallowayovy. Víš moc dobře, že je hrozně důležité, abys tam byla. Vysvětloval jsem ti to začátkem týdne. Galloway chce vidět jednotnou frontu. Tady jde o byznys, zatraceně.“

„Tak s nimi jdi ty.“ Jessie si podržela sluchátko dál od ucha. Nic, nic na světě nebylo pro jejího otce důležitější než byznys. Tuhle drsnou pravdu už pochopila jako malá.

„To by nevypadalo dobře!“ křičel Vincent. „Když tam budou dva chlapi a budou konverzovat s Ethel a Georgem, bude to vypadat moc jako obchodní jednání.“

„Ale vždyť vlastně o nic jiného nejde. Přiznej si to, tati. Kdyby nešlo o nějaké maskované obchodní jednání, tak by na tom ani tobě, ani Hatchovi tak nezáleželo.“

„O to nejde, Jessie. Má to mít uvolněnou atmosféru, je to vlastně zábava. Moc dobře vím, o co jde. Jedná se o velkou zakázku. Hatch potřebuje společnici na večeři a Galloway musí vidět, že stojím stoprocentně za Hatchem.“

„Ale tati, poslouchej…“ Jessie měla najednou strach, že začne kňourat, a rychle zmlkla.

Nebyla schopna otci vysvětlit, jak se jí protiví, že ji nutí jít na obchodní večeři se Samem Hatchardem. Vincent by její námitky nechápal a Hatch také ne. Chtěli zabít dvě mouchy jednou ranou. V jednu chvíli se Hatch měl ucházet o prezidentovu dceru i o kariéru ve firmě.

„Když tam půjdeš i ty, bude to ideální řešení,“ pokračoval nerušeně Vincent. „Gallowayovi tě znají odmalička. Když uvidí mou dceru s novým generálním manažerem Benedictových spojovacích materiálů, budou mít jistotu, že ke změně v managementu dochází za mé plné podpory a že se ve firmě nic zásadního nezmění. To je důležité, Jessie. Galloway je ze staré školy. U obchodních partnerů vidí rád kontinuitu.“

„Tati, já nemůžu. Paní Valentinová měla dneska úraz. Je v nemocnici.“

„V nemocnici? Co se jí sakra stalo?“

„Spadla ze schodů. Nevím přesně, jak se to stalo. Má otřes mozku a pár zlomených žeber. Pár týdnů bude mimo a já mám všechno na starost.“

„Nikdo si nevšimne, že tam není. Sama jsi mi říkala, že nemá moc zákazníků.“

„Jsem její nová asistentka a chtěla bych na tom něco změnit. Musím vymyslet nějaký marketingový plán jak vylepšit živnost.“

„Kristepane. Nevěřím vlastním uším – moje dcera chce vymýšlet marketingový plán pro nějakou hadačku z ruky.“

„Tati, nechci poslouchat takovéhle připomínky o své nové práci. Myslím to úplně vážně.“

„No dobře, dobře. Podívej, Jessie, je mi líto, že se paní Valentinová poranila, ale nechápu, co by to mělo měnit na dnešním večeru.“

„Ale já tu mám teď všechno na starosti, tati. Paní Valentinová se na mě spoléhá a je tady hrozně práce.“

„Dneska večer?“ zeptal se skepticky Vincent.

Jessie se zoufale rozhlížela po prázdné místnosti a zaujaly ji prázdné stránky záznamníku s plánovanými návštěvami. Chtěla, aby její hlas zněl přesvědčivě. „Jistě. Musím dát do pořádku šanony a vypracovat svůj nový plán. Měl bys mít pochopení. Sám jsi nikdy nepracoval míň než dvanáct hodin. Obvykle čtrnáct.“

„Jessie, nech toho. Je něco jiného být šéfem Spojovacích materiálů a něco jiného věštit budoucnost.“

„Není žádná věštkyně. Zabývá se paranormálními jevy a není to žádný švindl. Podívej, tati, jde tu taky o byznys, jako všude jinde. Je to firma jako každá jiná.“ Jessie snížila hlas a začala se vemlouvat. „Tati, tak mi udělej laskavost a řekni Hatchovi, že mám večer práci a nemůžu s ním nikam jít.“

„Ne, ani zanic. Pověz mu to sama.“

„Tati, prosím tě, jsem z toho chlapa hrozně nervózní. Říkala jsem ti o tom.“

„To je tvoje vina, Jessie, nemáš k tomu žádný důvod. Když mu chceš udělat takovýhle podraz, když na tebe večer spoléhá, tak si mu to řekni sama a udělej to. Nechtěj ale po mně, abych za tebe dělal špinavou práci.“

„Tati, prosím tě, neudělal bys mi to kvůli? Mám toho opravdu hodně a nemám čas ho někde shánět.“

„O shánění nejde. Zrovna vešel ke mně do kanceláře, stojí tu přede mnou. Můžeš mu vysvětlit, proč mu nechceš dělat společníka – dvě hodiny před večeří, při níž jde o tak důležitou zakázku.“

Jessie se přikrčila. „Tati, ne, počkej, prosím tě…“

Bylo pozdě. Jessie zavřela zklamaně oči, když slyšela, jak otec položil ruku na sluchátko a mluví k někomu v místnosti.

„To je Jessie. Snaží se vykroutit z té večeře s Gallowayovými. Vyřiď si to sám. Nakonec, ty jsi generální manažer.“

Jessie zasténala, když slyšela, jak předává sluchátko. Představila si ty druhé ruce. Elegantní, hezky tvarované, mužné. Ruce umělce nebo šermíře.

Ve sluchátku se ozval jiný hlas: temný, tichý, hluboký jako klidné vody půlnočního moře. Jessii proběhla po zádech mrazivá vlna slabého vzrušení.

„V čem je problém, Jessie?“ zeptal se Sam Hatchard s nepříjemným klidem.

Všechno, co Hatch říkal nebo dělal, bylo klidné, nevzrušené a Jessii to připadalo dokonale zorganizované. Zdálo se, že ten člověk má v žilách led a není schopen normálních citů. Ale od té chvíle, co ho viděla poprvé, ji něco varovalo, že tomu možná tak úplně není.

„Ahoj, Hatchi.“ Jessie sundala nohy ze stolu a ani si nevšimla, jak začala v prstech kroutit telefonní šňůru. Polkla a snažila se, aby to, co říká, znělo přesvědčivě a energicky. „Mrzí mě, že s něčím takovýmhle přicházím tak pozdě, ale stalo se mi tu něco nečekaného v práci.“

„Jak se mohlo stát něco nečekaného u věštkyně?“

Jessie zamrkala. Kdyby byl na telefonu někdo jiný než Hatch, myslela by si, že je to vtip. Ale poznala už před několika týdny, že tenhle člověk nemá žádný smysl pro humor. Zamračila se na stěnu. „Nebudu s tebou dneska večer moct bavit Gallowayovy. Moje šéfová je v nemocnici a mám tady všechno na starost. Je tu hrozně práce a už se do toho opravdu musím dát. Vypadá to, že budu muset dělat i po večerech.“

„Je trochu pozdě na to, Jessie, abych teď měnil plány.“

Jessie si odkašlala. Sevřela pevněji telefonní šňůru. „Omlouvám se, ale paní Valentinová mě tady opravdu potřebuje.“

„Ta zakázka od Gallowayových představuje spoustu peněz.“

„Máš pravdu, já vím, ale –“

„George a Ethel Gallowayovi se těší, že tě zase uvidí. George mi to říkal. Nevím, jak by si vykládali, kdybys večer nepřišla. Mohli by si myslet, že máme s otcem nějaké spory, když tam budu sám.“

Každým rozhodným slovem jako by jí zavíral ústupovou cestičku. „Podívej, Hatchi…“

„Jestli si Gallowayovi začnou myslet, že by se Spojovací materiály měly prodat nebo že máme nějaké problémy, tak nám třeba nebudou chtít tu zakázku dát. Mrzelo by mě, kdybychom o ni měli přijít.“

Jessie připadalo, jako by ji zahnal do rohu. Přesvědčovat uměl Hatch velice dobře. Rozhlédla se uštvaně po místnosti. „A nemohl by s tebou jít táta?“

„To by vypadalo trosku divně, nemyslíš?“

Chladná logika všeho, co slyšela, ji znervózňovala čím dál víc. Nikdo na světě ji nedokázal tak znervóznit jako Hatch. Kroutila šňůru a točila se na židli ze strany na stranu. „Hatchi, je mi jasné, že ti to říkám hrozně pozdě.“

„A myslím si, že to není až tak úplně nutné.“ Hatch ztišil hlas. „A paní Valentinová po tobě určitě nechce, abys pracovala po nocích.“

„Každý den ne, ale teď tady máme výjimečnou situaci.“

„Opravdu by to nemohlo počkat do zítřka?“

Jessie se bezmocně podívala na prázdný pracovní stůl. S upřímností měla vždycky potíže. Když ji někdo zahnal do kouta, mluvila pravdu. „Jde o to, že prostě nemůžu věci dost dobře plánovat, víš.“

„Jessie?“

Znovu polkla. Nesnášela, když se na ni takhle soustředil se svou přesvědčivou výmluvností. Byla najednou hrozně nejistá. „Ano?“

„Těšil jsem se, že tě večer uvidím.“

„Cože?“ Jessie sebou trhla, jako by se dotkla elektrického vedení. Nenadálý pohyb trhnul telefonní šňůrou a přístroj spadl na zem. Ozvěna ránu ještě zesílila.

„Jessie? Spadl ti telefon?“ zeptal se potom Hatch, když trpělivě čekal, až začne znovu mluvit. „Je tam všechno v pořádku?“

„Ano, je,“ vydechla, když narovnala šňůru a postavila aparát znovu na stůl. Třásly se jí ruce. Měla na sebe vztek. „Podívej, Hatchi…“

„Stavím se pro tebe v sedm,“ odpověděl, jako by měl naspěch, což zřejmě byla pravda.

Dělal obvykle dvě věci najednou a obě souvisely nějak s firmou. To, co se zrovna dělo, byl dokonalý příklad. Jessii bylo jasné, že i to, jak se o ni uchází, patří do pořadu práce.

„Hatchi, já opravdu nemůžu –“

„Tak v sedm, Jessie. Budu to teď muset položit. Musíme s otcem ještě projít nějaké údaje na smlouvě s Gallowayovými. Zatím.“ Cvak – a zavěsil.

Jessie se posunula na kraj židle a tupě zírala na sluchátko v ruce. Ozýval se z něj vyzváněcí tón. Přiznala si porážku. Zavěsila a položila hlavu na stůl. Mohlo ji napadnout, že se z večeře s Gallowayovými jen tak nevykroutí. Nebylo to obyčejné pozvání. Hatch ji uháněl. Nikdo zatím nic neřekl, ale nebylo žádným tajemstvím, že pomýšlí na manželství.

Hatch ji fascinoval, to přiznávala. Bylo jí ale jasné, že s jeho svatebními plány nechce mít nic společného. Pro něj by svatba neznamenala nic než byznys. Takovýhle tah by mu do smrti zabezpečil velký podíl na firmě. Věděla, jak o to stál.

V danou chvíli bylo pro Hatche namlouvání jednou z priorit. Tušila, že dočasně je pro něj stejně důležitá jako některá z obchodních transakcí, které zrovna prováděl. Což ovšem znamenalo, že je ve velice ošidném postavení. Nemělo smysl, aby si nalhávala, že ji nezajímá. Ve chvílích, kdy jí věnoval plnou pozornost, byla skoro v pokušení nechat věci volný průběh.

Můra, co si zahrává s plamenem.

Jessie zavřela oči a ve tmě před ní vyvstala podoba muže, který ji poslední dva měsíce pronásledoval. V jeho vzhledu se odrážely všechny jeho vlastnosti. Byl štíhlý, silný, měl zajímavé hezké rysy. Šermířské ruce s dlouhými prsty se dobře hodily k vážnému, zdrženlivému výrazu.

Hned na začátku ji napadlo, že pod tím ledem napovrchu, pod zdvořilou maskou není žádný oheň, ale zároveň o tom pochybovala. Problém byl v tom, že stejně jako u světců a bojovníků by Hatchův vnitřní oheň nikdy neplál pro ženu. Veškerý oheň stravovala říše – království, které hodlal vybudovat z Benedictových spojovacích materiálů.

Hatch měl plnou podporu Vincenta Benedicta i celé rodiny. Mával jim před nosem lákavou návnadou. Za slušný podíl v Benedictových spojovacích materiálech, toho času malé prosperující firmě místního významu, by podnik patřičně pozvedl. Firma Benedict – Spojovací materiály se zabývala prakticky maticemi a šrouby. Navrhovali a vyráběli spoustu stavebních a spojovacích komponentů. Společnost měla potenciál vyrůst v obra na trhu, v konglomerát, který by dominoval v nabídce. Bylo k tomu zapotřebí přičinlivého člověka s představivostí.

Všichni v rodině si mysleli, že Sam Hatchard je přesně takový typ.

Samozřejmě, úplně stačilo, že o tom byl přesvědčený Vincent Benedict, zakladatel firmy. A ten si Hatche hned oblíbil. Vztah, který se mezi oběma muži vyvíjel, byl pochopitelný a trvalý. Jessii to bylo jasné od chvíle, kdy poprvé zahlédla otce a Hatche v jedné místnosti. Hatch byl jako syn, kterého Vincent nikdy neměl. Jessii připadalo, že Hatch je výborný člověk pro vedení firmy, ale jako manžel by nestál zanic.

Samu Hatchardovi bylo 37 let. Jessie si říkala, že by trvalo přinejmenším dalších třicet let, než by trochu polevil. A tak dlouho na něj čekat nemínila. Není přece blázen.

Ale děsivé poznání, co ji tak trápilo v posledních dnech, souviselo s tím, že i když od Hatche utíká, neběží dost rychle. A ta můra v ní si chtěla zahrávat s ohněm. Hatch její slabost vycítil a teď jí využívá. To ovšem nebylo žádné tajemství. Využívala ji celá rodina.

Zbytek rozumně uvažujícího mozku ale Jessii napovídal, že kdyby povolila a upadla Samu Hatchardovi do drápů, odsoudila by se tím k nešťastnému manželství plnému konfliktů. Zopakovala by stejnou chybu, jakou udělala její matka, když si vzala Vincenta Benedicta. Přivázala by se k posedlému člověku, k někomu, kdo si nikdy v životě nenajde čas na ženu a rodinu.

Výsledek jejích úvah byl zase jen směsice protichůdných přání, prostě zmatek. Za poslední měsíc, kdy se Hatch začal víc snažit, tančila blíž a blíž plameni, neschopná odolat. A přece věděla, že kdyby povolila, bylo by to neštěstí. Bylo to nesmyslné. Musí už ten zmatek nějak zarazit.

Musí se naučit říkat ne.

Zazvonil telefon a Jessie sebou trhla. Poposedla na židli. Natáhla ruku po sluchátku, pak chvilku zaváhala a čekala, až se zapojí záznamník. Ozvalo se pípnutí, pak nahrávka jejího hlasu – máme zavřeno, ale ozveme se vám, jak nejrychleji budeme moct – a pak začala mluvit její kamarádka Alison Kentová.

Od té doby, co Alison začala pracovat jako makléřka, její hlas připomínal profesionálního roztleskávače davů. Jessie si zrovna dokázala představit přítelkyni, jak v krátké sukni a s mažoretkovskou holí vyvolává hesla.

„Jessie, tady Alison z Caine, Carter & Peat. Ozvi se mi, až budeš moct. Právě jsem se dozvěděla o skvělé možnosti investovat do akcií jedné nové společnosti, co vyrábí olej na smažení s nulovým procentem tuku, ale musely bychom se do toho pustit rychle.“

Když nahrávka skončila, Jessie si povzdechla. Alison byla v práci nová, všechno pro ni byla životní šance, a pro Jessii bylo těžké držet si od toho odstup. Připouštěla, že i ona byla ze začátku nadšená a že byla prvním Alisoniným klientem. V hlavě jí tančily představy o úspěšném investování, a chvíli dokonce přemýšlela o tom, že by se spekulování věnovala doopravdy. Pak ale párkrát investovala špatně, o peníze přišla, a tím, co se týče Wall Streetu, vystřízlivěla.

Měla strach Alison zavolat. Když zavolá, určitě to skončí tím, že nakoupí akcie společnosti s olejem na smažení.

Telefon zazvonil znovu a tentokrát si ze záznamu poslechla hlas Lilian Benedictové. Matčin teplý, kultivovaný hlas na její roztřesené nervy působil jako blahodárný balzám.

„Jessie? Tady Lilian. Jenom jsem se chtěla zeptat, jestli jsi měla čas promluvit si s Vincentem o půjčce pro ExCellent Designs. Jo, a ještě – večer se hezky bav. Vezmi si ty večerní šaty s véčkem na zádech, hrozně ti sluší. Pozdravuj Hatche a Gallowayovy. Ještě ti zavolám.“

Znovu pípnutí a pak nastalo hluboké ticho. Jessie si uvědomila, že i matka se ji snaží postrčit do náruče Sama Hatcharda.

Začínalo se jí to vymykat z rukou. Vstala a pomalu přecházela po místnosti. Zatím před ní nikdo neřekl „svatba“, ale k tomu člověk nepotřebuje jasnovidné schopnosti paní Valentinové, aby věděl, co si všichni – včetně Hatche – myslí.

Asi před měsícem, když jí došlo, o co jde, se tomu smála. Byla si jistá, že si s tak bláznivou situací snadno poradí. Ale teď začínala mít strach. Nemohla už pochybovat o tom, že ji jemně, vytrvale, neochvějně manévrují do něčeho, čemu se tak před sto lety říkalo výhodný sňatek z rozumu.

Když si nedá pozor, dostane se do maléru. Ti, co si hrají s ohněm, často končí na popáleninách se zafačovanými prsty.

Jessie se podívala na hodiny a s úlekem zjistila, že je skoro šest. Musí si pospíšit, jestli má přijít domů včas a obléct se, než Hatch zazvoní. A Hatch chodil zásadně včas.

Hatch podal Vincentu Benedictovi svazek výjezdů z počítače. „Podívej se. Myslím, že se ti to bude líbit.“

Vincent se nad papíry netrpělivě zamračil. „Jasně že se mi to bude líbit. Nikdo nedá návrh dohromady tak jako ty. Jsi v takovýchle věcech kouzelník.“

„Děkuju,“ řekl tiše Hatch. Byla to pravda, Hatch byl dobrý v podobných projektech, jako byl tenhle, mezi Benedictovými spojovacími materiály a Galloway Engineering. Je ale příjemné, když to ostatní ocení. Obzvlášť od Vincenta Benedicta to potěší.

Benedict se pořád mračil a prohlížel si velký pracovní stůl. Hatche napadlo, že Jessie zdědila oči po otci. Byly zajímavé, jasné zelené a inteligentní. V Jessiině pohledu ale byla zranitelnost a po té v očích jejího otce nebylo ani stopy.

Vincentovi se blížila šedesátka, byl to zdravý, statný muž s mohutnými rameny – památka na mládí strávené na stavbách. Měl bílé, lehce prořídlé vlasy. Léty jeho tváři ubylo na tvrdosti, ale orlí nos a silná, hranatá čelist vypovídaly o člověku, který se vypracovával velice těžce. Byl to on, kdo stanovil pravidla pro vlastní život, ale vždycky se jimi řídil. Když k němu byl člověk upřímný, oplácel mu Vincent Benedict také upřímností. Pokud se někdo postavil proti němu, draze za to zaplatil.

Hatch takové zásady uznával, protože sám se řídil podobnými. Naučil se to dlouho předtím, než pronikl do obchodního světa, ve světě svého dětství a mládí, kde se pracovalo tvrdě rukama. Ranč, stavby, řízení náklaďáku.

Učil se všechno v práci a pak ještě večer v hospodách, kde se místo bílého vína pilo zásadně pivo a kde se seznámil se základní psychologií za zvuků country.

Hatchovi se Benedict líbil od prvního pohledu. Proběhla mezi nimi jiskra okamžitého porozumění, začínali podobně. Vincent Benedict byl jedním z mála mužů v Hatchově životě, kterých si vážil. A navíc byl jedním z těch, o jejichž respekt sám stál.

„Máš strach, že by se na tom večer mohlo Gallowayovým něco nezdát?“ zeptal se po chvíli Hatch, když mu připadalo, že Vincent nevěnuje dostatečnou pozornost číslům na výjezdu.

„Ne.“ Vincent bubnoval prsty na desku stolu, nezvykle nervózní. Zamračil se.

„Chceš se na něco zeptat?“ vyptával se dál a snažil se uhodnout, v čem je problém. Benedict se vyjadřoval vždycky k věci.

„Ne. Zdá se, že je všechno v pořádku.“

Hatch pokrčil rameny, otevřel druhý pořadač a začal tam přepisovat čísla. Od první chvíle si byl vědom možností Benedictovy firmy. Benedict ho tenkrát najal na příležitostnou konzultaci pro uzavření kontraktu s jednou japonskou firmou. Japonci nedávno otevřeli ve Washingtonu novou továrnu a chtěli využít nabídky místních dodavatelů. Většina nebyla schopna vyhovět vysokým požadavkům na kvalitu. Vincent Benedict věděl, že by do budoucnosti bylo velice výhodné, kdyby potřebnou kvalitu zajistil.

Hatch mu poradil, jak toho dosáhnout a výsledkem bylo, že Benedictovy spojovací materiály byly právě takovou firmou, jako byly – zavedenou, výdělečnou, dynamickou, odrazovým můstkem k dobytí velkého světa. Vincent odmítl společnost prodat, ale nabízela se tu možnost určité dohody.

Benedict nabídl Hatchovi roční smlouvu na místo hlavního manažera a dohodli se na tom, že během té doby posoudí strategii, sebe navzájem i budoucnost.

Na pracovní smlouvě sotva uschl inkoust, když Benedict začal Hatchovi dohazovat dceru.

Bylo jasné, že na podílu na firmě visí cedulka s upozorněním, že firma zůstane v rodině. Dalo se to provést jen jedním způsobem. Hatch se potkal s Jessii Benedictovou a uvědomil si, že cena není vůbec vysoká. Připadalo mu to jako kulantní obchod se vším všudy.

Šlo samozřejmě i o projekt s Gallowayovými. Dnešní večeře byla vlastně společenská záležitost. Utvrdí to vztahy a Gallowayovi to napoví, že odteď bude jednat se Samem Hatchardem, novým manažerem firmy. A Jessiina přítomnost potvrdí, že se vše děje s tichým požehnáním Vincenta Benedicta.

„Říká, že je z tebe nervózní,“ zabručel Benedict najednou.

Hatch vzhlédl, ještě měl plnou hlavu čísel. „Prosím?“

„Jessie tvrdí, že je z tebe nervózní.“

„Aha.“ Hatch se znovu podíval na výjezd.

„Člověče, zatraceně, tobě to nevadí?“

„To přejde.“

„A čím ji vlastně znervózňuješ?“ chtěl vědět Vincent. Hatch pobaveně vzhlédl. „O co ti jde? Doufám, že si neděláš takhle pozdě starosti o dceru. Je jí dvacet sedm, je dost stará, aby se o sebe dokázala postarat sama.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ bručel Vincent. „Je jí dvacet sedm, a ještě nemá stálé zaměstnání.“

Hatch se usmál. „Podle toho, co jsem slyšel, měla zaměstnání spoustu. Jenom nikde dlouho nevydrží.“

„Přitom je tak chytrá,“ mračil se Vincent dál. „Vždycky byla. Od té doby, co skončila univerzitu, měnila místa tak často, že jsem ztratil přehled. Nemá to žádný směr ani cíl. Nemůžu věřit tomu, že pracuje pro nějakou zatracenou hadačku z ruky. To je poslední kapka, na mou duši.“

Hatch znovu pokrčil rameny. „Tak si to tak neber. Za dva měsíce dá výpověď a půjde pracovat do zoologické.“

„Přitom bych měl být rád. Zdá se, že práci u té ženské bere vážně. Už je tam měsíc a je čím dál nadšenější. Ještě nedostala výpověď, a to je zlé znamení. Zaměstnavatelé jí většinou dávají výpověď pár týdnů po nástupu. Tenkrát, když dělala u doručování zpívaných telegramů, ji vyhodili za dva týdny. Neumí zpívat. Za tu dobu jim to zřejmě došlo.“

„Dej jí víc času.“

Vincent si ho zkoumavě prohlédl. „Nevadí ti, že se jen tak poflakuje? Nepřipadá ti přelétavá nebo něco takového?“

„Až se vdá, usadí se.“

„Jak to můžeš vědět?“ osopil se na něj Vincent. „Co vůbec víš o ženských a o manželství, že jseš tak chytrej?“

„Byl jsem jednou ženatý.“

Vincent otevřel pusu. „Opravdu? A co se stalo? Rozvod?“

„Moje žena umřela.“

Vincenta překvapilo, že Hatch, kterého považoval za přítele, když ne za syna, jehož bohužel neměl, nikdy předtím o svém prvním manželství nemluvil. „Panebože, promiň, Hatchi.“

Hatch se mu podíval do očí. „Už je to dávno.“

„Vím, ale stejně, upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“ Hatch se pustil znovu do výjezdů. „Přestaň si dělat starosti o dceru. Postarám se o ni.“

„Hra, připadá mi, že se o sebe nedokáže dost dobře postarat sama, Hatchi. Nechová se moc povzbudivě, co?“

„To nemáš pravdu,“ odpověděl Hatch tiše. „Svým způsobem se chová velice povzbudivě.“

Vincent se na něj pochybovačně zadíval. „Opravdu?“

„Ano.“ Hatch obrátil stránku.

„Jak můžeš něco takového říct? Co udělala, že ti to připadá povzbudivé?“

„Znervózňuju ji,“ vysvětloval trpělivě Hatch.

„To vím sám, vždyť ti to sakra povídám. Co, panebože…?“ Vincent se rozzlobeně odmlčel. „A tomu říkáš dobré znamení?“

„Velice dobré.“

„Jsi si tím tak jistý? Mám dvě bývalé manželky a ani Lilian, ani Connie ze mě nikdy nebyly nervózní. Ty dvě mají nervy ze železa.“

„Jessie je jiná.“

„To teda je. Nikdy jsem jí pořádně nerozuměl.“

„Zajímavé, když si uvědomím, že chceš nechat firmu jí.“

„Je to jediný člověk z rodiny, komu se dá něco takového svěřit,“ odfrknul si Vincent. „Ať se děje co se děje, Jessie vždycky udělá, co je pro rodinu a firmu nejlepší. To je důležité.“

„Je ale jasné, že nemá ani chuť, ani talent vést tvoji firmu,“ poznamenal Hatch.

„Proto jsi taky tady. Jsi dokonalým řešením pro daný problém.“ Vincent se na něj ostře podíval. „Nebo snad ne?“

„Jsem.“

Za pět minut sedm Hatch opatrně zaparkoval nový, stříbřitě šedý mercedes na ulici před Jessiiným bytem na Capitol Hill.

Vystoupil z auta a automaticky sklopil oči, aby zkontroloval lesk lakovek. Pak si upravil uzel na decentně pruhované kravatě a uhladil šedé sako. Spokojeně zamířil ke vchodu.

Hatch věnoval velkou pozornost svému elegantnímu, uměřenému zevnějšku. Dával si pozor na maličkosti, jako je šířka a barva proužků na kravatě a límečky na zakázkově šitých košilích. Nezabýval se tím vším z přirozeného zájmu o módu, ale proto, že nechtěl z neopatrnosti pokazit něco tak základního. Věděl, že v obchodních věcech často záleží na správných šatech.

Hatch vyrostl ve farmářkách, džínách a flanelových pracovních košilích. I když teď už byl nějakou dobu úspěšný v obchodním světě, stále nevěřil vlastnímu úsudku co se týče vhodných šatů, tak si chtěl dávat pozor.

První žena Olivie naučila Hatche všechno, co dnes věděl o oblíbeném konzervativním vzhledu, na jaký dají vlivní finančníci. Za podobné rady jí byl stále vděčný. Napadlo ho, že je to taky jediné, za co by jí po těch letech poděkoval.

Ve chvíli, kdy stiskl zvonek, se zadíval na zlaté náramkové hodinky.

Když si je koupil, obával se, že jsou příliš nápadné. Podobné pochybnosti měl i o mercedesu. Ale obě věci se mu líbily, nejen proto, že byly krásně provedené a dokonale funkční, ale i proto, že velice jasně potvrzovaly úspěch, kterého v životě dosáhl. A to navzdory otci, jehož oblíbeným rčením bylo, že něco podobného Hatche nikdy nemůže potkat.

Někdy, a bylo to zřídka, když měl náladu na filozofování, si říkal, jestli vlastně nedosáhl stávajícího úspěchu jen proto, aby otci dokázal, jak jeho předpovědi nevycházejí.

Zlaté ručičky na ciferníku Hatchovi napověděly, že přišel včas. Ne že by si tím nějak pomohl. Kdykoliv měl vyzvednout Jessii, nikdy nebyla hotová. Z předchozích zkušeností věděl, že bude pobíhat zmateně po bytě, hledat klíče, ujišťovat se, že jsou vypnutá kamna a zapínat záznamník. Cokoliv, jen aby oddálila neodvratné, pomyslel si kousavě.

Přestal zvonit, když se z bzučáku ozval Jessiin udýchaný hlas.

„Kdo je to?“

„Hatch.“

„Aha.“

„Čekala jsi někoho jiného?“ zeptal se zdvořile. „Ne, jasně že ne. Pojď dál.“

Dveře vrzly a Hatch vešel do vstupní chodby. Vyšel po schodech do druhého patra a přešel chodbu k Jessiině bytu. Jemně zaklepal, Jessie otevřela dveře a lehce se zamračila.

„Přesný jako hodinky,“ zamumlala.

Hatch ignoroval podtón v jejím hlase. Když ji uviděl, spokojeně se usmál. Souhlasně si prohlédl obepnuté černé večerní šaty zdůrazňující pás a končící u kolenou. „Ahoj, Jessie. Hrozně ti to sluší. Jako obvykle.“

Byla to pravda. Ale Jessie se mu líbila vždycky. Bylo v ní něco ženského, neklidného, tajemného. Když ji viděl, vybavovaly se mu čarodějnice, kočky a ženy egyptských faraonů.

Přes všechnu exotiku měla Jessie v tváři bystrost i patrnou zranitelnost. Hatchovi se líbilo obojí. Chápal, proč ho přitahuje její bystrost. Vždycky dával přednost chytrým ženám. Opačný druh ho iritoval.

Překvapovala ho jeho reakce na Jessiinu zranitelnost. Už dlouho necítil vůči žádné ženě ochranitelské záchvěvy, a jak si uvědomoval, tak hluboce to necítil ani za dávných časů, v prvních dnech s Olivií. Nedokázal si vysvětlit, proč takhle reaguje při setkání s Jessii. Vždyť Jessie byla úplně opačný typ než jeho bývalá žena.

Jessie byla živá a lehkomyslná, zatímco Olivie vždycky vážná a šik. Benedictova starší dcera byla tvrdohlavá a dalo se s ní těžko vyjít. Olivie měla dobré, zjemnělé způsoby. Jessie byla typ ženy, který bude stavit muži do cesty překážky, i kdyby ho měla ráda. Olivie instinktivně věděla, jak opečovávat mužské ego.

Hatchovi bylo jasné, že ho dnes večer Jessie donutí čekat, protože ji jednak vmanévroval do večeře, na kterou nechtěla jít, a pak, že se zlobila sama na sebe, jak se jí nepovedlo se z toho díky němu vyvléct.

Olivie by ho možná nechala čekat, ale jen pár minut, a to jen kvůli tomu, aby si pak dopřála patřičně efektivní vstup. Věděla by, jak je večerní schůzka důležitá, a Hatche by plně podporovala. Vždycky ho v kariéře podporovala.

Jessii byla Hatchova kariéra ukradená.

Hatch si neslyšně povzdechl, když překročil práh. Jessie ustoupila a držela dveře otevřené. Okamžitě zakopla o velkého železného koně, kterého používala jako zarážku dveří. Hatch natáhl ruku, aby ji zachytil. Kůži měla jako hedvábí a ucítil jemnou, kořeněnou vůni parfému.

„Zatraceně,“ zaklela a sklopila oči. „Podívej, co se stalo. Teče mi oko. Musím si vzít jiné punčochy.“

„To nic.“ Hatch předstíral, že neslyší ten nazlobený tón. Zavřel za sebou dveře. „Máme rezervu. V restauraci máme být až ve tři čtvrtě na osm.“

Cestou k ložnici se na něj přes rameno podívala. „Říkal jsi, že tam máme být v půl.“

„Lhal jsem.“

Práskla dveřmi, ale Hatch si ještě stačil všimnout hlubokého V na zádech jejích večerních šatů. Ve výstřihu bylo vidět hladkou, smetanovou pleť.

Hatch se znovu usmál a rozhlédnul se po malém, útulném pokoji. Nikdy, ke své lítosti, nestrávil v Jessiině bytě moc času, ale kdykoliv se tu octnul, žasl nad různorodými barevnými prvky.

V bytě se odrážely Jessiiny různorodé, často proměnlivé zájmy. Nábytek byl moderní – hodně skla, černého kovu a současného designu. Na stěnách visely zarámované plakáty. Jessii se měnil vkus tak často, že nechtěla riskovat nákup drahých kreseb. Když se člověku omrzí plakát, může ho vyhodit, vysvětlovala jednou Hatchovi, když se jí na ně ptal. U předního okna stál nízký skleněný stolek a na něm vyrovnané malé kaktusy. Tady, na vlhkém severozápadě, na pobřeží Pacifiku, vypadaly tyhle suchomilné rostliny zvláštně. Když tu byl Hatch naposledy, měla na stole kapradí.

Za gaučem stála knihovna. Byly tam nejrůznější tituly, od mytologie po paranormální jevy, knížky typu „Udělej si sám“ a jak najít zajímavou, tvořivou práci. Hatch si všiml, že tam nebyla žádná z oblíbených příruček jak zaujmout muže a udržet si jeho pozornost. Co se týče beletrie, zahlédl snad všechny žánry – od romancí přes detektivku, horor až po sci-fi.

Jediná stabilní věc v Jessiině životě byla její neochvějná věrnost rodině. Hatch si během uplynulých dvou měsíců povšiml, že je srdcem i duší benedictovského klanu.

Loajality si Hatch u žen velice cenil, hlavně kvůli tomu, že se s ní v předchozím životě moc často nesetkal. Bylo mu jasné, že kdyby zapadl do lůna rodiny, těšil by se stejné oddanosti, jako se dostávalo ostatním. Veškerá jeho namlouvací strategie byla založena na tomhle postřehu.

Zrovna když Hatch začal listovat knihou O filozofii ekologie – byl to narozeninový dárek od Jessiina bratrance Davida – začal zvonit na stole telefon.

„Mohl bys to vzít, Hatchi?“ zavolala Jessie z ložnice.

Hatch zvedl sluchátko. „Prosím?“

„Dobrý večer,“ ozval se jasný, nadšený hlas. „Tady Alison z firmy Caine, Carter & Peat. Chtěla bych mluvit s Jessii Benedictovou.“

„Moment.“ Hatch položil telefon a šel zaklepat na zavřené dveře ložnice. „Kdo je to?“

„Vypadá to na makléře.“

„Panebože, to je Alison. A takhle pozdě. Celý den jsem se vyhýbala jejím telefonátům.“ Jessie otevřela dveře a zmateně se na Hatche podívala. „Myslela jsem si, že se mi podaří jí uniknout aspoň do zítřka ráno. Snaží se mi prodat akcie nějaké společnosti, co vyrábí olej na smažení s nulovým obsahem tuku. Víš něco o beztučném oleji na smažení?“

„Jenom že to zní moc dobře, aby to byla pravda.“

„Taky z toho mám strach. Co jí mám říct?“

„Proč jí prostě neřekneš ne?“ Hatch vdechl vůni, která vycházela z její ložnice. Pootevřenými dveřmi zahlédl roh postele přikryté bílým přehozem. Na bílém koberci ležely nedbale pohozené punčochy.

„Ty to nechápeš,“ zasykla Jessie. „Nemůžu říct Alison ne. Je to kamarádka a je tam nová, hrozně se snaží sehnat nějaké klienty. Mám pocit, že bych jí měla pomoct.“

Hatch nakrčil obočí, vrátil se do obýváku a zvedl sluchátko.

„Jessie nemá zájem o akcie oleje na smažení s nulovým obsahem tuku,“ řekl. Nevšímal si švitořivých protestů na druhém konci linky a klidně zavěsil.

Otočil se. Jessie na něj zírala z chodby. Na tváři měla vyděšený, nespokojený výraz. Lehce se na ni usmál: „Vidíš, Jessie, je hrozně jednoduché říct ne.“

„Vidím. Zapamatuju si tu techniku!“ vyjela na něj.

2. kapitola

Lidé typu Sama Hatcharda rozhodně nemají problémy s odmítnutím, říkala si Jessie, ještě když se tiše vztekala nad jídelním lístkem v restauraci plné lidí. Samům Hatchardům je úplně jedno, co cítí ostatní, a ani je nenapadne, co se bude dít, když si řeknou jen tak klidně ne.

Hatche vůbec nezajímá, že Alison je v práci nová, že s akciemi a obligacemi teprve začíná, že je to žena, která bojuje o úspěch v nelítostném světě ovládaném tradičně muži. Bylo mu úplně jedno, že Alison potřebuje získávat klienty, jestli si má podržet místo u firmy Caine, Carter & Peat. A nezajímá ho ani, že Alison je její kamarádka.

Jessie zvedla hlavu, cítila na sobě Hatchovy chladné, bezcitné, topasové oči. Seděl na protější straně malého stolku a zdvořile odpovídal na otázku, kterou mu položil zářící George Galloway. Ale i když zrovna Georgovi odpověděl něco logického a k věci stran dlouhodobých úroků, věděla, že část jeho mozku se stále obírá tím jak zvládnout Jessii Benedictovou. Koneckonců, patří k prioritám na jeho seznamu. Je skoro tak důležitá jako úroková míra.

Jessie se otřásla a cítila, že podvědomé zachvění bylo jen zčásti zaviněno strachem. Bylo v tom i čistě ženské očekávání. Ušklíbla se, připadala si najednou jako idiot. Radši se soustředila na jídelní lístek. George Galloway byl skutečně konzervativní pán. Hatch proto vybral skvělou restauraci, kde podávali dobrý výběr hovězího. Jessie měla radši ryby, kraby, ústřice a podobné.

„Jessinko,“ obrátila se na ni paní Gallowayová, „jak se má maminka? Už jsem ji hrozně dlouho neviděla.“

Jessie rychle prošla několik rybích specialit na konci jídelního lístku, vzhlédla a usmála se. Ethel táhlo na šedesátku, měla příjemnou tvář, lehce obtloustlý babičkovský typ. Výborně se doplňovala s manželem, energickým a realistickým. Jessie je znala snad odjakživa.

„Má se dobře. Chystají se s Connií rozšířit svoji firmu na dekorace interiéru, mají toho plnou hlavu. Daří se jim.“

Ethel se zasmála. „Já vím. Dekorace interiérů. Jak že se ta jejich firma jmenuje? ExCellent Designs nebo nějak tak? To je na počest toho, že jsou obě Vincentovy ex-manželky?“

Jessie se smutně ušklíbla: „Pravda, obě tvrdí, že toho mají spolu daleko víc společného, než kdy která měla s otcem. A ten s tím souhlasí.“

„A co tvoje malá sestřička, Elizabeth? Jak se jí daří ve škole? Pořád se dobře učí?“

Jessie se široce usmála. Zalila ji pýcha, jako pokaždé, když přišla řeč na Elizabeth. „Jistě. Chce se věnovat nějakému výzkumu. Zrovna dokončila práci o chemické analýze toxického odpadu na školní přírodovědnou olympiádu. Dokážete si to představit? Dvanáctileté dítě, a zajímá ji chemie toxických odpadů.“

Ethel se na ni zkoumavě podívala. „Takhle mluví spíš pyšná matka než nevlastní sestra, co? Jessie totiž hodně pomáhala s Elizabethinou výchovou. V posledních letech se Connie i Lilian věnovaly své dekoratérské firmě a malá trávila víc času s Jessii než se svou vlastní matkou.“

„Aha.“ Hatch se na ni podíval s neproniknutelným výrazem. „Myslím, že z Jessie bude jednou skvělá matka.“

Jessie cítila, jak rudne, ale Gallowayovým nepřišla Hatchova poznámka nijak nepřípadná.

„Ale ale ale,“ neodpustil si George, když se na Jessii významně podíval. „Tady to začíná být vážné. Otec mi ale něco takového posledně říkal. Tak už vám můžeme blahopřát?“

„Ne,“ odsekla Jessie a zvedla skleničku. Trošku se napila a málem se udusila, protože špatně polkla. Vyhrkly jí slzy, jak se snažila nekašlat, a rychle se podívala na Hatche. Měl nasazený svůj tradiční, nepřítomný, záhadný úsměv. Moc dobře věděl, jak na ni působí. Měla chuť se natáhnout přes stůl a uškrtit ho.

„Jessie se poslední dobou cítí trochu nesvá,“ vysvětloval Hatch hostům. „Všichni v rodině si hrajou na dohazovače.“

„Hm, tak takhle to tedy je,“ podívala se Ethel pozorně na Hatche.

Jessie si přála, aby mohla napočítat do tří a zmizet.

„Ale to je úplně jasné, proč všichni chtějí, abyste se dali dohromady,“ poznamenal George vesele. „Svatba by všechno náramně zjednodušila, ne? Firma by zůstala v rodině, a navíc by tak Vincent přišel k mladému muži, který by převzal a rozvinul podnik.“

„Ale Georgi, no tak. Jessii to musí být nepříjemné,“ pokárala Ethel manžela pohledem.

„Nesmysl.“ George vrhnul na Jessii otcovský pohled. „Vždyť se známe, co byla Jessie v kolíbce, že, Jessie?“

„Ano,“ povzdechla Jessie.

„A všichni víme, že chce Vincent nechat firmu jí,“ pokračoval George.

„Já o to bohužel vůbec nestojím,“ podotkla Jessie.

„Ale pochopitelně to vezmeš,“ namítl Hatch tiše, „protože kdybys to neudělala, Vincent firmu buď prodá, nebo jednoho dne padne mrtvý u pracovního stolu, protože práce nenechá. Ať tak nebo tak, zkazily by se fantastické šance, které firma má. Za pět let může mít pětkrát tak velkou cenu co dnes.“

„Pokud všechno půjde podle tvého, co?“ ušklíbnul se George na Hatche.

„Měl bych pár nápadů,“ odpověděl.

„Nápady, které úspěšně servíruje tatínkovi i zbytku rodiny. Všichni jsou přesvědčeni, že když Hatch bude generální manažer, přijdou si na velké peníze,“ řekla Jessie až příliš sladce. Nikdo si nepovšiml jejího sarkasmu až na Hatche, a ten se na ni podíval s obvyklým zdvořilým úsměvem.

„Všichni mají pravdu.“

Je to žralok, pomyslela si Jessie nervózně. Ten chlap je prostě chladnokrevný žralok. Zájem, který o něj projevovala, nebylo nic jiného než zkamenělý úžas jelena, když se dívá do svítících vlčích očí.

Ethel zdvihla obočí. „A jak jste se vlastně s Hatchem prvně setkali, Jessinko?“

Jessie se trochu usmála. „Myslím, že jsme spolu poprvé mluvili to ráno, kdy mi dal výpověď z personálního oddělení firmy. Je to tak, Hatchi?“

Ethel a George se na sebe vyděšeně podívali.

„On ti dal výpověď?“ opakovala nevěřícně Ethel.

„Měla jsem z toho hotové trauma.“ Jessie si všimla, že se Hatch začíná zlobit, a tím víc ji téma přitahovalo. Vyvolat v Hatchovi jakoukoliv odezvu jí připadalo jako vítězství. Stávalo se to málokdy.

„Nevěděl jsem, že jsi pro Vincenta pracovala. Spíš jsem měl vždycky dojem, že se firmě vyhýbáš,“ divil se George.

„Pracovala jsem tam jen pár týdnů. Táta na mě naléhal, abych to zkusila aspoň na chvíli. Tvrdil, že to jemu i rodině dlužím. Zrovna jsem neměla práci…“

„Což se Jessii stává poměrně často,“ ozval se šeptem Hatch.

Jessie ho zmrazila pohledem. „Řekla jsem si tedy, že to zkusím. A nebylo to tak špatné. Objevila jsem, že se mi práce v personálním docela líbí, a začínala jsem tomu rozumět. Dva dny potom, co se Hatch stal manažerem, mě vyhodil.“

„Pane na nebi.“ Ethel si znovu změřila Hatche.

„Myslím, že to pro Jessii nebylo až takové trauma. Výpověď ze zaměstnání dostává každou chvíli, tak je na to zvyklá, že, Jessie?“

Pokrčila rameny. „Mám štěstí na omezené, zkostnatělé šéfy.“

„Chudáci malí,“ odpověděl Hatch.

Jessie se na něj podívala, jestli zkouší být vtipný nebo jestli je mu doopravdy líto těch předcházejících šéfů. Dospěla k názoru, že to myslí vážně. Vždycky myslel všechno vážně.

„Jak jsem říkala, vedla jsem si tam docela dobře. Aspoň to přiznej, Hatchi. Z většiny lidí, co jsem doporučila pro přijetí, se stali výborní zaměstnanci.“

„Problém nebyl s tím, jaké lidi jsi doporučovala pro zaměstnání.“

„Tak proč jsi ji vyhodil?“ otočil se na něj George ostře.

Hatch odložil jídelní lístek. „Řekněme, že Jessie není zrovna typ, který by byl dvakrát šťastný v korporátním prostředí.“

„Což převedeno do normální řeči znamená, že jsem byla spíš na straně zaměstnanců než zaměstnavatelů, když byly nějaké nesrovnalosti,“ vysvětlovala Jessie. „A novému generálnímu manažerovi se moje jednání nezdálo.“

George Galloway se tiše zasmál. „A co tomu říkal Vincent?“

„Vincent mi byl hluboce vděčný, že jsem firmu zbavil Jessie. Snažil se o to samé ode dne, kdy ji přijal. Během čtyřiadvaceti hodin si uvědomil, že byla chyba poslat Jessii do personálního.“

„Nakonec ale všechno zlé je k něčemu dobré,“ ujistila Jessie Gallowayovy. „Před měsícem jsem dostala skvělou práci u zajímavé firmy Senzibilní porady. Mám dojem, že jsem konečně objevila to pravé. Paní Valentinová říká, že jestli se nám bude dařit jako dosud, a věří, že to tak bude, udělá mě společnicí.“

„A o jaký druh konzultací jde?“ obrátil se k ní George, kterého pochopitelně zajímala každá obchodní činnost. „To ani nechtějte vědět,“ varoval ho Hatch. „Nesmysl. Zajímá nás to, že, Ethel?“

„Jistě. Vždycky nás zajímá, co Jessie dělá. Máš pestrý život, má milá.“

„Paní Valentinová se zabývá paranormálními jevy,“ vysvětlila Jessie s úsměvem.

„Panebože.“ Ethel obrátila oči v sloup.

„Nedivím se, že se Benedict modlí, aby ses s ní oženil,“ zašeptal George po straně Hatchovi. „Je to čím dál horší.“

„Určitě je to přechodné,“ skončil to Hatch, protože přicházel vrchní pro objednávku.

O dvě hodiny později, když Hatch zastavil stříbřitý mercedes před jejím domem, si Jessie úlevně oddechla. Ještě než stačil vyndat klíčky ze zapalování, natahovala se po dveřích.

„Tak vidíš, Hatchi,“ začala s falešným veselím, „s Gallowayovými je to hotové, všechno podepsané, orazítkované, připravené. Vyřiď tátovi, že jsem splnila povinnost. Teď, když dovolíš, musím běžet. Zítra budu mít v práci co dohánět. Chápeš, že?“

Hatch se na ni ani nepodíval, jen zmáčkl knoflík, kterým se centrálně zamykaly dveře.

Jessie uslyšela cvaknutí, odevzdaně se znovu posadila a očekávala nevyhnutelné. „Chtěl jsi ještě něco?“

Hatch se pootočil, položil ruku na volant a prstem lehce přejel po hladkém povrchu. Nemohla od toho prstu odtrhnout oči, vypadalo to jako milostné gesto.

„Myslím, že bychom si měli promluvit. Byla bys tak hodná a pozvala mě na čaj?“

Jessie se pohledem odtrhla od kroužícího prstu a podívala se na něj. Lampa z ulice mu svítila do tváře a bylo v ní vidět odhodlání. Žádost o pozvání na čaj zněla spíš jako rozkaz. Možná má pravdu. Je načase, aby si promluvili. Té hry na kočku a na myš už bylo dost.

„Tak dobře.“

Hatch odemkl, a než stačil obejít auto, aby jí pomohl ven, vystoupila sama.

Od chvíle, co opustili restauraci, konverzace vázla. Po cestě k jejímu bytu mluvili ještě míň. Když přišli ke dveřím, Hatch jí vzal klíče z ruky a odemkl.

Jessie vešla, našla vypínač a rozsvítila.

Hatch se natáhl po Jessiině rezavém paletu. Opatrně jí ho sundal z ramen. Cítila dotyk těžkých rukou a uvědomila si, jak má vzadu odhalená záda.

„Bylo by to opravdu tak strašné, Jessie?“ zeptal se tiše.

Vyklouzla rychle z kabátu a nechala mu ho v ruce. „Co jestli by bylo tak strašné?“

„Ty a já.“ Hodil kabát na opěradlo židle. Sundal si sako a upřeně ji pozoroval.

Nemělo smysl, aby dál předstírala, že neví, o co jde. Vyrazila směrem k zšeřelé kuchyni. „Bylo.“

„Proč?“ Následoval ji a povolil si uzel kravaty.

„Copak to nechápeš, Hatchi?“ Jessie otevřela dvířka kredence a vyndala dva hrnky. „Bylo by to neštěstí pro nás oba.“

„Zatím jsi mi nedala šanci.“ Posadil se u dřezu a jednou nohou v elegantní botě se opřel o trnož nejbližší židle. „Strávili jsme spolu čtyři nebo pět večerů a pokaždé to vypadá takhle.“

„Jak to myslíš?“

„Nejdřív tě musím zahnat do úzkých a zahradit ti všechny ústupové cesty. Pak tě musím nějak oklamat, vydírat tě nebo hrát na tvoje špatné svědomí, abys z toho nemohla na poslední chvíli vyklouznout. Když tě konečně dostanu do restaurace, celou dobu mě ironizuješ. Dovezu tě domů a ty mi dole řekneš dobrou noc a vypálíš z auta, jako bys běžela za jiným chlapem. Tomu říkáš šance?“

„Člověk se diví, co na mně máš. Ale oba známe odpověď.“ Prudce zapnula samovarnou konvici. „Jsem dcera Vincenta Benedicta.“

Hatch reagoval mírně pobaveným, záhadným pousmáním. „Myslíš, že se o tebe zajímám jenom kvůli firmě?“

Jessie vzdychla. „Myslím, že je to na celé věci vážně to nejdůležitější.“

„Svedla nás dohromady firma a já o ni opravdu hodně stojím. Ale nechtěl bych se s tebou oženit, pokud ty bys sama nechtěla. Vzít si mě, abych byl přesný.“

Jessie vydechla a ruka se jí zatřásla tak, že vysypala plnou lžičku čaje na stůl. „Zatracená práce.“

„Uklidni se, Jessie.“

„Vždycky máš na mě takovýhle vliv.“

„Já vím,“ zašeptal.

„A to si myslíš, že se mám vážně zajímat o chlapa, vedle kterého si připadám jako nemehlo?“ Nasypala do čajníku novou lžičku čaje a natáhla se po pískající konvici.

„Jessie, prosím tě, vím, že se navzájem přitahujeme. A oběma nám záleží na Benedictově firmě. Tak proč mi nechceš dát aspoň šanci?“

Naklonila se nad stůl a dívala se, jak se čajové lístky potápí. „Tak dobře. Já ti to povím, ale nebude se ti to líbit.“

„Tak jen do toho.“

„Je pravda, že mě to k tobě táhne, ale nechci si s tebou nic začínat, Hatchi. Rozhodně si tě nechci vzít, i když si ostatní myslí, že je to skvělý nápad.“

„Protože?“

„Protože jsi přesná kopie mého otce.“

Chvíli zamyšleně mlčel. „Ne, nejsem,“ dodal nakonec.

„Ale jsi. Jsi ještě horší než on, v mnoha věcech. Jsi tvrdší. Cílevědomější. Víc tě zajímá práce, jestli je to vůbec možné. To, že můj otec má dvě ex-manželky, o něčem vypovídá. A není to tím, že by běhal za ženskými nebo vyměnil starší manželku za mladší, aby si připadal úspěšný a zdatný. V obou případech si vzal fajn ženské a on to sám dobře ví. Kdyby bylo po jeho, byl by ještě ženatý.“

„Já vím.“

„Když se na to zeptáš Connie nebo Lilian, obě ti řeknou, že v době, kdy pro něj byly to nejdůležitější, byl neodolatelný. Obě ho opustily, protože ve chvíli, kdy byl ženatý, se vrátil ke své jediné milence – k firmě.“

„Nepřipadá ti to jako trochu zkreslený, pubertální výklad? Žádná ženská by neměla čekat, že se chlap bude v životě zajímat jenom o ni. Vést úspěšnou firmu, jako je ta Benedictova, chce spoustu času a energie, Jessie. To přece víš.“

„Co se mě týče, tak až moc času a energie. Connie i Lilian ti povědí, jak už jim lezlo krkem věčně soupeřit s firmou. Nemíním opakovat stejnou chybu, jako udělaly ony dvě. Nechci žít s člověkem, pro kterého je prvořadou záležitostí byznys.“

„Jessie…“

„Můj otec je posedlý prací. Ty taky. Typy, jako jste vy, nejsou dobří manželé. Já to vím. Jeden z nich je totiž můj otec, kdybys zapomněl.“

„To přeháníš.“

Jessie to rozčilovalo. Copak jí nerozumí? „Nechápeš to? Jestli se někdy vdám, tak chci manžela, pro kterého budu znamenat víc než budování firmy, muže, který bude považovat sportovní zápasy svých dětí za stejně důležité jako schůzky s. klienty. Chci muže, který si je vědom toho, že život je krátký a že lidé – a obzvlášť jeho rodina – jsou důležitější než byznys.“

„Uklidni se, Jessie, na co se rozčiluješ.“

„Ty sis chtěl povídat.“ Uvědomila si, že zvyšuje nevědomky hlas. Vzala jeden z hrnků. „Na něco ses mě ptal a já ti odpovídám. A ještě jsem neskončila. Kromě toho, že chci chlapa, pro kterého nebude existovat jenom práce, chci taky někoho, kdo má v žilách krev, a ne led. Chci někoho, kdo je schopen normálních citů a nestydí se je projevovat. Ty jsi vždycky tak nad věcí, tak nezúčastněný. Potřebuju chlapa, který –“

„To už stačí, Jessie.“

Zmlkla, hned jak vstal. Když k ní zamířil a překonal vzdálenost dvěma dlouhými kroky, začala zmatkovat a upustila hrnek.

Hatch k ní došel zrovna ve chvíli, kdy hrnek dopadl na linku a skutálel se do dřezu. Hezky modelovanýma rukama jí pevně sevřel ramena a jemně ji k sobě přitáhl.

Přiblížil ústa k jejím rtům. „Hlavní námitky mám proti tomu ledu v žilách místo krve. Polib mě, Jessie.“

Jessie tam stála tiše, s široce otevřenýma očima. To bylo poprvé, kdy ji obejmul. Jestli ho políbí, bude to poprvé. Připadalo jí, že ji význam toho okamžiku drtí. Otřásla se. „Hatchi, já jsem se ti jenom snažila něco vysvětlit.“

„Polib mě,“ opakoval znovu jemně a oči mu zářily. „Uvidíš, jestli je to ledová voda, nebo krev, co mě drží při životě.“

„Ale Hatchi…“ Jessii už to bylo jedno. Věděla, že nechce odejít z tohoto světa, aniž by věděla, jaké to je políbit Sama Hatcharda. Aspoň jednou. To napětí, které v ní v jeho přítomnosti celou dobu vzrůstalo, musí povolit.

S trochu překvapeným výkřikem ho vzala kolem krku a přitáhla si k sobě jeho hlavu. Postavila se na špičky a přitiskla se k jeho rtům.

V první chvíli měla dojem, že se naklání nad jícnem sopky. V srdci hory se vařila láva, zrovna toho se obávala. Bylo tam horko, i mocné ovládání, žár tlumený vrstvami promrzlého kamení. Hlavou jí probíhaly obrazy žhnoucího ohně a kouřících pecí.

Můra u plamene.

Hatch ji pomalu políbil, pomalu, s lehkostí převzal polibek. Jessie si nebyla jistá, kdy přesně se to stalo, že najednou nelíbala ona jeho, ale on ji.

Hatchovy elegantní, nebezpečné ruce ji sevřely pevněji. Dotýkal se jí pevnými stehny a ona vnímala sílu, která z něj vyzařovala. Podmaňovalo to a okouzlovalo všechno ženské, co v sobě měla.

Všechno, co v tu chvíli cítila, bylo přehlušeno hlavním dojmem – Hatchovým sebeovládáním.

Jessie nevěděla, co čekala. Možná důkaz, že Hatch je stejně fyzicky chladný jako při práci a ve styku s ostatními lidmi. Možná doufala, že takový objev zchladí bouři protichůdných pocitů, které v ní vyvolával.

To, co zjistila, bylo mnohem komplikovanější. Bylo by jistější zjistit, že ten člověk opravdu není schopen žádných citů. Zjistit, že oheň tam rozhodně je, ale že ho má plně pod kontrolou, bylo nanejvýš znepokojivé.

Jessie se začala třást. Zdvihla ruce a odstrčila ho. Hned ji pustil, tvářil se pobaveně a bylo jasné, že ví, o co jde. Dýchal klidně, beze změny, jako prve.

Jessie od něj rychle odstoupila. Věděla, že se jí chvějí rty. Skousla dolní ret, aby se jí vrátila sebekontrola, došla ke kredenci a vyndala další hrnek.

„No tak, Jessie?“

„Myslím, že bys měl jít pryč.“ Třesoucí se rukou nalila čaj. Chvíli čekal, pak se otočil, beze slova vyšel z kuchyně a pak z bytu.

Když za ním zapadly dveře, Jessie se sesunula na stůl, zavřela oči a začala srkat horký čaj.

Když přišla Jessie příštího rána do práce, na chodbě před kanceláří postávala trochu neupravená, ustaraná žena. Jessie byla tak nadšená, že vidí skutečného zákazníka, že málem upustila klíč.

Začala se omlouvat. „Promiňte. Čekáte dlouho? Paní Valentinová tu dnes bohužel není, ale snad bych vám mohla pomoct já.“

„Jmenuju se Martha Attwoodová. Měla jsem s ní dohodnutou schůzku,“ odpověděla žena a rozhlédla se nervózně kolem sebe.

„Opravdu?“ Jessie otevřela dveře a pokynula jí, aby vešla. „Jsem její asistentka. Nepamatuju se, že bych vaši schůzku zapisovala.“

„Volala jsem jí předevčírem večer domů.“ Žena vešla pomalu do místnosti a rozhlížela se, jako by čekala, že uvidí křišťálové koule na stolech a na oknech těžké závěsy. „Říkala jsem jí, že si nejsem jistá, jestli ji chci požádat o pomoc. Pozvala mě, abych přišla dneska ráno, že si promluvíme.“

„Aha. Posaďte se, paní Attwoodová. Dala byste si kávu?“

„Ne, děkuju.“ Martha Attwoodová seděla na krajíčku židle a na kolenou svírala kabelku. „Nevím, jestli na tohle vůbec věřím, že to není podfuk, mám-li být upřímná. Ale já už nevím, kam bych měla jít. Jsem úplně zoufalá a na policii tvrdí, že pro mě nemůžou nic udělat. Nedošlo k žádnému zločinu a moje dcera…“ Obličejem jí proběhla křeč. „Promiňte.“

Jessie vyskočila zpoza stolu, došla do rohu a nabídla jí krabici papírových kapesníčků. „To nic, paní Attwoodová. Není kam spěchat.“

Martha Attwoodová několikrát popotáhla, vysmrkala se a schovala použitý kapesníček do kabelky. „Omlouvám se. To je tím napětím. Bylo toho na mě v poslední době nějak moc.“

„Chápu.“

„Tak jí to šlo ve škole. Byla jsem na ni moc pyšná. Studovala programování.“

„Kdo studoval programování?“

„Moje dcera Susan. Byla vždycky tak dospělá na svůj věk. Už jako dítě. Byla tichá, pilná, rozumná. Nikdy s ní nebyly žádné problémy. Nikdy by mě nenapadlo, že se do něčeho takového zamotá. Je to, jako by mě opustila a utekla. Jako Harry.“

„Kam Susan přesně odešla, paní Attwoodová?“ Jessie se posadila vedle ní.

„Odešla a připojila se k nějakému kultu. Mají sídlo někde tady na severozápadě. Aspoň si to myslím. Poslední dopis, co od ní přišel, měl razítko Seattlu. Panebože, pořád tomu nemůžu uvěřit. Jak se jenom mohla Susan zamotat do takového nesmyslu.“ Paní Attwoodová se natáhla pro další ubrousek.

„Ještě jednou, paní Attwoodová, abych se ujistila. Vy víte, kde je vaše dcera?“

„Přesně ne. Vím jenom, že odešla z Butterfieldské univerzity a stala se členkou RR.“

„RR?“

„V dopise mi psala, že to znamená Ranní rozbřesk. Mám dojem, že jde o nějaký kult. Myslí si tam, že my všichni ostatní devastujeme přírodu tak hrozně, že budeme zničeni. Ranní rozbřesk tvrdí, že dokáže zachránit planetu.“

„Nikdy jsem o ničem podobném neslyšela.“

„V posledním dopise mi Susan psala, že mi toho nemůže víc říct, protože nadace RR si nepřeje, aby se o ní moc mluvilo. Nevím přesně, co tím myslela.“

„A co pro tu nadaci dělá?“

„Nevím,“ zasténala paní Attwoodová. „Jsem si jistá, že ji zneužívají. To ví jen pánbu, co ji nutí dělat. Radši si to ani nepředstavuju. Panebože, a to měla před promocí. Mohla mít dobrou práci, slibnou budoucnost před sebou, ne takový život, jako jsem měla já. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Přišla jsem k vám, protože nevím, na koho se obrátit. Nemůžu si dovolit platit soukromého detektiva, i když to by asi bylo nejlepší.“

Jessie hladila ženinu ruku a soustředěně se mračila. „A proč jste tedy volala paní Valentinové, když nevěříte v její schopnosti?“

Paní Attwoodová se znovu vysmrkala. „Vůdce toho RR, nějaký doktor Edwin Bright, je určitě podvodník. Určitě. Přemlouvá nevinné mladé lidi, jako je moje Susan, že má zvláštní schopnosti předvídat budoucnost a měnit ji. Myslela jsem, že kdyby paní Valentinová dokázala, že je to podvodník, Susan by mu třeba přestala věřit.“

„To si myslíte, že jeden podvodník odhalí druhého?“ zeptala se suše Jessie.

Paní Attwoodová přikývla, ještě ustaranější než předtím. „Napadlo mě, že… profesionál jako paní Valentinová bude tyhle triky znát a mohla by přijít na to, jak to ten Bright vlastně dělá, že mu ostatní věří, že má nadpřirozené schopnosti. Chci tím říct, že ona něco podobného musí dělat celou dobu.“

Jessie ztuhla. „Paní Attwoodová, měla byste si uvědomit, že paní Valentinová tyto schopnosti opravdu má. Není to žádná podvodnice.“

„Mně na tom nezáleží, rozumíte?“ vyhrkla paní Attwoodová. „Tak jako tak, mohla by odhalit podvodníka, ne? Řekněte! Jsem si jistá, že Edwin Bright je podvodník.“

„Nevím, jestli vám budeme schopni pomoct, milá paní Attwoodová.“

Paní Attwoodová ji chytila za ruku. „Prosím vás. Nevím, za kým bych měla jít. Zaplatím jí, když mi pomůže dokázat, že Edwin Bright je podvodník. Vyřídíte jí to? Nemám moc peněz, ale nějak to dám dohromady. Prosím.“

Jessie cítila, že se přestává zlobit, když viděla, jak je ta žena zoufalá. Je těžké říct ne někomu, kdo neví, kudy kam. Kromě toho – byla to potenciální zákaznice.

„Dovolte, abych to zopakovala, jestli vám dobře rozumím,“ pronesla Jessie opatrně. „Nechcete od ní žádné paranormální věci. Chcete, aby naše firma prokázala, že muž, který je šéfem RR, je podvodník. Je to tak?“

„Ano. Přesně tak.“

„Hmmm.“ V tom případě by to snad mohla zvládnout sama, pomyslela si Jessie s rostoucím nadšením. Klientka nepotřebuje žádné senzibilní schopnosti. Jeden úspěšný případ jako tenhle, a firma by mohla rozšířit služby. Zrovna může začít s novým marketingovým programem. Senzibilní porady – vyšetřování paranormálních jevů.

„Slibte mi, že mi pomůžete,“ prosila paní Attwoodová.

„A uvědomujete si, že jsou případy, kdy jsou vůdci usvědčeni z podvodu, a lidé jim věřit nepřestanou?“ vyptávala se pro jistotu Jessie. „Lidé, kteří cítí potřebu následovat nějakého vůdce, si vymyslí tisíc výmluv pro to, aby v tom pokračovali. Možná se nám povede prokázat, že Bright je podvodník, ale to ještě neznamená, že o tom dokážeme přesvědčit Susan. Rozumíte mi, paní Attwoodová?“

„Rozumím, rozumím. Ale musím to aspoň zkusit. Musím moji Susan před tím RR zachránit.“

„Tak dobře,“ souhlasila nadšeně Jessie. „Naše firma se toho případu ujme.“

Paní Attwoodová zamrkala překvapením nad náhlým obratem. „Děkuju.“ Otevřela kabelku. „Přinesla jsem s sebou pár věcí. Tady je Susanina fotografie. A její poslední dopis. Moc toho není. Kdyby vás napadlo, co by se vám ještě mohlo hodit, dejte mi vědět.“

První pořádný případ. Jessie se podívala na fotografii mladé ženy s plachým úsměvem. Bylo jí asi dvacet, měla brýle a vlasy stažené do ohonu. V její tváři bylo něco nevinného a naivního. Člověk z ní měl dojem, že vyrostla někde na opuštěné vesnici, ne ve velkoměstě.

„Zavolám vám, až se bude něco dít, paní Attwoodová. A nedělejte si starosti. Hned se do toho pustím. Zrovna za paní Valentinovou zajdu.“

„A kde je?“ Martha Attwoodová nahlédla otevřenými dveřmi do druhé místnosti.

„Předevčírem ošklivě upadla a ještě se léčí.“

„To je hrozné. A myslíte, že se bude moct věnovat mému… případu?“

„Nedělejte si žádné starosti, paní Attwoodová. Jsem její asistentka a mám to tu teď na starost.“

Paní Attwoodová si odkašlala a zatvářila se trochu vystrašeně. „Jste si jistá?“

„Naprosto. Uklidněte se, paní Attwoodová. Pro podobné věci mám šestý smysl. Opravdu.“

Irene Valentinová vypadala ještě ustaraněji než paní Attwoodová. Opírala se o bílý polštář, poslouchala Jessiino vyprávění a potřásala hlavou.

„Já nevím, Jessie. Nemám z toho dobrý pocit.“

Jessie se na ni s překvapením podívala. „Pocit? Tak se vám, paní Valentinová, vrátily vaše senzibilní schopnosti?“

„Ne, tak to nemyslím. Úplně obyčejně se mi to nepodobá. Člověk nemusí být senzibil, aby měl z něčeho už předem špatný pocit. Stačí zdravý selský rozum, Jessie. A právě tenhle selský rozum mi napovídá, že vyšetřování kultu je mimo naši branži.“

„Ale paní Valentinová, představte si, jak by takovýhle dobře vyřešený případ mohl firmě prospět.“

„Jessie, těmito věcmi se obvykle nezabýváme. Už jsi u mě dost dlouho, abys to věděla. Pomáháme nervózním a přetíženým lidem. Nebo těm, co neví dost dobře kudy kam. Snažíme se jim pomoct překonat strach z budoucnosti a získat určité sebevědomí. Jsme spíš terapeutové než detektivové.“

„Ale tohle je výborná příležitost pro rozšíření nabídky,“ nechtěla se vzdát Jessie. „Paní Valentinová, prosím vás, já jsem jí slíbila, že to vezmeme. Zatímco jste tady, mohla bych na tom pracovat. Nechci tu ženu podvádět. Sama tvrdila, že vlastně nechce žádat o pomoc senzibila. Chtěla najít někoho, kdo by pomohl dokázat, že Bright je podvodník. Nepřipadá mi to nijak těžké.“

„To si nemysli. Takoví lidé jsou obvykle prohnaní.“ Paní Valentinová přimhouřila oči. „Ale ty o ten případ hodně stojíš, co?“

„Je to pro mě skvělá příležitost, abych se u vás osvědčila. Paní Valentinová, dovolte mi aspoň, abych o tom kultu zkusila něco zjistit – a taky o tom Brightovi. A když to bude vypadat moc složitě, povím paní Attwoodové, že se bude muset poohlédnout po někom jiném. Co vy na to?“

„Kdybych měla všech pět pohromadě, řeknu ti ne.“

„Paní Valentinová, prosím vás. Mám z toho určitý pocit. Vím, že to zvládnu.“

Paní Valentinová si povzdechla. „Jenže já jsem zrovna spadla ze schodů na hlavu, a tak mi to nemyslí. No dobře. Tak o nich něco zjisti, o RR a o Brightovi.“ Pak se na ni pevně podívala. „Ale nebudeš se pouštět sama do ničeho dalšího, jasné? Povíš mi všechno, co jsi zatím podnikla, a prosím tě, nedělej žádné hlouposti. Nevíme, o co přesně jde, a nechci, aby se ti něco stalo.“

Jessie se spokojeně usmála. „Nedělejte si starosti, paní Valentinová. Budu opatrná.“

„Proč mám pocit nějakého nevyhnutelného osudu?“

„Musíte být jasnovidná.“ Sotva to Jessie řekla, okamžitě toho litovala. Oči staré ženy se naplnily slzami. „Paní Valentinová, nezlobte se, prosím vás. Omlouvám se, nechtěla jsem vám ublížit. Máte senzibilní schopnosti, a jakmile se uzdravíte, vnitřní zrak se vám vrátí. Vím to.“

„Doufám, Jessie.“ Paní Valentinová si utřela oči a slabě se usmála. „Mám pocit jako po amputaci, něco ze mě chybí. Je to hrozné.“

„Dokážu si to představit. Pořád si myslíte, že vás z těch schodů mohl někdo shodit?“

„Nevím, co si o tom myslet. Doktor mi vysvětloval, jak lidé po úrazu hlavy ztratí paměť. A od policie byli taky hrozně slušní. Dneska ráno se tady stavil poručík a tvrdil, že nenašli žádné stopy po vloupání. A sestra povídala, že se nic neztratilo. Asi jsem jenom uklouzla a upadla.“

Jessie přikývla. „Abych pravdu řekla, radši věřím tomu, že to byla nehoda. Když si představím, že by vás někdo schválně shodil, mám z toho husí kůži.“

„Souhlasím. Bavme se radši o něčem jiném. Jaká byla včerejší večeře?“

„Katastrofa, přesně jak jsem předvídala.“ Jessie se nuceně usmála. „Všímáte si? Je docela dobře možné, že sama vidím do budoucnosti.“

„Ano,“ přikývla paní Valentinová, najednou hrozně vážně. „Je to možné, Jessie. Myslím si už dlouho, že máš takovou vrozenou schopnost, ne plně rozvinutou.“

„Opravdu?“ zeptala se překvapeně Jessie.

„Proto jsem si tě taky vybrala za asistentku. Nechci tě nijak urazit, ale tvůj mozek funguje prazvláštním způsobem.“

„Něco takového mi většinou tvrdili i moji předchozí zaměstnavatelé.“

3. kapitola

Jessie s nevlastní sestrou stály v čekárně před otcovou kanceláří. „Tak co, jsi připravená?“

Elizabeth Benedictová s vlnitými hnědými vlasy s čelenkou, s vážnýma zelenýma očima za silnými skly brýlí, plaše přikývla. Škubla provázky v ruce vedoucím k několika balonkům, co se jí vznášely nad hlavou. „Jo.“

Jessie se podívala na elegantní ženu středního věku za stolem. „Má volno na oběd?“

„Zařídila jsem to, Jessie, jako loni. O ničem neví.“

„Díky, Grace. Bez tebe by se nám to nepovedlo. Tak, Elizabeth, jdem na to.“ Jessie si přendala do druhé ruky velkou kytici a zaklepala na odhlučněné dveře.

„Co to zas je, Grace?“ ozval se Vincent podrážděně. „Říkal jsem, aby mě teď pár hodin nikdo nerušil.“

Z Elizabethiny tváře se vytratil úsměv a oči za skly brýlí znejistěly. Zmateně se podívala na sestru.

„Neboj se. Znáš to – pes, který štěká, nekouše. Jako obvykle zapomněl, že má narozeniny. Až mu dojde, o co jde, bude mít radost. Pojď.“ Otevřela dveře a vešla do místnosti.

Vincent Benedict vztekle vyskočil. „No co to má znamenat? Snad jsem říkal… Aha, to jste vy. Co tu děláte?“

„Všechno nejlepší k narozeninám, tati.“ Jessie postavila kytici doprostřed stolu. „Chcem tě vzít na oběd.“

„Páni, to to zase uteklo.“ Vincent si sundal brýle a zadíval se na kytici a balonky. Když se znovu podíval na dcery, tvářil se už docela vlídně. „Nemáš být ve škole, Elizabeth?“

„Mám, ale Jessie mi napsala omluvenku, že mám nějaké naléhavé vyřizování. Učitelé jí vždycky věří.“

„Na výmluvy a omluvenky mám talent.“ Jessie vzala Elizabeth provázky z ruky a navázala je na nejbližší lampu. Balonky se vznášely nad stolem a ve Vincentově funkčně zařízené pracovně vypadaly dost zvláštně. „Hezké, ne? To byl Elizabethin nápad.“

„Myslela jsem si, že ti asi nikdo jiný balonky nedá. Líbí se ti?“

Jessie s otcem se na sebe podívali. V podobné situaci se nacházela už několik let. Byla vždycky ve střehu, aby otci došlo, že Elizabeth nebude zanedbávat a ubližovat jí, jako to bylo s Jessii.

Vincent předstíral, že ten pohled nevidí, a pochválil nadšeně balonky. „Jsou krásné. A máš pravdu, od nikoho jiného bych balonky k narozeninám nedostal. Nebo kytky. Děkuju, dámy. A co jste to povídaly o obědě?“

„Buď pizza, nebo hamburger. Můžeš si vybrat.“ Jessie se usadila na kraji stolu. „Zveme tě.“

Elizabeth se rozesmála. „Jessie to zařídila s Grace, abys dneska přes oběd nic neměl.“

„Opravdu? Koukám, že to je úplné spiknutí,“ nakrčil Vincent obočí.

„Nějak se to zařídit musí,“ zamumlala Jessie a přejela prstem po jednom lístku jasně červené lilie.

„Vždyť mám narozeniny, tak co.“ Vincent se obrátil k Elizabeth. „Tak pizza nebo hamburger, říkáš. To teda nevím, co si vybrat. Asi pizzu.“

Jessie si oddechla. Bitva byla vyhraná. Letos to ani nebylo tak těžké. Bývalo to horší. Možná že otec začíná povolovat. Podívala se na sestru. „Takže pizza. Dávej pozor, ségra. Jseš svědkem zásadního rozhodnutí. Táta je muž činu.“

„To teda jo,“ souhlasil Vincent a Elizabeth se znovu rozesmála.

Jessie seskočila ze stolu. „Tak jdem, abychom se probili tím davem k pizzerii. Kolem oběda je to tam hustý.“

Než se Vincent připravil, otevřely se dveře. Všichni se otočili k muži na prahu.

„Někdo umřel?“ zeptal se Hatch s pohledem na kytici.

„Ještě ne.“ Vincent vstal a vzal si sako. „Jenom zas další narozeniny. Dcery mě zvou na oběd. Nějakým zázrakem mám asi hodinu volno.“

„Jestli chceš, pojď taky,“ pozvala ho plaše Elizabeth.

Jessie se zlomyslně usmála. „Hatch má určitě moc práce. Vsadím se, že musí osobně vyřídit milionové projekty, co nepočkají ani minutu. Je to tak, Hatchi?“

Hatch se na ni chvilku zamyšleně díval a klepal šanonem na obrubeň dveří. „Snad bych se na hodinku utrhnout mohl, ledaže by chtěl mít Vincent dámy jen pro sebe.“ Podíval se po něm.

„Ani ne, nakonec, jsou dvě. Dostane se na každého. A Jessie s Elizabeth platí.“

„V tom případě – jak bych mohl odmítnout?“

„Jdeme ale na pizzu,“ varovala ho Jessie rychle a ztratila odvahu. Představovala si, jak v Hatchově mozku pracuje počítač a právě přeřazuje priority. Nejdřív to nejdůležitější. A protože věc číslo jedna jsou námluvy u Jessie Benedictové, obětuje drahocennou hodinu na pojídání pizzy.

„Vynasnažím se nepokecat si kravatu kečupem,“ řekl vážně Hatch.

Jessie přimhouřila oči a zdálo se jí, že si nedělá legraci.

„Jessie nám taky poví o tom svém novém případu,“ oznamovala Elizabeth. „Začne s tím hned, dokud je paní Valentinová v nemocnici.“

„Opravdu?“ posmíval se Hatch. „A copak to bude? Nějaká babka potřebuje citýrovat obtížného ducha drahého zemřelého? Nebo je zapotřebí vymýtit zlé duchy z nějakého klubu dobrého zdraví, kde jim straší?“

„Ne,“ odsekla Jessie, a ten sarkasmus ji zamrzel. „Mám pomoct najít studentku, kterou někam unesli lidé z nějakého divného kultu.“

Pohrdání Hatchovi vymizelo z obličeje. „To ať tě ani nenapadne.“

V první chvíli doufal, i když marně, že ho zase jenom škádlí jako obvykle. Jestli to ale myslí doopravdy, musí přiznat, že se jí tentokrát povedlo vyvolat odezvu.

Když ale seděl v pizzerii u stolu hned vedle Elizabeth a poslouchal, co vypráví Jessie o svém případu, pochopil, že to není vtip. Díval se na Vincenta a tiše doufal, že jí to zakáže. Tvářil se sice znechuceně, ale bylo bohužel jasné, že neudělá nic víc, než že bude jako tradičně nesouhlasit. Nesouhlas tu ale nepomůže.

Hatch se pokradmu rozhlédl kolem. Připadal si v lacině vyzdobené pizzerii divně. Pravda, nebyli tu s Benedictem jediní v obleku, ale určitě měli nejdražší šaty.

Hatch věděl, že se Vincent chystal přes oběd pracovat. Vždycky si nechával jídlo odněkud přinést, pokud ovšem nešlo o obchodní jednání. V tom případě zval partnery do svého klubu. Hatch věděl, jak to chodí, protože sám to měl zařízené podobně.

Ale dneska tu oba seděli, krmili se pizzou a poslouchali, jak si Jessie plánuje zachraňovat nějakou idiotku, která se zamotala s obskurním kultem. Jako by Jessie věděla něco o kultech.

Jessie a Elizabeth jako by si nevšímaly, že pánové jejich nadšené plány nepodporují. Hatch je pozoroval, jak se nezřízeně cpou, a celé bez sebe meditují, jak by měla Jessie začít s vyšetřováním.

„Možná bys měla nejdřív zajít do knihovny,“ radila jí vážně Elizabeth. „Prohlídni čítárnu časopisů, jestli tam mají někde ve výstřižkové službě něco o Ranním rozbřesku nebo o tom člověku, co tomu šéfuje.“

„To je dobrý nápad,“ mumlala Jessie s plnou pusou pizzy. Podívala se na otce. „Tys asi o ničem takovém neslyšel, viď?“

„Ne,“ mračil se Vincent. „To vypadá na nějaký zelený cvoky. Jessie, nepleť se do toho. Nevíš, s čím si začínáš!“

„Chci si jenom ověřit pár otázek a uvidíme, co z toho vyleze.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak jsi pomocnice u věštkyně, a ne nějaký detektiv-amatér. Drž se toho jak věštit z křišťálové koule a z čajových listů. Odpusť si vyšetřování kultů a jejich vůdců. Lidi, co vedou divné kulty, obvykle nejsou moc nadšení, když jim chce někdo dokázat, že jsou podvodníci. Mohla by sis ošklivě naběhnout.“

Jessie se podívala významně na sestru. „Nemáš dojem, že se tu bavíme se dvěma byznysoidními suchary?“

Elizabeth se zašklebila. „Neoceňují trochu vzruchu, to je ten problém.“

„Hned mi to bylo jasné,“ zamávala Jessie Hatchovi a otci kusem pizzy před nosem. „Jestli si nedáte pozor, tak se s Elizabeth sebereme a necháme vás tu s nezaplaceným účtem.“

„Promluvíme si o tom později,“ řekl Hatch, když viděl, jak Vincent stisknul rty.

„Omlouvám se, nechtěla jsem vás nudit,“ spustila Jessie. „Pojďme se bavit o něčem jiném.“

Vincent se otočil na Hatche. „To je zatím největší konina, s jakou kdy přišla.“

„Náhodou, vypadá to zajímavě,“ hájila ji věrně Elizabeth.

Hatch si ji prohlédl. Dívka byla trochu plachá, ale určitě chytrá. Nepochyboval o tom, že jednoho dne bude pomáhat léčit zákeřné nemoci nebo že se vydá někam do pralesů hledat neznámé rostliny. Zatím se Jessie ze všech sil snaží, aby měla sestra smysluplný vztah s otcem.

Hatchovi už před několika týdny došlo, jaká je Jessiina úloha v Benedictově rozvětvené rodině. Je prostředníkem, který drží všechno pohromadě, je spojením mezi Vincentem a zbytkem klanu. Je jasné, že to je jejím hlavním životním posláním. Cokoliv jiného, třeba zaměstnání, bude jenom vedlejší činnost. Divil se, jak je možné, že si to nikdo v rodině –včetně otce – neuvědomuje.

„Nezapomeň v sobotu v deset vyzvednout Elizabeth. Má přírodopisnou olympiádu,“ připomněla Jessie Vincentovi.

„Neboj, mám to zapsané v kalendáři.“ Vincent se podíval významně na mladší dceru. „Zase to vyhraješ jako loni, viď?“

„Možná, doufám,“ přikývla Elizabeth. Ale pak se zamračila. „Jestli to nedají tomu ksichtovi Erikovi.“

„Kdo je ten ksicht Erik?“ zeptal se se zájmem Hatch.

„Miláček učitelky přírodopisu. Znáš to, ten typ jak z televizní reklamy na pěkný dětičky. A taky šplhá, a jak.“

„To víš, že Hatch takovýhle typy zná,“ usmála se Jessie na Hatche nad sestřinou hlavou. „O takovéhle mentalitě, hlavně v obchodním světě, už něco slyšel.“

„Slyšel.“ Varovně se na ni podíval a obrátil se znovu k Elizabeth. „A na čem ten ksicht pracuje?“

„Dělá něco o mimozemských civilizacích.“

Jessie byla hned jako na koni. „Vždyť nikdo neví, jestli nějaké mimozemské civilizace existují. Jak o tom může psát práci?“

„Přesvědčil učitelku,“ vysvětlovala Elizabeth.

„Vedle toho, co děláš ty, nemá šanci. Chemická analýza toxického odpadu! Porota z toho bude úplně mimo, viď, tati.“

„Jasně,“ přisvědčil Vincent ochotně. „Jenom doufám, že z tebe nebude nějakej zelenej poděs.“

„Ne každej ekolog musí bejt poděs,“ bránila ji Jessie. „A Elizabeth se dosud nerozhodla, jaký obor chce studovat, viď?“

„Ještě nevím.“ Elizabeth jedla zamyšleně pizzu.

„Nemáš kam spěchat. Hlavně aby ti to netrvalo tak dlouho jako Jessii,“ ozval se Vincent. „Jaký je vlastně rozdíl mezi ekologem a přírodovědcem?“

„Ekologie je věda, která se zabývá přírodním prostředím. A na to pak navazuje sociálně-politické hnutí, o kterém se dozvídáš z titulků v novinách,“ vysvětlovala Elizabeth důležitě.

„Zajímalo by mě, jestli je ten Edwin Bright ekolog, co začal fixlit, nebo normální oportunista.“

„A je v tom nějaký rozdíl?“ zeptal se Hatch. „Ať je to tak nebo tak, nic ti po tom není.“

„To je právě to, že mi do toho je. Je to moje práce. Živím se prací – z toho by měli mít všichni radost. Teď mě napadá – už jsem tam přes měsíc!“

„Panebože, smiluj se nade mnou,“ zasténal Vincent.

Jessie se otočila na Elizabeth. „Něco ti povím. Rozhodně si zasloužíš první cenu, a i kdyby to ksicht Erik náhodou vyhrál, bude nám všem jasné, že je to proto, že je učitelčinej miláček a že to uhraje na to, jak vypadá a jak vystupuje.“

Hatch se natáhl pro poslední kousek pizzy. „Vždyť jsi ani neviděla jeho práci.“

„To je jedno. Elizabethina je desetkrát lepší.“

Hatch se lehce usmál. „Mám dojem, že jak si jednou něco umaneš, nenecháš si to vymluvit, padni kam padni, co, Jessie?“

„O Jessii nemůžeš říct, že by nebyla loajální. Někdy až moc,“ podotkl Vincent a podíval se na svou starší dceru.

„Na loajalitě nevidím vůbec nic špatného,“ řekl Hatch. „Vždycky mi připadala jako hrozně cenná věc.“

„Pro koupi a prodej, že, Hatchi?“ zaryla Jessie ledově.

Hatch jenom sevřel prsty skleničku minerálky. Líp než Jessiin krk, pomyslel si moudře.

Asi o hodinu později vešel Vincent do své pracovny a vyčerpaně zapadl do velkého koženého křesla u stolu a zahrozil Hatchovi ukazováčkem.

„Za tyhle problémy s Jessii můžeš ty.“

„Já?“

„To si piš. Kdybys ji nepropustil, sotva ses stal vedoucím úseku, pracovala by dneska tady a nezaplétala by se do vyšetřování nějakého praštěného kultu.“

„Nech toho, Vincente. Byl jsi mi tak vděčnej, žes mě hned ten den pozval na panáka. Pamatuješ se na to? Řádila tu jako černá ruka. V personálním udělala pořádnej zmatek. Kdyby tady zůstala, udělala ti z toho paseku.“

„Tak hrozný to zase nebylo.“

„Ale bylo,“ odsekl Hatch. „Všichni byli najednou jako na koni, slovo dalo slovo. Chceš pár dnů nemocenské navíc? Dojdi si za Jessii do personálního a vyplač se jí tam na rameni. Ona to nějak zařídí. Chceš v pátek volno? Zajdi za Jessii do personálního a řekni jí, že ti zase umřela babička. Ona to pak nějak zařídí. Myslíš, žes zase nedostal odměnu, protože si na tebe šéf zasedl? Zajdi za Jessii, ta se tě určitě ujme.“

Vincent přikývl. „Máš pravdu. Trochu se to vymklo z ruky, to je fakt.“

„To teda. A nikdo si jí nedovolil nic říct, protože je dcera šéfa. Jak dlouho si myslíš, že by to trvalo, než by se tu úplně rozsypala disciplína?“

Vincent zvedl ruku. „Máš pravdu. Byla to katastrofa. Ale to nemění nic na faktu, že by tu ještě dnes pracovala a nezaplítala se s kulty.“

Hatch přešel k oknu a na chvilku se zamyslel. „Možná zbytečně plašíš.“

„Neplaším zbytečně! Mám o ni doopravdy strach. A proč mluvíš jenom o mně? Vyšiluješ úplně stejně jako já. Moc dobře jsem si všimnul, jak ti spadla čelist, když na nás vybalila, jak chce začít s pátráním. Poprvé jsem viděl, jak tě někdo zaskočil. Dobře bych se tím bavil, kdyby šlo o něco jiného než o Jessii a ten zatracenej plán jak usvědčit vůdce kultu.“

„No dobře. Tak teda je možný, že zbytečně šílíme,“ otočil se k němu Hatch. „Podívej, Jessii se přinejhorším podaří zjistit, kde má RR sídlo a dá to vědět paní Attwoodové. Nebo se pokusí domluvit si schůzku s tím šéfem Brightem.“

„Noa?“

„No a? Tak trochu přemýšlej. Co bys dělal? Nejspíš Jessii řeknou, aby si hezky pěkně hleděla svého, a tím to zhasne. Není nikomu nebezpečná – a šéfovi RR to bude jasné. Budou se na ni dívat jako na otravného novináře a ignorovat ji.“

Vincent o tom chvíli přemýšlel. „Asi máš pravdu, ale byl bych radši, kdyby si s tím vůbec nic nezačínala. Proč si nemůže najít nějakou normální práci jako každej jinej?“

„Protože Jessie není jako každej jinej.“ Hatch přešel ke stolu a podíval se na svěží kytici. „To ti vždycky nosí k narozeninám kytky?“

Vincent sledoval Hatchův pohled a zjihl. „Začalo to pár roků po tom, co se narodila Elizabeth. S Connií už jsme měli problémy a Connie s Lilian začaly plánovat firmu s dekoracemi interiérů. Zabralo jim to dost času, a tak se stalo, že se Jessie starala o Elizabeth. Pak se tu jednou objevila s kyticí v jedné ruce a za druhou vedla svoji sestřičku. Řekla mi, že mě zve na oběd. Od té doby je to tak pořád. Už jsem si na to zvykl.“

Hatch se opatrně dotknul okvětního plátku ohnivě zbarvené lilie. Byl jemný jak hedvábí a jasný jak slunce na úsvitu. „Je to trošku divný, jako když chlap dostává kytky.“

„Jak říkám, už jsem si na to zvyknul.“

„Mně nikdy nikdo kytku nedal.“

„Tak kvůli tomu nefňukej,“ ušklíbnul se Vincent. „Ožeň se s ní a budeš nejspíš dostávat kytky k narozeninám taky. Jak to vůbec včera večer dopadlo?“

„Ten kontrakt s Gallowayovými je podepsaný.“

„To vím taky. Ptám se tě, jak jsi na tom s dcerou?“

„Nemíním ti vykládat všechno ze svého soukromého života. Ale musím ti prozradit, že mám vážný handicap.“

„A to?“

„Tvrdí, že jsem v hodně věcech jako ty.“

„Blbost. To je jenom výmluva. Kromě toho vím, že mě má ráda.“

Hatch si vzpomněl, jak se Jessii při polibku chvěla ústa a jak ho objímala kolem krku. „Mě má taky ráda, ale myslí si, že by ze mě nebyl dobrý manžel. Tvrdí, že si nechce vzít někoho, komu jde v první řadě o práci a pak teprve o rodinu.“

„To jsou prostě ženský. Vůbec nechápou, o co ve financích jde. Vždycky chtějí být na prvním místě. Člověk by si myslel, že jim dojde, že takováhle firma nepoběží sama. Myslel jsem si, že Jessie má víc zdravého rozumu.“

„Jessiin rozum není zrovna jedna z jejích předností,“ podotkl Hatch.

Vincent se usmál. „Jessie je v pohodě. Uhodil jsi hřebík na hlavičku, pamatuješ, při obědě. Je opravdu loajální. Nakonec vždycky udělá, co je pro rodinu nejlepší. Víš, v čem je doopravdy problém? Je z tebe pořád nervózní. Chceš ode mě radu? Zařiď si to, aby nebyla, sakra.“

„Ty mi chceš radit? Dvakrát rozvedenej? Děkuju pěkně, radši se tím prokoušu sám.“ Hatch nechal lilii a zamířil ke dveřím.

Cestou k vlastní kanceláři mu zněla v uších Vincentova slova. Nakonec vždycky udělá, co je pro rodinu nejlepší. Spokojeně, chladnokrevně přikývl. Spoléhal na to.

„Tak jakýpak bylo to skvělý rande včera večer?“ vyptávala se Elizabeth, když ji Jessie vezla zpátky do školy.

„Už jsem ti řekla, nebylo to žádný rande, ale obchodní večeře.“ Červená toyota zahnula na most přes Washingtonské jezero a ostrov Mercer. Jessie se tvářila vážně, jako by se za volantem musela ze všech sil soustředit na řízení v odpolední špičce. Elizabeth to bylo jasné.

„Hele, Jessie, to jsem já, tvoje chytrá sestřička.“

„Chceš říct moje vyčuraná sestřička?“

Elizabeth pokrčila rameny. „Za všechno, co vím, vděčím tobě.“

„Nesváděj na mě svoje špatný způsoby. Obvykle pramení z toho, že se člověk stýká se špatnou společností. Připomeň mi, abych si posvítila na tvý kamarády.“

„Uvidíš je, jak přijedeme ke škole. Mají černý kožený bundy a sichrhajsky v uších. Tak co, Jessie, jaký to bylo?“

„Proč tě to tak zajímá?“

„Ale Jessie, každýho to zajímá. Máma říká, že je to delikátní situace.“ Elizabeth se zamyšleně dívala na krásný ostrov Mercer. „Tvrdí, že nejlepší pro všechny by bylo, kdyby sis Hatche vzala.“

„Možná tě to překvapí, Elizabeth, ale pro mě to ještě není dost dobrý důvod pro to, abych si ho vzala. Kromě toho mě nepožádal o ruku.“

Elizabeth se na ni zběžně podívala. „Matky budou taky chtít vědět, jak to včera dopadlo.“

„To je mi jasný,“ procedila Jessie mezi zuby.

„Co jim řekneš?“

„Co nejmíň. Nic jim po tom není.“

Elizabeth se zamračila. „Mám dojem, že si myslí něco jiného. Včera jsem zaslechla Lilian, když telefonovala Glenně. Povídala, že na tom vztahu mají všichni eminentní zájem. Aspoň si myslím, že to tak řekla.“

„Víš, co je to eminentní zájem?“

„Něco s penězi?“

„Přesně tak.“ Jessie se usmála, i když na tom nebylo nic veselého. „Když si vezmu Hatche, zůstane firma v rodině a je šance, že se rozroste. To všechno připadá každému jako sen. Včetně Hatche.“

„Matky tvrdí, že Hatch je pravý korporátní žralok a bude vědět jak z firmy udělat velký podnik.“

Jessie pokrčila rameny. „To by mě nijak nepřekvapilo. Ale mě neláká vdát se za žraloka, tebe jo? Má moc zubů.“

Elizabeth se zasmála. „Tak se musíš bránit, aby tě nepokousal.“

„Budu se snažit.“

„Jessie?“

„Ano?“

„A co se stane, když si ho nevezmeš?“

Jessie chvilku zaváhala, ale pak se rozhodla říct jí, co si doopravdy myslí. „Až by šel táta do důchodu, tak by firmu možná prodal. Ale on do důchodu asi nikdy nepůjde. Tak ji nejspíš bude provozovat dál stejně jako těch posledních třicet let.“

„A to by bylo tak špatné?“

„Já si to nemyslím, ale ostatní zřejmě ano,“ kousla se Jessie do rtu.

„Táta taky. Myslím, že by byl trochu smutný, kdybys sis Hatche nevzala. Dost mu záleží na tom, aby se firma rozrostla, ne? Pořád na to myslí.“

„O co ti jde? To chceš i ty, abych se cítila provinile? Nepotřebuju, aby mě do toho manželství strkal ještě někdo další, Elizabeth.“

„Promiň.“ Elizabeth chvilku mlčela. „A myslíš, že tě má rád? Jako tebe samotnou?“

„Myslíš bez těch peněz?“ Jessie si vzpomněla na polibek včera v noci v kuchyni. Vzpomněla si na pocit spoutaného ohně a na tu nekonečnou sebekázeň. „Možná, ale pro Hatche bude vždycky nejdůležitější byznys, Elizabeth.“

„Poslední dobou tě pořád někam zve, ne? A dneska s náma na ten oběd taky nemusel jít. Mám dojem, že šel jenom proto, že chtěl být s tebou.“

„Teď jsem pro něj důležitá. To znamená, že mi věnuje hodně pozornosti. Pět minut po svatbě by ho to přešlo. Už si představuju, jak bychom jeli na svatební cestu, a hned vedle postele bychom měli zapnutý fax a modem, aby náhodou něco nezmeškal v práci. Hele, nemáš náhodou dneska odpoledne fotbal?“

„Jo.“

„Myslela jsem si to. Nezapomeň se pořádně natřít opalovacím krémem.“

„Jessie, prosím tě, nejsem malá. To víš, že se natřu.“

„Promiň. A co děláš po tréninku?“

„Chceme se jít s Jennifer jen tak podívat po obchodech ještě s nějakými kamarády.“

„Samy?“ zeptala se přísně Jessie.

„Ne,“ vysvětlovala Elizabeth trpělivě. „Povídám ti, že se máme setkat ještě s nějakými kamarády. Jenniferina matka nás sveze do centra a pak nás zas vyzvedne.“

„Moc se mi nelíbí, aby ses jen tak potulovala večer po městě.“

Elizabeth se zasmála. „Mamka a Lilian říkají, že to s tou starostlivostí někdy přeháníš.“

„Možná jo.“

Chvilku bylo ticho a pak Elizabeth pokračovala: „Jessie?“

„Hm?“

„Myslíš, že by byl táta zklamanej, kdyby v sobotu vyhrál olympiádu Erik?“

„Ne. Byl by naštvanej na porotu a myslel by si, že to není vůči tobě fér. Ale nezklamala bys ho, Elizabeth, ať už to dopadne jak chce. To přece víš.“

„Hm, jo.“ Elizabeth se uklidnila. „Pro tátu to musí asi bejt dost otrava, škola a tyhle věci podruhý Hlavně když jsme věkem tak daleko od sebe.“

„Z toho si hlavu nedělej,“ poradila jí Jessie. „Pro něj je to poprvé.“

Odpoledne v pět hodin Jessie otevřela dveře s vizitkou Dr. Glenna Ringsteadová, PhD., klinická psychologie a vešla do měkce osvětlené čekárny. Nikdo tam nebyl. Tetina sekretářka, nenápadná, nakrátko ostříhaná šedovlasá žena, vzhlédla a usmála se, když ji poznala.

„Ahoj, Jessie. Má tam posledního pacienta objednaného na dnešek, posaď se.“

„Díky, Lauro.“

Dveře ordinace se otevřely a vyšla z nich žena, něco mezi třicítkou a čtyřicítkou. Papírovým kapesníkem si otírala zčervenalé oči. Jessie se taktně zadívala na tapety na stěně. V tetině čekárně se nikdy necítila dobře. Připadalo jí, že každý, kdo tam sedí, je v depresi.

Pacientka zamířila k Lauře, přerývaně si dohodla schůzku na příští týden, zaplatila a odešla. Glenna Ringsteadová vyšla za chvilku po ní.

Glenna byla sestra Lilian Benedictové, ale nikoho by to nenapadlo. Byly si podobné jako noc a den. Svým způsobem toho měla Lilian Benedictová víc společného s druhou Vincentovou manželkou než se svojí sestrou.

Glenna byla jednou vdaná. Lloyd Ringstead pracoval jako ekonom u Benedictovy firmy. Před mnoha lety opustil rodinu a od té doby o něm nikdo neměl zprávy. Jessie se na něj stěží pamatovala. Glenna se už znovu nevdala.

Glenna byla svým zvláštním, uzavřeným způsobem přitažlivá žena. Bylo jí něco přes padesát a stříbřitě plavé vlasy nosila sepnuté do ukázněného ohonu, v kterém vypadala majestátně jako královna Amazonek. Měla svoje typické černé brýle se silnými obroučkami. Hodily se dobře k jejím zakázkovým béžovým kostýmům a dodávaly jí autority.

„Ahoj, Jessie.“ Glenna se na ni usmála svým chladným, profesionálním, odtažitým úsměvem. „Pojď dál a posaď se. Asi si nejdeš pro odbornou poradu. Nechtěla jsi ode mě už žádnou radu od té doby, co jsem ti říkala, aby ses nesnažila tak křečovitě o styk s otcem.“

„Počkej, to mi bylo asi patnáct, ne? Jak se narodila Elizabeth.“ Jessie se potěšeně ušklíbla. „Neber to osobně, teto, ale od té doby jsem si nenechala radit od nikoho.“

„To všichni víme.“

„Jsi hodná, že sis na mě udělala čas. Moc dlouho tě nezdržím, neboj.“ Jessie následovala tetu do ordinace a usadila se v křesle u stolu, na kterém byla velká krabice papírových kapesníčků. Natáhla nohy v džínách a dala ruce do kapes. Něco v Glennině depresivní ordinaci ji podvědomě provokovalo.

„Není kam spěchat, Jessie.“

„Díky.“ Jessie se podívala na kapesníky. „Máš tu asi dost velkou spotřebu.“

„Při terapii vyplouvají kolikrát napovrch nečekané city,“ vysvětlovala Glenna.

„Věřím. Paní Valentinová jich má taky krabici na stole. Je zajímavé, jak moc u nás obou lidi pláčou,“ poznamenala Jessie. Ale od paní Valentinové lidé s pláčem neodcházejí, myslela si tiše.

„Když už je řeč o tvé nové práci, jak se vám vede?“ Glenna se posadila u stolu a založila si ruce, jako by se chystala probírat obzvlášť nepříjemný druh neurózy.

„Je to skvělé. Je mi jasné, jak se lidi z tvé branže dívají na paní Valentinovou, ale opravdu, klientelu vám nepřebíráme.“

„Z toho mě hlava nebolí. Lidi, co chodí k senzibilům, se zatím nejsou schopni vyrovnat se svými problémy. Můžu si dovolit čekat.“

„Protože dřív nebo později stejně skončí u tebe v ordinaci?“

Glenna přikývla. „Pokud chtějí opravdu něco řešit, tak ano. Jaké to bylo včera večer?“

„I ty, teto Glenno?“ zatvářila se Jessie zničeně.

„To je to tak zlý? Lilian a Constance tě už vyslýchaly, co?“

„Jo. Snažím se, abych nikomu nepřipravila moc velký šok.“

Glenna si ji pozorně prohlídla. „Tak se ti Hatch ani nelíbí?“

„Líbí, ale v životě bych si ho nevzala, teto. Je přesně jako táta. Tlouct hlavou do zdi je dost namáhavá práce. Trvalo mi to roky, než se na tátově zdi objevilo pár trhlin. Nemíním se pouštět do boje s dalším chlapem posedlým prací.“

„Tak takhle ho vidíš?“ vyptávala se Glenna. „Jako někoho, kdo je moc podobný otci?“

„Aspoň co se týče jeho přístupu k práci. Ale kvůli tomu jsem nepřišla.“

„Tak kvůli čemu?“

„Potřebovala bych se dozvědět něco o psychologii kultů.“

„Kultů? Myslíš náboženských?“

„Obecně, jakýchkoliv.“ Jessie si vzpomněla na zmatený dopis, který dostala paní Attwoodová od Susan. Bylo v něm málo smysluplných informací, zato spousta nafouklých slibů o záchraně planety. „Kult, o který se zajímám, přesvědčuje své přívržence o tom, že se blíží neodvratná ekologická katastrofa a že jen členové kultu mají naději nalézt možný způsob záchrany.“

„Většina kultů předstírá, že jen vyvolení budou spaseni,“ řekla Glenna. „Členové pak vidí sami sebe na cestě k spáse. Všichni ostatní budou zatraceni. Jessie, panebože, řekni mi, že sis nezačala s něčím takovýmhle. Nechceš se stát členem kultu, viď?“

Jessie se zasmála. „To je odborná terminologie?“

„Ani ne,“ vzdychla Glenna.

„Neděs se. Nechci se dát k žádnému kultu. Všichni víme, že nerada poslouchám něčí příkazy.“

„To je pravda. Lidé, co se přidávají ke kultům, mají obvykle rádi jasně nalinkovaná pravidla. Mají pak pocit bezpečí, nemusí sami přemýšlet, nemusí se rozhodovat. Divila by ses, kolik lidí se ochotně vzdá těchhle výsad pro pár rozkazů. Tak co se děje?“

„Je to pro mě skvělá příležitost,“ naklonila se Jessie v křesle a začala vykládat o svém případu.

Po deseti minutách se Glenna narovnala a s rezignovaným výrazem řekla: „Když ti poradím, aby ses na ten svůj takzvaný případ vykašlala, tak to stejně neuděláš, viď?“

„Nemůžu, teto. Opravdu, je to skvělá šance.“

„Přesně to samé jsi tvrdila loni, když jsi začala pracovat u Exotic Catering,“ připomněla jí Glenna.

Jessie se začervenala. „Jak jsem mohla vědět, že tam chtějí společnice? Myslela jsem si, že se naučím, jak se vede lahůdkářství a doručování objednávek. Mohlo to být zajímavé.“

„Jessie,“ zavrtěla nad ní hlavou Glenna.

„Podívej, teto, na téhle práci mi opravdu záleží. U paní Valentinové se mi líbí. Má dojem, že mám určitý talent nebo aspoň zdravou dávku intuice, což je v tomhle případě jedno a totéž. Ráda bych jí dokázala, že za něco stojím a pro firmu bych chtěla získat víc zákazníků a rozšířit nabídku služeb.“

„Jessie, to je úplný nesmysl. Nemůžeš strávit zbytek života přebíháním od jednoho zaměstnání k druhému. Kromě toho, vybíráš si čím dál potrhlejší věci.“

„Teto, tentokrát je to opravdu to pravý. Jsem si tím jistá.“

„Jsi přece dost chytrá na to, abys věřila tomuhle podfuku se senzibilitou.“

„Ale mně připadá, že paní Valentinová opravdu má senzibilní schopnosti.“

„Jessie.“

„Možná je to třeba jenom kombinace intuice a zdravého rozumu, kdo ví. Ale ať je to co chce, má určitý talent, jsem si tím jistá. Teto, ta práce se mi hrozně líbí. Chci, aby to k něčemu vypadalo. Tak co, řekneš mi něco o těch kultech?“

„Pořád se mi nechce věřit, že mě do toho taháš. Nic o tom vlastně nevím.“

„Jsi jediný psychiatr v rodině, musím vzít zavděk tím, co je po ruce. Než na to zapomenu, co je s Davidem? Už dostal odněkud odpověď kvůli tomu doktorandskému studiu?“

Glenna zvedla zlaté plnicí pero a zblízka se na něj podívala. „Vzali ho na filozofii na Parkington College. Zrovna včera mu to přišlo.“

„Vzali ho na Parkington College? Ale to přece chtěl ze všeho nejvíc, ne? To je skvělý!“

„Aspoň to tak tvrdí, že to je přesně to, o co stojí ze všeho nejvíc.“

Jessie vážně přikývla. „Je to pro něj to pravé, teto. Cítím to v kostech. David je jako stvořený pro akademický život.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Glenna položila pero na stůl a srovnala ho vodorovně s okrajem zápisníku. „Nějakou dobu jsem si myslela, že by měl pracovat v Benedictově firmě.“

„Ale David se pro něco takového vůbec nehodí, to přece víš stejně dobře jako já.“

„Vincent ho zkoušel přemlouvat a pomáhat mu.“

„Všichni víme, jak moc si táta přál syna a pak si po nějaké době začal myslet, že by si mohl přitesat Davida k obrazu svému. Ale mně bylo jasné na první pohled, že to nebude dělat dobrotu, a řekla jsem mu, ať toho nechá. Bylo to beznadějný.“

„David ti byl hrozně vděčný za to, že jsi mu pomohla zbavit se strýcova vlivu. Vždycky z něj měl strach nebo co. Kdybys do toho tenkrát nezasáhla, asi to ve firmě ještě chvíli zkoušel.“

„To bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat – dostat ho tátovi z drápů.“

„Ty to vždycky s Benedictama nějak skoulíš, vid. Každý, kdo potřebuje něco vyřídit s Vincentem, se obrací na tebe.“

Jessie se přestala usmívat. Zamyšleně se na tetu podívala. „Víš to přece stejně dobře jako já, že by Davidovi finance neseděly. A byl by obzvlášť nešťastný, kdyby musel dělat pro mého tátu. Snažil se mu vyhovět dost dlouho a měl dojem, že se mu to nedaří. Zaslouží si, aby dělal, co ho baví.“

„To ukáže čas, jestli máš pravdu nebo ne.“

V sedm třicet příštího večera zabzučel Jessiin domácí telefon. Zrovna se chystala vysypat balík ravioli se sýrem do vařící vody. S povzdechem si utřela ruce do utěrky a šla zjistit, kdo to je.

„To jsem já,“ řekl jí Hatch do sluchátka. Znělo to unaveně.

Jessie ztuhla. „Co potřebuješ?“

„Pusť mé dovnitř a povím ti to.“

Zamračila se. „Tys něco pil?“

„Ne, byl jsem v práci.“

„To sedí. A co tu děláš?“

„Zrovna jsem skončil. Ještě jsem nevečeřel. Co ty?“

„Chystala jsem se.“

„Tak jo. Vezmu si s tebou,“ rozhodl se Hatch. Jessie si nedokázala rychle vymyslet rozumný důvod, proč by ho neměla pustit dál. Pak si zase vyčítala, že se dost nesnaží. Něco v Hatchově hlase si říkalo o ženskou sympatii. Snažila se si toho nevšímat. Poslední věc, kterou si mohla dovolit riskovat, bylo chovat se vlídně a přátelsky ke žralokovi Hatchova typu.

Otevřela bzučákem dveře a nevěděla, jestli dělá dobře.

O tři minuty později zaslechla v chodbě kroky. Zazvonil zvonek. Neochotně šla otevřít a byla zvědavá, co se bude dít dál.

Na chodbě uviděla Hatche, jak se ledabyle opírá o zeď, drahé sako hozené přes rameno. Vypadal unaveně. Tmavé vlasy měl rozcuchané, jako by si je prohraboval prsty, a šedovínovou proužkovanou kravatu povolenou. Když se na ni podíval, zajiskřilo mu v očích.

„Myslím to úplně vážně, Hatchi. Co chceš?“ ptala se Jessie, když otevřela.

„Úplně vážně,“ opakoval po ní a nehýbal se od stěny, „chci se dozvědět, co bych měl dělat, abys mi poslala kytku.“

Zamrkala a snažila se rychle zamaskovat překvapení. „Pro začátek bys mohl udělat něco užitečného pro Senzibilní porady paní Valentinové.“

„A to jako co?“

„Poraď mi, jak mám začít pátrání po kultu. Poslední den a půl čtu jako divá, ale nikam to zatím nevede.“

„Pořád děláš ten pitomý případ? Tu Attwoodovou? Myslel jsem si to.“

„Jestli se nezmůžeš na nic lepšího, tak dobrou noc.“ Začala mu zavírat dveře před nosem.

„Posviť si na peníze,“ poradil jí unaveně Hatch. „Cože?“

„Sleduj pohyb peněz. Provoz kultu něco stojí, je to byznys jako každý jiný. Zjisti si, odkud dostávají peníze a kam mizí. Jakmile budeš vědět tohle, víš všechno.“

Jessie se na něj překvapeně podívala. „Hatchi, to je skvělý. Dokonalý. Jak to, že mě to nenapadlo? Pojď dál, dej si něco k pití, posaď se, udělej si pohodlí. Budeme si muset promluvit.“

Nevšímala si jeho překvapeného výrazu, popadla ho za fádní kravatu a vtáhla dovnitř. Ani se moc nebránil.

4. kapitola

Když Jessie uslyšela syčení z kuchyně, pustila kravatu. „Panebože, vaří se mi tam voda.“ Otočila se a odběhla zpátky do kuchyně.

Hatch šel pomalu za ní.

„Támhle na stole je láhev vína,“ řekla Jessie přes rameno a natáhla se po sáčku ravioli. „Můžeš ji otevřít a pak spusť.“

„O čem?“ Hatch položil sako a zvedl láhev.

„O tom, jak zjistit něco o pohybu peněz, o čem jiném.“

„To ses chystala sníst všechny ty ravioli sama?“ Pomalu, opatrně začal vytahovat špunt.

„Jo, ale když už jsi tady, podělím se. Pár ti jich nechám.“ Hodila ravioli do vařící vody. „Pak tu mám ještě bagetu a salát, kdyby to nestačilo. Tak jak to mám udělat s těmi penězi?“

„Když se nebudeš vyptávat trochu zaobaleněji, budu mít dojem, že jsi mě pozvala na večeři jen proto, abys mě využívala.“ Špunt povolil s jemným, příjemným mlasknutím. „Kde máš skleničky?“

„Napravo od dřezu.“ Jessie opatrně zamíchala ravioli. V kuchyni bylo najednou hrozně teplo. Připadalo jí, že Hatch zabírá všechno volné místo. Jak se dalo čekat, začala si zas připadat hrozně nešikovná. Hlavně opatrně, říkala si. „Máš pravdu. Využívám tě. Tak začni.“

„Je příjemné vědět, že je o mě zájem. Můžu se nejdřív posadit?“ Nečekal na souhlas a přitáhl si jednu stoličku. „Jsem hrozně unavenej. Měl jsem příšernej den.“ Povolil si kravatu ještě o něco víc a napil se.

Jessie se na něj po očku podívala a došlo jí, že mluví pravdu. Opravdu měl za sebou dlouhý, namáhavý den. Potlačila kratičký pocit viny. „Tvůj problém, Hatchi. Nemáš trávit tolik času v kanceláři. Jsi stejný jako můj otec –“

Zdvihl ruku a přerušil ji. „Neříkej to. Nemám vůbec náladu poslouchat další srovnání otce a mě. Je to poprvé, co tě vidím dělat něco doma.“

„Nemrkej, nebo to bude pryč.“

„Budu si to pamatovat. Ale stejně je příjemné vidět tě u plotny.“

„Takhle si představuješ ženské? Doma, za nohu u plotny?“

„Zrovna tomuhle jsem se chtěl vyhnout. Nechceš se mě zeptat, co bylo v práci?“

Nejistě se na něj podívala, chtěla zjistit, jestli si dělá legraci nebo ne. Vypadal úplně vážně, seděl, opíral se o linku. Řekla si, že ho potěší. „Tak co, Hatchi, byl to perný den?“

„Ano.“

„Tak to si musím považovat, že ses tu stavil po celodenní dřině, a ještě tě čeká přesčas.“

„Musíš to všechno tak komplikovat?“

„Snažím se zarazit to dřív, než to začne,“ řekla Jessie jasně. „Nemá to žádnou budoucnost.“ Vzala skleničku a usrkla trochu vína. „Ani pro jednoho z nás. Lezli bychom si na nervy a ničili se navzájem.“

„Nemáš pravdu, Jessie. Myslím si, že by nám to klapalo. A taky si myslím, že bychom se mohli naučit žít spolu, jenom kdyby ses trochu snažila. Dávej pozor na tu skleničku, je na kraji stolu a brzo sletí. Nemám dost energie, abych tam běžel a zachránil ji.“

Podívala se tím směrem a zjistila, že postavila skleničku na samý kraj bílé linky. „Fí, další katastrofa v poslední chvíli odvrácena. Doufám, že se mi v tvé přítomnosti nepovede podpálit byt nebo něco podobně dramatického.“

„Říkal jsem tvému otci, že je to dobré znamení, když jsi ze mě nervózní.“

„Opravdu? Já si myslím, že to je jisté znamení, že nejsme jeden pro druhého zrovna vhodní.“ Popadla hrnec s ravioli a začala je vylévat do plastikového síta v dřezu. Horká pára stoupala ke stropu. „Zatracená práce!“ Jessie zapomněla, jak jsou ucha hrnce někdy horká.

„Moment, já to sleju,“ ozval se Hatch. Na to, jak byl unavený, se k dřezu dostal poměrně rychle. Rezolutně jí sebral hrnec. „Proč sis nevzala chňapku?“ Postavil prázdný hrnec na kamna.

„Pospíchala jsem.“ Jessie dala ruce pod proud ledové vody. „Byla jsem trochu neopatrná, tak co.“ Protože když jsme spolu, chovám se jak magor, zuřila tiše.

„Říkáš to, jako bych za to mohl já. Není to moje vina, že sis zapomněla vzít chňapku. Měla bys na chvilku zabrzdit a přemýšlet, co děláš, když chceš vylévat vařící vodu z hrnce, Jessie.“

Obrátila oči k nebi. „Panebože, on je taky odborník na kuchyňské práce. Co ještě? Pověz mi, jak sledovat ten pohyb peněz, Hatchi.“

„Po večeři. Jsem unavený a chci se trochu najíst, než se pustíš do křížového výslechu.“

„Vymlouváš se,“ vyčetla mu, když zavřela kohoutek a začala nandavat salát, co už měla připravený.

„Jasně, vymlouvám se.“ Hatch se znovu posadil na linku a uchopil skleničku. „Co to je?“

„Omáčka. Vlastní výroba.“

„Tak to mám štěstí. Umíš vařit.“

„Hele, Hatchi…“

„Po večeři, jo?“ Usmál se svým obvyklým, záhadným způsobem. „Čestný slovo. Povím ti všechno, co vím, jen až se trochu vzpamatuju.“

Zamračila se. „Slibuješ?“

„Na mou duši.“

Jessii došlo, že se s tím bude muset prozatím spokojit. Šla ke kredenci a vyndala dva černé hranaté porcelánové talíře. „Dobře.“ Rozhodla se, že bude hrát svou roli, když se pak dozví, co potřebuje. „Tak co bylo v práci, že jsi tak unavený?“

Hatch přimhouřil překvapeně oči. „Bylo toho hodně. Měli jsme nějaké problémy se stavebním projektem v Portlandu. Celé odpoledne jsme s tvým otcem seděli a jejich inženýři a manažer nás pěkně dusili. Kromě toho si otec vymyslel, že se musíme ucházet o jednu zakázku ve Spokane jenom proto, že tu práci chce taky firma – Yorland a Young. Marně mu vysvětluju, že pro nás je to moc malá zakázka a nestojí za to se do toho pouštět a dokazovat, že to dokážeme laciněji.“

„Tátovi připadá Yorland a Young jako konkurence.“

„Ale není. Ted už ne. Začínáme dělat něco trochu jiného. Vincent by se neměl honit za takovými drobky tak jako tak. Jeho problém je, že se utápí v detailech a nedokáže si představit větší celek. To je hlavní důvod, že jsou zatím Benedictovy spojovací materiály malá společnost.“

„Vím,“ pokrčila rameny Jessie. „Táta firmu vybudoval sám od základu. Nemůže si přestat všímat detailů.“

„Bude si na to muset zvyknout. Nemá smysl najímat lidi, aby něco zařizovali, když je pak nenecháš dělat jejich práci.“ Hatch si mnul krk a zkoumal talíř před sebou.

Jessie si sedla proti němu a nabodla ravioli na vidličku. „Táta je staromódní, co se týče managementu. To samý je s tím jeho nápadem, že firma musí zůstat v rodině.“

„Ty si to nemyslíš?“

„Nevadilo by mi to, jenom kdyby ji nechtěl přenechat mně. Chtěla jsem, aby až odejde do důchodu, tak ji rozdělil rovným dílem mezi mě, Davida a Elizabeth. Nechce o tom ani slyšet.“

Hatche to překvapilo. „Ty ses ho snažila přemluvit, aby firmu rozdělil mezi vás tři?“

„Kolikrát. Škoda mluvit. Tvrdí, že by to byla hotová zkáza podniku.“

„V tom má pravdu. Ani jeden z vás nemá páru jak vést firmu. Tak byste museli někoho najmout, a ten by chtěl taky svůj podíl. To by byl přesně začátek konce.“

„Moc dobře vím, že nikdo z nás neví jak firmu vést,“ odsekla Jessie. „Tak proč ji musí nechávat zrovna mně?“

„Protože ty uděláš, co bude nejlepší pro firmu a pro rodinu, ne?“ řekl tiše Hatch. „A nebudeš muset zaměstnávat nikoho cizího, firmu pro tebe povedu já.“

„Ale ty ji přece nechceš jenom vést, Hatchi. Chceš taky svůj podíl.“

„Máš pravdu, ale na oplátku se ochotně nechám adoptovat do klanu.“

„Adoptovat tě?“ Jessii vypadla vidlička. „Adoptovat tě?“

„To je jenom řečnický obrat.“ Hatch se znovu napil vína. Přejel štíhlými prsty po nožce skleničky a postavil ji na stůl. „Nemusíš mít strach, Jessie, co se bude dít, když mi otec dovolí koupit akcie společnosti. Postarám se o tebe i o firmu, slibuju.“

Jessie na něj zírala, neschopná odtrhnout se od jeho topasových očí. Představovala si, jak jí rukou sjíždí po zádech. Zachvěla se a přemýšlela, jestli měla paní Valentinová pravdu, když mluvila o jejích nerozvinutých senzibilních schopnostech. Připadalo jí, že vzduch víří zrovna hmatatelné vlnění.

Kouzlo zlomilo zazvonění domácího telefonu. Jessie vyskočila a loktem srazila vidličku. Odrazila se od stolu a spadla na podlahu.

„Vidíš, co děláš?“ pustila se do Hatche, vyskočila a běžela k telefonu.

Hatch si shozené vidličky nevšímal.

„Kdo je to?“ zeptala se Jessie do sluchátka.

„To jsem já, Jessie, David. Mám dobré zprávy.“

Jessie se usmála. „Už jsem myslím něco zaslechla. Ale pojď nahoru a pověz mi o tom sám.“ Stiskla knoflík, aby se dostal do domu, a obrátila se k Hatchovi. „To je můj bratranec David. Teta Glenna mi říkala, že ho vzali na postgraduál. Představ si, na Parkington College.“

Hatch povytáhl obočí. „Aha, filozof David.“

Jessie se na něj osopila. „Neopovažuj se tvrdit, že je David srab. To je přesně to, co tvrdí táta, a nemíním to poslouchat ani od jednoho z vás.“

„Uklidni se, Jessie. Chtěl jsem jenom –“

„Je mi na blití z toho, jak se vy byznysmeni díváte spatra na lidi, co dělají vědu. Jako by to, co děláte vy, bylo někde výš nebo co, jako by někdo, kdo učí nebo studuje, nebyl chlap. Hatchi, přísahám, že jestli v mém bytě řekneš Davidovi jedno urážlivé slovo, vyrazím tě a je mi jedno, co víš nebo nevíš o vyšetřování financí kultu. Je to jasný?“

„Je a sousedům asi taky. Jen tak pro zajímavost, nemám nic proti lidem z univerzit. Když o Davidovi tvrdím, že je srab, tak je to kvůli jeho zvyku chodit za tebou, abys za něj poprosila otce o peníze. Vsadím boty, že jeho postgraduál bude něco stát. Tak jde rovnou za tebou. To ostatně dělaj v rodině všichni, že?“

Jessie se na něj podívala s rozpálenými tvářemi. Blížil se pravdě. „Uvidíš, že za mnou David nepřišel, abych šla tátu prosit o peníze.“ V duchu si držela palce, aby zrovna kvůli tomu David nepřicházel.

„No uvidíš sama.“ Hatch nabodnul ravioli právě ve chvíli, kdy zazvonil zvonek u dveří.

Jessie se otočila na podpatku a vyrazila ke dveřím. Prudce je otevřela a na prahu se objevil její bratranec, zajímavý mladý muž, asi dvaadvacetiletý.

I kdyby člověk nevěděl o tom, že chce David studovat postgraduál, snadno by to uhodl z jeho zevnějšku. Nosil rád džíny, vytahaná saka a černé košile. Na očích měl brýle s želvovinovou obroučkou, které mu dodávaly vzhledu vážného, zamyšleného člověka, a rozcuchané blond vlasy navozovaly dojem nevinné naivity. Glenna všem vždycky důrazně připomínala, že David je velice citlivý.

„Pojď dál, Davide. S Hatchem se znáte, ne?“

„Potkali jsme se.“ David krátce kývl Hatchovi a ten to chladně opětoval.

Ani jeden se nehnal do podávání ruky. Hatch se ani neobtěžoval vstát. Jedl dál ravioli a tvářil se lehce znuděně.

„Dáš si víno, Davide? Na oslavu,“ nabízela rychle Jessie.

„Díky.“ David si vzal skleničku a trochu nejistě se rozhlédl, kam by se mohl posadit. „Promiň, že jsem sem tak vpadnul, Jessie. Nevěděl jsem, že máš společnost.“

„To nic. Hatche jsem taky nezvala.“ Jessie se trochu nuceně usmála a uhnula před Hatchovýma posměšnýma očima. „Zrovna jsme měli takový obchodní pohovor, viď, Hatchi.“

„Svým způsobem,“ souhlasil Hatch.

„Bavili jsme se o byznysu,“ opakovala Jessie. „O čem jiném bychom se my dva asi tak mohli bavit?“

„O spoustě věcí, ale ty můžou počkat.“

David se díval z jednoho na druhého. „To zní zajímavě. Velký plán zdá se funguje.“ Posadil se na stoličku vedle Jessie.

„Jaký velký plán?“ zeptala se Jessie, když se znovu usadila.

David pokrčil výmluvně rameny. „Ty a Hatch se vezmete, z firmy se stane obří podnik a všichni budou žít šťastně, dokud neumřou. No tak, Jessie. Všichni o Velkém plánu vědí. Tvoje, moje a Elizabethina matka v poslední době nemluví o ničem jiném. Tak co? Jak se vede drahým zamilovaným?“

„Po pravdě řečeno jsme si zrovna šli po krku, když jsi vešel do dveří. Je to tak, Hatchi?“ Jessie si ulomila kus bagety.

Hatch se jí na chvilku zadíval na hrdlo. „Ne tak doslova, ale není to tak špatný nápad.“ Otočil se k Davidovi. „Slyšel jsem, že se chystáš na postgraduál z filozofie.“

David přikývl a zdálo se, že je ve střehu. „Parkington má jedno z nejlepších oddělení filozofie v zemi. Byla to jedna z prvních univerzit, co nabídla doktorát ve filozofii vědy a techniky západní civilizace.“

„A to je tvůj obor?“

„Ano.“ David jako by se pokoušel o obranu. „Moderní věda a technologie mění zásadním způsobem náš svět. Snadno by nás mohly zničit. Podívej se na ubývání ozonové vrstvy a účinky kyselého deště. Myslíme hrozně zaostale, jsme ještě v osmnáctém nebo devatenáctém století, v opojení ze strojů. Tento způsob uvažování se musí nutně změnit, protože zoufale potřebujeme nový náhled na postavení člověka v přírodě. To je úkolem filozofie.“

„A ty si myslíš, že dokážeš změnit náš zkostnatělý způsob myšlení?“

„Tvůj asi ne, ale pro lidi typu Jessie je tu ještě šance,“ odseknul sarkasticky David.

Jessie zavětřila konflikt a rychle se snažila změnit téma. „Davide, měla jsem hroznou radost, když mi teta Glenna řekla, že tě vzali na Parkington. To je skvělý.“

„Parkington je jedna z těch luxusních soukromých univerzit na východě, že?“ Hatch si vzal kus bagety, zakousl se do ní a odhalil silné bílé zuby. Žvýkal a opřel se lokty o stůl. „Drahých.“

„Ehm, ano.“ David se podíval nejistě po Jessii, jako by se jí ptal, co teď.

„Davide,“ vpadla do toho rychle, „nevíš náhodou něco o skupině, co si říká RR? Je to zkratka za Ranní rozbřesk. Je to nějaká extrémní ekologická skupina nebo co. Slyšela jsem, že verbovali studenty na Butterfield College. Viděl jsi někoho od nich v campusu?“

„RR?“ David se tvářil soustředěně, což byl jeho obvyklý výraz. „Jo, před pár měsíci jsem o nich něco slyšel. Vedl to myslím nějaký takzvaný klimatolog. Nevěnoval jsem tomu moc pozornost. Párkrát pořádali seminář a přednášku, mluvili s pár lidmi – moc dlouho se nezdrželi. Každou chvíli je tam něco podobného. Proč?“

„Hledám jednu studentku z Butterfieldu, která se k nim dala. Jmenuje se Susan Attwoodová. Neznáš ji náhodou?“

„Ne. V kterém je ročníku?“

„Myslím že v druháku.“

David znovu zavrtěl hlavou. „Neznám.“

Jessie si vzdychla. „To by bylo trochu moc štěstí najednou, kdybys ji znal.“

„Butterfield má několik tisíc studentů,“ připomněl jí David. „A proč ji hledáš?“

„Jessie začíná novou kariéru,“ vmísil se Hatch do hovoru. „Senzibilní pátrač po kultech.“

„Cože?“ David nakrčil nevěřícně obočí. „To je nějaký vtip?“

„Uhodnuls to hned napoprvé. Jessie to bohužel bere vážně. Naše Jessie nemá moc smyslu pro humor.“

Jessie se na něj znechuceně obrátila. „Davide, nevšímej si ho. Jde o vážnou věc. Snažím se o RR zjistit něco pro jednu klientku paní Valentinové. Její dcera utekla z domova a dala se k nim.“

„A co máš dělat? Přivést ji domů?“

„Pokud možno. Ta klientka si myslí, že Edwin Bright její dceru a ostatní zhypnotizoval nebo co. Domnívá se, že předvádí senzibilní dovednosti a předpovídá ekologickou katastrofu. Chce po Senzibilních poradách důkaz, že je to podvodník.“

„Mám dojem, Jessie, že to je trochu mimo tvoje možnosti,“ mínil David a ulomil si kus bagety.

„Tomu říkám postřeh,“ pochválil ho Hatch. Překvapil ho takový projev zdravého rozumu. „Je to dost mimo její možnosti.“

„Nechte toho, oba dva,“ ozvala se Jessie. „Davide, byl bys tak hodnej a přeptal se mi, jestli o RR někdo v campusu něco ví? Kdyby se ti tak povedlo sehnat adresu. V telefonním seznamu nejsou a ani jsem se nic nedozvěděla od výstřižkové služby. Tvoje máma mi dala pár knížek o kultech obecně, ale potřebovala bych nějaké konkrétní informace.“

„Zeptat bych se mohl. Uvidíme, je možné, že někdo z mých známých s lidmi z RR mluvil, když u nás tenkrát byli. Ale nepřipadá mi to jako dobrý nápad, Jessie.“

„Taky že ne,“ souhlasil Hatch.

„Je to spíš úkol pro profesionálního vyšetřovatele.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Hatch.

„Nevšímej si ho, Davide. Oba byli s tátou tak otravní a zaujatí, když jsem jim o téhle nové práci říkala. Dalo se to ale čekat. Znáš to, byznysoidní mentalita.“

„Hm. Vím. Moc vzletu se čekat nedá.“

„To teda ne.“ Jessie potlačila úsměv a nevšímala si netrpělivého Hatchova pohledu. „Pomůžeš mi, Davide?“

David se usmál. „To víš, že jo. Uvidíme, co se dá dělat. Ale moc na to nespoléhej. Z lidí, co znám, se nikdo moc nezabývá kulty a takovými blbostmi.“

„Všechno se mi bude hodit.“

„Dobře.“ David se podíval na hodinky. „Budu muset jít. Jen jsem se tu stavil, abych ti řekl dobrou zprávu, ale když už to víš, nechám vás o samotě.“ Vstal a podíval se rychle na Hatche, který zrovna dojídal poslední ravioli. „Jessie?“

„Ano?“

„Mohla bys mě doprovodit dolů? Chtěl bych si s tebou na chvilku promluvit o samotě, jestli můžeš.“

„Jasně.“ Jessie vstala.

Hatch se na Davida zpříma podíval. „Proč se ho nezeptáš sám? Proč ti musí Jessie dělat prostředníka?“

David se začervenal. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Nevšímej si ho, Davide, Nestojí to za to. Pojď, půjdu s tebou.“ Vyrazila ke dveřím a začala zase nadšeně o Parkingtonu, aby přehlušila tíživé ticho.

Scházeli pomalu po schodech a David mlčel. „Má pravdu,“ povzdechl si.

„Kdo?“

„Hatchard. Chtěl jsem tě poprosit, jestli by ses nemohla táty zeptat, jestli by mi nepůjčil. Myslíš, že by se nechal zlomit? Už mi řekl dost jasně, co si o mém postgraduálu myslí. Pamatuju se, jak řádil, když jsem si změnil hlavní obor z managementu na filozofii.“

Jessie chápavě pokyvovala. „Já vím. Zkusím to, Davide, ale nemůžu nic slíbit.“

„To je mi jasný. Ale spíš poslechne tebe než kohokoliv jinýho z rodiny. Jsi jediná, kdo je schopnej se se lvem poprat v jeho doupěti.“

„To je zřejmě tím, že do něj vydržím bušit déle než ostatní, až ho to zmůže. Ale je to únavné. Pro mě. Mám toho po krk.“

„Tak proč to děláš?“ zeptal se věcně.

„Ze začátku, když jsem byla mladší, jsem si myslela, že si tak vymůžu trochu pozornosti pro sebe. Pak, někdy v pubertě, jsem si naivně myslela, že by se třeba mohl změnit a víc se věnovat rodině.“

„Máma tvrdí, že takoví lidi se změnit nedokážou.“

„Možná má pravdu. Pak, když se narodila Elizabeth, jsem se na něj hrozně naštvala. Rozčilovalo mě, když jsem viděla, jak ji ignoruje stejně jako předtím mě nebo tebe. Tak jsem ho začala víc otravovat, aby se choval jako táta.“

„S Elizabeth jsi měla docela úspěch. Určitě toho ví víc o ní než kdy o nás.“

„To je jenom proto, že jsem se naučila pár nových triků. Spikla jsem se s jeho sekretářkou Grace. Pomáhá mi propašovat věci do jeho kalendáře. Otravuju ho. Prosím ho. Křičím na něj. A uspěju tak z padesáti procent. Stejně ještě kolikrát zavolá, že nemůže přijít do školy, protože má něco nečekaného v práci.“

„To jo.“ David si dal ruce do kapes kalhot. „Ale aspoň je tady. Nevypařil se jako můj táta.“

„Davide, já vím. Promiň, že takhle kňourám.“

Vždycky, když přišla řeč na Davidova otce, cítila se Jessie provinile a bylo jí ho líto. Měl pravdu. Vincent Benedict byl vždycky po ruce, aby ho starší dcera mohla otravovat a hádat se s ním. Lloyd Ringstead zmizel a nebylo po něm ani vidu ani slechu. Davidovi byly tenkrát čtyři roky.

„Zapomeň na to. Není nic otravnějšího než staré rodinné historky.“

„Souhlasím. Ale tátovi se musí jedno nechat. Má smysl pro rodinné závazky, aspoň co se peněz týče.“

„Stejně je to jenom proto, aby nás měl pod kontrolou,“ řekl hořce David. „Má to tak rád.“

„Zčásti je to tak. Ale podívej se na to z té světlejší stránky. Myslím, že ti půjčí další peníze.“ Jessie se usmála, stoupla si na špičky a rychle ho objala. „Nedělej si starosti. Promluvím s ním.“

„Hatchard má pravdu. Neměl bych to po tobě chtít. Už jsi pro mě udělala dost, když jsi Vincenta přesvědčila, že ze mě nikdy nebude zdatný dědic.“ David se na ni smutně usmál. „Nebýt tebe, tak se ještě dneska honím a snažím se mu vyhovět. I máma po mně chtěla, ať to ještě zkusím.“

„Byl bys nešťastný po celý zbytek života, kdybys měl na starosti firmu. Každému to musí být jasné.“

„Každému ne. Bylas první, kdo si to uvědomil. Díkybohu za Sama Hatcharda. Nebýt jeho, snažil by se strýc Vincent udělat korporátního žraloka z tebe nebo z Elizabeth.“

„Nejsem si jistá, jestli máme děkovat za Sama Hatcharda zrovna Bohu.“

David otevřel domovní dveře a ušklíbnul se. „Možná máš pravdu. Není to zrovna anděl, co. Ale nedělej si z toho hlavu, ty ho zvládneš. Sázím na tebe.“

„Davide, tohle nejsou žádný blbý dostihy!“ zavolala za ním, když vyšel z domu.

Bylo pozdě. Už byl skoro na chodníku. Zvedl ruku na pozdrav, ale už se neotočil.

Jessie stála na druhé straně prosklených dveří a chvíli zírala do tmy. Pak se otočila a šla pomalu zpátky po schodech. Uvažovala, jak bude těžké vysvětlit Hatchovi, o čem mluvili, a ještě těžší dostat ho z bytu. Něco jí říkalo, že to nepůjde jen tak.

Měla pravdu. Věděla, že je zle, když otevřela dveře a viděla, jak leží na pohovce a tvrdě spí. Ani se neobtěžoval sundat si dokonale vyleštěné lakovky.

Jessie zavřela pomalu dveře a opřela se o ně. Kdybych měla všech pět pohromadě, pomyslela si, vzbudila bych ho a vystrčila ze dveří.

Rozhodně bych mu neměla dovolit, aby tu zůstal spát na pohovce. Mohl by se z toho stát nebezpečný precedens. Člověk jeho typu by toho určitě zneužil. Podáš mu prst a chce celou ruku. Nakonec abych mu zítra ráno dělala snídani.

Je to nebezpečné. Když by se to opravdu stalo, cítil by se u ní moc doma.

Jessie šla po špičkách ode dveří a přemýšlela, jak ho nejlíp vzbudit. Zastavila se u pohovky a chvíli si ho prohlížela. Síla a vůle byly natolik jeho částí, že jako by neochabovaly ani ve spánku. Myslela si, že aspoň ve spánku bude vypadat zranitelně, ale ne.

Byla zvědavá, jestli žraloci vůbec spí.

Vypadal unaveně, nebylo pochyb o tom, že pracuje přesčas. Čtrnáctihodinový pracovní den a pak ještě námluvy.

Dívala se na silné prsty na černém koženém polštáři. Všechno, co ji přitahovalo i odpuzovalo na Hatchovi, jako by bylo přítomno v těch elegantních, nebezpečných, mocných rukách.

Povzdechla si, otočila se a šla do skříně pro deku. Bude toho litovat, když ho nechá přespat. Věděla to. Ale nebyla s to vzbudit ho z tvrdého, vyčerpaného spánku.

Sundala mu boty a přehodila přes něj deku.

Pak se vrátila do kuchyně a naskládala špinavé nádobí do dřezu. Prázdnou láhev od vína dala do bedny na recyklování, kterou jí věnovala Elizabeth. Zamířila do ložnice.

O několik hodin později se zprudka probudila s hladinou adrenalinu vysoko nad normálem. Posadila se a mátly ji hned dvě věci. Na nočním stolku řinčel telefon a v otevřených dveřích její ložnice stál napůl oblečený muž. Nevěděla, co ji vzbudilo.

Chvíli se nemohla ani hnout, jen tam seděla a držela pokrývku.

Telefon znovu zazvonil.

„Měla bys to vzít,“ doporučil jí Hatch a opřel se o rám dveří.

Jessie zamrkala a natáhla se po telefonu.

„Jessie? Tady Alex. Alex Robin. Volám od vás z kanceláře. Promiň, že tě budím, ale možná bys sem měla přijít. Před chvílí jsem si odskočil koupit něco k jídlu, a když jsem se vrátil, tak jsem šel nahoru na záchod. Všimnul jsem si, že jsou u vás otevřené dveře. Nenechala jsi odemčeno?“

„Ne.“ Jessie si shrnula vlasy z obličeje a snažila se soustředit. „Ne, Alexi, určitě jsem zamykala. Vždycky si na to dávám pozor.“

„Já vím. Hele, myslím, že se tam někdo vloupal, ale nejsem si tím jistej. Možná by ses měla přijít podívat, jestli je všechno na místě. Taky bys možná měla zavolat policajtům a nahlásit vloupání, jestli to teda tak je.“ Chvilku mlčel. „Nic není rozbitého nebo tak, aspoň ne na první pohled.“

„Hned tam budu, Alexi. Díky.“

Jessie pomalu položila sluchátko a dívala se Hatchovi do zastíněného obličeje. Došlo jí, že má na sobě jenom slipy. V noci se probudil a svléknul. Co jsem říkala, hned se tu cítí jako doma. Podej mu prst…

„Budu muset jít do kanceláře. Alex, pronajímá si dolní kancelář, si myslí, že se k nám někdo vloupal.“ Jessie si přitáhla pokrývku, uvědomila si, že má noční košili vyhrnutou až k pasu. „Dovolíš?“ zeptala se ledově.

„Ne.“ Hatch zívl a prohrábl si vlasy rukou. „Půjdu s tebou. Netušil jsem, že je to takové vzrůšo být asistentkou u věštkyně. Takovouhle pracovní dobu nemám ani já.“

5. kapitola

„Jsou skoro tři,“ mumlal Hatch, když zaparkoval mercedes v ulici, kde měla Jessie kancelář.

Vůbec neměl radost, že jeho první noc u Jessie v bytě byla takhle narušena. Nespal sice v její posteli, ale když se v noci probudil a uvědomil si, že mu dovolila tam přespat, věděl, že konečně dělá pokrok. „Co vyvádí Alex touhle dobou v kanceláři?“

„Je blázen přes počítače,“ vysvětlovala Jessie, když otvírala dveře. „Pracuje kolikrát v divnou dobu.“ Vyskočila z auta a hnala se k vchodu do tmavé budovy. Cestou hledala klíče.

„Počkej, Jessie.“ Hatch vystoupil, zabouchnul dveře a vydal se za ní. Jessie to se svou zbrklostí trochu přehání. Bude na tom muset zapracovat. „Ne tak rychle.“

„Panebože, Hatchi. Dovolila jsem, abys šel se mnou, když jsi na tom tak trval, ale nemysli si, že mi teďka budeš rozkazovat, co mám dělat. Nech si svoje metody řízení do Benedictových spojovacích materiálů.“ Strčila klíč do zámku a teprv pak si uvědomila, že jsou dveře otevřené. Než stačila vzít za kliku, Hatch ji předhonil a sevřel jí ruku. Drobné prsty a zápěstí byly jemné a hladké. „Říkal jsem ne tak rychle,“ zopakoval šeptem.

Podívala se na kliku, kde jí držel ruku. Věděl, že přemýšlí o tom, jestli má dost síly se vytrhnout. Zvedla k němu oči a on viděl, jak se zlobí. Došlo jí, že se z jeho stisku nevyprostí.

„Co blázníš, Hatchi. Dveře byly otevřené, určitě to tak nechal Alex, abychom se dostali dovnitř.“

„Dobře, ale půjdu první.“ Nečekal, co mu odpoví, odstrčil ji stranou a otevřel dveře dokořán. Překročil práh a pomalu postupoval tmavou chodbou. Našel vypínač a rozsvítil. Nic se nestalo.

„Co je? Co se stalo?“ nakukovala Jessie za ním.

„Je tam tma.“ Špatné znamení, pomyslel si. Instinkt ho varoval, že nejrozumnější by bylo z toho vycouvat.

„Už dlouho nám tam nefunguje světlo,“ snažila se ho odstrčit Jessie z cesty. Ani se nehnul.

„Alexi!“ zavolala. „Alexi, jsi tam? Jsi v pořádku?“

Zevnitř se ozvalo zasténání.

„Alexi!“ vyděsila se Jessie a začala cloumat Hatchem. „Uhni, Hatchi. Něco se mu stalo.“

„Zatracená práce.“ Hatch šel pomalu tmavou chodbou a zvykal si na přítmí. „Měl jsem vzít baterku.“

„Před jeho kanceláří je vypínač. Dojdu tam.“

Ve chvíli, kdy neblokoval dveře, kolem něj proklouzla jako kočka. „Jessie, pojď zpátky.“

To už utíkala ke dveřím, které se vzadu rýsovaly. Hatch dostal vztek. Není jenom zbrklá, nemá ani trochu zdravého rozumu.

Vrhl se za ní, ale než ji stačil strhnout zpátky, vydechla, vykřikla a zakopla o tělo na zemi v chodbě. „Alex.“

Muž na zemi znovu zasténal a s námahou se posadil. „Jessie? Jseš to ty?“

Hatch se díval, jak se Jessie usadila u Alexe. Snažil se vypátrat, co je v temné kanceláři. Zevnitř nebylo nic slyšet, ale ježily se mu vlasy napětím.

„Pane na nebi.“ Jessie se snažila pomoct Alexovi. „Co se ti stalo? Moc se nehýbej, než zjistíme, jak je to vážné.“

„Myslím, že to nic není. Někdo mě praštil do hlavy. Neztratil jsem úplně vědomí, ale pěkně to bolí. Kdo je to s tebou?“

„Jmenuje se Hatchard.“ Bylo tam stále tísnivěji. Hatch překročil ležícího Alexe a vydal se ke dveřím kanceláře.

„Vypínač je napravo,“ řekla Jessie.

V tu chvíli se zleva ozvaly kroky. Někdo se snažil dostat ke dveřím. Hatch měl dojem, že je to drobný, hubený muž, od hlavy k patě v černém. V ruce držel něco lesklého.

„Do prdele.“ Bylo to už spousta let, co se Hatch ocitl naposledy ve rvačce s nožem. Ještě si to dobře pamatoval. Došlo k ní jako obvykle v jedné tmavé aleji za hospodou, kam chodili kovbojové a řidiči kamionů.

Myslel si, že dny hospodských rvaček a špinavých ulic jsou za ním. Vždyť je přece úspěšný podnikatel, připomenul si. Potvrzovala mu to hedvábná kravata a zakázková košile.

I po těch letech, co uplynuly od té poslední rvačky, se choval zcela instinktivně. Přikrčil se stranou a vší silou vykopl ve chvíli, kdy se ten člověk snažil proběhnout kolem. Nezasáhl ho přesně, ale i tak ztratil rovnováhu.

Muž se snažil rychle vstát a oháněl se nožem.

„Di mi z cesty, ty hajzle!“ ozval se vysoký, syrový, zoufalý hlas. Tlumila ho černá kukla. „Padej mi kurva z cesty, nebo tě podříznu.“

„Hatchi, panebože!“ křičela Jessie na celou chodbu.

Hatch využil krátké šance, co muž bojoval o rovnováhu. Znovu kopnul a vrhl se po ruce s nožem. Vypadl ze ztuhlých prstů v rukavici a s třesknutím spadl na zem.

Ozval se ostrý, hlasitý výkřik a další nadávka. Pak se útočník otočil a rozběhl pryč chodbou. Málem se přitom srazil s Jessií. Přeskočil Alexe a zmizel otevřenými dveřmi do noci.

„Hatchi, jsi v pořádku?“

„Jo, Jessie.“ Zalila ho vlna primitivního vzteku, že mu muž utekl. Vyběhl do chodby a k domovním dveřím. Až tam mu došlo, že pronásledování je zbytečné.

Stál před domem a pátral v noční ulici po stínech. Po nikom ani stopy, žádné kroky. Nic.

Za Hatchem se v Alexově kanceláři rozsvítilo světlo. Otočil se a spatřil Jessii, jak si ho prohlíží s očima rozšířenýma úlekem.

„Opravdu se ti nic nestalo?“

„Nic.“

„Ale měl nůž.“

„Nestihnul ho použít. Jsem v pořádku, Jessie.“

„Opravdu?“

„Opravdu, do prčic.“ Hatche překvapil vlastní rozvzteklený hlas. Snažil se ovládnout hněv. Nebylo to lehké. Napadlo ho, že to není jen tou potyčkou, ale že se zlobí hlavně na Jessii.

Ta káča si vůbec neuvědomuje, že kdyby nezakopla o Alexe na zemi, vběhla by rovnou do kanceláře a tam narazila na toho hajzla s nožem. Hatch měl chuť jí to pěkně po lopatě vysvětlit, ale pak si pomyslel, že to není nejvhodnější chvíle.

„Co ty, Alexi?“ zeptal se zraněného muže.

„Taky v pořádku, aspoň myslím. Nebyl jsem úplně v bezvědomí. Jenom jsem byl pár minut mimo.“

„To ty jsi volal Jessii?“

„Jo. Omlouvám se.“ Alex vedle sebe nahmatal brýle s želvovinovou obroučkou a nasadil si je. Byly trochu zkřivené. Nejistě si sáhl na hlavu. „Nenapadlo mě, že by ještě někdo mohl být vevnitř, byl bych zavolal policajty. Ani jsem si nebyl jistý, že se sem opravdu někdo vloupal, nikde nebyl nepořádek nebo tak. Říkal jsem si, že Jessie možná jenom zapomněla zamknout.“ Podíval se tázavě na Hatche. „Ale asi bychom měli policajty zavolat teď, ne?“

„Jo, bylo by to rozumné, ale myslím, že toho stejně moc neudělají.“

Jessie se k němu překvapeně obrátila. „Jak to myslíš? Je tu vloupání a ozbrojený útok!“

Hatch se na ni soustrastně podíval. „To se v takovýchhle velkých městech stane každou chvíli.“

Zamračila se. „Mně se to teda ještě nestalo.“

„To máš štěstí. Kde je telefon?“

„Támhle na stole za Alexovým počítačem.“ Naklonila hlavu. „Hatchi, ty se zlobíš?“

„Jak tě mohlo něco takového napadnout?“

O tři hodiny později Hatch otevřel Jessiinu ledničku a chvilku ji prohraboval, než našel nízkotučné mléko. Zavřel dveře a začal pátrat v kredenci po müsli. Pak objevil misky a lžičky.

Připravoval snídani sám. Jessie se před chvílí osprchovala, oblékla si černé leginy a veliký oranžový svetr až pod zadek a byla celkem k ničemu. Nadšeně vykládala o vloupání a bylo jasné, že celou záležitost vidí jako zábavné dobrodružství.

Uvědomil si, že se to v něm pořád ještě vaří. Kdykoliv si vzpomněl, co se mohlo stát, obcházel ho mráz. A zároveň, při všem tom vzteku si uvědomoval, že ze všeho nejradši by se s Jessií uvelebil na pohovce a pomiloval se s ní.

Toužil po ní už dlouho, ale nikdy ne tak silně jako teď. To je z té rvačky, uvažoval. Rozbouřené hormony nebo něco podobného.

Domníval se, že kdyby na ni měl nárok fyzicky, mohl by ji kontrolovat i jinak. Kontrolovat ji, aby příště, když bude v nebezpečné situaci, poslouchala, co jí radí. Kontrolovat ji, aby byla v bezpečí.

Poslouchat? Jessie Benedictová? Co si to namlouvá?

Seděla u stolu a nepozorovala jeho mizernou náladu. Zastrčila si za ucho pramínek vlasů černých jak smola a zelené oči jí blýskaly nadšením. „Myslím, že policajti měli pravdu,“ hlásila. „Ten chlap se vloupal do budovy a začal od kanceláří nahoře. Když nenašel nic cenného, vrátil se dolů a tam narazil na Alexe a jeho počítače.“ Jessie bubnovala prsty na stůl. „Ale nelíbí se mi to.“

„Nikomu se to nelíbilo, Jessie.“

„Chci říct, že se mi na tom něco nezdá. Asi se stavím za paní Valentinovou a zeptám se jí, co si o tom myslí. Mohla by do toho víc vidět.“

„Jessie,“ řekl Hatch unaveně. „Nemyslíš si, doufám, že to vloupání má něco společného s tvým případem RR nebo něco podobně praštěného?“

„Proč ne? Nezajímá mě, co vykládají policajti. Je to celé podezřelé. Ten chlap šel nejdřív do kanceláří paní Valentinové.“

„Policajti taky tvrdili, že tyhle týpky obvykle postupujou systematicky. Je logické začít nahoře a skončit dole. Použij spíš selského rozumu než smyslu pro vypjaté drama, Jessie. Co by tak mohli hledat u paní Valentinové? O RR jsi zatím nic diskreditujícího neobjevila a asi ani neobjevíš. RR to musí vědět líp než kdo jiný.“

„Možná.“

Naléval si na müsli mléko a sledoval poočku křivku jejích sevřených rtů. „Přestaň dramatizovat ten svůj velký případ, Jessie. Zapomeň na to. Je to ztráta času.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“ Posadil se proti ní a natáhl se po konvici s kávou. „Sněz snídani jako hodná holčička a pak mě můžeš jako hodná manželka vypravit s polibkem do práce.“

Jessie se zamračila. „Ať tě nic takového ani nenapadne – jen proto, že jsem tě tu nechala přespat na gauči.“

„Budu si to pamatovat.“ Pustil se do m ü sli. Napadala ho spousta věcí, ale říkal si, že má dost času.

Dohadovat se s Jessií není nikdy jednoduché a nechtěl jí poskytnout moc informací předem. Myslel si, že bude kázat dál, ale když pak doopravdy promluvila, překvapila ho.

„Cos to udělal s tím hajzlem u Alexe v kanceláři?“

„Vylil jsem si na něm vztek.“

„Ale ne, vážně. Co to bylo? Karate nebo co?“

„Nic tak vznešeného. Fousatej trik z hospodský rvačky.“

„A kde ses to naučil?“

„V hospodskejch rvačkách. Mohli bychom se bavit o něčem jiném? Byl jsem zanedbané dítě, jak se říká. Nechci si to připomínat.“

„Jak chceš. Stejně jsem ráda, že jsi do té kanceláře vešel první ty, a ne já.“

„Což je velice zajímavý moment,“ chytil se toho Hatch. „Jen kvůli tomu, že jsi naštěstí zakopla o Alexe na zemi, ses bezhlavě nevřítila do kanceláře. Varoval jsem tě, ať se tak neženeš.“

„Všichni víme, Hatchi, že nerada poslouchám. Chceš ještě trochu kafe?“

„Nesnaž se odvést pozornost. Bruslíte po tenkém ledě, madam, a dneska na to nemám náladu.“

„Chystáš se na mě řvát?“ Se zájmem se na něj podívala, jako by čekala, až začne představení.

„Když jsem to vydržel tak dlouho, tak nezačnu ani teď, i když by to bylo přirozené. Ale doporučuju ti, abys mě neprovokovala.“

„Zaobalené hrozby. Zajímavé. Takhle tě neznám, to je ale překvapení. Vsadím se, že se tak držíš jenom proto, že nechceš ztratit nic z dobytého území zvčerejška, když jsi u mě usnul na gauči.“

„Opravdu?“

„Vím úplně přesně, jak uvažuješ. Zvážil jsi pro a proti, jestli mě máš sjet, a pak ses rozhodl, že je v tvém nejvlastnějším zájmu na mě neřvat, když si ještě nejsme jisti, jak si stojíme.“

„Myslíš si, že mě dobře znáš, co?“

„Dost dobře, abych si dokázala představit, jak myslíš.“ Usrkla kávu a nakrčila nos. „Ale přiznávám, že jsem netušila, že bys udělal takovýhle kafe. Pekelnej vejvar.“ Znovu opatrně usrkla. „Možná s pár vyvařenejma pneumatikama pro chuť.“

„Vyrostl jsem na ranči. Tam nikdo slabý kafe nepije.“ V očích jí zasvítil zájem. „Ty jsi vyrostl na ranči? A kde?“

„V Oregonu.“

„A tvoji rodiče tam ještě bydlí?“

„Ne.“ Litoval, že to vůbec řekl, ale její výraz mu naznačil, že je pozdě snažit se z tématu vycouvat. Byla zvědavá. A zvědavá Jessie Benedictová je nebezpečná.

Na druhou stranu bylo příjemné, že o něj projevuje trochu opravdového zájmu.

„Kde teda bydlí?“

Hatch povzdechl. „Když mi bylo pět, matka měla ranče plné zuby. Nebo možná ne ranče, ale mého táty. To je jedno, zažádala o rozvod a odstěhovala se. Vrátila se na Východ a vzala si nějakého chlápka, co dělal pro pojišťovnu.“

Jessie se zamračila. „A co bylo s tebou?“

Hatch pokrčil rameny. „Do šestnácti jsem zůstal s tátou na ranči a pak jsem taky odešel.“

„To jsi šel tak brzo na univerzitu?“

„Ne. Prostě jsem odešel z domova. Moc jsme si s tátou nesedli, neklapalo nám to.“ Hatch zahnal vzpomínku na zatrpklého, věčně zlostného slabocha, který ho vychoval. „Ne že bych byl dobrý syn. Byly se mnou potíže už od devíti. Když jsem odešel z domova, lhal jsem, že je mi osmnáct, a sehnal jsem práci na ranči v Kalifornii. Táta se zabil o dva roky později v autě.“

„A co se stalo pak?“ popoháněla ho.

„Vrátil jsem se do Oregonu, prodal ranč a z peněz zaplatil dluh bance. Ranč byl hrozně zadluženej, táta nebyl zrovna hospodář. Nestál za nic, ať dělal co dělal. Když umřel, říkal jsem si, že dokážu, jak neměl pravdu.“

„Jak to myslíš?“

Hatch se díval do hrnku s černým hustým kafem. „V jednom kuse tvrdil, že ze mě nic nebude.“

„Tak v tom snad pravdu neměl, co?“ opáčila Jessie a rychle se podívala na zlaté hodinky na jeho levém zápěstí.

Hatch se zamyšleně usmál. „Dalo by se říct, že za své postavení vděčím jemu.“

„A co matka? Je ještě naživu?“

„Ano.“

Jessie skousla spodní ret. „A vídáš ji někdy?“

„Moc často ne.“ Hatch spolkl müsli. „Volám jí vždycky na Vánoce.“

„To není moc často.“

Podívala se na něj vyčítavě, a jeho to rozzlobilo. „Jessie, buď tak hodná a nech toho výslechu, jo? Nic ti po tom není. Ona o mě nestojí zrovna tak jako já o ni. Vybudovala si na Východě úplně nový život. Má dva syny, oba jsou právníci, a manžela, s kterým je rozhodně šťastnější než kdy předtím s mým tátou.“

„Ale co ty?“

„Nijak zvlášť jsem ji nemiloval od té doby, co odešla a nechala mě tam s tím kriplem.“ Hatch se otřásl. „Měla tě vzít s sebou.“

„Měla, měla, ale nevzala. Zřejmě jsem jí moc připomínal starýho. Hele, Jessie, už se o tom nechci bavit, jasný?“

„Jo.“

Hatch se zhluboka nadechl a snažil se uklidnit. Vlastní minulost nebyla jeho oblíbené téma. Podíval se na hodinky. „Měl bych jít. Mám brzo ráno schůzku s manažerem toho projektu v Portlandu.“ Vstal a automaticky zkontroloval, jestli má klíče a peněženku. „Tak nashle. Přijdu asi v půl osmé nebo v osm.“

„Sem? To myslíš jako sem?“

„Jo.“

„Počkej, počkej, Hatchi. Dneska večer něco mám. Nemůžeš se sem jen tak nastěhovat.“

„Promiň, Jessie, spěchám. Teď nemám čas se hádat.“ Jedním krokem přešel ke konci stolu, políbil ji rychle na čelo – ani se nestačila bránit, a zamířil ke dveřím.

„Zatraceně, Hatchi, to, žes tu náhodou přespal, ještě neznamená, že z toho budeš dělat pravidelný zvyk. Slyšíš?“ Jessie vyrazila za ním.

„Promluvíme si o tom později, Jessie.“

„Opravdu? Tak poslouchej. Nepodávám večeři po osmé večer. Když přijdeš takhle pozdě, nečekej nic k jídlu.“

„Budu si to pamatovat.“ Tiše za sebou zavřel dveře a přerušil ji v půli věty.

Na chvilku se zastavil a usmál se, když slyšel, jak práskla dveřmi. Scházel spokojeně po schodech. Malé vyhrané bitvy vedou k vyhraným válkám.

Ale konečně si ho aspoň všímá.

Jessie si to možná nechce připustit, ale to, že ho nechala přes noc na gauči, znamená obrat v jejich vztahu. Přibylo mu na důvěrnosti. To, že ho nevzbudila a nevyhodila, vypovídalo o mnohém. Možná si to ani neuvědomuje.

To, že se zúčastnil neplánovaného nočního dobrodružství s vloupáním, bylo dalším spojujícím článkem.

Tak jako tak, říkal si, když nastupoval do mercedesu, námluvy u Jessie Benedictové začínají mít konečně nějaký úspěch. Věřil tomu.

Těšil se na další dobývání.

Jessie se dívala na poznámky, které si udělala během telefonního hovoru s Davidem. Volal jí, co se mu podařilo zjistit mezi známými na Butterfieldu.

„S tím jménem, co jsem ti dal, ti přeju hodně zdaru. Nic moc, ale nic lepšího asi neseženu. Studenti tady z RR nebyli zrovna nadšený. Spíš na ně koukali jako na bandu cvoků.“

„To mě nepřekvapuje. Dozvěděl ses něco o Edwinu Brightovi?“

„Jenom že ten jeho doktorskej titul je dost pochybnej. Nikdo neví, v jakém oboru se vlastně habilitoval. Zřejmě je to jeden z těch titulů z korespondenčního studia.“

„Aha. No to vypadá na podvodníka. Díky moc, Davide.“ Zavěsila a podívala se, co si napsala. Nadine Willardová. Aspoň má kde začít. Má stopu. Připadala si najednou jako opravdový detektiv.

Nadine Willardová pracovala v espressu přes ulici od hlavního vchodu do campusu Butterfield College. Byla to hubená, nenápadná mladá žena s matnýma unavenýma očima, světlými, neupravenými vlasy a špatnou pletí. Byla ale ochotná si s Jessií promluvit, když počká, až bude mít volno.

Jessie se snažila zabít čas a objednala si hrnek kávy. Ochutnala a hned toho litovala. Začala se třást. Jeden hrnek Hatchova vývaru stačí člověku na celý den. Není divu, že dokáže pracovat čtrnáct hodin denně.

Jessie seděla u stolu, míchala lžičkou v nedopitém kafi a pozorovala studenty kolem. Vzpomínala si, co jí říkala paní Valentinová, když se dozvěděla o vloupání. Trochu ji to zklamalo.

„No to je hrozné,“ povzdechla si paní Valentinová. „Doufám, že se Alexi Robinovi nic vážného nestalo. Je to takový milý člověk.“

„Je v pořádku, paní Valentinová. Už je zase v práci,“ ujišťovala ji Jessie. Došlo jí, že paní Valentinová do celého případu nevidí o nic víc, než ona. Rozhodla se jí radši ani neříct o možnosti, že by vloupání mohlo mít něco společného s vyšetřováním případu RR. Nemá smysl ji rozčilovat. Dobrý asistent chrání šéfa před každodenními hloupými maličkostmi.

Jessie už se nudila tak, že se rozhodla risknout ještě jeden lok černé kávy, když viděla, jak se k ní blíží Nadine Willardová.

„Tak teď si můžeme popovídat.“ Nadine si sedla proti Jessii. „Chtělas vědět něco o Susan Attwoodové?“

„Ano. Její matka je celá špatná z toho, že se dala k RR. Znalas ji dobře?“

„Moc ne. Myslím, že ji nikdo dobře neznal. Nechovala se moc přátelsky. Je uzavřená, blázen přes počítače. Vystačila si vždycky sama. V zimním semestru jsme spolu měly jeden společný kurs. Když se tu prvně objevili lidi z RR, šla jsem na jednu přednášku a Susan tam byla taky. Pak jsme se o tom trochu bavily.“

„A ty ses k RR nechtěla dát?“

Nadine zavrtěla hlavou. „Ne. Jenom mě to na chvilku zaujalo. Všichni víme, že problémy s životním prostředím existují, ale co s tím naděláš. Susan byla od začátku hrozně nadšená. Snažila se mě přemluvit, ať jdu s ní, když přijala pozvání.“

„Jaké pozvání? Stát se členem RR?“

„Ne. Byla to pozvánka na takovou prohlídku místa, kde RR sídlí. Jela se podívat na ostrov, a tak se jí to líbilo, že se tam rozhodla zůstat a pracovat pro nadaci.“

„Na ostrov? Na jaký ostrov?“ Jessie to začínalo zajímat. Musí se uklidnit. Musí trochu přibrzdit a udělat si pár poznámek. To přece detektivové dělají. Vytáhla blok a tužku.

„RR vlastní jeden ostrov v souostroví San Juan.“

„Celý ostrov?“

„Ano, ale na tom není nic tak zvláštního. Je tam hodně ostrovů, co někomu patří. Stejně musíš mít zvláštní pozvánku, abys tam mohla přistát a jít si to prohlídnout.“

„A kde je možné dostat pozvánku?“ vyptávala se Jessie a poklepávala tužkou na stůl.

„Nejspíš na přednášce. Ale tady v campusu už pár týdnů nejsou. Možná jsou na nějaké jiné škole v okolí.“ Nadine pokrčila drobnými hubenými rameny.

„Zatracená práce. Nemáš náhodou nějakou brožurku nebo leták z přednášky, kde by na ně byl telefon nebo adresa?“

„Asi ne. Nezajímalo mě to, tak jsem nejspíš všechno klidně vyhodila.“

„To je blbý. Promiň.“

Nadine se na chvilku odmlčela. „Jestli chceš, dám ti svoji pozvánku. Nevyužiju ji.“

„Cože?“ Jessie překvapením pustila tužku. „Ty máš pozvánku?“

„Mám. Všichni jsme ji dostali. Nechala jsem si ji, protože mě k tomu přemlouvala Susan. Jako kdybych si to rozmyslela.“

„A je ta pozvánka přenosná? Může ji použít kdokoliv?“ Jessie se stěží ovládala.

Nadine se zamračila. „Nevidím důvod, proč ne. Není tam napsáno nic, co by mě nějak identifikovalo. Jestli se dobře pamatuju, píše se tam, že je to pro danou osobu a doprovod. Chtějí ale poplatek. Dost vysoký. Dvě stě dolarů na osobu. Můžeš si to ale odepsat jako sponzorský dar nadaci.“

„Dvě stě dolarů na osobu? To je hrozně moc peněz za prohlídku,“ divila se Jessie.

„Já vím. To je další důvod, proč jsem nejela. Susan říkala, že chtějí tolik peněz proto, aby odradili povrchní zvědavce.“

Jessie se rozhodla. „Zaplatím ti za tu pozvánku, Nadine.“ Vytáhla peněženku a otevřela ji. „Kolik chceš?“

Nadine chvilku přemýšlela. „Nevím. Dvacku?“

„Dám ti padesát,“ prohlásila velkoryse Jessie. Bude to počítat jako výdaje při vyšetřování. Nebyla si ale jistá, že bude paní Attwoodová ochotná zaplatit těch dvě stě dolarů, aby mohla na prohlídku. Bude to s ní muset projednat. Ale věděla skoro jistě, že paní Attwoodová bude chtít, aby na ostrov jela.

Asi o hodinu později, když se vrátila do kanceláře, měla pozvánku v kabelce. Byla se sebou náramné spokojená do chvíle, než spatřila Constanci Benedictovou, Elizabethinu matku, jak na ni čeká v chodbě.

Stačilo jí, aby se jí zběžně podívala do tváře, a bylo jí jasné, že nejde o žádnou běžnou návštěvu.

„Ahoj, Connie. Co tu, prosím tě, děláš?“

„Zařizuju jeden byt v centru. Tak jsem si řekla, že se za tebou na chvilku stavím, než pojedu zpátky.“

„Stalo se něco? Je Elizabeth v pořádku?“ Jessie ucítila náhlý tlak v břiše.

„Je, ale chtěla jsem si o ní promluvit.“ Connie se tvářila vážně a následovala Jessii po schodech do kanceláře.

„Posaď se,“ ukázala Jessie na pohovku.

Constance byla o několik let mladší než její matka. Elizabeth měla až v pětatřiceti, přesně devět měsíců po svatbě.

Když se pak rozvedli, Connie připouštěla, že věděla, že z Vincenta nebude ideální manžel, ale měla strach, že má nejvyšší čas mít děti. Toho, že se vdala, litovala už pár měsíců po svatbě.

Vydržela to, než byly Elizabeth asi dva roky. Tou dobou už byla blízkou přítelkyní Lilian Benedictové, jediné ženy na světě, která si dokázala představit, co je to být manželkou prezidenta Benedictových spojovacích materiálů.

Constance byla nápadně hezká žena. Měla tmavé oči a vlasy, ráda nosila výrazné barvy a make-up stejně jako Jessiina matka.

Byla urostlá a plnoštíhlá, ale vypadala vždycky šik a přitažlivě. Dnes měla na sobě tyrkysový oblek s krátkou sukní.

„Tak co je, Connie?“ Jessie se usadila na otočnou židli u stolu a čekala. Věděla, že to nebude dlouho trvat. Connie, podobně jako Lilian. chodila nerada kolem horké kaše.

„Odpoledne volal Vincent. Nechal mi v kanceláři vzkaz.“

Jessie znova ucítila tlak v břiše. „No a?“

„A chce, abych vyřídila Elizabeth, že ho to hrozně mrzí, ale má nějakou nečekanou práci a nebude s ní moct jet na tu olympiádu.“

Jessiiny nejhorší obavy se potvrdily. Zavřela oči a zalily ji vlny lítosti a vzteku. „Zatracenej chlap mizernej. Ví, jak je olympiáda pro Elizabeth důležitá. A slíbil jí, že tam bude.“

„Všichni víme, co si myslet o Vincentových slibech. Když jsi jeho obchodní partner a slib znamená smlouvu nebo zakázku, jsou jeho sliby zlato. Zrovna bys s nimi mohla běžet do banky. Když patříš do rodiny, jako by svoje sliby psal do sněhu. Roztajou, ještě když mluví.“

„To vím, ale někdy…“ Jessie uhodila dlaní do stolu. „Většinou ho dokážu donutit, aby slib splnil. Myslela jsem si, že ví, jak na té olympiádě Elizabeth záleží.“

„O to nejde, ví to,“ pokrčila rameny Connie. „A věřím i tomu, že je mu upřímně líto, že tam s ní nemůže být. Jenomže pro Vincenta je byznys vždycky nejdůležitější. Mohla bys to vědět líp než kdo jiný.“

Jessie zaslechla v jejích slovech výčitku. „Tak je to nakonec moje vina, co? Proto jsi přišla, abys mi řekla, že za to můžu já.“

„Když mám být upřímná, tak ano.“ Constance vzdychla. V očích se jí výtka mísila s laskavostí. „Říkala jsem ti, že jestli nemůžeš zaručit, že tam Vincent doopravdy přijde, neměla bys jí nic slibovat.“

„Nic jsem jí neslíbila.“ Ale slíbila. Způsobila, že je Elizabeth plná očekávání, a teď bude zklamaná. Pocit viny jí projel jako nůž. „Promiň, Connie. Hrozně mě to mrzí.“

„To vím. Myslím, že by bylo možná lepší, kdyby ses nesnažila, aby mezi Elizabeth a jejím otcem byly nějaké kontakty. Ať to dopadne jak chce, nějak to přežije. Tys to taky přežila.“

„Ale je tak ráda, když ji pozve na narozeniny na večeři nebo když přijde na nějakou školní akci. Nechci, aby vyrůstala tak jako já. Táta pro mě byl cizí člověk, který čas od času přijde, pohladí tě po hlavě a zeptá se, jestli nepotřebuješ peníze. A nemůžeš říct, Connie, že jsem se snažila marně. Jsou si daleko bližší, než jsem s ním byla v jejím věku já.“

„Ano a jsem ti hrozně vděčná za to, co se ti podařilo vybudovat. Ale za chvilku bude v pubertě a nevím, jestli má smysl snažit se nějaký vztah mezi nimi udržovat. V tomhle věku berou děti odmítnutí a zklamání hrozně vážně. Jsou citlivé. Těšila se na to, že na olympiádu přijde. Bude hrozně zklamaná.“

Jessie zaťala pěsti. „Řeklas to už Elizabeth?“

Constance zavrtěla hlavou. „Ne. Chystám se na to večer.“ Hořce se usmála. „Aby to bylo fér, měla bych ti to přenechat.“

„Jo.“ Jessie se kousla do rtu. „Connie, dneska je čtvrtek. Dej mi čas do zítřka, třeba ho dokážu přemluvit.“

„Nesmysl. Jen budeš oddalovat nevyhnutelné. Vincent tvrdil, že jde o byznys, tak to znáš.“

„Dej mi pár hodin.“

Constance vstala a zavrtěla hlavou. Zdvihla kabelku. „Nakonec v tom není žádný rozdíl, jestli jí to oznámím dneska nebo zítra.“

„Díky. Udělám všechno, co bude v mých silách. Slibuju.“

„Já ti věřím, ale… No uvidíme.“ Constance se rozhlédla po omšelém vybavení místnosti. „Tak tohle je tvoje nové působiště? Kdy už se konečně usadíš a najdeš si normální práci?“

„Tohle je normální práce. Proč to nikdo nebere vážně?“

Constance šla ke dveřím. „Nejspíš kvůli tomu, jak to s tvou prací vždycky dopadlo. Dřív nebo později jsi dostala výpověď.“

„Teďka ji nedostanu. Líbí se mi tu a dopadne to dobře. Connie?“

„Ano?“

„Slib mi, že o tom s Elizabeth nebudeš mluvit, než si promluvím s tátou.“

„Je to ztráta času, Jessie, ale slibuju.“ Ještě se zastavila, než prošla dveřmi. „A jak to vůbec vypadá s následníkem trůnu?“

„Nespoléhej na to. Jsi jako táta. Nechtěla bys přece, abych udělala stejnou chybu jako ty, nebo jo?“

Constance se zamračila. „Měla jsem dojem, že to mezi vámi začíná být vážné.“

„Drby, šeptanda, zkreslené zprávy. Většinou to pochází od táty. Nevzala bych si ho, i kdyby to byl poslední chlap na zemi.“

Constance se uklidnila. „Dobře. Nakonec to snad všechno dobře dopadne. Líbí se mi a firma ho doopravdy potřebuje. Všichni ho potřebujeme.“

„Connie, doprčic, snad jsem řekla, že nechci…“

Další protesty byly zbytečné. Connie už za sebou zavřela dveře.

6. kapitola

V půl deváté večer seděla Jessie ještě u stolu v kanceláři. Musela přiznat porážku. Celou tu dobu se marně snažila dovolat otci.

Nepovedlo se jí ani provolat se ke Grace. V půl deváté, kdy její otec ještě zřejmě byl v kanceláři, bylo jasné, že nebere telefony.

Tenhle scénář Jessie dobře znala. Zavolá jí až v pondělí, omluví se a začne vysvětlovat, že měl nečekané obchodní jednání. A každý musí pochopit, že obchodní jednání jsou nejdůležitější.

Znovu se v ní vařily hněv a lítost vlastního dětství. Většinou byly zasuté, ale vyplouvaly napovrch, když podobná zklamání hrozila Elizabeth.

„Kripl.“ Jessie popadla tužku a mrštila jí na druhý konec místnosti.

Tužka narazila na zeď a spadla na podlahu. Za okny pozdní jarní večer pomalu přecházel v noc. Začínalo pršet. Aspoň že ta ohavná žlutá mlha, která posledních pár dní visela nad městem, začala mizet.

Jessie vstala a zamířila do vnitřní kanceláře. Otevřela spodní zásuvku ve skříni paní Valentinové a vytáhla láhev sherry, kterou tam její zaměstnavatelka měla ze zdravotních důvodů.

Jessie si nalila sherry do kávového hrnku a postavila láhev na místo. Vrátila se do své kanceláře, zhasla, dala si nohy na stůl a zaklonila se v židli. Pomalu upíjela sherry. Chvíli sledovala, jak se venku stmívá. Vypadalo to, jako by padala černá mlha, snažila se proniknout oknem dovnitř a vyplnit každý prázdný kout.

„Ty kriple,“ zašeptala Jessie a usrkla znovu sherry.

Když zaslechla kroky na schodech, nevěnovala tomu žádnou pozornost. Říkala si, že je to Alex a jde na záchod. Bude si myslet, že už šla dávno domů, jako to obvykle dělala.

Čekala, až uslyší jeho kroky odeznívat chodbou. Místo toho se zastavily na opačné straně skleněných dveří. Jessie si pozdě uvědomila, že nezamkla.

Ohlédla se a za průsvitnými dveřmi zahlédla tmavou siluetu mužské postavy. Zadržela dech a nevěděla, jestli se má rozběhnout ke dveřím a zamknout nebo zůstat tiše sedět, předstírat, že tu není, a doufat, že odejde.

Váhala příliš dlouho. Dveře se otevřely a Hatch vešel dovnitř se sakem přes rameno. Košili měl u krku rozepnutou a kravatu povolenou.

„Změnila sis pracovní dobu nebo co?“

„Ne.“

„Aha.“ Rozhlédl se po místnosti. „To je jak scéna z klasické detektivky. Zde sedí o samotě naše neohrožená hrdinka a napájí se šnapsem, který má jinak schovaný ve stole. Zjevně přemítá o těžkostech života nájemného Sherlocka.“

„Překvapuje mě, že čteš něco jiného než Wall Street Journal,“ podotkla Jessie. „Jak jsi věděl, že jsem tady?“

„Šel jsem k tobě do bytu. Dorazil jsem tam krátce před osmou, připomínám. Jak sis přála. Když jsi nebyla doma, řekl jsem si, že to zkusím tady.“

„Velice chytré.“

„Máš blbou náladu, co?“

„Jo.“ Jessie se znovu napila sherry a ani se neobtěžovala sundat nohy ze stolu. „Čas od času se mi to stává.“

„Hm. Máš někde ještě trochu toho, co piješ?“

„Je to bolehoj paní Valentinové. Skříň, poslední šuplík.“

„Děkuju. Nevstávej kvůli mně.“

„Ani mě to nenapadlo.“

Hatch zašel do vnitřní kanceláře a vrátil se s lahví a hrnkem. „Bolehoj paní Valentinové mi silně připomíná španělské sherry. Z toho má pak ty vidiny?“

„Kripl.“

„Je řeč o mně, nebo o tvém otci?“

„O tátovi.“

„Měl jsem padesátiprocentní šanci na úspěch.“ Hatch si přitáhl židli a posadil se. Postavil láhev na stůl. „Tak copak nám provedl?“

„Našel si něco důležitějšího než zavést Elizabeth na olympiádu.“

„Aha. Teď v sobotu, že jo?“ Hatch se napil dlouze sherry a zamyslel se nad zbytkem.

Jessie se k němu prudce otočila. „Správně. Tahle sobota. Copak má v sobotu tak důležitého, že jí musí zkazit velký den?“

„Jede do Portlandu. Říkal jsem ti, že tam máme nějaké problémy.“

„Zatracenej chlap.“ Bouchla hrnkem o stůl a znovu se rozčílila. „Panebože na nebi, já bych ho s chutí uškrtila. Elizabeth to bude tak strašně líto a jemu je to úplně jedno.“ V očích ji pálily slzy, rychle zamrkala.

„Jsi k němu trochu nespravedlivá, Jessie. Moc dobře víš, že mu na Elizabeth záleží. Ale v Portlandu jde –“

„Já moc dobře vím, o co jde, Hatchi,“ procedila mezi zuby. „O byznys. O byznys jako obvykle, že?“

„V tom portlandském projektu jde o spoustu peněz. Jde o pověst firmy a o možnost dát lidem práci. Musíme dodržet časový plán.“

„Jen tak dál, jen ho pěkně obhajuj. Nejsi o nic lepší než on. Být na jeho místě, uděláš to samé.“

Hatch sevřel pevně hrnek. „Buď tak hodná a nezatahuj mě do toho. To je problém mezi tebou a tvým tátou.“

„Tebe se to netýká, viď? Ale jsi na jeho straně, protože uvažuješ jako on. Uznáváte stejné hodnoty, máte stejné priority.“ Přimhouřila oči. „Byznys na prvním místě. Co záleží na tom, jak se cítí dvanáctileté dítě, když je v sázce pár tisíc dolarů.“

„Jessie, dej už mi pokoj. Já jsem plány na sobotu nezměnil, tak mě z toho neobviňuj. Tys to zorganizovala a věděla jsi moc dobře, že Vincent může změnit plán, když mu do toho na poslední chvíli něco přijde.“

Měl pravdu, a tím to bylo horší. „Chceš mi snad říct, že by ses ve stejné situaci nezachoval stejně?“

„Nech toho, Jessie.“

„Tak mi odpověz. Vlastně ani nemusíš. Oba známe odpověď. Udělal bys přesně to samé.“

„Už toho mám dost!“

Jessie se na něj překvapeně podívala, nečekala takový výbuch. Nikdy předtím neviděla, že by se přestal tak dalece ovládat. Až doteď ho pokoušela jen tak, aby se chránila před jeho přitažlivostí. Ted konečně vyvolala reakci, ale věděla, že udělala chybu.

„Je to pravda a ty to moc dobře víš,“ zamumlala a nechtěla se úplně vzdát. Hatch už ale vyskočil a naklonil se nad ní. Pevně sevřel opěradlo židle, na níž seděla. „Drž hubu, Jessie. Nechci už slyšet ani slovo o tom, jak ti připomínám otce. Nejsem tvůj otec, dokážeš si to v tý svý zabedněný hlavě přebrat?“

„To vím. Ale mohl bys být docela dobře jeho syn. Vytesaný ze stejného kusu žuly, co? Jel bys v sobotu do Portlandu. V dané situaci bys udělal přesně to, co on. Tak to sakra přiznej!“

„Nejel bych do žádnýho pitomýho Portlandu,“ zavrčel Hatch, „kdybych předtím slíbil malý holce, že s ní půjdu na přírodopisnou olympiádu. Když něco slíbím, tak to dodržím, Jessie. Zapamatuj si to.“

„Nech mě vstát, Hatchi.“ Cítila, že se jí třese dolní ret. Ze zvyku ho skousla.

„Proč? Jsi ze mě nervózní?“

„Jsem, no a co.“

„To máš smůlu.“

„Hatchi, přestaň s tím.“ Vyvlékla se zpod něj a postavila se na židli. Chvilku zaváhala, pak šlápla na jedno opěradlo a stála na stole. Podívala se na Hatche a připadala si najednou bezpečněji.

Hatch se narovnal a natáhl se po ní silnýma, nebezpečnýma rukama. „Pojď sem.“

„Ne. Neopovažuj se mě dotknout, slyšíš!“ Jessie couvala, až narazila do stolu.

„Slyším, ale nechce se mi poslouchat.“ Popadl ji v pase a lehce sundal ze stolu.

„Hatchi.“

Postavil ji na zem, vzal ji za ramena a přitáhl k sobě. „Už toho mám dost, jak mě házíš do stejného pytle se svým otcem. Odteďka mě budeš brát jako nezávislého člověka. Já jsem já, Sam Hatchard, a ne klon Vincenta Benedicta. Rozhoduju se podle svého, myslím po svém a slibuju, co chci. A co slíbím, to taky splním, kdyby já nevím co.“

„Hatchi, poslouchej, nepletu si tě se svým otcem. O to nejde. Tvrdím jenom, že máte stejný žebříček hodnot, a ten mi nesedí.“

Zarazil její zmatenou obhajobu v půli věty polibkem na roztřesená ústa. Jessie jako by se v tu chvíli proměnila v blok ledu. Naplánované argumenty se jí vypařily z hlavy, zmalátněla a podlomila se jí kolena.

Mohla stěží dýchat, připadala si najednou jako v ohni. Polibek ji zasáhl do živého a vyvolával odezvu, která ji mátla. Začalo ji polévat horko.

„Jak se jmenuju, Jessie,“ zaslechla u svých úst. „Řekni to.“

„Hatch. Hatchi, prosím tě…“ Objala ho pevně kolem krku a přimkla se k němu. Náhlá touha jí kolovala v krvi.

Když ji znovu zvedl, měla pocit, že spadla do kráteru sopky. Ale o chvíli později pod sebou ucítila polštáře pohovky a mlhavě si uvědomila, že ji Hatch přenesl na druhou stranu pokoje. Krásnýma, zlomyslnýma rukama se jí dotýkal a rozepínal knoflíky košile.

Cítila, jak jí rukou přejel po prsou, a vykřikla. Ucítila tíhu jeho těla. Ani nevěděla jak, zvedla koleno a najednou si uvědomila, že ho objímá stehny.

Všechna nejistota a zmatek posledních týdnů se přetavily v nezvladatelnou zvědavost zjistit, co leží uprostřed toho víru, v němž se ocitla.

Uslyšela, jak jí boty spadly na podlahu. Slyšela rozepínání zipu džín, cítila, jak z ní džíny kloužou i s kalhotkami.

Když se jí Hatch horce dotknul, byla by vykřikla, kdyby jí zbýval dech. Ale jen se k němu víc přimkla a pohnula boky, jako by si říkala o důvěrnější spojení.

„Chceš mě, vid, Jessie. Stejně jako já tebe. Pověz mi to.“

„Chci. Chtěla jsem tě od samého začátku.“ Kousla ho silně do ucha. „A tys to moc dobře věděl, mizero.“

„Věděl. Moh jsem se zbláznit.“ Hatch se jí pomstil za útok na ucho jemným kousnutím do prsu.

Polila ji další vlna vzrušení a touhy. Když se lehce odtáhl, nesouhlasně zasténala a přitahovala ho zpátky.

„Chviličku.“ V hlase se mu chvěla touha. Rozepnul si košili, ale neobtěžoval se ji sundat. Místo toho si rozepnul pásek a zip. Z kapsy vytáhl malý balíček a zuby ho roztrhl. Pak se k ní vrátil.

Znovu ji zatlačil do polštářů.

„Obejmi mě nohama, Jessie. Pevně.“

Slepě ho poslechla. Cítila, jak vyčkává u prahu jejího těla. Každý sval na zádech měl napjatý milostným očekáváním. Jessie zatajila úzkostí dech.

Když do ní vstoupil, zaryla mu nehty do ramen. Dýchala zhluboka.

„Jessie, Jessie, podívej se na mě.“

Podívala se na něj skrz řasy omámených očí. Leskl se mu obličej a oči mu zářily.

Věděla, že ho dovedla na kraj vnitřní propasti a že by měla mít strach. Ale něco divoce ženského se z toho strachu kupodivu těšilo.

Přitiskl se k ní těsněji. „Jsi tak pevná a horká, Jessie.“ Pak se najednou pohnul ještě jednou a pronikl doprostřed toho horkého, vlhkého tepla.

Jessie vydechla. Zavřela oči a její tělo se snažilo přizpůsobit té invazi. Neodvažovala se pohnout.

Hatch ztěžka dýchal a zůstal úplně v klidu. „Je to hrozně hezký. Čekal jsem, že to bude hezký, ale… Nebolelo tě to?“

Olízla si rty. „To nic.“ Stiskla mu prsty ramena o něco pevněji a pohnula boky.

„Panebože.“

Zbytky Hatchovy sebekontroly se rozplynuly v tom jemném, opatrném pohybu stehen. Objal ji tak pevně, že Jessie nevěděla, jestli se z toho objetí ještě někdy vymaní. Začal se znovu rychle pohybovat, každým pohybem silněji než prve.

Pak Jessie ucítila, jak se mezi jejich těly pohybují jeho prsty, a když se jí dotknul, měla pocit, že najednou není můra tančící kolem plamene, ale plamen sám.

„Panebože, Hatchi, prosím tě.“

Hatch se pohnul ještě jednou, se slovy utopenými na jejích rtech. A pak se na ni sesul, s tělem zpoceným, těžkým a vyčerpaným.

Hatch se pohnul a otevřel oči, když ucítil, že se pod ním Jessie vrtí. „Nemůžeš ležet klidně?“ zašeptal. „Začínáš být těžký.“

Měla zřejmě pravdu. Byla tak jemná a křehká, obzvlášť vedle něj, a určitě ji tiskl do polštářů. Ale bylo hrozně příjemné ležet tak na ní, vdechovat vůni jejího vlhkého těla a nedávného milování. Cítil náhlé souznění a nechtělo se mu hýbat.

Podíval se na ni a spatřil totéž v jejích zelených kočičích očích. Viděl tam i nejistotu a obavy. Odteď ho bude brát vážně, usmál se lehce Hatch.

„Nevěděl jsem, že to půjde tak rychle,“ pronesl – ne bez uspokojení.

„Ale pro všechny případy jsi byl připravený, co?“ V hezkých očích se jí objevily slzy.

Hatch se polekal. Připomínal si, jak je Jessie citlivá. Vzal jí obličej jemně do dlaní. „Chtěl jsem tě hned od začátku. Vědělas to. To napětí mezi námi bylo odjakživa. Byla to otázka času.“

„A asi si myslíš, že teď se všechno změní.“ Mrkáním zahnala slzy a marně se snažila získat kontrolu.

„Asi.“ Dotkl se jí ústy. „Tu sobotu zařídím, Jessie.“

„O čem to mluvíš?“ vyjela na něj.

„Jak říkám, zařídím to. Můžeš zavolat Constanci a ujistit ji, že v sobotu Vincent s Elizabeth na olympiádu pojede.“

Jessii se rozšířily oči. „A jak se to chystáš provést?“

Pokrčil rameny. „Jsem manažerem Benedictových spojovacích materiálů. Zapomnělas na to?“

„Ne, ale můj otec je prezident a nenechá si od nikoho nic přikazovat.“

„S Vincentem si poradím.“ Hatch se neochotně posadil. Nemohl odtrhnout oči od jejího štíhlého, nahého těla. Prsy se jí pohnuly, když se nahnula přes okraj pohovky a začala hledat svoje šatstvo.

„Proč?“ zeptala se potichu a zakrývala se košilí jako štítem.

„Co proč?“ Když se jí nemohl dívat na prsa, utkvěl očima na jejím vlhkém klíně.

„Dobře víš, o čem mluvím.“ Mávla bezmocné rukou do vzduchu.

Zvedl oči. „To je hloupá otázka. Dřív nebo později jsme museli skončit v posteli. Plánoval jsem si to na později, ale tys mě prostě nepřestávala provokovat. Z nějakého důvodu se ti to povedlo zrovna dneska. Takhle jsem si to nepředstavoval, miláčku. Chtěl jsem to tak, jak to má být – se vším všudy, s květinami a šampaňským.“

„Nemluvila jsem o tom… co se zrovna stalo. Mám na mysli to, jak chceš dostat tátu na olympiádu.“

„Aha, to.“ Hatch pokrčil rameny. „Možná jenom chci, aby ses o mně něco dozvěděla. Něco víc, než co už možná víš.“

„Hm.“ Přitiskla si košili ke krku a dívala se na něj. Kočičí oči se jí zúžily špatně skrývanou obavou. „Není to kvůli tomu, že jsem tě nechala, abys udělal tohle? Nevykládáš si to jako kompenzaci za vyválení v seně? Protože jestli to tak je, hezky rychle na to zapomeň.“

„Myslím, Jessie, že jasnovidnosti nemáš, co by se za nehet vešlo. Kdybys totiž dokázala předvídat, neřekla bys takovouhle blbost. Oblékni se. Půjdeme si dát něco k jídlu.“

Hatch věděl, že dřív, než došlo k tomuhle spojení, by ho podobné obvinění rozezlilo. Ale teď byl moc líný a spokojený, aby se doopravdy urazil.

„Nemám hlad.“

„Já jo. Hlady skoro umírám.“ Pomalu se na ni usmál. Už dlouho nebyl tak šťastný a nadšený. „Věř mi. Až něco sníš a vrátíš se do své bojovné formy, bude ti hned líp. Jsi jenom na chvilku mimo, to nic.“

Měl pravdu, přesně jak očekávala. Než se oblékli a vydali na cestu k blízké kavárně, začala se zotavovat. Pustila se do konverzace na mnoho různých témat. Měly jedno společné. Nebyl v nich ani náznak zmínky o jejich vztahu.

Když pak znovu zaparkoval auto před jejím domem, došlo mu, jakou taktiku se rozhodla v nové situaci použít. Vypnul motor a začal si ji v šeru prohlížet.

„Tos mě teda dostala,“ řekl pobaveně. „Budeš předstírat, že se nic nestalo, co. Zklamalas mě, Jessie. Nemyslel jsem si, že se z toho budeš snažit takhle zbaběle vycouvat.“

„A cos čekal?“ vyjela na něj. „Že se ti vrhnu kolem krku a začnu tě prosit, aby ses se mnou oženil?“

Chvíli o tom přemýšlel. „Ne, to asi ne. Ale taky jsem si nemyslel, že budeš celou věc takhle ignorovat. Co uděláš příště, až se budeme milovat? Budeš se tvářit, že je to děsné překvapení?“

„Nemysli si, že z té debilní náhody míním dělat zvyk.“ Posunula si na rameni řemen kabely a sáhla po kličce. „Ne že bych neměla na starosti nic důležitějšího.“

Natáhl se, zamkl dveře a uvěznil ji. „Jako?“

Posadila se zpříma a založila si ruce. „Jako vyšetřování toho mého případu. Asi jsi na to zapomněl. A taky jsi mi neřekl nic o tom, jak se dá sledovat pohyb peněz.“

„Nebyl na to čas,“ vysvětlil. „Dnešek byl docela nabitý. Vstali jsme ve tři ráno, vyšetřovali vloupání a pak jsme se milovali ve vaší kanceláři na gauči.“

Rychle se na něj podívala. „Tak mi o tom pověz teď.“

„Jak je to s jejich penězi? O tom ti nemůžu nic říct, dokud nebudeme vědět víc o RR. Nejdřív zjisti, jak financují provoz.“

„Ze sponzorských darů, zdá se.“ Kousala si spodní ret. „Možná budu vědět víc, až se vrátím z prohlídky jejich střediska.“

Nevyděsil by se víc, kdyby mu do klína položila odjištěný granát. „Z prohlídky jejich střediska?“ Hatch se po ní natáhl a chytil ji za bradu, aby se na něj musela podívat. „O čem to sakra mluvíš?“

Odtáhla mu ruku a trochu výsměšně se ušklíbla. „Dneska jsem pracovala, Hatchi. S Davidovou pomocí se mi podařilo najít někoho, kdo zná Susan Attwoodovou. Je to jedna mladá žena, jmenuje se Nadine Willardová. Obě se Susan chodily na přednášky, co RR pořádal v campusu na Butterfieldu. No a Nadine měla náhodou jednu volnou pozvánku k návštěvě centra RR. Říkala, že ji může použít kdokoliv. Je to na jednom z ostrovů San Juan.“

„A ty tam jedeš? Sama?“

„Proč ne?“

„Zbláznila ses?“

„Asi, jinak bych se před hodinou neocitla na zádech na pohovce paní Valentinové.“

V Hatchovi se znovu všechno vařilo. Nevěřil, jaký má na něj Jessie vliv. Vší silou se ovládl a spustil tiše a klidně.

„Nikam nejedeš sama. Zakazuju ti to.“

Měl pocit, že bruslí na tenkém ledě, když se na něj Jessie úlisně usmála.

„Chceš jet se mnou a zkusit, jestli bys mohl zjistit něco o jejich financích? Pozvánka je pro jednoho člověka a doprovod.“

„Tak moment,“ zarazil ji Hatch a přemýšlel o důsledcích.

„Můžeš to brát jako miniaturní dovolenou, Hatchi. Vsadím se, že už jsi nebyl na dovolené celou věčnost, ne?“

„Jessie, zatracená práce,“ Hatch se snažil získat trochu času. „Nebudeš podnikat nic, než se vrátím z Portlandu, jasné?“

„Z Portlandu? Ty tam jedeš?“ zeptala se rychle.

„Někdo tam jet musí, Jessie. Říkal jsem ti, že je to důležité. A protože tvůj otec už má nějaké závazky, zbývám já. Chci po tobě ale čestné slovo, že se zatím nevypravíš na San Juan sama.“

„No dobře…“

„Myslím to smrtelně vážně. Nevystoupíš z auta, dokud mi neslíbíš, že ze Seattlu neodjedeš beze mě.“

„Když ti na tom tak záleží, můžu počkat.“ Vítězně se na něj podívala. „Jdu taky na tu olympiádu a do pondělka se rozhodně nikam nechystám. Ještě jedna věc. Chtějí za tu prohlídku dvě stě dolarů.“

„Dvě stě dolarů? Ale Jessie, to je nesmyslná…“

„To je cena podnikání. I detektivové-senzibilové mají jisté výdaje. Možná budeš moct zaplatit zlatou kreditkou.“

„Zatraceně.“

„Co to, prosím tě, meleš, Hatchi?“ Dvě čárky Benedictova huňatého bílého obočí se spojily nad jiskřícíma očima.

„Slyšels mě. Jedu do Portlandu místo tebe.“ Hatch si všiml povadlých narozeninových květin na stole. Už dlouho nevydrží. Překvapilo ho, že je Benedict nedal vyhodit. „Slíbil jsi Elizabeth, že s ní pojedeš na přírodopisnou olympiádu, pamatuješ?“

„Pane na nebi, pamatuju. Ale ten Portland se nedá vyřídit po telefonu. Musím tam být osobně, a to co nejdřív. To přece víš. Shodli jsme se na tom. Co to do tebe vjelo?“

Hatch položil ruce na stůl a naklonil se k Benedictovi. „Slíbil jsem Jessii, že vezmeš Elizabeth na olympiádu. Je to pro ni hrozně důležité. A to už nemluvím o Elizabeth.“

„No tak co? Jde o byznys. Takovéhle věci se stanou. Obě dcery to chápou.“

„Pořád ti to ještě nedochází, co? Něco jsem Jessii slíbil. Potřebuje mi věřit, že když něco slíbím, tak to taky dodržím. Jestli ji teď zklamu, zapomeň, že bychom se mohli někdy vzít.“

„To myslíš vážně?“ zarazil se Benedict.

„Smrtelně. Zvaž, co je pro tebe důležitější, Vincente. Víš moc dobře, že ten problém v Portlandu zvládnu sám.“

„O to nejde. Bude tě zapotřebí tady. Víš, že máme ten plán pro projekt ve Spokane, ne? Nebo jsi zapomněl na Yorlanda a Younga?“

„To může pár dní počkat. Kromě toho, nemyslím si, že to stojí za námahu.“

„Opravdu? Ale já o tu zakázku stojím.“

„Když ti na tom tak záleží, budeš ji mít,“ řekl netrpělivě Hatch. „Zatím si ale ujasněme, že v sobotu jedeš s dcerou na olympiádu.“

Vincent se zamračil a usadil se v křesle. „A jsi si jistý, že by to Jessie nepochopila?“

„Ale pochopila. Pochopila by to velice dobře. Pochopila by, že když nedodržím slib, jsem přesně to, co říká.“

„A to je?“

„Že se ti moc podobám.“

„Ty ženský. Já jim nerozumím. Mají hodnoty úplně zpřeházený a nechápou, o co ve skutečnosti jde.“

„Mám pro tebe převratnou novinku, Benedicte. Ženy nemyslí stejně jako muži. Bohužel, ale je to tak.“ Hatch se narovnal a odstoupil od stolu. Byl rád, že se mu to povedlo. „Hezky si to zítra užij, až Elizabeth vyhraje první cenu.“

Vincent povzdechl. „Doufám, že víš, co děláš.“

„Obvykle ano. Proto jsi mi taky nabídl práci, pamatuješ?“

„Mohl jsem čekat, že se tohle stane,“ zamumlal Vincent.

„Co se stane?“

„Mohl jsem čekat, že mi budeš poroučet. Věděl jsem, že to nebude trvat dlouho a převezmeš vedení. Jenom si koukej vzít tu moji holku, jasný?“

„Jasný.“

Hatch utrhl z vadnoucí kytice temně rudou lilii a odnesl si ji do kanceláře. Posadil se ke stolu a dlouho se na ni díval.

Benedict měl pravdu. Dospěli k zásadnímu obratu. Hatch staršímu muži něco přikázal a Vincent Benedict poslechl. Věděl, že má firmu stále víc pod kontrolou.

Kontrola nad Jessii Benedictovou byla ovšem stále pochybná.

Díval se na nachovou lilii a vzpomněl si na výraz v Jessiině tváři, když se mu v rozkoši rozplývala v náručí.

7. kapitola

Erik olympiádu nevyhrál. První místo získala rozesmátá Elizabeth Benedictová. Když kameramani natáčeli předávání cen pro večerní zprávy, stál její otec pyšně vedle ní. Jessie byla tak nadšená, že se sotva ovládala. Constanci to slušelo v bílém přiléhavém kostýmku a také se spokojeně a radostně usmívala.

„Vysvětlíš mi vůbec někdy, jak se ti tenhle zázrak povedl?“ zašeptala Jessii do ucha, když zazněl potlesk. „Pořád tomu nevěřím, že je Vincent doopravdy tady. Podle toho, co říkal, byl ten projekt v Portlandu důležitější než zmrtvýchvstání Krista.“

„Mně neděkuj, Connie. To je Hatchova práce.“

„Ale udělal to pro tebe, ne?“ Constance se na ni zkoumavě podívala.

„Kdo? Hatch? Hm, nejspíš.“

„Neříkáš to moc nadšeně. Je to od něj ale hezké gesto, Jessie.“

„Problém je v tom, Connie, že lidi jako Hatch nedělají hezká gesta zadarmo.“

„Takovýhle cynismus mladé dámě nesluší. Hodí se jenom k nám, starým, drsným harcovnicím.“

„A co se hodí ke mně?“

„Bezpečný sex, když budeš mít štěstí. A přestaň být tak vybíravá. Tvoje matka si o tebe začíná dělat starosti. Říká, že tě nevychovávala pro klášter.“

Jessie si vzpomněla na včerejší noc na pohovce paní Valentinové a začervenala se. „Connie, prosím tě.“

„Hm, hm, hm,“ podívala se na ni s laskavým pochopením Connie. „Blahopřeju. Za to červenání vděčíme taky Hatchovi?“

Jessie se trochu vzpamatovala. „Jak jsem povídala, Connie. Když lidi Hatchova typu dělají hezká gesta, něco tě to stojí.“

„Nech si poradit od staré zkušené hráčky. Zaplať. Když už tak mluvíme o cenách a podnikání – je mi jasné, že tohle není nejvhodnější místo ani čas, ale mluvila už jsi s Vincentem o půjčce pro ExCellent Designs?“

Jessie tiše zasténala. „Ne. Měla jsem v poslední době dost práce. Hned jak se s ním uvidím, řeknu mu o tom.“

„Díky.“ Connie se na ni vděčně usmála. „Lilian i já bychom za ním zašly samy, ale podobná jednání mezi námi končí hádkou. Víš, jaký otec je, když dojde na peníze. Nikdy ti je nedá jen tak, bez podmínky. Má takhle lidi pod kontrolou. Jsi jediná, kdo si s ním dokáže promluvit a trochu ho zpracovat.“

„To jenom proto, že na něj vydržím ječet déle než ty nebo Lilian,“ podotkla Jessie mrzutě.

Kameraman se skláněl nad Elizabeth a ona se snažila v rychlosti vysvětlit svou chemickou analýzu toxických odpadů. Reportér po ní chtěl, aby to shrnula do třiceti vteřin. Sotva skončili, přihnala se k ní Jessie a pevně ji objala.

„Věděla jsem, že to dokážeš. Byla jsi skvělá, viď, tati.“

„Fakt výborná, Lizzie,“ podíval se Vincent na mladší dceru s patřičnou pýchou. „Ale po pravdě řečeno, nijak mě to nepřekvapilo. Jsi moje chytrá holčička, viď? Máš to po mně, to se vsadím.“

Elizabeth se začervenala a usmála se ještě spokojeněji. „Věděla jsem, že přijdeš, tati. Mamka mi říkala, že ti do toho možná něco na poslední chvíli vleze, ale já jsem věděla, že přijdeš.“

Constance Benedictová ji objala, pak si stoupla na špičky a zlehka políbila Vincenta na tvář. „Díky, žes přišel, Vinci,“ zašeptala.

Vincent zachytil Jessiin pohled. „Nezmeškal bych to ani za nic,“ prohlásil přesvědčivě. Jessie se na něj chladně usmála a šla znovu blahopřát sestře.

Čtvrt hodiny po předání cen se Elizabeth vydala obdivovat práci kamarádky a Connie se zapovídala s nějakou známou. Vincent se zastavil vedle Jessie, která si u stolku prohlížela malého chodícího robota.

„Ještě se na mě zlobíš?“ zeptal se s pohledem upřeným na robota.

„Nebavme se o tom, jo? Jsi tady. Bylo toho tak akorát, jak se říká.“

Vincent těžce vydechl. „Mrzí mě to, Jessie. Chtěl jsem přijít, plánoval jsem si to. Vždyť to přece víš. Pak ale začaly ty problémy v Portlandu.“

„Tati, já vím. Zapomeň na to. Jsi tady, tak co.“

„Ale jenom proto, žes na mě nasadila Hatche.“

„Nenasadila jsem ho na tebe. Sám se rozhodl, že tě zkusí přemluvit, abys sem dneska přišel.“

„Tak máš, cos chtěla. Chápu, že se zlobíš na mě, ale proč nejsi nadšenější z Hatche?“

Jessie se dívala, jak se robot blíží k hraně stolu a tam se jako kouzlem zarazí. „Protože vím, jakým způsobem uvažuje. Bude si myslet, že jsem mu za to něco dlužná.“

„Možná jsi. Na tomhle světě se za všechno musí zaplatit.“ Vincent ji sledoval pohledem, robot se otočil o sto osmdesát stupňů a vydal se na druhý konec stolu. „Jessie, přiznej po pravdě, máš ho ráda?“

„Co s tím mají společného moje city? Jde ti o to, abych se za něj vdala, a firma tak zůstala v rodině a Hatch ji rozvinul. Tak si teď, prosím tě, nehraj na starostlivého tatínka a neptej se, jak se mi to líbí. Známe se.“

„Sakra, Jessie, možná tomu nevěříš, ale chci, abys byla šťastná. Myslím si, že by vám to mohlo klapat. Něco mezi vámi existuje. Když jste spolu v místnosti, jako bych viděl sršet jiskry.“

„To je možná tím, jak si brousíme nože na další kolo bitvy.“

„Ale no tak, Jessie. Jsem přece tvůj táta. Vím, že ti Hatch není úplně lhostejný Nikdy nezapomenu na ten den, kdy ti dal výpověď. Vyšla jsi z té kanceláře dost přešlá, jako bys vybojovala deset kol v zápasu se lvem.“

„Se žralokem,“ poopravila ho Jessie. „A zase taková bomba to nebyla. Výpověď jsem dostala už párkrát předtím.“

„To vím. Výpovědi jsou tvoje specialita. Ale vždycky, když tě vyhodili předtím, člověk měl dojem, že jsi dala výpověď ty šéfovi, a ne on tobě. Tohle bylo poprvé, kdy se mi zdálo, žes prohrála. Tak jsem si začal myslet, že by vám to mohlo klapat.“

Jessie zaskřípala zuby. „Nejsi zrovna ten nejlepší poradce ve věci dlouhodobých vztahů, tati.“

„To mi nemusíš předhazovat. Vím sám moc dobře, že jsem nebyl zrovna nejlepší manžel a otec. Ale kdoví, jak by to dopadlo, kdyby Connie nebo Lilian byly víc jako ty? Prostě jim došla trpělivost. Ale ty jsi bojovník, jdeš po tom, na čem ti záleží. A Hatche jsi poznala, když je ještě mladý. Můžeš na něm zapracovat, ne?“

„Mladý? Vždyť je mu sedmatřicet.“

„To je v nejlepších letech. Něco ti povím, Jessie, sedmatřicet mi připadá jako mládí. A má odvahu a myslí mu to. To obojí potřebuje k tomu, aby z firmy udělal velký, prosperující podnik.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

Vincent se zašklebil. „Částečně instinkt, částečně jeho curriculum vitae.“

„A ten instinkt znamená, že je ti hodně podobný.“

„Jessie, to není pravda. Naše názory na management se liší. Hatch má nápady, které bych já v životě neschválil, kdyby mě neumluvil. Je předvídavý, rozumíš mi?“

„Předvídavý?“

„Hm. Zná takové ty nové manažerské fígle, jako souběžný management a design. Ví si rady s proniknutím na zahraniční trhy. Uvažuje v globálu. Já se držím víc při zemi. Hatch tvrdí, že se utápím v maličkostech, a má pravdu. Pro rozvoj firmy člověk potřebuje předvídavost.“

Jessie se na něj zkoumavě podívala. „A co je tak skvělého na jeho životopise?“

„Za prvé, vypracoval se sám. Nikdo mu nepomáhal, není to žádnej fouňa. Umí se rvát. Chlapa, jako je on, je dobré mít v zádech při hospodské rvačce, jestli víš, jak to myslím. Měla bys vidět, jak zatočil před pár lety s firmou Patterson-Finley.“

Jessie z toho měla najednou divný pocit, i když o firmě Patterson-Finley v životě neslyšela. „Co jim provedl?“

„Pracoval jako konzultant u jednoho jejich menšího konkurenta. Vymyslel projekt, kterým se dostali pod cenu a podařilo se jim získat rozhodující množství akcií Pattersona-Finleyho. Bylo to dokonale vymyšleno. Patterson a Finley netušili, odkud se na ně snesla pohroma. Bránili se, to dá rozum, ale Hatch je úplně rozcupoval. Když bylo po všem, Patterson a Finley málem zanikli. Stali se pobočkou ve vlastnictví té menší firmy.“

„Proto o něm lidé říkají, že je jako žralok.“

„A mají pravdu,“ dodal pyšně Benedict.

„Táto, řekni mi jednu věc. Kdybys mohl vrátit čas, kdyby ti bylo znovu sedmatřicet, nechal bys nějakou ženskou, aby tě měnila?“

„Kdoví?“ Vincent se zadíval na Jessiinu hnědou hlavu a usmál se. „Někdy mám pocit, že jsem se o hodně ošidil, když jsem se ti víc nevěnoval.“

„Být tebou, tak se tím netrápím. Nedalo se nic jiného dělat, nebo snad jo?“ usmála se sladce Jessie. „Byla tu firma.“

„Dávej si pozor na jazyk, Jessie. Chlapi to nemají moc rádi. Když budeš takhle jedovatá, může se ti stát, že skončíš jako stará panna.“

„To je nápad,“ otevřela Jessie oči v hraném nevinném údivu. „Myslíš, že by se Hatch mohl leknout ostrého jazyka?“

„Ne, ale mohl by se naštvat. A toho bys mohla, holčičko, zatraceně litovat. Jen tak mimochodem, když se Elizabeth tak zajímá o ekologii, nebude z ní nějakej zelenej poděs?“

„Tati, představ si, že právě takovíhle zelení poděsové mají šanci nás zachránit.“

Když se v jednu v noci ozval bzučák od dolejších dveří, Jessie se s úlekem probudila. Chvíli mžourala do tmy a snažila se zjistit, kde je a co se děje. Zvonění se ozvalo znovu a Jessie odhodila deku.

Bosá vyšla z ložnice a zamířila do obýváku. „Kdo je to?“ zeptala se do sluchátka domácího telefonu.

„Jessie, je po půlnoci. Kdo si myslíš, že by to asi tak mohl být?“

„Hatchi, co tady děláš touhle dobou?“

„Víš moc dobře, co tu dělám. Pusť mě dál. Je tu zima a každou chvíli mě někdo může přepadnout a okrást.“

Jessie se snažila si to v klidu rozmyslet, což se jí nedařilo, tak nakonec stiskla tlačítko. Pak spěchala do ložnice pro župan.

Zrovna si česala krátké vlasy, když se ozval zvonek u bytu. Šla otevřít. Měla trochu strach a byla i zvědavá.

Hatch stál na chodbě a bylo vidět, že má za sebou dlouhý den a ještě delší jízdu. Byl jenom v košili a nesl si sako a nacpanou aktovku. Zasvítily mu oči, když si všiml jejího županu a bačkor.

„Tak jak jsme dopadli na olympiádě?“ zeptal se a Jessie na něj zůstala zírat.

Zapomněla na obavy a zářivě se usmála. „Vyhráli jsme. Elizabeth byla nadšená, táta taky, Connie i já. Všichni. Byli tam lidi od televize a natočili předávání cen, Elizabeth i tátu. Viděla jsem to v půl šesté ve zprávách. Elizabeth vypadala hrozně šťastně, jak tam stála, přejímala cenu a táta vedle ní. Udělals jí hezkej den.“

„To je dobře. Jsem rád, že se to tak vyvedlo.“

„Vyvedlo? Bylo to dokonalý!“ Jessie se mu bez rozmýšlení vrhla kolem krku a lehce ho políbila na ústa. „Děkuju. Jsme ti všichni zavázaný.“

„Rádo se stalo.“ Hatch postavil aktovku a objal Jessii kolem pasu. Teplýma rukama ji pohladil po zádech, pak ji pevně objal a dlouze políbil.

Jessie si říkala, že by se měla bránit. Nechtěla, aby si Hatch zvykl, že se může ukázat u ní na prahu, kdy si vzpomene, a že ho vždycky tak vlídně přivítá. Ale nějak se jí nechtělo s ním dneska večer bojovat. Ten polibek chutnal tak hezky, byl odhodlaný a jistý. Potlačovaná touha v něm ji rozechvěla. Stál o ni, a pomozte jí nebesa, ona o něj stála také.

Byl to Hatch, kdo polibek přerušil. „Měl bych zmizet z té chodby, než se sousedi začnou divit, co se děje.“ Neochotně ji pustil, zvedl aktovku a vešel do pokoje.

Jessie ustoupila, snažila se potlačit rozechvění vyvolané polibkem. Přemýšlela rychle, co vhodného by měla říct. Měla dojem, že si z jejího přivítání u dveří moc slibuje. Chová se jako doma, věší si sako do skříně a aktovku ukládá na zem. Když se usadil na pohovku a zul se, začala zmatkovat.

Vymyká se mi to z ruky. Prostě se mi to vymyká z ruky. Člověk mu podá prst a hned chce celou ruku. A ona mu nabídla mnohem víc než jen prst, připomněla si.

„Jak bylo v Portlandu?“ vysoukala ze sebe zdvořile. Svírala klopy županu a byla zvědavá, co se bude dít dál.

Hatch se na ni podíval a rozšněroval si druhou botu. „Vše pod kontrolou. Stihneme termín.“

„To je dobře.“ Podívala se přes rameno do kuchyně. „Dal by sis kafe nebo něco?“

„Ne. Chci jít akorát spát. Do Portlandu jsou to čtyři hodiny autem. Vstával jsem ráno ve čtyři. Celý den až do devíti večer jsem hučel do každého, kdo s tím projektem má něco společného. Pak jsem nasedl do auta a čtyři hodiny jsem řídil.“ Vstal, zamířil k ní a po cestě si rozepínal košili. „Jsem úplně hotovej.“

„Chápu. Tak bys měl jít domů se vyspat,“ usmála se na něj.

„V jedné věci máš pravdu. Měl bych se jít vyspat.“

Vzal ji do náručí, odnesl do ložnice a položil na postel. Naklonil se nad ni, sundal jí župan a odhodil ho na židli.

Jessie se opřela o polštáře a s hladovou touhou sledovala, jak se svléká. Může si to rovnou přiznat. Nevyhodí ho. Aspoň ne dneska.

„Kafe můžeš udělat ráno,“ řekl Hatch a zalezl do postele, na sobě jenom slipy. „Ale ať je silný.“

Otočil se k ní a pevně ji objal kolem pasu. Na prsou cítila tlak silné, svalnaté paže. Čekala, co bude dál, jestli jí ta ruka sjede po boku a stehnu.

Nestalo se nic.

Jessie se na něj podívala a všimla si, jaké má dlouhé řasy. Odrážely se od bílé tváře. Dýchal pomalu a pravidelně. Spal.

Jemně se dotkla jeho ramene. Věděla, že je unavený částečně její vinou. Uvědomila si, že to celé podnikl pro ni. Bylo jí jasné, že není takový lidumil, ale zatím je pro něj prioritou. Dokud se o ni uchází, je ochoten podstoupit určité nepohodlí.

Ale stejně ji to překvapilo. Něco jí slíbil a dodržel to. Dokonce se i dohadoval s jejím otcem, jen aby slib splnil. Jessie připouštěla, že nikdo jiný na světě by nedokázal Vincenta Benedicta přesvědčit, aby přijel na olympiádu.

„Doufám.“ zašeptala do tmy, „že si nemyslíš, že si sem můžeš jen tak přijít, kdy si vzpomeneš, a nastěhovat se mi do postele.“

„Jak bych mohl,“ ozval se Hatch se zavřenýma očima.

Vzbudil se ráno a vdechl ženskou vůni bílého ložního prádla. S úlevou konstatoval, že se mu konečně podařilo proniknout do Jessiiny postele.

Další mezník, řekl si potěšeně. Další malé vítězství ve válce, kterou spolu vedli.

Natáhl se po ní a zjistil, že postel je prázdná. Zasténal a otevřel oči. Staženými roletami proudilo do ložnice kalné světlo a z kuchyně voněla káva.

To je teda vítězství. Strávil noc v Jessiině posteli a ani se s ní nepomiloval.

Možná poslední dobou moc pracuje.

Hatch odstrčil deku a pomalu se posadil. Pozorně se rozhlížel a vychutnával atmosféru Jessiiny ložnice. Její župan ještě ležel na židli. Dveře skříně se zrcadlem byly otevřené dokořán a bylo vidět barevné šaty na ramínku. Na dně skříně byly poházené sandály, lodičky, mokasíny a tenisky.

Jessie to s pořádkem nepřehání. To vůbec nevadí, říkal si Hatch. Jsou na tom stejně.

Malý vykachlíkovaný prostor byl ještě plný páry po Jessiině nedávné sprše. Hatch odsunul posuvné skleněné dveře a zadíval se na věci vyložené vevnitř. Několik šamponů a mýdel, žiletky a kartáč s dlouhou rukojetí. Hezky to tam vonělo čistotou a květinami.

Když vstoupil do sprchy, měl pocit, že se ocitl v cizím, ženském světě. Uvědomoval si, že je muž a že sem jaksi nepatří.

Usmál se. Stál tam v Jessiině sprše a projel jím náhlý vlastnický pocit. Připadalo mu to v pořádku, jako by na tuhle chvíli dlouho čekal.

Vylezl ze sprchy asi o dvacet minut později. Jessie seděla v kuchyni u stolu a četla noviny. Podívala se na něj, když vstoupil a zahlédl jí v očích záblesk nervozity těsně předtím, než srazila loktem hrnek kávy.

Hrnek se začal kutálet po stole. Hatch se zájmem sledoval, jak se chvíli převaloval na hraně a pak spadl. Natáhl ruku a chytil ho, než dopadl na zem. Jessie ho nejistě sledovala.

„Ještě jeden šálek kávy?“ zeptal se Hatch klidně, když vzal konvici a nalil si jeden pro sebe.

„Ano, prosím.“ Opatrně složila noviny.

„Něco zajímavého v titulcích?“ Sedl si proti ní a zašklebil se, když ochutnal slabou kávu. „Je tu článek o znečišťování ozonové vrstvy,“ zamračila se Jessie. „Víš, docela chápu, že lidi může přitahovat kult, který chce zachránit zeměkouli před ekologickou katastrofou. Je to stejně hrozivé jako představa globální války. Nezapomínej, že byly časy, kdy si lidé chtěli stavět na dvorku atomové kryty.“

„Což mi připomíná – už sis to rozmyslela, použít tu pozvánku do centra RR?“ zeptal se zbytečně Hatch.

„Samozřejmě že ne. Hned zítra ráno jim zatelefonuju a dohodneme se.“ Pozorné se na něj podívala. „Ještě pořád trváš na tom, že pojedeš se mnou?“

„Nic jiného mi nezbývá.“

„Ale jo. Mohl bys mě nechat jet samotnou.“

„V žádném případě, Jessie. Nevíme, do čeho jdeš. Prostě sama tam nepojedeš a hotovo.“

„Ale bude to asi trvat pár dní,“ upozorňovala. „To znamená, že bys byl dost dlouho pryč z práce. Firma by se bez tebe mohla položit.“

„Myslíš, že to nevím? A přestaň mi to vymlouvat. Sama tam nepojedeš.“

„A co firma?“

„Postará se o ni tvůj otec. Spravoval ji třicet let, nevidím důvod, proč by to nezvládl na pár dní.“

„Asi máš pravdu,“ zamračila se. „Chceš jít do kanceláře? V neděli?“

„Jestli se chystám odjet, musím vyřídit pár věcí.“

„Aha. A jsi si opravdu jistý, že si můžeš vzít volno?“ Nakrčil obočí. „Nesnaž se mě zbavit, miláčku. Jedu s tebou.“ Kousla se do rtu. „Hatchi, musíme si o tom promluvit.“

„O tom výletu na San Juan?“

„Ne, o tomhle. O tobě. Tady. U mě v kuchyni v osm hodin ráno.“ Zhluboka se nadechla. „Jestli si spolu chceme něco začít, měli bychom určit pevná pravidla.“

„My si spolu ale nezačínáme jen tak něco.“ Hatch vstal a šel s hrnkem k dřezu.

„Tak jak říkáš tomu, když se ukážeš na prahu v jednu v noci a strávíš tady noc?“ chtěla vědět.

„Říkám tomu, že jsme zasnoubení.“ Chytil ji za bradu a políbil na rty. Pak se vydal ke skříni, kde nechal sako a aktovku.

„Hatchi, počkej. Ať tě ani nenapadne odejít, než to probereme. Hatchi, vrať se. Myslím to smrtelně vážně. Na mou duši, jestli se nevrátíš, tak… Zatracená práce.“

Zavřel za sebou tiše dveře a vyšel na chodbu.

Hatche nijak nepřekvapilo, když v neděli ráno v kanceláři potkal Vincenta. Skoro vždycky pracoval o víkendu, jako Hatch. Benedict vzhlédl, a sotva Hatch vstrčil hlavu do dveří, aby dal o sobě vědět, hned začal nadávat.

„Kde jsi sakra byl?“ vyjel na něj. „Volám ti od půl osmý ráno. Co bylo v Portlandu?“

„Všechno v pořádku. Když mě příště nezastihneš doma, zkus zavolat k Jessii.“

Benedict zamrkal a pak zčervenal. „Tys s ní byl přes noc? Ty spíš s mojí Jessii?“

„Bude lepší, když si na to zvykneš. Mám si ji přece vzít, ne?“

„Měl by sis ji vzít pěkně rychle, nebo si mě nepřej.“ Vincent bubnoval prsty na stole a přimhouřil oči. „Doufám, že je to dobré znamení, že máš úspěch.“

„Myslím si to. Abych nezapomněl, budu tenhle týden pár dní pryč. Jedeme s Jessii na San Juan kvůli tomu případu s vyšetřováním kultu. Když vypadnu, máš to tu na starost. Tak ať nezbankrotujem.“

„Hatchi, panebože, ty jsi přece hlavní manažer. Nemůžeš jen tak zmizet.“

„Na co pak jsem šéf, když si nemůžu vzít volno, kdy to potřebuju?“ opáčil Hatch.

„Celý ten případ RR je pěkná blbost. Nemarni tím čas.“

„Nemám na vybranou. Jessie se rozhodla, že tím bude marnit svůj čas, to znamená, že já musím promarnit taky trochu toho svého. Nechceš přece, aby tam jela sama. Bůhvíco se tam děje.“

„To ne. Nechci ani, aby se tím zabývala.“

„Postavila si hlavu, tak jí budu dělat bodyguarda.“

Vincent se na něj ušklíbl. „Mám dojem, že si tě otočila kolem prstu. Jestli ji nedokážeš zvládnout, nevím, nevím, jestli jsi pro ni ten pravý.“

Hatch sevřel okraj dveří. „To je moje věc, Benedicte, tak se mi do toho nepleť. Nakonec, jsem tu šéfem.“

„Můžu ti zrušit smlouvu, kdy si vzpomenu, nezapomínej.“

„To neuděláš. Aspoň ne, dokud dostáváš, co chceš. A to ti zatím dávám. Jo, a taky blahopřeju k Elizabethinu prvnímu místu.“

„Děkuju,“ přikývl pyšně Vincent. „Holka je zdá se chytrá po mně.“

Jessie se usadila na židli vedle matky a dívala se, jak si Lilian systematicky zkouší asi dvanáct párů různých bot. Prodavačka, která všechny ty krabice přinesla, se ani nedivila vkusu zákaznice, co si chtěla vyzkoušet boty v tolika různých stylech. Lilian Benedictová sem chodila často a skoro nikdy neodešla s prázdnou. Vždy koupila aspoň jeden pár.

„Ten nesmysl s cestou na San Juan do centra nějakého kultu myslíš vážně?“ zamračila se Lilian, když si zkoušela semišové lodičky, které se jí docela zamlouvaly.

„Bohužel,“ namítla Jessie vesele. „Tyhle se mi nelíbí. Ty kačenky se k tobě hodí víc.“

Po pravdě řečeno, skoro všechno, co měla Lilian Benedictová na sobě, vypadalo dobře. Měla stejný vrozený šarm jako Constance. Lilian byla o pár roků starší, ale barvila si vlasy načerno, jako byly její původní vlasy, a nechávala si jen několik stříbrných proužků. Její plná ženská postava byla obdivuhodně pevná a způsob, jakým se držela, zaručoval, že bude vypadat fit ještě ve sto letech.

Jessie často přemýšlela o podobnosti mezi Lilian a Constancí. Byly si tak podobné, nejen fyzicky, ale i myšlením a vystupováním. Connie, spíš než Glenna, by mohla být Lilianinou sestrou. Obě ženy se jejím pozorováním bavily.

„A cos čekala?“ řekla jednou Lilian Jessii. „Muži se nemění. Přitahuje je stále stejný typ žen. Druhé manželky jsou často podobné prvním a mají s nimi i hodně společného.“

Jessie se dívala, jak si matka znovu zkouší kačenky. „Hatch trvá na tom, že pojede se mnou.“

„Aspoň něco. Kdy odjíždíte?“

„Zítra ráno. Dneska ráno jsem jim volala. Ten člověk, co jsem s ním mluvila, byl hrozně ochotný. Měla jsem z něj dojem profesionála. Pojedeme trajektem na jeden z blízkých ostrovů. Tam pro nás přiletí deltaplánem a odvezou nás na ostrov Ranního rozbřesku.“

„Ostrov Ranního rozbřesku?“

„Tak mu říkají,“ potvrdila Jessie. „Patří jim, tak mu můžou dát jaké chtějí jméno.“

„Zní to dost potrhle.“ Lilian zavrtěla hlavou nad párem červených lodiček na vysokém podpatku, které jí prodavačka přinesla.

„Půjdeme na několikahodinovou prohlídku a pak nás přepraví na ostrov, kde strávíme noc. To je všechno.“ Jessie potřásla nespokojeně hlavou. „Nejsem si jistá, že se během pár hodin dozvím něco o Susan Attwoodové. Ale je to aspoň začátek.“

„Asi si opravdu nemusím dělat starost. Kdyby něco, Hatch se o tebe postará. Je to velice schopný člověk, že?“

„Ano. Svým způsobem.“

Lilian se na ni poočku podívala a usmála se. „Mám dojem, že to začíná být vážné. Connie říkala, že si myslí, že spolu spíte.“

„To mám na téhle rodině obzvlášť ráda. Žádné soukromí.“

Lilian se zasmála. „Víš zrovna tak dobře jako já, že všichni doufáme, že se nějak dohodnete.“

„Nemám dojem, že si to přeje i teta Glenna.“

„Nesmysl. Glenna si myslí, že kdybyste se vzali, bude to pro všechny zúčastněné to nejlepší. Je to jediné možné řešení.“

Jessie se zachmuřeně dívala na pár italských kožených sandálů, které měla matka zrovna na nohou. „Nepřipadá ti trochu divné, že je Hatchovi sedmatřicet a je pořád ještě svobodný?“

Lilian se na ni překvapeně podívala. „On ti nikdo neřekl, že byl jednou ženatý?“

Jessie ztuhla. „O téhle maličkosti mě nikdo neinformoval.“ Hatch už vůbec ne. „A rozvedl se?“

„Myslím, že je vdovec. Říkala mi to Connie. Prý se o tom před pár dny zmínil Vince.“

„Tak vdovec. Aha.“ Jessie se nad tím zamyslela a zkoumala to ze všech úhlů. „To by mě zajímalo, proč mi o ní nikdy neřekl.“

„Myslím, že zemřela před několika lety. Nedělej si z toho hlavu, Jessie. Jsem si jistá, že ti o svém prvním manželství poví, až na to bude vhodná chvíle.“

Jessie se opřela lokty o opěradla židle a založila si ruce do sebe. Dívala se beze slova na elegantní, lesklé večerní lodičky a přemýšlela o podobnosti Lilian a Connie.

Muži se nemění. Druhé manželky se často podobají těm prvním.

Jessie cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Doufám, že nevypadám jako ona,“ zašeptala, a ani si neuvědomila, že to řekla nahlas.

Matka se na ni bystře podívala. „O čem to mluvíš?“

„O Hatchově první ženě. Doufám, že se jí nepodobám. Nerada bych byla náhražkou za nějaký přízrak.“

Lilian se zamračila. „Panebože, Jessie, snad to nemusíš tak dramatizovat.“

„Pravda. Je to přece byznys, že.“

„Divím se, že jsi Hatche přemluvila, aby s tebou jel na pár dní na San Juan,“ nadhodila Lilian a zjevně se snažila změnit téma hovoru.

Jessie se dál mračila na večerní lodičky. „Nic moc, když se nad tím zamyslíš. Jak říkám, jde přece o byznys.“

8. kapitola

Paní Valentinová, usazená ve starém houpacím křesle v obýváku sestřina viktoriánského domu, vypadala to pondělní odpoledne podstatně lépe. Zpočátku byla ráda, že Jessii vidí, ale když si vyposlechla novinky o případu, netvářila se nadšeně.

„Tak ty se tam chystáš? Do střediska vedení RR? Milá Jessie, nepřipadá mi to jako dobrý nápad. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Nedělejte si starosti,“ uklidňovala ji Jessie. „Nejedu sama, bude se mnou Hatch. A jenom si to tam chceme prohlédnout, nechystáme se unést Susan Attwoodovou nebo něco podobného. Jestli se pamatujete – jde nám přece jenom o to, abychom dokázaly, že je Bright podvodník.“

„Já nevím,“ ozvala se paní Valentinová znovu. Nervózně si pohrávala s tarotovými kartami na klíně. „Řeklas o tom paní Attwoodové?“

„Samozřejmě.“ Vzpomněla si na rozmluvu s Marthou Attwoodovou, která byla nadšená, že se konečně děje něco konkrétního. „Je zvědavá, co zjistíme. Ráda by věděla, jestli je její dcera na ostrově. Nejsem si jistá, zda se to dozvíme, ale možná budeme mít štěstí. Budeme mít s Hatchem nastražené uši, to je všechno.“

„Já nevím.“ Pohled paní Valentinové se najednou zostřil a ruka pohrávající si s kartami se zastavila. „Jessie, začínám z toho mít určitý pocit. Opravdový. Rozumíš?“

„Intuici? Paní Valentinová, to je skvělé. Snad se vám vrací vaše senzibilní schopnosti.“

Paní Valentinová zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Není to tak jasné. Je to jiné než před tím pádem ze schodů. Ale cítím v tom něco nebezpečného. Nelíbí se mi to, Jessie. Ani trochu se mi to nelíbí. Bylo by lepší, kdybys na ten ostrov nejezdila.“

„Ale paní Valentinová, já se jenom chci podívat, co se v tom centru RR děje. A už jsem slíbila paní Attwoodové, že pojedu.“

Paní Valentinová ztěžka vzdychla. „Tak mi aspoň slib jednu věc.“

„Jistě, paní Valentinová. A co?“

„Že nepodnikneš nic zbrklého. A že budeš pořád se Samem Hatchardem. Připadá mi, že nedělá nikdy nic nerozvážného nebo ukvapeného. Na jeho zdravý rozum je docela spoleh.“ Paní Valentinová si tím ale nebyla úplně jistá.

Jessiina teta Glenna přispěla svou troškou do mlýna telefonátem v pondělí večer.

„Lilian mi říkala, že ses nějak dopátrala těch RR á chystáš se zítra do jejich centra,“ prohlásila Glenna Ringsteadová velice nesouhlasným tónem. „Myslíš si, Jessie, že je to dobrý nápad?“

„Nejedu sama, bude tam se mnou Hatch.“ Jessie už si zvykla, že když zmíní Hatchovo jméno, je to, jako by mávala lidem, co nesouhlasí s její výpravou, před nosem nějakým amuletem. Zmínka o tom, že Hatch jede taky, je uklidňovala.

„Aha.“ Glenna se na druhém konci odmlčela. „Jestli tomu dobře rozumím, tak to mezi vámi začíná být vážné.“

„Hm.“ Jessie nevěděla, co na to říct. Podívala se na hodinky a viděla, že je po sedmé. Přemýšlela, jestli už Hatch odešel z kanceláře. „Ale nemysli si hned bůhvíco. Přiznávám, že mě přitahuje, ale nedokážu si představit, že bychom se měli vzít. Ty jo? Nedělalo by to dobrotu.“

„Ne,“ souhlasila Glenna tiše. „Nedělalo. I když tě všichni přemlouvají, aby sis ho vzala, bylo by to pro tebe neštěstí.“

Jessie sevřela sluchátko a suše polkla. Uvědomila si, že zrovna tohle nechtěla od tety slyšet. Doufala snad, že ji teta bude jako všichni ujišťovat, že jim to bude klapat? „Musím jít balit. Zavolám ti, až se vrátím. A díky za ty knížky o kultech, cos mi půjčila. Hodně jsem se z nich dozvěděla.“

„Za málo.“

V hluku motorů deltaplánu se nedalo mluvit. Když pilot přistával v zátočině a zamířil k plovoucímu doku, Jessie se podívala z okénka. Centrum RR vůbec nevypadalo jako centrum organizace zabývající se ochranou přírody.

Pilot, mladý, asi dvacetiletý muž v nažehlené bílo-modré uniformě a s thymolinovým úsměvem vypnul motory a zasmál se. „Vsadím se, že tohle jste asi nečekali. Většina lidí je překvapená. Předpokládají, že tu žijeme v jeskyni a živíme se kořínky a sběrem plodin.“

„No rozhodně jsem nečekala nic tak luxusního,“ přiznala Jessie, když si prohlídla velikou starou budovu nad zátokou. „Ty jo, Hatchi?“

Hatch otevřel dveře kabiny, pokrčil rameny a vystoupil na jemně se kolébající dok. „A co by měl člověk čekat? Že tu bude pobíhat smečka nějakejch cvoků, co chtěj spasit svět?“

Jessie se na pilota omluvně usmála. „Nevšímejte si ho, je hrozný skeptik. Musela jsem ho sem doslova přitáhnout.“

„Jistě, chápu. Hodně lidí, co sem přivážím, je ze začátku skeptických. Vaši průvodci jsou už na cestě. Ať se vám prohlídka líbí.“ Pilot se znovu usmál. Stál ve vysokých botách na molu a vítr mu cuchal pískové vlasy.

Ta nažehlená uniforma mu sluší, napadlo Jessie. Má na to postavu. Všimla si jeho širokých ramen a hrudníku a byla zvědavá, jestli posiluje. Typický americký hezoun, profesionální úsměv – mohl být pilotem kterékoliv bohaté firmy Na štítku se jménem měl vyryto Hoffman.

„Kdy začíná ta slavná prohlídka?“ vyptával se Hatch s pohledem upřeným na hodinky. „Nemáme celý den.“

Jessie se rozpačitě zavrtěla a znovu se podívala omluvně na Hoffmana. „Prosím tě, miláčku,“ spustila a snažila se, aby to znělo přesvědčivě, „nebuď tak netrpělivý. Je tak hezky a určitě se nám tu bude líbit.“

„Že se mi tu bude líbit? Ty jseš snad padlá na hlavu. Kdybych chtěl strávit příjemný den, půjdu na ryby. V životě by mě nenapadlo marnit čas tady.“

„Jistě.“ Jessie potlačila úsměv. Hatch to pochopitelně hrál, ale dělal to dobře. Dokonce ho podezírala, že je to pro něj role jako ušitá. Zřejmě mu to tak šlo proto, že si opravdu myslel, že celá akce je ztráta času.

To Hatche napadlo, že by měli předstírat, že jsou manželský pár. „Bude to jednoduché – kladný a záporný hrdina,“ vysvětloval během jízdy ze Seattlu. „Ty budeš důvěřivá, slabomyslná ženuška, která se nechá snadno ovlivnit a hned se nadchne pro scénář Zachraňme planetu.“

„Děkuju. A jakou roli budeš hrát ty?“

„Já budu cynický, otrlý manžel, kterého je nutno dlouho přesvědčovat.“

„Myslíš, že by nešlo, abychom si ty role prohodili?“ navrhla suše Jessie. „Já bych mohla být cynická, otrlá žena a ty důvěřivý, slabomyslný manžel.“

„Děláš si legraci? Ty ani nemusíš moc hrát. Neumíš říct nikomu ne, už jsi zapomněla? Kdyby nebylo mě, už jsi měla akcie společnosti na výrobu beztučného tuku na smažení.“

„Hele, Hatchi, jestli jejich akcie půjdou během šesti měsíců nahoru, budeš osobně zodpovědný za ušlý zisk.“

Slabě se usmál. „A co když klesnou?“

„Tak ti budu do smrti vděčná.“

„To není špatné.“

Až dosud šlo všechno hladce. Jessie zahlédla, jak k zátoce přicházejí dvě postavy. Bylo to, jako by si s Hatchem vyrazili na krátkou dovolenou. Když se dívala, jak do kufru mercedesu nakládá tašky s věcmi na noc, zalila ji vlna vzrušeného očekávání. Stráví noc se svým milencem.

Tak přece jen spolu začali chodit.

Nevěděla, jak přesně označit, co to s Hatchem provozují, rozhodla se tedy pro „chození“. Odmítala tomu říkat „zasnoubení“, jak na tom trval Hatch, a taky to pro ni nebyla záležitost na jednu noc. Tak zbývalo „chození“.

„Představím vás průvodcům,“ řekl pilot Hoffman, když muž a žena, co přišli z velkého domu, dorazili na houpající se molo. „To je Rick Landis a Sherry Smithová. Ricku a Sherry, tohle jsou manželé Hatchardovi.“

Jessie zdvořile pokývla hlavou. „Dobrý den. Jsme rádi, že jste si na nás udělali čas a chcete nás provést po středisku.“

„Jsem rád, že jste přijeli,“ prohodil Rick Landis a obrátil se s uznalým úsměvem na Hatche. Byl to podobný typ jako pilot. Měl nakrátko ostříhané hnědé vlasy, byl čistý a upravený, měl na sobě stejné modré kalhoty a vojenskou bílou košili, stejnou uniformu jako Hoffman. Byli i stejně staří, něco mezi dvaceti a třiceti. A byli zjevně ve výborné kondici.

„Neměl jsem moc na vybranou,“ zamumlal Hatch, jak se to hodilo k jeho roli. „Žena na téhle exkurzi trvala. Kdyby bylo po mém, jeli jsme na pár dní na Orcy.“

„Určitě se vám náš ostrov bude líbit víc než Orcy,“ řekla vážně Sherry Smithová. Byla mladá, bylo jí asi devatenáct nebo dvacet a vypadala mnohem zapáleněji než Hoffman nebo Landis. Byla také hezká, jak si Jessie všimla. Měla dlouhé, medové vlasy a její bílo-modrá uniforma dávala vyniknout štíhlému pasu a bokům.

„Je to tu krásné,“ ujišťovala je Jessie, aby zahladila dojem, kterým působil Hatch. Pečlivě si prohlížela okolí, starý dům, zátoku a kamenitou pláž. Za domem stál zelený les, smrky a borovice. „Je to opravdu hezké,“ zamrkala na Hatche. „Vid, miláčku.“

Hatch se na ni nevraživě podíval. „Jde to. Tak už můžeme na tu výpravu za čtyři sta dolarů? Byl bych rád zpátky v restauraci na večeři včas.“

„Samozřejmě,“ ozval se Landis. „Jsem si jistý, že po prohlídce budete mít dojem, že sponzorský dar čtyř set dolarů šel na dobrý účel. Pojďte za námi.“ Otočil se a vedl je po cestě směrem k domu.

„Nejdřív vám povím něco o historii hnutí,“ začala Sherry. „Ostrov patřil původně jednomu člověku, co v devatenáctém století zbohatnul z těžby dřeva. Vybudoval tenhle krásný dům jako letní sídlo a taky místo, kam vodil hosty.“

„A jak k tomu přišli lidi z RR?“ zeptal se Hatch.

„Před několika měsíci RR dostal tenhle ostrov darem od posledního žijícího člena rodiny. Doktor Bright se rozhodl přesunout centrum sem. Žena, které ostrov patřil, byla nadšenou příznivkyní hnutí.“

„Byla?“ podíval se na ni Hatch.

„Byla už hodně stará,“ dodala Sherry vážně. „Zemřela krátce po tom, co napsala poslední vůli ve prospěch RR.“

„To je skoro osud, že. Ekologické hnutí zdědilo zámek po zbohatlíkovi z těžby dřeva. Tomu se říká poetická spravedlnost.“

Landis se zasmál. „Ne tak úplně, ale to vysvětlím později. Obvykle začínáme videoprojekcí o práci RR.“ Otevřel dveře a přivedl návštěvu do chodby obložené dřevem. „Budete si moct vytvořit dobrou představu o tom, co děláme.“

„Nechci se vás nijak dotknout,“ začal Hatch, když následoval Jessii do malé posluchárny. „Myslel jsem si ale, že radikálové pro ochranu životního prostředí by se měli spokojit s něčím skromnějším, než je tenhle kamenný palác. Jenom topení musí v zimě stát spoustu peněz.“

Sherry zavrtěla hlavou a podala mu kávu v plastikovém kelímku. „Zatím – jako většina ostatních – nevíte, v čem spočívá práce RR. Ale brzy uvidíte.“

Jessie se podívala na kelímek. „Rozhodně jsem nečekala, že tu budete užívat plasty.“

Landis přikývl a hezká tvář mu zvážněla. „Je mi jasné, co si asi myslíte. Posaďte se, promítnu vám video. Pak budete všemu líp rozumět.“

Jessie se posadila na sametem potažené sedadlo vedle Hatche. Světla pohasínala, rozhlédla se rychle kolem.

„Víš, co mi to připomíná?“ zeptal se tiše Hatch, když ho nebylo slyšet na pozadí hudby uvádějící film.

„Co?“

„Drahou prezentaci, která se předvádí potenciálním investorům, než je pak někdo oškube.“

Jessie ho ve tmě okřikla. „Mlč, uslyší tě.“

Hatch pokrčil rameny a usadil se. Film začal. Hluboký, vážný mužský hlas se nesl sálem.

Většina vědců si je vědoma toho, že stav životního prostředí je katastrofální. Katastrofa, která se blíží, se neliší od jaderné spoušti, následku třetí světové války. Každým dnem přibývá radioaktivního odpadu v našich mořích. Kyselé deště ničí zemědělskou půdu. Ničení deštných pralesů ohrožuje vzduch, který vdechujeme.

Nemá smysl debatovat o ohrožení naší planety, je to nesporný fakt. Zbývá nám odhalit, kolik času nám zbývá, a jak bychom se mohli zachránit.

„Mají u toho dost dobrou grafiku,“ ozval se znovu Hatch, když zazněla hudba. „Museli si najmout prvotřídního typograf, aby jim dal tohle dohromady.“

Opět zazněl hlas vypravěče, tentokrát zase sebevědomý a uklidňující.

Jeden muž, odborník na problematiku klimatologie, ekologie a programování, se tímto problémem zabýval hlouběji než ostatní. Jmenuje se doktor Edwin Bright a je zakladatelem nadace Ranní rozbřesk. Seznamte se s ním. Je to člověk, který může zachránit mě i vás před katastrofou, která nám neodvratně hrozí.

Následovala scéna zabíraná v zátoce před domem na ostrově. Kamera zaostřila na postavu muže v dobře padnoucích modrých kalhotech a v bílé košili u mola. Díval se mimo kameru někam do dálky, jako by viděl, jak se přibližuje něco důležitého.

Jessie se naklonila, aby lépe viděla. Doktoru Edwinu Brightovi táhlo na padesátku a bylo jasné, že je fotogenický typ. Byl to zajímavý člověk s ostrými rysy, nakrátko ostříhanými hnědými vlasy a živýma modrýma očima. Měl brýle s ocelovou obroučkou, jako často nosí piloti, a ty mu dodávaly vážného, inteligentního vzhledu spolu s odhodlaným, skoro vojenským výrazem. Když se konečně otočil ke kameře, podíval se klidně do objektivu, jako by viděl skrz diváky. V jeho pohledu byla přesvědčivá intenzita. Jessie si vzpomněla, jak jí David říkal, že ho lidé považují za charismatickou osobnost.

„Připomíná mi takové ty týpky z televize, co ti nabídnou spásu duše, když jim zašleš, co máš na kontě,“ zašeptal Hatch.

„Psst. Říkám ti, Rick nebo Sherry tě uslyší.“

Doktor Bright v mnohém souhlasí se svými kolegy. Připravuje ale vlastní předpovědi založené na programu a vlastních výpočtech. Prozkoumal klimatické jevy pro příštích padesát let. Není pochyb o tom, že ekologická katastrofa je neodvratná. Časový odhad doktora Brighta se liší od posudků jiných vědců.

Podle jeho pečlivě ověřených programů a výpočtů nám hrozí dřív, než se mnozí domnívají a předpovídají. Dojde k ní pravděpodobně během příštích deseti, patnácti let.

Edwin Bright také nesouhlasí se svými kolegy a s radikálními ekology v tom, jak katastrofu přežít.

Edwin Bright se podíval přímo do kamery a poprvé promluvil. Měl hezký, vyvážený hlas, nabitý přímo hypnotickou energií.

Technologie způsobila naše problémy a technologie nás také zachrání. Domnívám se, že je bohužel příliš pozdě, abychom se snažili zachránit se obvyklými konzervativními opatřeními, navzdory tomu, co hlásají liberální extrémisté. To, že se v samoobsluhách začnou používat papírové tašky místo igelitových, je asi tak platné jako snažit se zalepit díru v přehradní hrázi náplastí. Nemůžeme se vrátit zpátky, do doby před vynálezem elektřiny a penicilinu. Kdybychom to udělali, budeme popírat samu podstatu lidství, právě to, co nás může zachránit – lidskou inteligenci. Není možné se vracet. Jednoduše řečeno, je příliš pozdě vracet se do doby, kdy lidé umírali ve třiceti a trpěli hlady. Nemáme dost času, abychom zastavili ekonomiku nebo změnili životní styl, abychom se vyhnuli katastrofě.

Jessie se podívala na plastikový kelímek v ruce. „Takováhle filozofie pak vysvětluje ten plastik. Co bychom se snažili recyklovat, když už se stalo, a nemáme čas dát věci do pořádku.“

„Pohodlná teorie,“ šeptal Hatch. „Vsadím se, že se to spoustě lidí hodí. Vlk se nažere a koza zůstane celá.“

Ale je tu naděje, pokračoval Edwin Bright jistým, melodickým hlasem. A tu naději představuje práce nadace Ranní rozbřesk. Stavíme se k problému typicky americkým způsobem za využití moderní vědy, technologie a spolehlivého know-how. Přátelé, dosáhli jsme velkého pokroku. S vaší pomocí budeme moci pokračovat v důležité práci. Zbývá nám ale málo času. Vyzývám vás, abyste přispěli, čím můžete – dnes, hned. Je to pro dobrou věc. Bez vaší podpory mnoho nedokážeme. Jestli pomůžete, můžeme zachránit svět.

Když kamera zabírala seshora ostrov, ozval se ještě jednou vypravěčův hlas.

Možná vás překvapí, že potřebná technologie už existuje. Nadace Ranní rozbřesk se částečně zabývá úpravou stávající technologie a jejím efektivním využitím. Nemůžeme čekat, až to udělají vlády světa. Jsou zavaleny red tape a byrokracií. Jen soukromí podnikatelé jsou dost pružní, aby dokázali reagovat. Prozíraví Američané věří v soukromé podnikání, protože vědí, že funguje. Doufáme, že nás podpoříte.

Jessie poslouchala zbytek filmové přednášky a smutně si uvědomila, že si přeje věřit, aby RR skutečně dokázali zachránit svět pomocí stávající technologie. Bylo příjemné vědět, že potřebné přístroje už jsou vynalezeny, a že to chce jen nápad a koordinaci jak je správně využít. Musela si neustále připomínat, že doktor Edwin Bright je nejspíš vychytralý podvodník s hbitým jazykem.

Film končil a znovu zazněla hudba. Světla se postupně rozsvěcela.

„Určitě se chcete zeptat na spoustu věcí,“ řekl Landis a vstal.

„Ano. Pro začátek bych chtěl vědět, odkud Bright vylovil časové rozmezí pro globální ekologickou katastrofu. Deset až patnáct let je zatraceně málo. Dost jsem o tom četl, ale nikdo nikde neuvádí tak krátkou dobu.“

„To je dobrá otázka,“ souhlasil Landis vážně. „Pojďme dolů k počítačům. Ukážu vám, jak provádíme Brightovy výpočty.“

Sherry Smithová šla za Jessii a všichni následovali Landise tmavou, dřevem obloženou chodbou. Zastavil se a otevřel dveře.

Jessii přivítal hluk hlasů. Přicházely z místnosti, která byla zřejmě původně jídelnou. Stály tam v řadě stoly s telefony. Obsluhovalo je několik mužů a žen, asi dvacetiletých. Nebylo těžké uhodnout, co se tu děje. Jessie se soustředila na hlasy několika nejbližších operátorů a zároveň se rozhlížela, jestli neuvidí někoho, na koho by se hodil popis Susan Attwoodové.

„Ano, pane Williamsone, udělali jsme ohromný pokrok a zrovna jednáme s jednou velkou korporací o zavedení přístroje do masové výroby. Měli by s tím začít příští měsíc a během osmnácti měsíců by měl být k dispozici ve všech městech a obcích. Během osmnácti měsíců se vaše investice ztrojnásobí. Můžeme počítat s finanční pomocí?“

Operátorka Jessii připomněla její kamarádku Alison. Zachytila Hatchův skeptický výraz a věděla, že si myslí totéž.

Další operátorka se snažila prodat jiný přístroj.

„Jak jsem vám už vysvětlovala,“ říkala nadšená, zapálená mladá žena osobě na druhém konci linky, „Brightův odpařovač likviduje nečistoty chemickou cestou. Výsledným produktem je čistý kyslík. Odpadnou tak starosti se zavážkami, znečišťováním moře odpadem a jinými tradičními způsoby skládky. Potřebujeme jen finanční podporu. Kdybyste nám mohl věnovat aspoň pět tisíc dolarů, povedeme vás jako registrovaného investora, a tak se stanete potenciálním vlastníkem akcií. Budete se podílet na zisku, který se v příštích pěti letech má každých šest měsíců zdvojnásobit.“

Landis tiše zavřel dveře a vedl je dál chodbou ke kamennému schodišti. „Původní majitel tu měl velký sklep,“ vysvětloval, když scházeli po schodech. „Vybudovali jsme tam počítačové centrum. Počítače, které používáme, pracují s Brightovými programy. Programy se stále novelizují, přejímají nové informace – zprávy o počasí, záření a toxickém znečištění.“

„Programy jsou neuvěřitelně komplexní,“ dodala Sherry. „Zaznamenáváme, jaká plocha deštných pralesů denně mizí, jaké množství škodlivin vypouštějí hlavní výrobci na světě, a také koncentraci přírodních plynů třeba po výbuchu sopek. Pak připravujeme projekci a vycházíme přitom z několika tisícileté klimatologické historie planety.“

„A to je jen vrchol ledovce, jak se říká.“ Když sešli po schodech a Landis otevřel dveře do úzké haly, usmál se. „Dělá se tu taky jiný výzkum, dáváme dohromady dostupné informace o technologii, včetně malých výrobců a materiálu ve výzkumných laboratořích.“

Jessie zaslechla povědomé vrčení počítačů. Došla ke dveřím a nahlédla do místnosti bez oken. Hatch stál za ní a prohlížel si místnost.

„Pánové,“ hvízdl a poprvé to znělo ohromeně.

A to to ještě nevystihl, pomyslela si Jessie. Na jednom dlouhém stole stála řada počítačových terminálů. Tři mladí lidé, kteří jí připomínali Alexe Robina, se krčili před monitory. Byli tak zabraní do práce, že se ani neotočili ke dveřím.

Všude po místnosti byly faxy, tiskárny, telefony a modemy. Šedé stěny poseté mapami světa. Kam se podívala, viděla grafy a fascikly výjezdů. Kromě tří lidí u monitorů byli v místnosti ještě další dva. Byly to ženy ve věku Susan Attwoodové, ale ani na jednu se nehodil popis Jessiiny klientky.

„Pojďte dál a prohlédněte si to tu,“ zvala je Sherry.

Hatch přikývl a vešel do místnosti, Jessie v patách za ním. Zastavil se před jedním monitorem a podíval se na obrazovku. Byly tam řady čísel.

„Co je to?“ zeptal se mladého muže u klávesnice.

„Klimatická data severní Evropy, dvě stě let zpátky. Používám to pro projekci na příštích padesát let.“ Mladík ani nezvedl hlavu. Zmáčkl klávesu a čísla na obrazovce zablikala a jako kouzlem se změnila. „Vidíte, že dochází k značnému oteplování.“

Hatch přisvědčil a přešel k další obrazovce, kde mu operátor vysvětlil, že zaznamenává seismickou aktivitu.

„Doktor Bright věří, že dojde k posunům tektonických plató následkem nedávné sopečné aktivity ve světě,“ vysvětloval. „Sopky mají zajímavý vliv na klima.“

Jessie se dívala na obrazovku a vzpomněla si, co jí nedávno říkala Elizabeth. „A co ničení deštných pralesů?“

„To je velký problém. Doktor Bright se této oblasti věnuje a přišel s několika zajímavými návrhy. Zabývá se hlavně klimatologií – ubýváním ozonové vrstvy, celosvětovým oteplováním a tak podobně. Telefonoval asi před hodinou a chtěl zkontrolovat jednu nedávnou projekci. Získal nějaké nové informace a domnívá se, že nám možná zbývá ještě míň času, než jsme si původně mysleli.“

„Aha.“ Jessii bylo těžko. Uvědomila si, že všechno, co lidé z RR říkají, zní věrohodně. „Kde je Edwin Bright?“

„Myslím, že v Texasu,“ odpověděl mladík. „Má tam mít schůzku s jedním vědcem, co vymyslel způsob jak dostat do mraků určitou chemikálii, která by neutralizovala kyselý déšť. Bright mu chce pomoct s patentem.“

„Zbývá tak málo času,“ zašeptala Sherry.

„Tak,“ potvrdil Hatch a hodil kelímek do blízkého odpadkového koše, plného papírů z počítačů. „Mohl by mi někdo ukázat, kde je tu toaleta?“

„Jistě. Támhle na chodbě.“ Sherry se na něj usmála. „Ukážu vám to.“

„Děkuju.“ Hatch si nevšímal Jessiina pohledu, když se vydal za mladou ženou ke dveřím.

Jessie se dívala, jak odchází, a pak se obrátila k Landisovi se zdánlivě nevinným, zvědavým výrazem. „Udělala na mě pochopitelně velký dojem zdejší technologie, počítače a tak podobně, ale měla jsem dojem, že doktor Bright není jen vynikající vědec. Ten člověk, co mi dal pozvánku, naznačoval, že má jisté…“ Zaváhala. „Jisté schopnosti.“

Landis zamyšleně přikývl. „Máte na mysli domněnky, že je Bright senzibil, že.“

„Domněnky? Nic víc na tom není?“

Landis ji vyprovodil z počítačového centra a zavřel za sebou dveře. „Záleží na tom, jak se na to díváte. Doktor Bright je neobyčejně inteligentní člověk s fenomenální pamětí, kterou využívá při sestrojování svých projekcí. Jeho mozek funguje prakticky jako počítač. To vede některé lidi k domněnce, že je senzibil. Ale on sám o tom nikoho nepřesvědčuje.“

„Asi jsem slyšela špatně.“ Jessie si vzpomněla, že Susanina matka jen naznačovala, že Bright možná používá hypnózu nebo něco podobného, aby ovlivnil lidi typu její dcery.

„A kde je hranice mezi normálními a senzibilními schopnostmi?“ zeptal se Landis. „Spousta lidí věří na intuici a mnozí se pyšní přesností svých dohadů. Ale když má někdo mimořádný dar intuice jako například doktor Bright, lidé si hned myslí, že jde o paranormální vlastnosti.“

„Máte pravdu. Rozumím.“ Jessie byla zvědavá, jestli to tak nakonec není i s paní Valentinovou. Bystrá intuice, nic víc. „Pracuje tu dost lidí.“

„Všehovšudy asi patnáct. Přidávají se k nám, protože mají vážný zájem o životní prostředí a protože věří ve schopnost našeho národa řešit problém pomocí technologie. Doufáme, že nás s panem Hatchardem budete moct finančně podpořit.“

Jessie se už chystala odpovědět, ale když zahlédla Hatche, jak se vrací z výpravy na toaletu, ztichla. Sherry Smithová šla vedle něj a tvářila se nadšeněji než obvykle. Něco mu vykládala. Hatch se soustředěně mračil. Jessii nějak pohoršovala náhlá intimita mezi těmi dvěma. Otočila se k Landisovi a usmála se, když vytáhla tradiční výmluvu manželek.

„Co se týče peněz, pane Landisi, budeme se muset nejdřív poradit s manželem jako vždycky.“

„Jistě, paní Hatchardová.“ Landis jí věnoval jeden ze svých okouzlujících úsměvů a ukázal ke schodům. „Tak budeme pokračovat?“

9. kapitola

Jessie míchala koňakem v baňaté skleničce a naklonila hlavu, aby vdechla příjemnou vůni. Vevnitř bylo útulně, teplo a klidno. Za okny malé restaurace vytrvale pršelo. Jídlo, co s Hatchem dojedli, bylo výborné. V krbu jídelny hořel jasný oheň. Sedělo tu pár dalších lidí, tiše si povídali a zjevně se dobře bavili.

Když prohlídka skončila, vrátili se Jessie s Hatchem do hotelu, převlékli se a šli na večeři. Hatch toho při večeři moc nenamluvil, jako by byl ztracen v myšlenkách.

Pro jednou se Jessii nechtělo ho provokovat. Místo toho vychutnávala zvláštní, spokojený pocit přátelské sounáležitosti. Bylo příjemné, že celé dobrodružné odpoledne strávili spolu.

Celým výletem jako by mezi nimi vzniklo nové pouto. Měli teď konečně něco společného, kromě vzájemné fyzické přitažlivosti, něco, co nemělo nic společného s Benedictovou firmou. Poprvé měla dojem, že v jejich vztahu je jiskra naděje pro budoucnost.

Snad by se jim to mohlo povést, že by našli společný jazyk, přála si. To, že ho její dnešní vyšetřování zajímalo, považovala za dobré znamení. Může mít pochopení pro to, co dělá.

Možná nakonec není tak posedlý vlastní kariérou jako její otec. Třeba jenom potřebuje, aby ho čas od času někdo odvlekl od pracovního stolu. Možná by se s trochou pomoci mohl naučit rozvinout hravou složku své povahy, na chvíli zpomalit a uvolnit se, zastavit se a zjistit, že kolem voní květiny.

Jessie se na Hatche rychle podívala, když podepsal účet a vrátil kreditní kartu do kapsy. Na svůj vkus byl skoro ležérně oblečený, což znamenalo, že neměl oblek. Měl černo-šedé sako z hrubé látky, bílou košili a černé kalhoty. Místo obvyklé usedlé proužkované hedvábné kravaty měl tečkovanou. Ve chvíli, kdy balil, zřejmě hodil veškerou uvážlivost za hlavu.

Hatch vzhlédl a uviděl, jak se na něj dívá. Usmála se a čekala, až řekne něco, co ho napadlo v souvislosti s RR nebo aspoň jaký to byl hezký večer.

„Docela by mě zajímalo,“ zamračil se lehce Hatch, „jestli Gresham poslal dneska odpoledne Vincentovi průběžnou zprávu. Jestli ne, tak ho roztrhnu jak hada, až se vrátím. Už ho mám dost. S tím Portlandem je to tak tak, nikdo si nemůže dovolit zmeškat jediný termín.“

„Teda, Hatchi, tohle je to nejromantičtější, co mi kdo kdy řekl u krbu po příjemné večeři ve dvou. Je mi zrovna na omdlení.“

Chvíli se na ni nechápavě díval. Pak pochopil, co mu asi chce. „Jestli ti není dobře, tak bychom se měli vrátit do hotelu.“

„Nedělej si starosti, jsem v pořádku.“ Nakrčila nos, ale to už ji strkal ke dveřím. Tolik asi k tomu, že myslel na její případ nebo na její přítomnost, pomyslela si. Nic než Benedictovy spojovací materiály.

O několik minut později vešli do mlhy a deště a vraceli se tiše k hotýlku, kde bydleli. Hatch nad nimi oběma držel černý deštník a Jessie mu šla těsně po boku.

Ulice v centru malé vesnice na ostrově byla skoro liduprázdná. Na křižovatce se silnicí, která vedla k přístavu, svítil jediný semafor, jinak se nikde moc nesvítilo. Jessie se do něj zavěsila a v té mokré tmě bylo příjemné, že je tak vysoký a silný. Vzpomněla si na postel, která je v hotelu čekala. Třeba je nečeká dlouhodobá budoucnost, ale „chodí“ spolu.

„Hatchi?“

„Ano?“

„Mohla bych se tě zeptat na něco osobního?“

„Záleží na tom, co to bude.“

Jessie zadržela dech. „Podobám se jí?“

„Komu?“

„Tvé ženě.“

Svaly na ruce pod jejími prsty ztuhly. „Ne, sakra.“

„Jsi si tím jistý?“

„Samozřejmě. Co je to za debilní otázku? Jak jsi na to vůbec přišla? Kdo ti řekl, že jsem byl ženatý? Tvůj otec?“

„Ne. Promiň, Hatchi, neměla jsem nic říkat.“

„Když už jsi to nakousla, tak to dokonči.“

Jessie se zadívala na mokrý chodník před nimi. „Mluvila jsem s matkou. Ta mi řekla, že jsi byl ženatý a že tvoje manželka umřela. To vedlo pochopitelně k hovoru, že když se muži ožení podruhé, často hledají v druhých manželkách totéž co v prvních. A to zase k tomu, jak jsou si matka a Connie podobné. Mamka tvrdí, že se muži nemění, obzvlášť co se týče oblíbeného typu žen. Přitahujou je podobné ženy, jestli víš, jak to myslím, a –“

„To už by snad stačilo, Jessie.“

Sevřela rty, uvědomila si, že se začala třást. „Promiň.“

„Vůbec se jí nepodobáš.“ Jessii se ulevilo.

„Byla blondýnka a měla modré oči.“

„Aha. Asi hezká, co.“

Hatch na chvilku zaváhal. „Ano, ale jinak než ty.“ Znovu se odmlčel. „Byla vyšší.“

„Aha.“

Hatch pokrčil rameny. „To je asi tak všechno,“ dodal rozmrzele. „Co bys ještě chtěla vědět?“

„Už nic.“

„Dobře.“ Znělo to, jako by se mu ulevilo.

„Jaká byla?“

„Co tím sakra myslíš?“

„Byla hodná?“

„Jessie, nech toho.“

„Měls ji hodně rád?“ Věděla, že by měla přestat, ale nešlo to. Otázky se jí draly na rty a žádaly odpověď.

Hatch se zastavil a otočil ji tváří k sobě. V matném světle z nedaleké chalupy viděla, že má rysy obličeje ostřejší než jindy a že je bledší. Litovala, že nebyla zticha.

„Jessie…“

„Promiň, Hatchi,“ zašeptala, „nechme toho. Nic mi po tom není, já vím.“

Zavrtěl hlavou. „Na to tě moc dobře znám, Jessie. Jakmile jsi na to jednou začala myslet, nedokážeš zapomenout. Budeš to převracet v hlavě a klást si všechny možné otázky.“

Zavřela oči. Měl pravdu. „Už o ní neřeknu ani slovo. Slibuju.“

„Jistě. A když ti uvěřím, tak jsem Panna orleánská.“ Vzdechl. „Když jsem si ji bral, tak jsem ji měl rád. Byla všechno, co jsem si přál a potřeboval. Byla zrovna tak ctižádostivá jako já. Byla krásná, rozuměla mi a podporovala mě. Narodila se ve světě, do kterého jsem se snažil proniknout, a uměla se v něm pohybovat. Vypracovával jsem se a ona mi při tom pomáhala. Dokonalá manželka podnikatele.“

„Hatchi, prosím tě, už nic neříkej.“

„Pracovala na mé kariéře stejně tvrdě jako já. Bavila mé obchodní partnery, i když se o tom dozvěděla na poslední chvíli. Vybrala správný klub. Nikdy si nestěžovala, když jsem musel kvůli práci odjet. Rozuměla tomu, co moje práce obnáší. Neměla připomínky, když jsem přišel pozdě na večeři nebo když jsem byl moc unavený na to, abychom se milovali.“

„Hatchi, už o tom opravdu nechci mluvit.“

„Já taky ne, ale když jsi s tím začala, dokončím to. Abych to zkrátil, byli jsme spolu šťastní asi čtyři roky. Měl jsem dobré místo v rychle se rozvíjející firmě. Měli jsme nalinkovanou budoucnost. Zdálo se mi, že je načase, abychom začali uvažovat o dětech. Ona si myslela, že bychom měli ještě nějakou dobu počkat. Pak se najednou odehrálo pár věcí najednou.“

„Jako?“

„Ta společnost, pro kterou jsem pracoval, podlehla konkurenci. Propouštěli hodně lidí, a když bylo po všem, já i většina ostatních manažerů jsme zůstali bez práce. To se stává. Olivia se s tím ale těžko smiřovala. Byli jsme skoro tam, kde jsme začínali – aspoň podle ní.“

„A z toho si dělala hlavu?“

„Dejme tomu, že nechtěla začínat od nuly, a to jí nemůžu mít za zlé. Já sám jsem tím nebyl nadšený, ale věřil jsem, že se z toho dokážu dostat. Ona ne. Hodně jsme se hádali a ona mi vyčítala, co se stalo. Pak se zabila při autonehodě.“

Jessie cítila, jak se jí do očí derou horké slzy. „Promiň, Hatchi.“

„Bylo to blbý. Ještě dost dlouho po pohřbu jsem byl úplně mimo. Což asi vysvětluje, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem našel vzkaz, který mi nechala, než tenkrát nasedla do auta.“

Jessii se sevřely vnitřnosti, když si uvědomila, k čemu to možná směřuje. „A co bylo v tom dopise?“

„Psala mi, že se nechce vázat na takovou nulu. Jde jí o vlastní budoucnost, a proto zažádala o rozvod. Chtěla si vzít jednoho mého přítele, kolegu z firmy, kterému jsem vždycky věřil. Pro něj ten převrat ve firmě dopadl dobře. Skončil jako viceprezident nového majitele.“

„Hatchi.“

„Bylo jasné, že spolu měli poměr už asi šest měsíců před tou nehodou. Ten den, co se zabila, se chystala za ním. Psala taky, že doufá, že to pochopím.“

„Panebože.“ Jessie se už dlouho necítila tak mizerně.

„Hrozně mě to mrzí, Hatchi,“ opakovala pořád dokola, protože ji nic jiného nenapadalo.

„Když jsem si přečetl ten dopis, došlo mi najednou hodně věcí. Konečně jsem pochopil, proč pořád nechtěla mít děti. Bála se přijít do jiného stavu než se rozhodne, jestli se mnou zůstane nebo ne.“

Jessie cítila skrz rukáv kabátu, jak se jí prsty zarývá do paže. Zvedla ruku a dotkla se jeho tváře. „Prosím té, Hatchi. Už o tom nemluv, neměla jsem se tě na nic ptát.“

Sevřel rty. „Jsi mokrá. Jsme pěkný cvoci, že tady takhle stojíme v dešti.“

„To jo.“

Vzal ji pod paží a šli dál. „Chceš vědět ještě něco? Rád bych měl tuhle dotazníkovou část za sebou.“

Měla by tisíc otázek, ale ani jednu nemohla položit v tuhle chvíli. „Asi se neumím moc dobře ptát.“

„Možná se neumíš moc dobře ptát,“ ušklíbl se Hatch, „ale jsi vytrvalá. Jseš si jistá, že už nemáš žádné další otázky?“

„Jsem.“ Přitáhla si klopy kabátu. „Dělá se zima, nezdá se ti?“

„Ani ne. To je spíš tím, jak jsi promokla.“

„Ne, to ne. Určitě je chladněji. Nebo něco.“ Po zádech jí přeběhl mráz. Instinktivně se podívala za sebe. Nebylo nic vidět, jen tmavá mokrá vozovka. Tmu za nimi na chvilku pročísly reflektory auta, a hned zmizely.

„Děje se něco, Jessie?“

„Ne. Jenom jsem měla chvilku pocit, že tu někdo je.“

Hatch se ohlédl. „Nikoho nevidím. A i kdyby, není se čeho bát. Tohle není centrum Seattlu.“

„Pravda.“ Setřásla nepříjemný pocit. „Co si myslíš o dnešním odpoledni? Nic jsi neřekl, co jsme se vrátili.“

„Zatím nevím, co si o tom myslet. Nejdřív se chci podívat na něco, co jsem tam sebral,“ prohlásil Hatch. „Možná by se na to měl podívat ještě někdo jiný.“

Jessie se na něj tázavě zadívala. „Cos tam proboha sebral? Nevšimla jsem si, že bys něco nesl.“

„Ukážu ti to, až přijdeme do pokoje.“

„Myslíš, že by třeba s Ranním rozbřeskem mohlo být všechno v pořádku?“

„Ne,“ odpověděl rovnou. „Je to podvod, to je úplně jasné. Ta prezentace, co jsme dneska viděli, byla perfektní návnada se spoustou lákadel pro hlupáky, kteří se toho chytí.“

„Myslela jsem si to. Víš, chvílemi jsem skoro doufala, že je to všechno pravda.“

„Jessie, na problémy se zničeným životním prostředím není žádný jednoduchý recept. Zeptej se na to Elizabeth nebo Davida.“

„Já vím. To bylo jen zbožné přání. Musím přiznat, že všechny ty monitory s klimatickými projekcemi vypadaly hrozně přesvědčivě. Mluvila jsem s Landisem, když jsi odešel na záchod.“

„Vsadím se, že by se mu líbil tučný příspěvek.“

„To jo, ale co je důležitější, snažila jsem se z něj dostat, jestli o sobě Bright šíří, že má senzibilní schopnosti. Povídal, že někteří lidé si tak mohou vykládat kombinaci jeho inteligence a intuice, ale řekl jasně, že Bright sám nic takového netvrdí.“

„To je chytré. Ať si blbci myslí, co chtějí, jemu se to bude nějak hodit do karet. Nemusí se ani snažit to uhrát na senzibilní schopnosti. Není nic těžkého umluvit mladé zapálené lidi, jaké jsme viděli tam dole. Nechají se ochotně zblbnout lacinou propagandou, jak jsme to viděli na videu. A pak je tu ještě příslib zbohatnutí na všech těch zázračných přístrojích, které mají být vynalezeny.“

„Máš pravdu. Má to ale promyšlené, co? Zachránit svět a ještě na tom vydělat. Kdo by odolal?“

„Hlupáci se rodí každou minutu, Jessie. Jen si vzpomeň, jak pro tebe bylo těžké, abys řekla ne té tvé makléřce.“

„Alison do toho netahej. Jak moc si myslíš, že jsou oddaní ti Brightovi spolupracovníci?“

„Dost. Někteří dokonce nabízejí, že se s potenciálním hlupákem za patřičně vysoký příspěvek vyspí.“

„Cože? Ne, to snad neřekla. Nebo jo?“

„Hmm.“

„Co je to za odpověď? Snažila se tě Sherrynka Smithová svést? Cos na tom záchodě vůbec dělal?“ vyptávala se Jessie a znovu se jí zmocnil ten nepříjemný pocit. Ohlédla se přes rameno.

„Co je?“ zeptal se Hatch.

„Vím, že to zní trhle, ale mám pocit, že tu nejsme sami.“

„Už jsme skoro v hotelu, ještě jeden blok,“ uklidňoval ji. „Měl jsi někdy pocit, že tě někdo sleduje?“ Zrychlila a snažila se zahlédnout světla z hotelu.

„Nezapomínej, že jsem podnikatel. Kdykoliv se ohlédnu přes rameno, někdo mě předběhne. To už tak chodí.“

„Nedělám si legraci, Hatchi. Jsem z toho nervózní. Někdo nás sleduje, vím to.“

„Zřejmě nějaký vesničan, co jde domů z té samé restaurace.“

Jeho hlas zněl klidně jako vždycky, ale Jessie cítila, že je ve střehu. Zrychlil krok stejně jako ona.

O chvíli později už byli bezpečně v teplé, vlídné chodbě penzionu, kde si zamluvili pokoj. Před krbem hráli dva hosté dámu, zvedli hlavu a kývli na pozdrav, když kolem nich Hatch s Jessií prošli ke schodům.

Jessii se ulevilo, když byli v pokoji a Hatch zavřel a zamknul. Vyklepala kabát, aby aspoň trochu oschl, a pověsila ho do skříně. „Jsem z té návštěvy v RR centru nervóznější, než jsem čekala. Ukaž mi, cos tam sebral.“

„Tady, podívej.“ Hatch vytáhl z náprsní kapsy složený list papíru.

Jessie si ho vzala a Hatch si zatím sundal sako a kravatu. Jessie papír opatrně rozložila a viděla, že je to výjezd z počítače. Na stránce bylo plno čísel. „Kdes to sebral?“

„V koši na záchodě. Potíž s počítači je v tom, že produkujou spoustu zbytečného papíru jako odpad. A je těžké mít přehled o tom, co se vyhazuje, i za přísných bezpečnostních opatření. Vždycky někdo zahodí pár stránek do nejbližšího koše.“ Hatch se posadil na židli a natáhl si nohy.

Jessie si sedla překvapením na postel. „Ty jsi prohlížel odpadkové koše na záchodě? Proto jsi tam chtěl jít? Páni, Hatchi, co tě to napadlo?“

„Chtěl jsem malý vzorek toho, co tam tiskli. Zajímalo mě, jestli je to totéž, co jsme viděli na monitorech.“

„A je?“ Jessie si prohlížela sloupce čísel.

„Ne. To, co vidíš, vypadá spíš jako nějaký finanční převod než klimatologická projekce.“

„Tabulka.“ Jessie znovu vzhlédla. „To by mohla být nějaká levota, co?“

„Může to být cokoliv. Tahle stránka nic nedokazuje. Legální organizace musí vést účetnictví stejně jako kdokoliv jiný. Potřebujeme toho vědět víc, než si budeme moct udělat obrázek o tom, co se v tom RR centru vlastně děje.“

„A jak se toho dozvíme víc?“

Hatch se na ni dlouze zadíval. „Pro začátek bychom měli sehnat někoho, kdo rozumí počítačům a programování, aby se podíval na tenhle výjezd.“

„Proč? Co to komu řekne, čeho si nevšimneš ty sám?“

Hatch chvíli zaváhal, než začal vysvětlovat dál. „Kdyby si to prohlídl někdo, kdo je opravdu dobrý, tak by z toho třeba mohl – říkám mohl – dostat nějakou informaci jak jim opatrně vlézt do databáze.“

Jessie se na něj chvíli nechápavě dívala a pak jí to došlo. „No jasně, Hatchi, to je výbornej nápad. Když seženeme někoho, kdo by se jim naboural do databáze, zjistíme, co tam opravdu dělají. Mohl bychom se aspoň dozvědět, jestli ty jejich výzkumy jsou opravdové nebo jen tak.“

„Možná, když budeme mít štěstí. A taky jestli známe někoho, komu se dá věřit a kdo by zkusil se na ně napojit.“

„Právě že někoho známe. Alex Robin je pro něco takového jako stvořený. Shání zoufale práci a určitě by si to nechal pro sebe.“

Hatch nad jejím náhlým nadšením zavrtěl hlavou a podíval se na ni s mrzutým výrazem. „Jessie, vypadá to na nějakou levotu, to víš sama.“

„Když zjistíme, že je všechno v pořádku, tak toho hned necháme. Povím paní Attwoodové, že je to legální organizace a navrhnu jí, aby zkusila něco jiného jak dostat Susan zpátky. Ale jestli jsou to podvodníci a my jim to můžeme dokázat, pak bude mít dost informací, aby dělala, co chce. Může jít na policii nebo to dát do novin a Brighta prostě odhalit – to chtěla.“

„Ale to je práce pro profesionálního detektiva nebo novináře, a ne pro pomocnici věštkyně budoucnosti.“

„Hatchi, nech toho. Přece to teď nemůžeme nikomu předat.“ Jessie lejstro opatrně složila a uložila ho do kabelky. „Nejdřív musíme získat víc informací. Až budeme mít důkaz, necháme na paní Attwoodové, co chce dělat dál. Hatchi, děkuju mockrát. Jsem ti hrozně vděčná, nedokážu ani říct jak.“

„Opravdu?“

Vážně přikývla. „Opravdu. Měla jsem určité pochybnosti, když ses ke mně přidal, ale ukázalo se, že jsi fakt spolehlivý společník.“

„Nemůžu ti říct, co to pro mě znamená.“

Podívala se na něj a přemýšlela, jestli se snaží o vtip. Pak se rozhodla, že to myslí vážně. „Bez tebe bych se tak daleko nikdy nedostala. Fakt, děkuju, jsem ti zavázaná. Od té chvíle, co jsem dostala tu pozvánku, jako bys převzal vedení.“

„O tom jsem ti chtěl taky něco povědět.“

„O té pozvánce? A co?“

Hatch se na ni poočku podíval. „Nepřipadá ti, že jsme ji sehnali hrozně snadno?“

„Nebylo to snadné, musela jsem na tom pracovat. A taky mi pomohl David. Měla jsem štěstí, že chodí na Butterfield College a že vypátral Nadine Willardovou.“

„Jessie, cynici jako já nevěří na šťastnou náhodu. Zajímalo by mě, proč se RR tak snažili, aby nám předvedli celé to dnešní divadýlko, a ani se na nic nezeptali.“

„Na tom mi nepřipadá nic divného. Nakonec, jde jim o to, aby z lidí dostali příspěvky.“

„Tak proč to nezařídili tak, aby dorazila hned celá skupina potenciálních hlupáků? Proč se tak snažili, aby se přizpůsobili našemu rozvrhu? Jenom jak poslali ten deltaplán, to muselo stát spoustu peněz.“

Jessie chvíli mlčela a přemýšlela. „Aha, vím, co myslíš. Myslíš, že nás podezírají?“

„Zatím nevím, co si o tom myslet. Ale ani trochu se mi to nelíbí. Ani trochu.“

„Začíná to být zamotané, co?“

„To teda jo.“

„Ale je to taky zajímavé. Rozhodně mnohem zajímavější než moje poslední zaměstnání.“

„Cos dělala předtím…? Aha. Pracovala jsi pro Benedictovy spojovací materiály, ne?“

„Netvař se tak přešle, Hatchi. Mohlo by to být ještě horší. Kdyby se události vyvíjely jinak, pracovala bych pořád pro tebe.“

„Vím, že bych se měl snažit vidět lepší stránku věci, ale teď mi to nějak nejde.“

Jessie se na něj pozorně podívala. „To se snažíš o vtip?“

„Myslíš si přece, že kromě jiného nemám smysl pro humor, ne?“

„Spíš že by se o něm dalo s úspěchem pochybovat.“

„Zjednodušilo by se všechno, kdybych ti přiznal, jak se vážně těším na dnešní noc?“

Jessie vyskočila a srazila misku na cukroví, co stála na nočním stolku. S třesknutím spadla na zem.

„Zatraceně,“ sehnula se a chtěla ji sebrat. Aspoň že se nerozbila. Měla by mít radost z maličkostí. Postavila těžkou skleněnou misku zpátky a přešla k oknu.

„Proč jsi ze mě tak nervózní, Jessie?“

„Nevím.“ Vzala do ruky záclonu, dívala se, jak venku prší, a přejížděla prsty po látce. „Proč jsi si tak jistý, že bychom spolu mohli mít nějaký smysluplný, dlouhodobý vztah?“

„Nikdy jsem nepřemýšlel o smysluplném, dlouhodobém vztahu. Měl jsem na mysli manželství.“

„Vidíš? To je právě ono. Nikdy nevím, kdy mluvíš vážně a kdy si děláš legraci. Je to nepříjemné. Proč mi prostě neodpovíš? Proč si myslíš, že by to mohlo fungovat?“

Vypadalo to, že Hatch přemýšlí velice dlouho o odpovědi. „Prostě je mi s tebou dobře.“

„Dobře? Jak to myslíš, dobře?“

Pokrčil rameny. „Mohlo by to fungovat. Mezi námi dvěma, myslím.“

Sevřela záclonu pevněji. „Ale co od… vztahu čekáš, Hatchi?“ Nedokázala se přinutit, aby řekla „manželství“.

„Obvyklé věci. Věrnou ženu. Děti. Je mi sedmatřicet, Jessie. Měl bych rád děti. Chtěl bych někde zapustil kořeny. Vyrostl jsme na ranči, pamatuješ. Část mé bytosti pořád chce někam patřit, na jedno místo. Vím, že nebudu mít klid, dokud nebudu mít domov a rodinu. Je načase.“

„Vypadá to, jako by i na tebe měly vliv biologické hodiny.“

Trochu se ušklíbnul. „Myslíš, že biologické hodiny tikají jen pro ženy?“

„Spíš je to tím, že jsem zatím o biologických hodinách moc nepřemýšlela. Ani o svých vlastních.“ Povzdechla si. „A ani by ze mě nebyla dobrá, oddaná, chápající manželka vytíženého manažera. To přece víš, ne? Hádala bych se s tebou, kdybys nepřišel včas na večeři. Křičela bych na tebe, kdybys měl moc služebních cest. Přišla bych do kanceláře a ztropila tam scénu, kdybys zmeškal nějakou akci s dětmi kvůli obchodnímu jednání.“

„To vím.“

Otočila se k němu. „Tak proč si mě pro všechno na světě chceš vzít? To ti tolik záleží na Benedictových spojovacích materiálech?“

„Ne.“

„Tak mi pověz jeden dobrý důvod,“ vyzvala ho a připadala si najednou zoufale. „Proč ne někoho jiného? Někoho, kdo by ti nevytýkal, že moc pracuješ?“

Hatch pomalu vstal a díval se jí celou dobu do očí. Šel k ní a těsně u ní se zastavil. Vzal její tvář do dlaní a lehce ji políbil na rty. „Protože vím, že ti můžu věřit.“

Rozšířily se jí oči. „Věřit mi?“

„Můžeš na mě třeba ječet, otravovat mě, hádat se se mnou, rozčilovat mě. Ale jsem si skoro jistý, že bys mi nikdy nelhala. A vím, že budeš se mnou, protože budu patřit k Benedictově firmě, a tím i do tvé rodiny. Stanu se částí tvého světa, Jessie. A ty přece vždycky stojíš za lidmi, co patří k tobě, ne?“

Dívala se na něj. „A to je pro tebe věrnost tak důležitá?“

„Myslím, že by sis nezačala s mým nejlepším přítelem. Myslím, že bys za ním neutekla a nenechala mi pitomej vzkaz, jak doufáš, že to pochopím. Když se zlobíš nebo když se tě něco dotkne, jdeš a stěžuješ si přím© u vedení. Nedělala bys mi něco za zády a nechodila pak plakat na rameno jinému chlapovi.“

„Stěžovat si přímo u vedení.“ Chvěly se jí rty. „Hatchi, co s tebou mám dělat?“

„Teď se mnou jenom pojď spát.“

10. kapitola

Hatch zahlédl v Jessiiných očích touhu, natáhl se po vypínači a zhasl. Chtěla ho. Ale to věděl od samého začátku. Právě proto byl celou dobu tak trpělivý. Člověk si to může dovolit, když nepochybuje o výsledku. Nechtěl na ni se svatbou spěchat.

Ale poté, co spolu spali, už mu moc trpělivosti nezbývalo. Všechno má své meze.

Položil jí ruce na ramena a vychutnával jejich hladkost a jemnost. Neodtáhla se. Zahlédl v přítmí její oči a jako vždycky ho přitahoval ten zářivý, jasný pohled. Sjel rukama k řadě knoflíčků pod límečkem hedvábné halenky.

Košile z ní sklouzla a dotkl se pasu dlouhé, široké sukně. Nadechl se, když povolil zip a pohladil teplou, voňavou kůži. Jednou rukou rozepnul krajkovou podprsenku.

Trochu si povzdechla, když jí pohladil prsa. Objala ho jemně kolem pasu a položila mu hlavu na ramena.

„Řekla jsem si, že bychom přece jenom mohli zkusit si spolu začít.“

Skoro se nad tím nesmyslným výrokem hlasitě zasmál. Ovládl se ale a jen se pousmál do jejích vlasů, když jí svlékal sukni. „Myslíš, že to zvládneme?“

„Jsme dva zdraví dospělí jedinci, které to k sobě táhne. Ani jeden z nás si nepotrpí na známosti na jednu noc.“ Zvedla hlavu a zamračila se do tmy. „Nebo jo?“

„Ne. O akce na jednu noc jsem nikdy nestál. Poměr úspěchu a neúspěchu je značně nepříznivý. Upřímně řečeno, nevyplatí se.“

Slyšel, jak se zasmála, a objala ho pevněji kolem pasu. „Hatchi, ty jsi strašný.“

„Ty jsi zase hrozně moc hezká,“ zašeptal a sukně sklouzla na zem.

Nadšeně ji hladil, dotýkal se jemných křivek jejích zad a boků. Stáhl jí kalhotky ke kotníkům, kde už ležela sukně. S potěšením jí pohladil hýždě a opatrně stiskl. Zachvěla se.

To malé zachvění, které jí proběhlo, prozrazující nedočkavou touhu, bylo nakažlivé. Nečekal už déle, sklonil se a stáhl deky z postele. Pak ji vzal do náručí a položil na prostěradlo.

Netrpělivě se svlékal a nespouštěl z ní oči, jak tam tak ležela a čekala na něj. Okouzloval ho tmavý obrys jejích prsou, drobná prohlubeň v oblině břicha a houština tajemného klína.

Když se konečně zbavil šatů, byl vzrušený, připadal si silný a schopný. To Jessie, uvědomil si. Byl to její vliv. Nemohl se dočkat, až se v ní rozplyne.

„Tentokrát jsem si řekl, že nebudeme nikam spěchat.“ Lehl si vedle ní a přitáhl ji k sobě.

„Opravdu?“ Oči jí svítily zvědavostí a vzrušením. Pohladila ho po ruce a zlehka se dotkla jeho boku. Nemohla najít pohodlnou pozici.

„Minule jsi to uspěchala.“ Sklonil se k ní a políbil něžnou prohlubeň hrdla.

Oči se jí rozšířily hněvem. „Tak moment. Já jsem tě do ničeho nenutila tam u paní Valentinové. Jak to na mě můžeš svádět? Byl jsi to ty, kdo mě tam dovlekl na kanape, když už.“

Probíral se jí klínem a vdechoval její vůni. „Tak si to přiznej – máš na mě vliv, kterému nemůžu odolat.“

„Tomu nevěřím ani na minutu.“

„Já taky ne. Až jsem se probral na pohovce u paní Valentinové v kanceláři.“ Políbil pevný, hladký prs. „To je nebezpečné, Jessie. Buď opatrná, kdoví kde budeme, až se to stane příště.“

Zachvěla se, když si klekl mezi její nohy. Vdechl, polykaje co zbývalo z jeho sebekázně. Cítil, jak ho chce. „Jessie, miláčku, dotkni se mě.“

Políbila ho na hruď a dotkla se ho v pulsujícím klíně. Hatch měl dojem, že ho to roztrhá na kusy.

„Tolik asi k tomu, že tentokrát nebudeme spěchat,“ zašeptal. Převalil se na záda a přitáhl ji na sebe. Seděla mu obkročmo na břiše, rty otevřené v údivu. Držela ho v obou rukách.

„Co ti přijde tak legrační?“ zeptala se zastřeným hlasem, když zvedla hlavu.

Hatchovi došlo, že se směje. „Něco na tom, jak se na mě díváš.“ Napadlo ho, že ještě nikdy neviděl v tváři žádné ženy takovou radost a potěšení. Nic podobného nikdy nezažil a připadalo mu to zvláštní. Projel jím náhlý pocit uspokojení.

„Hatchi,“ zašeptala, „já to vůbec nechápu.“

„To nic, děláš všechno dobře.“ Přitiskl se k ní.

„Nejde mi o tohle.“ Lehce ho pohladila a potěšeně se usmála, když viděla, jak zatajil dech. „Myslím spíš, jak to, že se mnou takhle máváš? Vím, že to zní jak z Červený knihovny, ale nejsi vůbec můj typ.“

„Proč nenecháš toho věčného analyzování? Pusť mě dovnitř.“ Vstoupil do ní a cítil, jak se zhluboka nadechla.

Když byl napůl v ní, sevřel ji kolem pasu a posadil na sebe.

„Hatchi.“

„Je v tobě tak hrozně hezky.“ Cítil, jak se k němu tiskne, jak ho vtahuje dovnitř a vězní. Znovu se musel ovládnout, aby nespěchal. Začal ji hladit, na nic jiného se nezmohl.

Začala se pohybovat, zpočátku pomalu. Pozoroval ji přivřenýma očima, nadšený tím, jak reaguje. Měl pravdu. S žádnou ženou se předtím tak neshodl v naprostém odevzdání. Připadal si jako nejsilnější a nejschopnější muž na světě.

Nikdy na nikoho nereagoval s tak hladovou potřebou.

Nechal ji, jak dlouho to jen šlo. Ale když cítil, jak se kolem něj stahuje, ztratil zbytek kontroly. Musí to příjemné mučení skončit, nebo se zblázní.

Otevřela doširoka oči, zachvěla se a sesunula.

„Hatchi, Hatchi.“

Pevně ji objal, udusil její krátký výkřik a pronikl k ní ještě jednou. „Drž mě, Jessie, drž mě.“

Nevěděl v tu chvíli, co od ní přesně chce, ale bylo mu jasné, že to potřebuje víc než co kdy v životě předtím. Když na něm ležela jako sesutá hromádka, měl dojem, že to našel.

Aspoň na chvíli.

Nevěděl, jak dlouho spal. Probudil se, protože mu nějaký šestý smysl napověděl, že Jessie není v posteli. Otočil se a otevřel oči. „Jessie?“

Stála u okna, pořád ještě nahá. Sotva viděl siluetu jejích drobných prsou v bledém měsíčním světle. Pozoroval ji a viděl, že přitiskla obličej na sklo a dívá se na parkoviště před hotelem.

„Hatchi, támhle někdo je.“

Zívl. „Někdo se zřejmě vrací pozdě z večeře a snaží se dostat dovnitř. Pojď spát, miláčku.“

„Ale ne, mám dojem, že se ti snaží vloupat do auta.“

„Cože?“ Hatch odhodil deku a vyskočil z postele. O vteřinu později stál vedle Jessie u okna a díval se, kam ona. Měla pravdu. Osamělá postava dělala něco u dveří spolujezdce jeho mercedesu. Lampa na verandě vrhala právě tak dost světla, aby viděli, co má ten člověk v ruce. Jak se dívali, neznámý se rozpřáhl.

„Chystá se rozbít sklo,“ vyděsila se Jessie.

„Ten hajzl.“ Hatch otevřel okno. Vyskočil na parapet a vylezl na římsu.

„Počkej, co to děláš? Hatchi, vrať se. Máš na sobě akorát slipy, proboha. Počkej, zavolám policii. Hatchi, neblázni.“

Hatch tiše zaklel, když sebou muž u dveří při zvuku Jessiina hlasu trhnul. Měl na obličeji černou kuklu. „Jessie, zatraceně, slyší tě. Uteče.“

Seskočil na střechu verandy a dvěma kroky stál na kraji.

Přikrčil se, pevně se chytil, přehoupl se a seskočil na zábradlí. Doskočil na dřevěnou podlahu a byl rád, že si nezadřel třísky.

Přišel pozdě. Na malém parkovišti se ozvaly lehké, rychlé kroky. Hatch věděl, že prohrál, už když skočil ze zábradlí na zem. Do paty se mu zaryl ostrý kamínek. Zahlédl, jak za rohem hotelu mizí postava v černém.

„Do prdele.“

Hatch se za ním rozběhl, ale brzy to vzdal. Běžet po škváře bosý nemělo smysl. Ve chvíli by měl rozbité nohy. Měl šanci zloděje chytit, jen kdyby ho překvapil, a to překazila Jessie.

Nadával a kulhal zpátky k mercedesu. Pečlivě prohlédl, jestli jsou okna v pořádku, a přejel rukou po stříbřitém blatníku. Oddechl si, když zjistil, že se nic nestalo.

Prodejce v servisu mu řekl, že alarm, který si objednal, budou moct instalovat koncem měsíce. Hatch si řekl, že až se vrátí do Seattlu, zavolá mu a zeptá se, jestli by se to nedalo uspíšit. Dneska si člověk nemůže být nikde jistý. Je ostuda, když nemůže bezpečně zaparkovat na mrňavém parkovišti na opuštěném ostrově.

„Hatchi. Hatchi. Proboha, Hatchi.“

Podíval se nahoru a viděl, jak se Jessie vyklání z okna. V ruce měla jeho kalhoty. Otevřel ústa a chtěl jí vynadat, že to byla její vina, že zloděje vyrušila. Ale zase je hned zavřel, když si uvědomil, že stojí ve slipech uprostřed parkoviště.

„Do prdele.“ Nasupeně natáhl ruku. Jessie sbalila kalhoty a hodila mu je.

Zrovna si zapínal zip, když se rozsvítilo okno vedle nich. Tlustý, plešatý muž v tričku vystrčil hlavu a začal křičet na Hatche.

„Co se tu sakra děje? Chceme spát. Když se chceš ožrat a dělat bugr, tak si jdi někam jinam, votrapo.“

„Provedu,“ řekl Hatch.

Vyběhl po schodech na verandu, vylovil z kapsy klíč ode dveří a vešel do tmavé chodby.

Jessie na něj čekala netrpělivě v pokoji. Měla na sobě župan, ale vlasy ještě hezky rozcuchané ze spánku. Těšilo ho, jak se o něj zajímá. Bylo to tak příjemné, že zapomněl, že to byla její vina, když vandal utekl.

„Jsi v pořádku?“ běhala kolem něj, když se posadil na židli.

„Jsem, doprčic.“

Sedla si na postel proti němu a zamračila se. „Stalo se něco?“

„Jessie, zatraceně, mohl jsem ho chytit. Kdybys nezačala ječet něco o policajtech, tak jsem ho měl.“

„Hatchi, je to jenom auto.“

„Jenom auto? Jenom auto? Víš, co ten model stojí? Jak dlouho jsem na něj čekal? Možná ve světě, kde žiješ ty, jsou takovéhle pěkné věci samozřejmostí, ale já na to zvyklý nejsem.“

„Hatchi, uklidni se. Věř mi, že vím, co tvoje auto stojí, a že o něj mám strach. Ale na tobě mi záleží víc, než na mercedesu. Měj rozum. V noci a ve svém věku nemůžeš běhat kolem a honit zloděje. Je to nebezpečné. Mohl mít pistoli.“ Odmlčela se. „Nebo nůž. Jako posledně.“

Hatch chvíli mlčel. „O čem to mluvíš?“

Chvilku zaváhala. „Nevím, jestli ti to mám říkat. Když ti to povím, budeš se zlobit a začneš zase kázat a všechno tím zkazíš, jestli mi rozumíš.“

Hatch vstal ze židle, jedním krokem byl u postele, sehnul se a zvedl ji na nohy.

Dotkla se jazykem patra. „No…“

„Jessie, tak už spusť!“

„No dobře, dobře, já ti to povím, ale nic si z toho nedělej, protože asi nemám pravdu.“

„Pravdu v čem?“ Sevřel jí ramena pevněji.

„Že ten chlap, cos ho zrovna zahnal z parkoviště, mi připomíná toho, co se vloupal do kanceláře paní Valentinové a chtěl ukrást Alexův počítač nebo co.“

Do Hatcha se dala zima. „Panebože. Jseš si tím jistá?“

Zavrtěla rychle hlavou. „Ne. Jak bych si tím mohla být jistá? Měl pokaždé kuklu na obličeji, pamatuješ, ne? Ale ta postava je mi povědomá. Drobný, hubený. Nevím, Hatchi, je to jenom pocit. Vytáhlo mě to z postele a šla jsem se podívat.“

„Tak to je konec.“ Hatch ji pustil a zkontroloval, jestli jsou zamčené dveře.

„Konec čeho?“

„Tvého hraní si na senzibilního detektiva. Začíná to být trošku zamotané a vůbec se mi to nelíbí. Případ je skončen. Odteď.“

Úžasem otevřela pusu a v očích se jí objevil vztek. „To nemůžeš, to je můj případ. Mám klientku. A mám spoustu nových vodítek. Nenechám toho, jenom proto, že mi to nařizuješ.“

„Jessie, podívej se, není to žádná hra, je ti to jasné? Byl jsem ochotný se chvíli bavit, protože mi to připadalo bezpečné.“

„Bavit se? Tak takhles to bral?“ Dostávala čím dál větší vztek. „Tak to vám mockrát děkuju, Same Hatcharde. Měla jsem tušení, že to je tvůj přístup, ale pak jsem začala pochybovat, když jsi našel ten výjezd. Skoro se ti povedlo mě přesvědčit, že bereš moji novou práci vážně, že tě zajímá, co dělám.“

„Zajímá mě to a právě proto to chci zarazit.“

„Nemůžeš mi zabránit, abych v tom pokračovala.“

Vydechl a roztržitě si třel šíji. Přemýšlel, jak ji uklidnit. „Jessie, měj rozum. Teď už víš, že nejde o nějakého podvodníka, co předstírá, že má senzibilní schopnosti. Edwin Bright jede podle všeho v nějakém podvodu, ale nezískává přívržence tím, že by předstíral, že je senzibil. Nahlas to paní Attwoodové, a tím odvedeš práci, co jsi slíbila. Jestli v tom chce pokračovat, bude potřebovat nějakého detektiva nebo vyšetřovatele.“

„U večeře jsi tvrdil, že mi pomůžeš dotáhnout to do konce,“ procedila Jessie mezi zuby.

„Jo, to jsem si myslel, že si můžeme ještě chvíli hrát, abys byla spokojená. Ale jestli tě opravdu někdo sleduje, tak je po hře a po legraci.“

„Zatraceně, Hatchi, nevíme ani, jestli je to ten samý člověk. Pravděpodobně ne. Věděla jsem, že ti to nemám říkat.“

„Ale udělalas to, tak konec.“

„Tenhle tvůj přístup k mé práci se mi nelíbí.“

Ta poznámka ho dopálila. „Nejde o líbení nebo nelíbení, ale o opatrnost. Někdo musí mít zdravý rozum, a to ty zrovna nemáš.“

„Když to bereš takhle, tak s tím případem nemáš víc nic společnýho.“

Obrátil oči v sloup. „S jakým případem? S jakým případem? Nejde o případ, jenom zas doháníš dalšího chudáka šéfa k šílenství. Je mi upřímně líto paní Valentinové. Vím, co si bude myslet, až se o tomhle všem dozví.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Uvědomí si, že řádíš jako černá ruka, jako si to uvědomili všichni tvoji předchozí zaměstnavatelé. Což mimochodem dokazuje, že je to podvodnice. Kdyby byla opravdu jasnovidná, muselo jí to být jasné na první pohled a nezaměstnala by tě.“

„Černá ruka.“

Hatch věděl, že to přehnal. Byla vzteklá. „Jessie, promiň, to jsem nechtěl říct. Promiň, snažím se tě jenom přesvědčit.“

Divoké bušení na zeď ho umlčelo. Zrudl jako rak, když zaslechl burácení plešatého tlustého souseda.

„Jestli tam nebudete zticha, zavolám majitele. Slyšíte mě?“

Jessie se na Hatche spokojeně zadívala. „Má pravdu, Hatchi. Drž hubu. Vyhodí nás.“

„To se mi snad jenom zdá.“ Hatch si projížděl vlasy rukou a divil se, jak se přestal kontrolovat. Vyskočil a začal přecházet po pokoji. „Jsem v hotelovém pokoji a v jednu hodinu ráno se hádám s ženskou, která si myslí, že je jasnovidnej detektiv. Já jsem se snad zbláznil.“

„Teta Glenna tě určitě ráda prohlídne, a že je to v rodině, tak dostaneš slevu.“

Otočil se, ukázal na ni a zašeptal. „Až do rána nechci o tom pitomým případu slyšet ani slovo, jasný?“

Zvedla bradu a oči se jí zaleskly v předzvěsti další vzpoury.

„To mi jako hrozíš?“

„To tě varuju. Sklapni a pojď spát.“

„Nebo?“ Vyčkávavě se na něj podívala.

„Panebože, ty opravdu nevíš, kdy toho nechat, co. Nacpu tě do postele sám, a je mi jedno, jestli budeš křičet na celý hotel. Ten idiot odvedle pak zavolá majitele. A až nás vyrazí, nechám tě, abys jim to pěkně vysvětlila.“

Začervenala se. „Fakt, Hatchi?“

„Fakt, Jessie. Pojď spát.“

Beze slova se vrátila do postele.

Hatch si svlékl kalhoty, lehl si vedle, ale nedotýkal se jí. Cítil, jak leží napjatá a dívá se do stropu jako on. Minuty se táhly. „Hatchi?“

„No?“

„Stejně by to nefungovalo.“ Byla spíš smutná než rozzlobená. „Co? Tvoje práce senzibilního detektiva? To jsem ti mohl říct rovnou.“

„Ne. Myslela jsem nás, tebe a mě. Trvalý, smysluplný vztah. To by nešlo. Teď to aspoň vidíš sám. Šli bychom si v jednom kuse po krku.“

„Půjde to,“ zamumlal. Pořád ještě byl moc rozčilený a zmatený nad její tvrdohlavostí, že se nechtěl zapojit do diskuse, jak to tedy půjde. Měl pocit, že by v současné náladě jen přiléval oleje do ohně. Už se kontroloval a nechtěl zase ztratit hlavu.

„Ale, Hatchi –“

„Spi, Jessie.“

Povzdychla si, otočila se k němu zády a stočila se do smutného klubíčka. O pár minut později měl dojem, že zaslechl podezřelé popotáhnutí. Nic neříkal. Když uslyšel další, otočil se k ní. Pak se natáhl, přitáhl ji pomalu k sobě a vzal do teplé náruče.

Nejdřív se bránila a pak se podrobila. O chvíli později už pevně spala.

Hatch ležel dlouhou chvíli beze spánku a přemýšlel o tom, že nikdy nedovolil žádné ženě, aby ho připravila o kontrolu tak, jak to dokázala Jessie. Jednu chvíli se s ní miloval a v příští se hádal tak hlasitě, že to vzbudilo souseda. To by se s Olivií nikdy nestalo.

Hatch se ve tmě ušklíbnul a přitáhl si Jessii blíž. Plný dopad půlnoční hádky si Jessie uvědomila až ráno, když vylezla z malé koupelny. Zastavila se uprostřed pokoje a zadívala se na Hatche. Zrovna si zapínal pásek.

„Panebože. Máme jít na snídani.“ Byla to první věc, co vůbec řekla.

Nakrčil obočí a zkontroloval peněženku. „No a co?“

Zamračila se na něj. „Nemůžeme přece sejít dolů.“

„Zaplatili jsme předem, tak bychom se měli najíst.“

„Hatchi, to přece nejde. Ten člověk odvedle a jeho žena budou v jídelně. A co ty lidi z pokoje přes chodbu? Nemohla bych se jim podívat do očí po té scéně, co jsme předvedli v noci.“

„My?“

„Nesnaž se z toho vyvléct, byl jsi v tom stejně jako já. Hatchi, nemohla bych spolknout ani sousto, kdybych si představila, že nás slyšeli.“

Chvíli se na ni tiše díval a nedával najevo, co si myslí. Pak ji překvapil jedním ze svých typických úšklebků. „Oba dva, ty i já, holčičko. Tak pojď, vypadneme, než narazíme na sousedy.“

To, jak se snažili rychle vycouvat z místa činu, je zase sblížilo. Jessii došlo, že mají hádání plné zuby, ale stejně nikdo až do Seattlu nepromluvil. Nebylo to mlčení nepřátelské, spíš opatrné.

Jessie asi jednou nebo dvakrát zkusila začít o pokračování v pátrání, ale když odpovědí bylo ledové mlčení, nechala toho.

Až když jí donesl tašku ke dveřím a doprovodil ji domů, začal o tom sám.

„Jessie, myslel jsem to smrtelně vážně, když jsem po tobě v noci chtěl, abys toho pitomého vyšetřování nechala. Zavolej paní Attwoodové, žes udělala všechno, cos mohla. Ať se obrátí na někoho jiného.“

Nečekal, až se začne znovu hádat. Položil tašku, otočil se a odcházel.

„Hatchi, řekla jsem ti…“ Rychle se za ním vydala, než dojde ke schodům. „Počkej. Kam jdeš?“

„Do kanceláře. Je odpoledne a mám spoustu práce.“

„To jsem mohla vědět,“ zamumlala. Založila si ruce na prsou a opřela se o rám dveří.

Hatch se ohlédl. „Uvidíme se při večeři. Přijdu asi trochu pozdě.“

„Tak moment. Nehodlám přizpůsobovat svůj režim vašemu rozvrhu, pane Hatcharde.“

„Já jsem se zrovna nedávno přizpůsobil tvému.“

Než ji napadlo, co by měla odpovědět, byl pryč. S nespokojeným zamručením spustila ruce, zavřela dveře a šla k telefonu. Musí zavolat paní Attwoodové.

Žena na druhém konci zvedla telefon okamžitě. Její hlas zněl napjatě.

„Ano?“

„To je paní Attwoodová?“

„Ano. Kdo je to? Ta slečna ze Senzibilních porad paní Valentinové?“

„Ano. Jessie Benedictová. Chtěla jsem vám zavolat a oznámit, co jsem zjistila při návštěvě centra RR.“

„Díkybohu, že voláte. Snažila jsem se vám zatelefonovat.“

Hysterie v jejím hlase Jessii zarazila. „Děje se něco, paní Attwoodová?“

„Ne. Tedy, něco se stalo. Rozhodla jsem se jinak. Ano. Nechci, aby se tou věcí zabývala nějaká pochybná senzibilka. Nevím, co mě to napadlo, že jsem k vám vůbec šla. Chci, abyste toho okamžitě nechala. Je vám to jasné?“

„Je, paní Attwoodová, ale nerozumím vám. Copak nechcete najít Susan?“

„To je v pořádku. Všechno je v pořádku. Je to… prostě nedorozumění na mé straně. Zpanikařila jsem. Chci, abyste od toho vyšetřování ihned ustoupila. Nic vám nezaplatím, rozumíte?“

„Rozumím, paní Attwoodová,“ pronesla tiše Jessie. „Ale je tu těch čtyři sta dolarů a ještě nějaké cestovní výlohy, které jste dřív odsouhlasila.“

„Ne. Ani cent. Neměla jste tam vůbec jezdit. Nejste přece detektiv.“

„Ale paní Attwoodová –“

„Nechte toho.“

Jessie ještě zaslechla, jak paní Attwoodová praštila sluchátkem.

11. kapitola

„Co myslíš, Alexi, dalo by se něco z toho použít, aby ses dostal do databáze RR?“ Jessie mu podala výjezd, který Hatch vylovil z odpadkového koše na záchodě v centru RR.

„Možná.“ Alex si stránku v šeru prohlédl. Byly jen čtyři hodiny odpoledne, ale měl jako obvykle stažené žaluzie, aby navodil přítmí, které mu vyhovovalo víc. Zář obrazovky před ním se mu odrážela na sklech brýlí.

Všude měl hrozný nepořádek. Obaly od bonbonů, plechovky od koly a prázdné sáčky od bramborových lupínků se válely všude, kde neměl krabice s disketami nebo papíry.

„Pár věcí bych mohl zkusit,“ mumlal Alex, „jako vstupové kódy a tak. Říkala jsi, že jim tam běhalo hodně klimatologických dat. Zřejmě jsou napojeni na nějakou obyčejnou otevřenou databázi s údaji o počasí. Jestli je to tak, tak jsou zranitelní. Mohl bych je zkusit najít. Co chceš hledat?“

„Nevím jistě. Něco o financích. Doufala jsem, že by mi s tímhle mohl pomoct Hatch. Vyzná se v tom a mohl by nám poradit. Ale zradil, had jeden, a to kvůli takové prkotině na San Juanu.“

„Kvůli jaké prkotině?“

„Někdo se mu zkoušel vloupat do mercedesu a jeho to nějak vzalo.“

„Fakt? Do toho mercedesu, co s ním jezdí? Tak to se mu nedivím,“ poznamenal zúčastněné Alex. „Víš, za kolik se to auto prodává?“

„Ale vždyť je to jenom auto, Alexi.“

„Není to jen tak nějaké auto. Je to krásný stroj.“

„Tak jako tak, auto je v pořádku. Ale budeme si muset poradit bez Hatche. Potřebuju zjistit, jestli je s RR všechno v pořádku nebo jestli jsou to podvodníci.“

„A proč?“ zamračil se Alex nad stránkou. „Když ti klientka řekla, ať toho necháš, tak co by ses starala?“

Jessie lehce zaklepala nehtem na stůl zavalený papíry. „Po pravdě řečeno nevím. Mám jenom takový pocit.“

„Jaký pocit?“

„Kvůli Susan Attwoodové. Myslím, že její matka měla pravdu. Zapletla se do něčeho a nejspíš ji teď využívají. Mám pocit, že s ní něco není v pořádku.“

„Intuice, co?“

„Říkej tomu, jak chceš.“

Alex přikývl. „Dobře, podívám se, co se dá dělat.“

„A nevadí ti to?“

Ušklíbnul se a oči mu zazářily nadšením. „Ne. Vypadá to zajímavě.“

„Zaplatím ti za to.“

„Jak? Klientka ti z toho vycouvala, ne?“

„Nějak to uděláme. Rozhodně bys to pro mě neměl dělat zadarmo. Můžu se dívat?“

„Klidně, ale může to chvíli trvat.“

Jessie si vzdychla a představila si, jak byl Hatch rozmrzelý a že nejspíš stráví celý večer v kanceláři. Nevěděla ani, jestli se u ní hodlá večer ukázat. „Večer nic nemám.“

„Tak ukaž.“ Alex se otočil k počítači a dal se do práce.

Hatch bezmyšlenkovitě prolistoval měsíc starý časopis, který ležel na stole v čekárně ordinace doktorky Glenny Ringsteadové. Už začínal litovat, že souhlasil se schůzkou na dnešní odpoledne. Ale když mu jeho sekretářka řekla, že doktorka Ringsteadová volala a žádala ho, aby přišel, rozhodl se, že jí vyhoví.

Za posledních deset minut se potřetí podíval na hodinky. Sestra, co seděla vedle v malé místnosti, se na něj káravě podívala.

„Doktorka Ringsteadová jen dokončuje nějaké poznámky. Bude se vám hned věnovat.“

Hatch přikývl a říkal si, že jí dá pět minut a půjde. Má na práci něco důležitějšího než sedět v ordinaci lapiducha. Cítil se tam nepříjemně.

Odhodil časopis a vstal. „Mohl bych si zatelefonovat?“

Sekretářka přikývla. „Jistě, prosím.“

Hatch si k sobě natočil telefon a vyťukal Jessiino číslo. Nic. Zkusil jí zavolat do kanceláře. Zase nic. Od chvíle, co od ní odešel, se jí nemohl dovolat. Přemýšlel, jestli by neměl zavolat Elizabeth a zjistit, jestli není na návštěvě, když se otevřely dveře ordinace.

„Nazdar, Hatchi. Promiň, že jsem tě nechala čekat. Jsem ráda, že sis udělal čas.“ Glenna poodstoupila a usmála se na něj svým chladným, nezúčastněným způsobem. „Pojď dál.“

„Co se děje, Glenno?“ Hatch prošel kolem ní a prohlédl si měkce osvícený pokoj, kde přijímala pacienty Líbilo se mu tam ještě míň než v čekárně.

„Byla bych se za tebou stavila v kanceláři, ale upřímně řečeno, nechtěla jsem riskovat setkání s Jessiiným otcem. Vincent by se určitě vyptával, co tam dělám, a protože to má co dělat s Jessii, radši bych to s ním nerozebírala.“

„Něco s Jessii?“ Hatch zneklidněl.

„Bohužel. Nechceš se posadit?“

Podíval se na židli. Stála blízko stolu, na kterém byla velká krabice papírových kapesníčků. Ani trochu se mu to nepodobalo. „Děkuju. Nemám moc času, Glenno.“

„Chápu. Jsi velice vytížený člověk. Jako Vincent.“ Zasvěceně a odměřeně se na něj usmála. Položila ruce na vyleštěnou desku stolu. „Nevím dost dobře jak začít, tak mě omluv.“

Hatch se rozhodl, že bude trpělivý. Viděl, že se Glenně opravdu těžko mluví. „Začni o Jessii.“

„Dobře. Jessie.“ Glenna se odmlčela a podívala se přes něj na jemně tónovanou grafiku na zdi. „Mám ji hrozně ráda, Hatchi. Znám ji od narození.“

„Vím.“

„Měla vždycky obtížnou roli v naší podivně rozvětvené rodině. Je to hlavně proto, že jak se často hádala s otcem, je jediná, kdo s ním dokáže udržovat nějaký vztah. S ním se hrozně těžko jedná. Chápeš, co říkám?“

„Jistě. Vždycky je ochotná se s ním utkat, když k tomu nikdo jiný nemá odvahu. Ostatní jsou na ní závislí, aby za ně orodovala, když chtějí něco od Benedicta. A ona to dělá, protože je vám všem i Vincentovi věrná. Je to velice prosté.“

Glenna povzdechla. „Je to trochu zjednodušeně řečeno, ale v podstatě máš pravdu. Tak to funguje. Vincent Benedict má rád lidi a věci pod kontrolou. V rodině to funguje tak, že drží kasu.“

„Je zajímavé,“ poznamenal Hatch, „že Jessie nikdy nic nechce od Vincenta pro sebe, nebo jo?“

„V tom nemáš pravdu. Dostala se do své současné role, protože nejdřív něco od Vincenta chtěla. Když byla malá, stála o jeho pozornost a lásku. A pánbu ví, že Vincent moc citů kolem sebe nerozdává. Po celé její dětství byl spíš vzdálená postava. Tak se dostala do role, kdy ho svým způsobem může nutit, aby jí věnoval pozornost. Po pravdě řečeno, nic jiného jí nezbývalo.“

„Takže Jessie se bude s každým hádat, aby získala pozornost?“ podíval se Hatch na Glennu se zájmem.

„Ano. Dělá to už tak dlouho, že si na to zvykla a nemůže toho nechat.“

„A výsledkem toho je, že ona jediná vás všechny drží jakžtakž pohromadě jako rodinu. Glenno, k čemu je vlastně tohle povídání?“

„Snažím se ti vysvětlit, proč a jak se Jessie dostala do velice komplikovaných vztahů se svým otcem.“ Glenna chvíli zaváhala. „A říkám to jenom proto, že i kdyby se to každému náramně hodilo, bylo by pro ni neštěstí, kdyby se do podobného vztahu dostala se svým manželem.“

Hatch konečně pochopil. Potlačil vlnu vzteku. „To mluvíš o mně, předpokládám.“

„Omlouvám se, ano. Chci mít čisté svědomí a musím ti říct, že není fér, když ji všichni tlačí do sňatku s tebou. A je tak zvyklá pořád bojovat za rodinu, že by to klidně připustila. Nakonec je schopná zničit si život, jen aby vyhověla rodině.“

„Pověz mi, Glenno, jaký typ osobnosti potřebuje Jessie za manžela?“

„Chce a potřebuje někoho, kdo je pravým opakem jejího otce. Jemného člověka, který se o ni bude zajímat a podporovat ji, někoho, kdo je schopen lásky a přátelství. Někoho se smyslem pro rodinu, kdo nebude zcela pohlcen prací. Mrzí mě, Hatchi, že ti něco takového říkám, ale ty se k ní vůbec nehodíš. Opakovala by s tebou tentýž destruktivní vztah, jako má s otcem. Chci, abys to věděl, než mezi vámi vznikne nějaký trvalý vztah. Pokud ti na ní záleží, nech ji být.“

„Vzdát se Jessie? To nemyslíš vážně.“ Byl vzteky bez sebe. Snažil se, aby nepopadl první věc, co mu přijde pod ruku a nepraštil jí o zeď. Napovrch se ovládl a zamířil ke dveřím. „Něco vám povím, doktorko Ringsteadová. Možná máte doktorát, ale vůbec nevíte, o čem mluvíte. Uvidíte, že se mnou Jessie bude šťastná.“

Odešel a neprásknul za sebou dveřmi, i když ho to stálo hodně ovládání.

Vzdát se Jessie? Ta ženská je blázen. Hatch věděl, že v životě nechtěl nic tolik jako teď Jessii Benedictovou.

O pár minut později šel po chodníku před Glenninou ordinací. Bylo půl šesté a ulice byly plné lidí na cestě domů nebo do nejbližšího baru. Před obchodním domem našel telefonní budku a zavolal ještě jednou Jessii domů.

Nic.

Zavěsil a tiše zaklel.

Ringsteadová se mýlí. Je přesně ten typ, který Jessie chce a potřebuje. Těm sladkým, jemným, chápajícím typům by za chvíli šlapala po hlavě. Ona i její teta si můžou myslet, že tohle je to, co chce, ale Hatch si byl jistý, že po šesti nedělích by byla nešťastná, kdyby si někoho takového doopravdy vzala. Jessie potřebuje někoho, kdo je stejně tvrdohlavý jako ona, někoho, koho si váží. Někoho, kdo by ji chránil nejen před vlastní zbrklostí, ale také před požadavky její rodiny.

Na to člověk nepotřebuje zrovna doktorát z psychologie, aby mu to bylo jasné, přemítal Hatch zamračeně. Je to základní chemie mezi mužem a ženou.

Když se vrátil do kanceláře, Vincent už na něj čekal. Stál v chodbě před Hatchovými dveřmi, mračil se a mával pořadačem.

„Kde sakra vězíš? Co se tu vůbec děje? Poslední dobou jsi víc pryč než tady. Jak chceš vést firmu, když se sbalíš a zmizíš, kdy tě to napadne?“

„Zadrž, Benedicte. Nemám moc dobrou náladu.“ Hatch kolem něj proklouzl a vešel do své kanceláře.

Vincent šel za nim a stále mával pořadačem. „Víš, co to je? Zpráva od té firmy, co jsme ji najali pro stavbu nového skladu. Dneska přivezli dveře a ty nepasujou! Věříš tomu? Budeme je muset poslat všechny zpátky.“

„Benedicte, tímhle problémem by se měl zabývat někdo v nižším postavení než ty. Už jsem ti říkal, že se musíš naučit netopit se v maličkostech, ale vidět celek.“

„Celá sada nepasujících dveří je zatraceně velký celek. A pak musíme vyřídit ještě jednu věc. Ten projekt ve Spokane. Když na to nedáš pozor, dostanou to Yorlanda Young.“

„Žádná škoda.“ Hatch se posadil za stůl.

„Cože, žádná škoda? Chci ten projekt! Tvrdil jsi, že ho dostaneme.“

„Dostat ho můžeme a dostaneme, když ti o to tak jde. Ale pořád si myslím, že to nestojí za tu námahu. Nepotřebujeme to. Snažíme se pracovat na důležitějších věcech. Tyhle projekty za drobné můžeme přenechat Yorlandu a Youngovi.“

Benedict ho začal znovu přesvědčovat, ale pak toho najednou nechal. „Ty jseš kvůli něčemu pěkně naštvanej, co.“

„Dá se to tak říct.“

Benedictovi se zúžily oči. „Ještě máš problémy s mojí dcerou?“

„Nic, co bych nedokázal zvládnout.“

„Tak o co jde? A kdes vůbec byl celou hodinu?“

„Mluvil jsem s Glennou Ringsteadovou.“

„Panebože!“ Vincent se posadil a těžce vzdechl. „To se nedivím, že jseš naštvanej. Ta ženská má talent lidi pěkně vytočit a ani se o to nemusí dvakrát snažit, co.“

Hatche zarazil tón jeho hlasu a rychle vzhlédl. „Ty ses s ní taky chytnul nebo co?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„Snažila se ti kázat o Jessii?“

„Taky.“

Hatche přešla trpělivost, která mu zbývala. „Benedicte, nepotřebuju žádné tajemné narážky. Jestli snad něco máš, tak to vybal na rovinu.“

Vincent si třel spánky a znovu vzdechl. „Víš, na chvíli jsme se s Glennou zapletli.“

„Zapletli? Ty a Glenna jste měli poměr? Tomu nevěřím.“

„Já taky ne. Už je to dávno. Stalo se to hned po tom, jak jsme se s Lilian rozvedli. Lloyd Ringstead krátce předtím utekl neznámo kam. To se prostě někdy stane. Bylo mi pod psa a Glenně taky. Jednou večer jsme se sešli a vylejvali si srdce. Asi jsme moc pili a skončili v posteli. Stalo se to ještě párkrát a pak nám došlo, že se chováme jako blázni.“

„To je teda překvapení. V životě by mě nenapadlo, že by sis mohl někdy začít něco s Glennou.“

„Taky jsme tomu oba nevěřili, když jsme se vzpamatovali. Prostě se to někdy stane.“ Benedict si nervózně poposedl. „Nikdy jsem o tom Lilian ani nikomu jinému neřekl. Glenna taky ne, pokud vím. Bylo nám z toho trapně.“

„A potom si šla dodělat doktorát?“ zeptal se Hatch.

Benedict zavrtěl hlavou. „Ne, ale zmiňovala se v té době o tom. Říkal jsem jí, ať to zkusí, že jí pomůžu platit školné. David byl tenkrát malej a táta mu zmizel. Lloyd pracoval u mě ve firmě, byl to výborný ekonom. Věděl jsem, že Glenna je sama s dítětem a nemají peníze. Kromě toho je to Jessiina teta, ještě navíc. A spal jsem s ní. Nevím. Připadalo mi, že jí něco dlužím.“

„No teda,“ hvízdnul Hatch.

„Povím ti jednu věc. Měl jsem ji radši, než si udělala ten doktorát,“ svěřil se Vincent. „Čas od času jsem se taky snažil pomáhat Davidovi, ale moc se mi to nepovedlo.“

„Vždyť úspěšně odpromoval a nikdy nebyl ve vězení. Co chceš víc? Znám horší otce.“

Vincent nakrčil obočí. „Jo? A koho?“

„Svého vlastního,“ odpověděl Hatch suše. „To byl opravdu hajzl.“

Vincent se na něj zamyšleně zadíval. „Vsadím se, že můj táta by tvému mohl dávat hodiny. Teda, kdyby vydržel tak dlouho, aby si dal tu práci – odešel od nás, když mi bylo osm. Už jsem ho pak nikdy neviděl.“

Hatch přikývl. „Někdy je lepší, když zmizí.“

„Někdy. Někdy jo. Ale občas jsem si přál, abych tomu kriplovi mohl ukázat, že jsem ze sebe dokázal něco udělat. Chápeš to?“

„Chápu.“

Hatch nevěděl, jestli si má dělat starosti nebo mít vztek, když v osm večer zazvonil u Jessie a nic se nedělo. Chvíli držel zvonek, ale bylo to k ničemu. Jestli je doma, tak se zapírá.

Vrátil se k autu a podíval se do okna tmavé ložnice. Napadlo ho, že by měl zajet k ní do kanceláře.

O deset minut později zaparkoval v ulici před kanceláří paní Valentinové. Jeden pohled a viděl, že je nahoře zhasnuto.

Napadlo ho, že se mu úmyslně vyhýbá. Přemýšlel o všech místech, kde by mohla tou dobou být, a pak si vzpomněl na Alexe Robina. Mohl se ho jít zeptat, jestli Jessii odpoledne viděl. Vystoupil z mercedesu a šel ke dveřím.

Dveře byly zamčené, ale škvírami v žaluziích prosvítala nazelenalá záře. Zabušil na okno.

O chvíli později se ve dveřích objevila Jessie. „Co se děje? Aha, to jsi ty, Hatchi.“

Prohlédl si ji od hlavy k patě, všiml si obtažených vybledlých džín a džínové košile se stříbrným vyšíváním. Když si ji stále prohlížel za tíživého ticha, zastrčila si nervózně pramínky vlasů za uši.

„Nebyla jsi doma,“ řekl nakonec.

Ustoupila do chodby. „Máme s Alexem práci. Jestli se chceš bavit, musíš někam jinam.“

„To mě taky mohlo napadnout, zatraceně. Dala jsi ten výjezd Robinovi, co?“ Hatch vstoupil do chodby a zamířil ke kanceláři. Jessie spěchala za ním.

Alex se hrbil u počítače a ani se neobtěžoval vzhlédnout. „Nazdar, Hatcharde. Upřímnou soustrast k tomu, co málem postihlo mercedes.“

„Bylo to o chlup,“ odpověděl Hatch znechuceně.

„Je mi jasný, jak ti muselo bejt. Necháš si tam nandat alarm, ne?“

„Je objednanej. Teda jestli to k něčemu bude.“ Alex přikývl. „Tak tak. Ale jsem rád, že ses zastavil, chci ti něco ukázat.“

„Myslím, že Hatche nezajímá, co jsme objevili,“ zaryla Jessie.

Hatch se na ni nevlídně zadíval. „Chceš se vsadit?“ Otočil se zpátky k Robinovi. „No? Tak co tu máš?“

„RR mají dvě hlavní databáze. Jedna je finanční program a ta druhá je ta klimatologie.“ Alex zmáčkl klávesu. „Podívej se.“

Hatch se díval, jak se po obrazovce pohybují řady čísel. „Tabulky. To je ta finanční databáze?“

„Jeden z programů. Dalo by se z toho dost vyčíst,“ připustil Alex. „Možná by nám to mohlo pomoct ve zjištění, kam ty peníze vlastně jdou. Potřeboval bych ale radu odborníka.“

„Já s tím sakra nechci mít nic společnýho. Říkal jsem Jessii, že nechci, aby v tom pokračovala.“

Alex se ušklíbnul. „Stejně jako její klientka.“

„Cože?“ Hatch se otočil k Jessii, aby si to ověřil. „Mluvila jsi s paní Attwoodovou?“

„Jo.“ Jessie se natáhla po tácku s načatým bramborovým salátem a trochu si vzala. „Chtěla po mně, abych s tím vyšetřováním přestala.“

Hatch nakrčil obočí. „Zajímavé. A ty pochopitelně pokračuješ plnou parou.“

Jessie se na něj rychle podívala a pak se zase věnovala jídlu. „Myslím, že se něco stalo, a paní Attwoodová má strach.“

„Tak by měla jít rovnou na policii,“ řekl suše Hatch.

„To by měla. Ale myslím, že nepůjde. Měla strach, Hatchi, cítila jsem to. Mám obavu, že jí někdo z RR vyhrožuje. Říkala, že to bylo nedorozumění, ale já jí nevěřím ani slovo.“

„Panebože.“ Hatch zavrtěl hlavou, protože dokázal poznat prohranou bitvu, když ji pozoroval. „Tak co to tu vyvádíte, vy dva?“

„Jen tak jsem to zkoušel,“ vysvětloval Alex. „Chtěl jsem se podívat, co jim to tam běhá. Teď se hlavně snažíme najít aspoň něco, co souvisí s financema. Zajímal by mě ale i ten jejich klimatologickej program.“ Zmáčkl pár dalších kláves.

„Proč?“

„Mám na škole kamaráda a ten se těmi věcmi zabývá. Vím zcela určitě, že žádnej z jeho programů nepředpovídá žádnou katastrofu během deseti nebo patnácti let. Zajímalo by mě, co řekne těmhle RR projekcím on. Zkopíruju to na diskety a ukážu mu to.“

Jessie začala mluvit s plnou pusou bramborového salátu. „Chceme zjistit, jestli jsou to odborné projekce, nebo záměrný podvod, na který se snad mají nachytat potenciální investoři.“

Hatch zasténal. „A co chcete dělat, když se vám povede dokázat, že ten program je úmyslný podvod?“

„Mohli bychom to zveřejnit,“ začala pomalu Jessie a přemýšlela o tom. „Podvod je podvod. Aspoň bychom mohli zařídit, aby RR zakázali.“

„A jak tím prospěješ Susan Attwoodové?“ zeptal se tiše Hatch. „Jestli má na tom podvodu podíl, tak je vinna. Chceš to hnát tak daleko?“

Jessie se na něj zatvrzele podívala. „Chci jenom zjistit, jestli pro RR pracuje ze svobodné vůle nebo ji podvedli. Snaž se mě pochopit. Hatchi. Nemůžu to nechat být, když už jsme se dostali tak daleko. Mám dojem, že je něco v nepořádku a dcera mé klientky je v nebezpečí.“

„Hraješ si na jasnovidného detektiva už moc dlouho.“ Hatch se otočil k Alexovi. „Dokážeš to udělat tak nenápadně, aby si toho nevšimli?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Alex.

„Žádné otisky prstů, které by je mohli přivést sem nebo k Jessii?“ ujišťoval se Hatch, protože chtěl mít úplně jasno.

„Ne, prostě ne.“ Alex se odtrhl od obrazovky a podíval se Hatchovi do očí. „Znamená to, že nám pomůžeš?“

„Nemám zrovna na vybranou, co?“

Něco za ním spadlo na zem. Ohlédnul se a viděl, jak Jessie sbírá plastikovou vidličku.

„Chceš trochu bramborového salátu?“ zeptala se ho vesele.

O hodně později se Jessie zavrtěla pod dekou, vystrčila jednu bosou nohu a dotkla se Hatchovy nohy. „Nespíš?“

„Ne.“

„Přemýšlela jsem,“ zašeptala. „O čem?“

„O tobě. Ještě jsem ti nestačila poděkovat, že mi dál pomáháš s tím případem. Vím, že z toho nejseš zrovna nadšenej.“

„To je slabé slovo.“

„Ale stejně děkuju,“ zašeptala.

„Jessie?“

„Hm?“

„Dneska jsem mluvil s tvou tetou Glennou.“

„Potěš pánbu. Co ti, prosím tě, chtěla?“

„Snažila se mě přesvědčit, že pro manželství s tebou nejsem ten správný adept. I kdyby se to snad hodilo všem zúčastněným.“

Jessii překvapilo, jak ji to zamrzelo. „To že ti teta Glenna řekla?“

„Jo.“

„Vím, že to myslí dobře, ale kolikrát mám dojem, že je přesvědčená, že s doktorátem z psychologie ví, co je nejlepší pro všechny ostatní. Dokáže s tím lízt na nervy.“

„Ale ty s ní souhlasíš, ne? Sama jsi mi povídala, že nejsem typ člověka, kterého by sis chtěla vzít.“

„Nechme toho, Hatchi. Jsou tři hodiny.“

Vzdychl. „Víš, že tvůj otec měl s tetou nějakou dobu poměr?“

„Cože?“ Jessii se najednou nechtělo spát. „Jsi si tím jistý?“

„Vincent mi to dneska odpoledne řekl. Povídal, že to byl jeden z důvodů, proč jí pak pomáhal platit školné. Měl dojem, že jí něco dluží.“

„To je teda překvápko!“ Jessie se posadila a přitáhla si kolena k bradě. „Ty dva si zaboha nedokážu představit pohromadě.“

„Proč ne?“

„Předně, nepřipadá mi, že by byla jeho typ. Není tak vzdělaná a výstřední a společenská jako Lilian nebo Constance. Nezajímá se o umění nebo design jako ony. Je pořád tak vážná. A nějak aseptická, jestli víš, jak to myslím.“

„Netrvalo to nijak dlouho. Otec tvrdil, že se cítil mizerně po rozvodu s Lilian a Glenna se vzpamatovávala z toho, jak ji opustil manžel. Jedno vedlo k druhému. Pak, podle Vincenta, přišli k rozumu.“

Jessie o tom chvilku přemýšlela. „Dokážu si představit, že se něco takového stalo. Ale stejně mi to přijde divné.“

„Souhlasím.“

„Zajímalo by mě, jestli o tom ví máma.“

„Pochybuju. Vincent tvrdil, že se o tom nikdy nikomu nezmiňoval, a myslí si, že Glenna taky ne. Mám dojem, že toho oba litujou.“

„To je divné. Člověk zná příbuzné takovou dobu a o jejich tajemstvích nic neví,“ mínila Jessie.

Hatch se k ní otočil a ve tmě nebylo možné rozeznat, jak se tváří. „Teta mluvila o tobě.“

„Opravdu?“

„Říká, že ses stala prostředníkem mezi otcem a zbytkem rodiny, protože jsi jediná, kdo ho dokáže zkrotit.“

Jessie pokrčila rameny. „Tos povídal taky.“

„Jo, ale nemám doktorát z psychologie, abych se mohl opřít o teorii. Je zajímavé, když má člověk vlastní názor potvrzený odborníkem.“

„Panebože, Hatchi. Začínám si připadat jak případ pro cvokhaus jenom proto, že jsem jedinej člověk, kterej ví, jak na Vincenta Benedicta.“

„To jsem nemyslel. A nejsi jediná, kdo s ním dokáže jednat. Já to umím taky.“

Pronikavě se na něj podívala. „To je pravda. Vždycky jsem si myslela, že je to tím, že jsi mu tak podobný, a víš proto, jak uvažuje.“

„To ale platí o tobě taky.“

„Já se mu vůbec nepodobám,“ namítla.

„Ne? Jsi zrovna takovej mezek paličatá jako on. To můžu osobně dosvědčit.“

Jessii to začínalo otravovat. „To jsou dvě různé věci.“

„To nevadí, Jessie. Já jsem taky tvrdá palice. Ale o to mi nejde.“

„Tak o co ti jde?“

„Jak jsem mluvil s Glennou, začal jsem o nás dvou přemýšlet a chtěl bych si něco ujasnit. Ať se děje co se děje, chci, abys mi slíbila, že se nenecháš manipulovat, nenecháš si vyhrožovat a domlouvat, aby sis mě vzala jenom kvůli tomu, abys pak mohla orodovat za celou rodinu. Slibuješ?“

„Už jsem ti řekla, že vůbec nemám v úmyslu si tě brát.“

„Vím, cos mi řekla, ale myslím, že to nakonec dopadne jinak. Chci si jenom být jistý, že až si mě vezmeš, uděláš to ze správných důvodů, a ne že to pokládáš za nejlepší pro rodinu.“

Zalilo ji příjemné teplo. Tváří se tak vážně, pomyslela si. „Jsi přece typ, pro který účel světí prostředky,“ poznamenala.

„V tomhle případě mi ale záleží i na prostředcích,“ podotkl a vzal ji do náruče. „Obojí je důležité.“

„Co se mi to snažíš namluvit, Hatchi?“ zašeptala s prsty na jeho ramenou.

„Chci, aby sis mě vzala proto, že mi nemůžeš odolat,“ zašeptal a sjel jí ústy po krku. „Proto, že jsem se tak snažil, abych tě svedl a zamilovala ses do mě. Jasný?“

Nadechla se, když ucítila, jak je vzrušený. „Jo, jasný.“ Cekala, jestli jí třeba nezašeptá, že ji má rád. Ale ta slova, která by mohla všechno změnit, neřekl. A v tu chvíli měla strach se ho ptát.

„Slibuješ?“ vymáhal Hatch.

„Slibuju. Jestli kdy budu souhlasit s tím, že si tě vezmu, tak jenom proto, že tě mám ráda. Ale, Hatchi –“

„Hm?“ Kousl ji jemně do ucha.

„Pořád nemám v úmyslu si tě vzít.“

„Taky jsme ještě neskončili s namlouváním.“

12. kapitola

Ve Vincentu Benedictovi to vřelo. Počáteční výbuch přešel ve vysoký var a postupně se ustálil na pokojném bublání.

Jessie ten postup znala. Pozorovala to celý život. Pro otce rozhodně peníze představovaly problém, hlavně když se jich měl vzdát.

Ne že by nebyl štědrý, právě naopak. V minulosti dal rodině tisíce dolarů. Ale Constance a Lilian měly pravdu: rád si zachovával přehled. Chtěl si být jistý, že jsou obdarovaní patřičně vděční a že ho zpraví o tom, jak naložili s každým pěticentem. Cítil, že má právo hlasitě kritizovat, jestli se s penězi dobře naložilo. Kritizoval, souhlasil a stěžoval si, podle toho, co kdo udělal. A chtěl, aby vždycky všichni věděli, odkud peníze přišly. Jessie už zvládala stížnosti na obou stranách jako rutinu.

„Panebože, ty dvě ženský nejsou nikdy spokojený!“ burácel Vincent. Bouchl dlaní do stolu a zadíval se mrzutě na Jessii. „Jsou jako houby odsávají čím dál víc peněz.“

„Tati, víš, že to není pravda.“ Jessie se uvelebila v křesle proti otci. Natáhla si nohy v džínách a palce zahákla do kapes. K džínům měla na sobě černé přiléhavé body s dlouhými rukávy a vlasy za jedním uchem sepnuté stříbrnou sponkou.

„Samozřejmě že je to pravda. Kam přišly ty peníze, co jsem jim dal před dvěma roky, aby si otevřely ten zatracenej kšeft s nábytkem?“

„Tatí, není to kšeft s nábytkem, ale studio, kde předvádějí zákazníkům různé varianty. A chtěly by to rozšířit a začít nabízet designérský nábytek. Chtějí se specializovat na avantgardní evropský design.“

„Co je špatného na americkém nábytku?“ Vincent ukázal na prostorný mahagonový stůl před sebou. „Na starém dobrém americkém nábytku není nic špatného.“

„Tatí, Connie a Lilian nemají zrovna moc zákazníků, kteří by byli nadšeni z raného amerického stylu.“

„Něco ti povím, Jessie. Ty evropský krámy jsou leda tak pro founi. Měl jsem tady pár týdnů takovou nablblou italskou lampu – ten krám se zlomil!“

„Proto, že jsi ji ohýbal směrem, jakýms ji ohýbat neměl.“ Jessie se na lampu pamatovala. Pro otcovy ruce byla skutečně příliš křehká. „A tvůj názor na italský nábytek s tím nemá nic společného. Spoustě lidí se to líbí – a to jsou Conniini a Lilianini zákazníci.“

„Zřejmě ten samej spolek, co se živí suši a platí nekřesťanský peníze, aby se mohli podívat na film s titulky,“ bručel Vincent.

„V tom máš pravdu, že to jsou lidi, kteří jsou ochotni platit za to, co se jim líbí. Tati, vždyť jsi sám obchodník. Víš, kolikrát se musíš přizpůsobit vkusu zákazníka. A o to matkám jde. Vždyť víš, jak jsou úspěšný a jak jsi na ně pyšnej. Tak proč jim nepomoct s financováním rozšíření podniku?“

„Chovají se, jako bych byl nějaká banka.“

„Tak chceš, aby šly do opravdové banky?“

„To ani náhodou.“ Vincent při tom návrhu nebezpečně zrudl. „Zase jsou děsně vysoký úroky. To je stejný jako těma penězma rovnou zatopit. Bankéřům se nedá věřit. Nepodpoří tě. Ve chvíli, kdy se objeví nějaké problémy, budou půjčku vymáhat.“

Jessie se ušklíbla. „A kromě toho, kdyby šly požádat o půjčku do banky, neměl bys nárok si stěžovat, viď. Přiznej si to, tati. Máš rád, když máš peníze i pak pod kontrolou.“

„Někdo to dělat musí. Jim zrovna protékají mezi prsty. Nemají trochu rozumu. Neví, jak tvrdě jsem musel pracovat, abych je vydělal.“

„Víš, že to není pravda. Jenomže my ostatní nejsme takoví škudlilové.“

„Možná že to je kvůli tomu, že nikdo z vás nezažil jaké to je peníze nemít. Já a Hatch to víme.“ Vincent přimhouřil oči. „Jak to, že ty po mně peníze nikdy nechceš?“

Jessie rozšířila oči v hraném naivním údivu. „Blázníš? Vzniklo by mi tím spousta závazků, vždyť to víš. Pořád bys mě pronásledoval a vyptával se, co jsem s nimi udělala, do čeho jsem je investovala, co jsem za ně koupila. Nejspíš bys po mně chtěl měsíční a týdenní hlášení. Děkuju mockrát.“

„Víš, v čem je potíž, Jessie? Jsi moc samostatná. A moc tvrdohlavá. Škodíš sama sobě. Kdy se chystáš vdát za Hatche?“

Jessie zamrkala. „Nedělej si naděje.“

„Vždyť s ním spíš, sám to přiznal. Když s ním můžeš spát, tak si ho zrovna tak můžeš vzít.“

„Budu si s ním muset promluvit. Gentlemani mají být diskrétní.“

Dveře za ní se otevřely a ozval se Hatchův hlas. „Co jsi říkala o gentlemanech?“

Jessie se ohlédla. „Táta povídá, že tu šíříš zprávy o mém milostném životě. Odpověděla jsem mu, že to gentlemani nedělají.“

„Tenkrát to byla irelevantní poznámka,“ podotkl Hatch, vešel do místnosti a zavřel za sebou dveře. I když reagoval suše, začervenal se. „Jestli se dobře pamatuju, tak jsem mu říkal, aby se nám nepletl do soukromí. Je to tak, Benedicte?“

Vincent se na něj zamračil a obrátil se k Jessii. „Zapomeň na to. Jak si vůbec stojíte?“

„Jakmile si to ujasníme, budeš první, kdo se to dozví.“ Hatch se opřel o Vincentův stůl, založil si ruce a pátravě se zadíval na Jessii. Přejel pohledem černé přiléhavé body. Zatvářil se nesouhlasně. „Co tu děláš?“

„Tak si povídáme s tatínkem,“ zamumlala.

Vincent zabručel: „Snaží se mě umluvit, abych dal Lilian a Connii dvacet tisíc na rozšíření firmy.“

„Aha.“ Hatch z ní nespouštěl oči. „A už jsi skončila?“

„Jistě. A z toho, že táta už stihnul změnit téma usuzuju, že s tím souhlasí, viď, tati?“

„Co mi zbývá? Když jim to nedám, skončí ve spárech nějakého slizkého bankéře, který je nemilosrdně oškube.“

Jessie tleskla do opěradel křesla a vyskočila. „Díky, tati. Vyřídím jim dobrou zprávu. Budou patřičně vděčné a povedou dokonalé záznamy, jak naložily s každým centem.“ Vyzývavě se usmála na Hatche. „Přijdeš domů pozdě jako obyčejně, že?“

Zatvářil se otráveně. „Nejspíš. Musíme s otcem projít nějaké údaje.“

„Nedělej si z toho hlavu,“ kvitovala to a zamířila ke dveřím. „Budu taky pracovat pozdě do večera. Děláme s Alexem hotový průlom ve vyšetřování.“

Vincent se znovu zatvářil zlověstně. „S jakým vyšetřováním? Ještě pořád ztrácíš čas s tím pitomým kultem? Doufal jsem, žes už toho nesmyslu nechala. Hatch povídal, že ten chlap provozuje nějaké podvodné machinace, a ne kult. A taky, že tě tvoje takzvaná klientka z případu odvolala.“

„Je to jinak,“ ohradila se Jessie.

„Jak jinak, sakra?“

„Vysvětlím ti to později, Benedicte.“ Hatch odstoupil od stolu a šel k Jessii. „Ještě bych si s tebou rád promluvil, než odejdeš.“

„Jistě. Ahoj, tati.“

Jessie zamrkala, když jí Hatch pevně sevřel paži. Nezmohla se na nic jiného než na nepřátelský pohled, když ji strkal do čekárny a do chodby.

Zastavil, jakmile byli z doslechu sekretářek, a propustil ji blízko palmy v květináči. Chladnokrevně se opřel jednou rukou o zeď vedle jejího pravého ucha a zblízka se k ní naklonil. Vypadalo to výhružně. To umí, pomyslela si Jessie. Chtěla si dát pramínek vlasů za ucho a zjistila, že už jí je drží sponka.

„Nechci, abys tohle dělala,“ začal Hatch tiše.

Povzdechla si nahlas. „Hatchi, už jsme se o tom bavili. Vysvětlovala jsem ti, že toho případu nemůžu nechat. Aspoň dokud nezjistím, jestli je Susan Attwoodová v pořádku.“

„Nemluvím o tom zatraceném případu,“ vyjel na ni Hatch.

„Mluvím o tom, co se dělo tady, v kanceláři tvého otce. Celá rodina tě využívá, když chtějí něco od Benedicta, a to musí přestat. Když od něj něco potřebujou, můžou ho požádat sami. Nebudeš nikomu dělat prostředníka. Je to jasné?“

Vzdychla. „Hatchi, když ty tomu nerozumíš.“

„Rozumím tomu zatraceně dobře. Řekni jim prostě ne, pamatuješ?“

„To se ti snadno řekne.“

„Naučíš se to. Chce to jen trochu praxe. Nechci, aby tě takhle zneužívali, Jessie, a myslím to smrtelně vážně. Nechci, abys jim pořád pomáhala. Ani matce, ani Connii, Davidovi nebo tetě Glenně. Všechno má své meze.“

„Ale já se s ním dohodnu snadněji, Hatchi. Copak to nevidíš? Dělala jsem to vždycky a vím, jak na to.“

„Ti ostatní se to můžou naučit taky, když je to pro ně tak důležité.“

Smutně zavrtěla hlavou. „To je právě ten problém. Možná že pro ně to tak důležité není.“

Hatch na ni zůstal zírat. „Co to vykládáš?“

Jessie se na něj podívala a přála si, aby jí rozuměl. „Mám strach, že to vzdají, když s ním budou muset jednat přímo. Connie i Lilian to vzdaly, když byly jeho manželky. Davida jeho chování tak frustrovalo – v době, kdy se mu snažil vyhovět, že s ním dneska nemluví vůbec. A Glenna tvrdí, že je to ztráta času chtít s ním vytvořit nějaké pouto. Ale není to tak. Aspoň ne úplně.“

„Takže chceš říct, že jsi svojí diplomacií dosáhla toho, že mezi nimi existuje nějaké pouto. Ale Jessie, to není správné.“

„Jak to?“ vyptávala se tiše. „Takhle má aspoň nějaké styky s rodinou a my s ním. Není to sice zrovna ‚tatínek má vždycky pravdu‘, ale aspoň nějak to funguje. Mohlo by to být daleko horší, víš. Mohl udělat totéž co Davidův otec a úplně zmizet z našeho života.“

„Panebože, to je zmatek.“ Hatchovi se leskly oči. „Nechci, aby ses to snažila držet pohromadě sama. Až na Elizabeth jsou všichni dospělí. Dokážou si se svými problémy poradit sami.“

„Takže já mám zmizet z obrazu?“

„Asi tak.“

„Ale to je moje rodina, Hatchi. Pověz mi jeden dobrý důvod, proč bych to měla udělat,“ zasyčela.

„Myslel jsem si, že už jsem ti to vysvětlil. Chci si být jistý, že až si mě vezmeš, tak nebudeš dál podporovat Benedictovsko-Ringsteadovský klan.“

„A já už jsem ti řekla, že si tě nemíním vzít.“ Ale znělo to chabě i jejím uším.

„To si necháme na jindy. Teď jenom chci, abys mi slíbila, že toho zprostředkovávání necháš. Ať Benedictovi i Ringsteadovi bojují sami za sebe.“

„Ale já už jsem slíbila Davidovi, že poprosím tátu, aby mu dal peníze na postgraduál.“

„Davida zvládnu sám.“

„Ty? Vždyť ho pořádně neznáš. Neznáš nikoho z nás dost dlouho na to, abys věděl, jak se v takovéhle situaci chovat. David je hrozně citlivý.“

„Já taky,“ odsekl Hatch a opřel se druhou rukou o zeď. „Toho sis možná nevšimla, protože máš plnou hlavu toho, jak jsou citliví ostatní. Tak naposledy. Chci si být jistý, že se nežením proto, aby o sebe měli postaráno David, všechny matky a tvoje sestra. Jasné?“

„Ty jseš citlivej asi jako hroch. A přestaň s tou svatbou. Chodíme spolu, a tím to končí.“ Jessie se snažila mu pod jednou rukou podklouznout a vrazila do palmy. Hrozilo, že obě spadnou.

Hatch s tichým zakletím chytil Jessii i palmu, než skončily ostudně na zemi. Upravil palmu do původní polohy a podal Jessii ruku, než zahodila list.

„Chci, abys mi to slíbila, Jessie.“

„Podívej, Hatchi…“

„Chci slib, že nebudeš nikomu dělat prostředníka, aspoň dokud se náš vztah nějak nevyřeší,“ ucedil.

„Nevyřeší?“ Na chvilku se nemohla zorientovat. Stála tam a dívala se na něj. Měla dojem, že jde o nějakou potřebu, ne její vlastní, ale Hatchovu. Znala ten pocit.

„Víš, o čem mluvím.“ Ještě jednou se opřel rukou o zeď a uzavřel jí cestu ven.

„Tohle je ponižující, Hatchi.“ Byla zmatená a bez dechu. Že by ji Hatch potřeboval?

„Máš pravdu. No tak, Jessie, přestaň marnit čas nás obou.“

„No dobře, tak slibuju,“ vyhrkla dřív, než si to uvědomila.

Hatch ještě jednou spokojeně přikývl. „Uvidíme se u večeře.“ Odlepil se od zdi. S posledním varovným pohledem se otočil na podpatku a zamířil zpátky ke kanceláři Vincenta Benedicta.

Jessie šla k výtahu a třásly se jí nohy. Určitě se zbláznila. Dokázala se mu přece postavit s tím případem Susan Attwoodové. A teď se takhle vzdá. To nedává smysl.

Upřímně doufala, že nezačíná měknout.

O tři čtvrtě hodiny později zaparkovala před nízkou moderní budovou, kde měla kancelář firma ExCellent Designs. Otevřela dveře a pomalu vystoupila. Nijak se netěšila na setkání, které ji čekalo.

Centrum Bellevue se hemžilo draze oblečenými lidmi z lepších čtvrtí a bavoráky. Když Jessie přejela most mezi Seattlem a Východním městem, měla dojem, že překročila hranici dvou zemí.

Tady všechno působilo čistým, moderním a drahým dojmem. V Seattlu módní salony a restaurace bojovaly o prostor s omšelými domy, typickými pro města odpradávna.

Connie vzhlédla od výkresu na stole, když Jessie otevřela dveře. Usmála se. „Ahoj, Jessie. Tak co – dobré zprávy, nebo špatné?“

„Od obojího trochu.“

Connie udělala obličej. „V tom případě počkej, až se vrátí tvoje matka. Zrovna šla koupit kafe. Už jde.“

„Ahoj, Jessie.“ Lilian Benedictová vešla do kanceláře s dvěma kelímky latté. „To je překvapení. Předpokládám, že neseš dobré zprávy.“

„Táta vám dá peníze na rozšíření firmy,“ oznámila Jessie a zapadla do jednoho z exoticky tvarovaných černých kožených křesel.

„Výborně. Věděla jsem, že ho dokážeš přesvědčit. Byly s tím nějaké zvláštní potíže?“ Lilian zvedla z latté víčko.

„Ne, ale měla jsem kvůli tomu výstup s Hatchem.“

„S Hatchem?“ Connie se na ni překvapeně podívala. „Co s tím má Hatch společného?“

„Vlastně nic, ale myslí si, že má. Zkrátka, zlobil se kvůli tomu, že o půjčku žádám já. Nelíbí se mu, že chodím za tátou s podobnými úkoly.“

„Ale tohle je mezi námi a Vincem,“ zamračila se Lilian. „To si myslí, že to jsou peníze přímo z firmy nebo co?“

„Ne, o to nejde.“ Jessie si nejistě poposedla v křesle a snažila se najít pohodlnou pozici. Otec měl pravdu. Na některé evropské designérské kusy se líp kouká, než sedá. „Z nějakého důvodu mu vadí, že dělám prostředníka. Vysvětlovala jsem mu, že jsem zvyklá s tátou jednat, ale on nechápe, jak to funguje, jestli víte, jak to myslím.“

Lilian a Constance se na sebe podívaly.

„Asi jo,“ přisvědčila Lilian suše.

Constance si povzdechla a opřela se o opěradlo židle. Dlouhými vínovými nehty přejížděla po okraji kelímku. „Svým způsobem má pravdu. Všichni jsme tě nechávali, aby ses za nás rvala s Vincentem. Máš na to talent.“

„To je pravda,“ přiznala Lilian a dívala se na dceru. „Zajímalo by mě, proč o to Hatchovi tak jde.“

„Asi si myslí, že se nechávám využívat,“ řekla Jessie nejistě.

„A tobě připadá, že tě využíváme?“ zeptala se starostlivě Lilian.

Jessie se podívala z okna. „Ne. Vždycky jsem to dělala ze své vůle. Prostě to tak bylo. Model chování, jak by řekla teta Glenna. Měla jsem prostě dojem, že dokud funguju jako spojka mezi tátou a všemi ostatními, zůstáváme pořád jedna rodina.“

„Svým způsobem to fungovalo,“ připustila Connie. „Bydlíme blízko sebe a mluvíme spolu, tedy až na Davida. S Vincentem se dá těžko jednat, ale pokud jde o peníze, je fér. A kdyby nebylo tebe, pochybuju, že by s ním Elizabeth byla tak často v kontaktu. Myslím, že kdyby nebylo tebe, Jessie, dávno někde zmizel.“

Lilian přikývla. „Vincent je paličatej mezek. Musíš ho tlouct klackem do hlavy, aby tě vzal na vědomí. Ale ve chvíli, kdy se ti věnuje, je to velice slušný člověk.“

„A já jsem ten klacek,“ dodala Jessie.

„V dobrém i ve zlém,“ souhlasila matka. „Zosobňuješ jednotící princip, jak by řekla Glenna. Jsi ta, kdo drží rodinu pohromadě.“

„Myslím, že Glenna to nazývá rodinnou převodní pákou,“ zašeptala Jessie.

Lilian se zamračila. „Tahle nová slova, co používají psychologové, aby popsali staré dobré umění držet rodinu pohromadě, se mi moc nelíbí. Nějak ten původní význam shazují. A ani si nemyslím, že to je správný výraz. Ale ať už je význam jakýkoliv, Hatch nechce, abys tu roli nadále hrála.“

„Tvrdí, že nechce, abych se za něj provdala proto, že mě do toho ostatní tlačí,“ přiznala Jessie pomalu.

Connie se nad tím zarazila. „Tak tě tedy požádal o ruku?“

„Ne, to ne. Prostě předpokládá, že se vezmeme. Víš, jak takovýhle typy uvažujou. Jako generálové. Stanoví si dostupný cíl a jedou, dokud ho nedosáhnou.“

Lilian se na ni vážně podívala. „Tváříš se tak divně. Znamená to, že ti jde o stejný objektivní cíl, jako má na mysli Hatch? Začala jsi konečně vážně uvažovat o manželství?“

„Ne, zatraceně, ne. Mám s ním poměr, ale tím to taky končí.“

„Ale Jessie, proč?“ nechápala Connie. „Když se ti líbí natolik, že jsi ochotná mít s ním poměr, tak proč si ho nechceš vzít?“

Jessie uhnula očima a najednou se rozplakala. „Nemíním strávit zbytek zkaženého života tím, že budu bojovat o jeho lásku. Tenhle vzor se mi nechce opakovat.“

„Ale Jessie, no tak, Jessie, neplač.“ Lilian vyskočila, obešla stůl a sehnula se ke křeslu, kde seděla její dcera. Objala ji a pevně držela, jemně ji kolébala jako kdysi dávno, když Jessie byla ještě malá a Vincent zrovna zrušil výlet, protože mu do toho zase něco přišlo. „To nic, Jessie. Všechno bude dobré.“

Jessie se natáhla pro kapesník a zlobila se na sebe, že se nedokáže ovládat. Zároveň ji vyděsilo, jak vážně Hatche bere.

Ve studiu bylo chvíli ticho. Jessie mrkala, aby se ubránila slzám, a párkrát se vysmrkala. Pak se na matku ještě v slzách usmála. „Promiň. Měla jsem toho v poslední době nějak hodně.“

„To se stává, když je člověk zamilovanej,“ utěšovala ji Constance. „To nic, Jessie. Matka i já ti rozumíme. Každá ženská ti rozumí.“

„Ale já si ho nevezmu, víte?“ Jessie si utřela oči, zmačkala kapesníček a hodila ho do stylového černého válce, co jim sloužil jako odpadkový koš. „Budu si s ním užívat tak dlouho, jak mě to bude bavit, a pak od něj odejdu. A nejspíš odejde první on, až zjistí, že nedostane, o co mu jde.“

„Ty si opravdu myslíš, že si tě chce vzít jenom kvůli firmě?“ zeptala se Lilian.

„Ne,“ připustila Jessie. „Je to o hodně složitější. Obdivuje tátu a chce mu vyhovět. Pak tu jde o byznys. Všichni víme, že kdyby si mě vzal, je to pro něj skvělý obchodní tah. A přiznávám, je tu vzájemná fyzická přitažlivost. To všechno vede k tomu, že je s akcí srozuměn.“

„Jessie, myslím si, že je ve vztahu k tobě mnohem opravdovější. Ať je jaký chce, rozhodně to není povrchní člověk. To vím i já,“ domlouvala jí Lilian.

„Když on ani nepřizná, že mě má rád,“ popotahovala Jessie. „Říká, že mi může věřit. Že jsem věrná. Jeho první žena od něj utekla k jinému a stalo se to zrovna před tou nehodou, při níž se zabila. Máma od něj a od táty odešla, když mu bylo pět. Loajalita je pro něj hrozně důležitá, důležitější než láska. Nejsem si jistá, jestli bude ještě někdy na lásku věřit.“

„Připadá mi, Jessie, ze máte všechny rozumné předpoklady pro dobrý vztah,“ namítla Connie.

„Důvěra a přitažlivost a pár dobrých obchodních důvodů Hatchovi stačí, ale mně ne.“

Lilian vstala a skousla si rty. „Nemáš dojem, Jessie, že to s tou romantikou trochu přeháníš? Je ti sedmadvacet, ne sedmnáct. Co můžeš od koho realisticky čekat?“

Constance přikývla. „Tvoje matka má pravdu, Jessie. Jsi dost stará na to, aby ses nekoukala růžovými brýlemi. Nerada ti něco takového říkám, ale nic lepšího než důvěra a fyzická přitažlivost mezi tebou a mužem, kterého si vybereš, tě asi nečeká. Spousta žen takové štěstí nemá. Na co čekáš?“

„Já nevím,“ zašeptala Jessie.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla Elizabeth. Hnědé vlasy měla sepnuté dvěma barevnými sponkami a brýle na malém nose trochu nakřivo.

„Nazdar všichni. Co se to tu děje?“

„Ahoj, Elizabeth.“ Jessie se snažila rychle zahnat zbytek slz. „Sedím tu jak zmoklá slepice a vylejvám si srdce.“

„PMT, ne?“

Constance vzdychla. „To je následek sexuální výchovy ve školách.“

„To nevím ze školy, ale od tebe,“ podotkla vážně Elizabeth. „Vsadím se, že brečíš kvůli Hatchovi, že jo?“

„Bohužel.“

„Tak proč mu radši jednu nenatáhneš?“

„Tím by se dost vyřešilo, ale má to jeden háček. Je o hodně větší než já.“

„Já si myslím, že by ti to nevrátil,“ zamyslela se Elizabeth. „Aspoň ne moc.“

„Samozřejmě že by mi to nevrátil. Právě proto do něj nemůžu začít bušit,“ vysvětlovala trpělivě Jessie. „Nebylo by to fér, víš. Nemohl by použít stejnou metodu.“

„Takže co z toho plyne?“ zeptala se Elizabeth.

„Nevím. Snažím se na to přijít.“

„Zbývá zdravý rozum,“ prohlásila Lilian přesvědčivě.

Constance se usmála. „Víme, že se rozhodneš správně. Jako vždycky.“

Někde na půl cesty přes most Jessii došlo, že chce od Sama Hatcharda důkaz, že ji má natolik rád, aby pro ni obětoval Benedictovu firmu nebo cokoliv jiného na světě, kdyby na to přišlo.

Ale Constance a Lilian mají pravdu. Je nerealistické o takovém scénáři jen uvažovat. Má mu říct, že si ho vezme, když se vzdá dohody, co mají s otcem? To by bylo vydírání. A i kdyby na to přistoupil, musel by se na ni zlobit, že po něm chce takovou oběť, když k tomu není důvod. A zlobila by se i sama na sebe.

Jak řekla Elizabeth, žena musí bojovat fér způsobem.

Najednou se otřásla. Měla dojem, jako by se na prahu jejího podvědomí válela temně šedá mlha, jako by budoucnost skrývala nejasné nebezpečí.

Jestli to je takovéhle, mít dar intuice nebo jasnovidnosti, pomyslela si, tak děkuju pěkně.

V osm hodin večer Hatch unaveně otevřel dveře Jessiina bytu. Nebyl si jistý, jaké ho čeká přivítání po té odpolední scéně na chodbě před Vincentovou kanceláří.

Tušil, co přijde, když Jessie sotva vzhlédla od knížky, kterou si četla na pohovce.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Hatch zavřel a postavil aktovku na zem. Všiml si, že se v kuchyni nesvítí. „Chceš jít někam na jídlo?“

„Jedla jsem už před hodinou. Říkala jsem ti, že nepodávám večeře takhle pozdě.“

„Aha.“ Hatch si uvědomil, že má hrozný hlad. „Zbylo něco?“

„Dělala jsem jako tradičně ravioli. Když jsi tu nebyl, snědla jsem je všechny sama. Nemůžeš po mně chtít, abych na tebe čekala s večeří, Hatchi. Navíc když ani nezavoláš, že přijdeš pozdě.“

Hatch si připadal trochu provinile. „Osm mi nepřipadá pozdě.“

„Mně jo.“

„Už je to dlouho, co jsem musel volat domů, že přijdu pozdě. Nějak jsem vyšel ze cviku.“

„Nedělej si z toho hlavu.“ Jessie obrátila stránku. „Nemusíš mi podávat zprávy, co kdy děláš. Jenom spolu spíme, nejsme manželé nebo tak.“

„Jsi pěkně naštvaná, co?“

„Ne, jenom při zemi.“

V duchu se ušklíbnul, došel k pohovce a zadíval se na ni. „A pomohlo by, kdybych slíbil, že se to víckrát nestane?“

Poočku se na něj podívala. Ta nabídka ji pochopitelně překvapila. „Slibuješ?“

Posadil se vedle ní, ale nedotknul se jí. „Slibuju, Jessie.“

Chvíli tam seděla a kousala se do rtu. Hatch věděl, že jí táhnou hlavou všechny sliby, které jí dával otec. Sliby, z nichž v devíti případech z deseti nic není.

„Půjdu ti udělat sendvič s burákovým máslem nebo něco,“ řekla a položila knížku. Vstala a zamířila do kuchyně.

Hatch si tiše vydechl úlevou a šel za ní. Bylo mu jasné, že se právě prošel po kraji propasti. A to jenom kvůli tomu, že přišel trochu pozdě na večeři.

„Jessie, jen ti chci ještě jednou připomenout, že nejsem kopie tvého otce. Já své sliby plním.“

Podívala se na něj a setkali se očima nad dveřmi ledničky. „Já vím.“

Hatch si uvědomil, že zrovna minul důležitý milník. Rozesmál se jako blázen. „Řekni to ještě jednou.“

„Co? Že vím?“ Otevřela sklenici s burákovým máslem a natáhla se pro nůž.

„Celé znova. Zopakuj, že víš, že nejsem kopie tvého otce a že své sliby plním.“

Nabrala máslo na nůž. „Vím, že nejsi kopie mého otce a svoje sliby plníš.“

„Správně. Jsem rád, že v tom máme jasno. Máš nějaký chleba nebo budu muset to máslo olizovat z nože?“

13. kapitola

Zrovna když se Jessie chystala obléct si noční košili, zazvonil telefon. „Halo?“

„Jessie, to jsem já, Alex.“ V Robinově hlase bylo slyšet nadšení. „Poslyš, nebudeš tomu asi věřit, ale mám dojem, že se mi povedlo najít Susan Attwoodovou.“

„Cože?“ Jessie se posadila na kraj postele, košili v ruce. Hatch vyšel z koupelny a díval se, co se děje.

„Určitě, Jessie,“ pokračoval Alex. „Díval jsem se, jaká hesla a přístupové kódy se používají pro vstup do adresářů. A u jednoho z těch kódů bylo napsáno Attwoodová. Zrovna teď aktualizuje klimatický program. Zanáší do něj nějaké teploty. A abych nezapomněl, ještě něco. Před půl hodinou mi volal ten kamarád ze školy.“

„A?“

„Věděl něco o Brightovi. Říkal, že mezi vědci měl vždycky pověst extrémního levičáka. V poslední době o něm nebylo moc slyšet. Žádní seriózní odborníci jeho teorie a výpočty neberou vážně.“

„Aha.“

„A pak, říkal, že je jasné, že některá z klíčových čísel v těch projekcích jsou nesprávná. Tvrdí, že si je Bright určitě vymýšlí. A říkal, že by to nebylo poprvé.“

„A myslíš si, že mu Susan pomáhá vymýšlet tahle zavádějící data?“

„Ne.“ Alex jako by ji z ničeho nic začal bránit. „Myslím, že jenom zanáší do programu údaje, které má od něj.“

Hatch přistoupil k posteli, zaujalo ho to. „To je Robin?“

„Počkej chvilku, prosím tě, Alexi.“ Podívala se na Hatche. „Myslí si, že našel Susan. Zrovna sedí u nějakého počítače a krmí do něj data.“

„Zeptej se, jestli s ní může přes počítač komunikovat.“

„Slyším, na co se ptá,“ ozval se Alex. „Vyřiď mu, že to jde. Mám se jí ozvat?“

Jessie stiskla sluchátko pevněji. „Říká, že to jde. Hatchi, to je dokonalý. Poprosím ho, ať ji rovnou zkusí kontaktovat.“

Hatch zavrtěl hlavou. „Ne, pověz mu, ať s tím počká, než přijedeme za ním. Chtěl bych si to trošku promyslet.“

Alex se ozval do telefonu. „Rozumím. Tak doražte.“

Jessie slyšela, jak zavěsil. „Pořád tomu nevěřím.“ Vyskočila a hodila košili do rohu. Popadla džíny. „Páni, to je věc. Můžeme se s ní domluvit. Pojď, Hatchi, jdem.“

„Doufám, že tam má Robin svou obvyklou zásobu nezdravého krmiva. Ten sendvič mě nevytrhl.“

O dvacet minut později se Jessie a oba muži krčili před obrazovkou. Mrzelo ji, že Hatch jako by převzal vedení. Nevěděla, kdy přesně k tomu došlo. Podezírala z toho jeho přirozené vůdcovské vystupování a potom taky to, že Alexovi nevadilo přijímat pokyny od jiného muže. Štvalo ji to, ale v danou chvíli se s tím nedalo nic dělat. Bylo důležité, aby se jim povedlo spojit se se Susan Attwoodovou.

„Neříkej jí nic o tom, kdo jsi a kde jsi,“ radil mu Hatch. „Ať si myslí, že jsi taky ekolog – a že ses načerno napojil na jejich databázi, protože tě zajímají klimatologické programy a projekce a že jsi slyšel, že se tím Bright zabývá. A že sis chtěl něco porovnat. A panebože, nepiš tam nic, co by je mohlo přivést sem, jasný?“

„Jasně, Hatchi.“ Alex začal nedočkavě mačkat klávesy. „Nejdřív se jí zeptám na ty údaje, co se je chystá zanést do programu. Nijak ji to nevystraší, jen zmate. Bude si myslet, že se počítač brání přijmout informace. Až zareaguje, dám jí vědět, že je v kontaktu s člověkem.“

Alexova první věta zasvítila dole na obrazovce. Jessie mu ji přes rameno přečetla.

Nové teplotní rozsahy z arktického kvadrantu neodpovídají projekci. Vysvětli prosím zdroj.

„Co když se to objeví na monitoru ještě někomu jinému?“

„Nikdo teď není on-line. Nezapomínej, že je půlnoc. Slouží sama noční směnu.“ Alex se zatím díval, co přišlo od Susan.

Zdroj je Brightův výpočet. Slova se objevila v horní části obrazovky.

Výpočet není správný, napsal Alex.

Prosím o vysvětlení.

„Je zmatená a ani se jí nedivím,“ podotkl Alex. „Program, s kterým pracuje, není na téhle úrovni interaktivní. Doteď si vždycky vzal nabízená data a zpracoval je.“

„Dobře,“ řekl Hatch pomalu. „Tak jí prozraď, kdo jsi.“

Projekce odvozované z tohohle programu se mi nezdají. Neodpovídají mým, napsal Alex.

Kdo jsi?

Alex chvilku váhal a pak napsal Green.

A pracuješ pro RR?

Ne, ale zabývám se stejnou problematikou. Nesprávná data jsou hrozně nebezpečná, napsal Alex.

Ukaž mi rozdíly mezi svými a našimi výpočty.

„Máme štěstí,“ prohlásil Alex. „Je přirozeně zvědavá jako většina počítačovejch bláznů. Než něco udělá, chce vyřešit problém. Chytrá holka. Udělal bych to samé, hlavně o půlnoci, kdy není nic na práci. Myslím, holka, že jsme spřízněné duše.“ Naklonil se nad klávesnici a začal rychle psát.

Jessie se podívala na Hatche a zasvěceně se ušklíbla. Hatch pokrčil rameny a natáhl se pro sáček brambůrků, co ležel na stole vedle počítače. Seděli a chroupali a Alex si zatím povídal se Susan Attwoodovou o zkreslených datech a chybných předpovědích.

Poslední dobou jsem se nad tím taky zamýšlela, přiznala Susan o několik minut později.

Hatch položil brambůrky. „A je to,“ poznamenal tiše.

„Říkal jsem vám, že je to chytrá holka.“ Alex se tvářil, jako by byla Susan jeho nadějná žákyně. „Pozná, když něco nehraje.“

„Zeptej se jí, jestli někdy dělala něco s tím finančním programem,“ navrhl Hatch.

„Když to udělám, bude jí jasné, že nás nezajímají jenom klimatologická data,“ varoval ho Alex.

Jessie se konečně ozvala. „Tak jí pověz, žes na ten druhý program narazil, když jsi hledal klimatologickou databázi, a že tě zajímaly projekty, které nadace financuje.“

„A pověz jí,“ dodal rychle Hatch, „že to nevypadá, že ty peníze jdou na vývoj a výzkum. Uvidíme, jestli o těch transakcích něco ví.“

Jessie se otočila na židli a překvapeně se na Hatche podívala. „Neříkal jsi, že na těch investicích do vývoje a výzkumu něco nesedí.“

Pokrčil rameny. „Nevím přesně, co tam dělají. Jenom vím, že to nejsou normální rozpočtové tabulky.“

„Mohls mi něco říct.“

„Už jsem ti povídal, že je to celé nejspíš podvod. Na tom není nic nového. Jenom se v tom utvrzuju.“

Alex je přerušil. „Kdybyste toho laskavě na chvíli nechali, mohli bychom se dozvědět víc přímo od ní. Hatchi, mám se jí přímo zeptat, jestli ukládají peníze na nějaká ostrovní konta?“

„Něco mi říká, že bychom měli být opatrnější,“ podotkla stále otrávená Jessie.

„Jessie má pravdu. Zeptej se jí, co je na tom finančně-manažerském programu nesprávného – a uvidíme.“

Alex poslušně vyťukal otázku. Chvíli se nic nedělo a pak se na horní části obrazovky objevila odpověď.

Kdo jsi, Greene? Řekni mi to, prosím tě.

„Začíná být nervózní,“ zašeptala Jessie. „Měli bychom jí povědět pravdu.“

„Souhlasím,“ přidal se Alex.

„Když jí to řeknete, asi ji odradíte od další komunikace,“ varoval je Hatch.

Jessie zavrtěla hlavou a zadívala se upřeně na obrazovku.

Řídila se intuicí. „Ne. Má strach a není to kvůli nám. Měli bychom zjistit, co se tam děje. Alexi, zeptej se jí, jestli se cítí v bezpečí, když pracuje pro RR.“

„Jen tak?“

„Jo. Pospěš si.“ Jessie měla pocit, že je to čím dál naléhavější. Naklonila se dopředu a dívala se Alexovi přes rameno.

„Dobře, tak se do toho pusť,“ souhlasil Hatch a nejdřív se podíval na Jessii. „Začni jejím jménem.“

Susan, cítíš se v bezpečí tam, kde jsi?

Jessie zadržela dech a všimla si, že Alex také. Čekali na odpověď a jenom Hatch byl zdánlivě klidný.

Nevím. Začínám mít strach, Greene. Prosím tě, řekni mi, kdo jsi.

„Pověz jí, že ji hledáme a že jestli chce od RR odejít, že jí pomůžeme. Napiš jí taky, že má o ni matka strach.“

„Zdůrazni, že si o ni dělá matka starost,“ radil Hatch. „To by mělo zabrat.“

Jessie přikývla. „To je dobrý nápad. Susan možná neví, že paní Attwoodové vyhrožovali.“

„Opravdu?“ podivil se Alex.

Jessie vážně přikývla. „Jsem si tím jistá.“

Odpověď od Susan přišla skoro okamžitě. Je matka v pořádku? Řekli mi, že se s ní nesmím stýkat, než mi skončí zaučovací období.

„Vyřiď jí, že paní Attwoodová o tom se mnou nechce mluvit. A že o ni mám starost,“ nařídila Jessie.

Alex začal něco psát, ale než to stačil dokončit, objevil se nový vzkaz od Susan.

Ruším to. Někdo sem jde.

Jedním stisknutím klávesy Alex všechno smazal a nervózně se opřel o židli. „Je v průšvihu.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Hatch. „Nevíme ale v jakém. Možná je jenom nervózní a chce se vrátit domů. A má strach připustit, že udělala chybu.“

„Myslím, že je to vážnější,“ řekla Jessie. „A že je v opravdovém nebezpečí.“

Hatch a Alex se na ni podívali.

„Jak to víš?“ zeptal se jí nakonec Hatch.

Jessie zavrtěla hlavou, protože nebyla schopna vysvětlit pocit, který byl každou minutou silnější. „Mám prostě takový pocit.“ Vyskočila. „Půjdu za paní Valentinovou. Třeba budeme mít štěstí a vrátily se jí její schopnosti. Posoudí, jestli mám pravdu, když si dělám o Susan starost.“

„Jessie, je půlnoc,“ připomněl jí Hatch.

„Paní Valentinová to pochopí. Chceš jít se mnou, Hatchi?“

„Nemám na vybranou,“ přiznal mrzutě a neochotně vstal.

„Zůstanu tady a budu hlídat. Nebudu ji kontaktovat, jenom budu sledovat obrazovku, kdyby se zkusila se mnou znova spojit. Když něco napíše, zareaguju,“ prohlásil Alex.

Jessie se ještě jednou ohlédla ode dveří. Alex seděl před obrazovkou a ustaranýma očima sledoval monitor.

V obýváku sestry paní Valentinové taky svítila obrazovka. Televize.

Paní Valentinová, v pantoflích a starém županu, přišla otevřít, hned jak zazvonili. „Tak jsi tady, Jessie. Pojď dál. Čekala jsem tě. Dobrý večer, pane Hatcharde. Jsem ráda, že vás zase vidím.“

„Dobrý večer, paní Valentinová,“ pozdravil Hatch. „Promiňte, že vás obtěžujeme takhle pozdě.“

„Z toho si nic nedělejte. Jak říkám, čekala jsem vás.“

Jessie přiskočila ke své zaměstnavatelce a pevně ji obejmula. „Vy jste nás čekala? Paní Valentinová, znamená to, že se vám vrátily vaše senzibilní schopnosti?“

„Mám dojem, že co jsem měla, je zase zpátky,“ prozradila skromně paní Valentinová. „Posaďte se. Sestra už šla spát. Dívala jsem se na televizi a čekala, až přijdete.“

„To je úžasné, paní Valentinová!“ zvolala Jessie a posadila se na starou pohovku. „Ne, Hatchi?“

„Zajímavé,“ mínil chladně Hatch.

„Nevšímejte si ho, paní Valentinová. Je to rozený skeptik. Chtěla bych vám vysvětlit, proč jsme sem takhle pozdě vtrhli.“

„Určitě kvůli Susan Attwoodové.“ Paní Valentinová se tvářila odevzdaně.

„Paní Valentinová, vnitřní zrak se vám opravdu vrací. To je skvělé.“

„Pouhá dedukce, nic víc.“ Paní Valentinová se usmála. „Nedokážu si představit, co jiného by tě tak rozrušilo. Tak mi pověz, co je s ní.“

„Dobře.“

Jessie jí převyprávěla celý příběh včetně toho, jak se Alexovi podařilo Susan kontaktovat. Hatch přidal pár poznámek o tom, že si myslí, že celý Ranní rozbřesk je podvod.

„Začínáme mít obavy o její bezpečnost, paní Valentinová,“ poznamenala Jessie o několik minut později. „Chtěla jsem si o tom s vámi promluvit, než se pustíme do dalšího.“

Paní Valentinová se dlouho dívala na obrazovku. Pak se otočila a podívala se Jessii do nedočkavých očí. „Myslím, má milá, že máte všechny důvody obávat se o její bezpečnost.“

„Měla jsem z toho strach. Musíme něco udělat.“

„Možná byste měli kontaktovat policii,“ navrhla paní Valentinová. „Takovéhle věci jsou jejich záležitost, nemyslíš?“

„Souhlasím,“ ozval se Hatch.

„Nejsem si tak jistá,“ připustila Jessie. „Za prvé nemáme žádný důkaz, že je skutečně v nebezpečí. Nepožádala přímo o záchranu. Měli bychom se jí zeptat, co chce ona sama.“ Najednou se odmlčela. „Pojď, Hatchi. Už jsme paní Valentinovou dost zdrželi. Potvrdila mi, čeho jsem se bála nejvíc. Pojďme!“

„Přála bych si, Jessie, abys ten případ předala kompetentním orgánům.“ Paní Valentinová vypadala ustaraně.

„To je právě to, paní Valentinová. V tomhle případě žádné kompetentní orgány neexistují. Aspoň zatím ne. Nemáme žádný důkaz o zločinu, dokonce ani o tom, že Susan Attwoodové hrozí nebezpečí. Nedělejte si starosti, nějak to zvládneme.“

„Panebože.“ Paní Valentinová je doprovodila ke dveřím. Když Jessie vyšla na verandu, zamračila se. „Jessie, prosím tě…“

„Ano, paní Valentinová?“

„Budeš opatrná, až se do něčeho pustíš, viď?“

„Samozřejmě. Ale nebezpečí hrozí Susan Attwoodové, ne mně.“

„Nejsem si tak jistá.“ Paní Valentinová se podívala na Hatche. „Vy se o ni postaráte, že.“ Bylo to spíš prohlášení než otázka. „Ano,“ slíbil Hatch tiše. „Postarám.“

Zdálo se, že se paní Valentinové ulevilo. „Snad všechno dobře dopadne. Ale nějak se mi to celé nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí.“

„To se vám nedivím, paní Valentinová. Ať tak jako tak, Senzibilní porady se vydávají novým směrem.“

„Vidím,“ řekla paní Valentinová.

Než šla Jessie spát, vytočila Alexovo číslo. Zvedl telefon, sotva poprvé zazvonil.

„Ozvala se ještě, Alexi?“

„Ne. Myslím, že hraje mrtvýho brouka.“

„A kdy má znovu směnu?“

„Zítra v noci, teda jestli bude mít dosavadní rozvrh.“

„Třeba se s námi do té doby spojí,“ řekla Jessie. „Pokud ji nezačnou podezírat a nenahradí ji,“ namítl sklesle Alex.

Jessie položila sluchátko a podívala se na Hatche. Ležel na polštáři, ruce za hlavou. Byl do pasu nahý, deku měl přehozenou kolem pasu a jeho široký, svalnatý hrudník ji přitahoval.

„Mám opravdu starost, Hatchi.“

„Já vím.“ Unaveně se usmál. „Pojď si lehnout a spi. Ted v noci stejně nemůžeš nic víc dělat.“

Jessie si vlezla do postele a přitulila se k němu. Přitáhl si ji k sobě a Jessii zalilo teplo sálající z jeho těla.

„Hatchi?“

„Hm?“

„Jsem ráda, že mi s tím případem pomáháš. Začínám toho mít trochu nad hlavu.“

„Myslíš, že toho máš trochu nad hlavu teď? Počkej, až to skončí a pošlu ti vyúčtování.“

„To myslíš vážně?“

„Vždycky myslím všechno vážně.“

V jednu odpoledne příštího dne si Hatch vzal sako a zamířil ke dveřím své kanceláře.

„Budu pár hodin mimo,“ oznámil sekretářce, když míjel její stůl.

„Ano, pane Hatcharde.“

O pětadvacet minut později čekal Hatch před jednou učebnou na Butterfield College. David Ringstead se vyhrnul na chodbu s ještě asi patnácti dalšími studenty. Překvapilo ho, že vidí Hatche.

„Co tu děláš?“ začal se vyptávat. Najednou se zamračil. „Stalo se něco? Je máma v pořádku?“

„Nic se nestalo. Chci si s tebou jenom promluvit a připadalo mi, že takhle je to nejjednodušší. Mohli bychom někam zajít na kafe?“

„Proč?“

„Chtěl bych si s tebou promluvit.“

David pokrčil rameny. „No dobře. Támhle přes ulici je kavárna.“

„Dobře.“

„Mohl bys mi prozradit, o co jde?“

„O peníze,“ odpověděl Hatch stručně.

„A sakra.“ David si strčil ruce do kapes džín. „Přišels mi říct, že starej nechce platit za postgraduál, co. Ale proč ty, a ne Jessie?“

„Děláš moc unáhlených závěrů a neznáš fakta. Ale nakonec, to přece filozofové dělat mají, ne? Nedivím se, že hledají těžko zaměstnání mimo univerzitu.“

„Zatraceně.“

Hatch si vzdychl a otevřel dveře kavárny. „Podívej se na tu příjemnější stránku. Zvu tě.“

Bledá, mladá žena s dlouhými neupravenými vlasy se na Davida usmála zpoza pultu.

„Ahoj, Davide. Jak se máš?“

„Fajn. A ty?“

„Jde to. Co si dáte?“

„Latté,“ odpověděl David.

Otočila se k Hatchovi se stejnou němou otázkou.

„Kávu,“ řekl Hatch. „Obyčejnou černou kávu.“

Chvíli tam tiše stáli, zatímco žena připravovala kávu u automatu na espresso. Když jim podala šálky, Hatch zamířil k rohovému stolku. Kavárna byla poloprázdná.

„To je tvoje kamarádka?“ zeptal se Hatch jen tak a pokynul hlavou směrem k štíhlé ženě, co zrovna utírala stolek u automatu. Vybělené plavé vlasy se jí svezly do obličeje a zakryly špatnou pleť.

„Ne. Poznal jsem ji, když jsem sháněl nějaké informace o RR.“

Hatch se na ni podíval podruhé. „To je přece Nadine Willardová?“

„Jo.“ David usrkl pěnu z latté. „Byl bys tak hodnej a konečně mi prozradil, o co jde?“

„Jistě. Je to velice prosté, Davide. Nechci, abys nutil Jessii, aby šla k otci vyjednávat o tvé peníze na postgraduál. Jasný?“

David se zamračil. „Co je ti do toho? Co se staráš o něco, co máme mezi sebou s Jessii?“

„Chci, aby Jessie vyvázla z té smyčky.“

„Ze smyčky?“

„Ze smyčky. Přesně tak. Ode dneška platí, že když chce někdo něco od Vincenta Benedicta, může si za ním zajít a rovnou ho o to požádat osobně. Jessie k tomu není zapotřebí.“

David se mračil čím dál víc. Opřel se a vystrčil nohy pod stůl. „Jessii nikdy nevadilo, že se starochem bojovala za nás.“

„Mně to vadí.“

„Neuraž se, ale co je mi po tom?“

Hatch upil trochu kávy. „Davide, podívej se na to takhle. Jestli budeš Jessii nutit, aby za tebe orodovala, osobně se postarám, abys od Vincenta Benedicta nedostal ani vindru. A věř mi, že to dokážu. Benedict a já uvažujeme podobným způsobem. Vím, jak ho přesvědčit, aby na tvé vzdělání nepřispěl už ani centem.“

„Ty jseš ale hajzl.“

„Když na to přijde,“ souhlasil Hatch.

„Máma říkala, že má z něčeho takového strach.“

„Z čeho jako?“ změřil si ho zvědavě Hatch.

David zvedl rameno. „Že věci budou jinak. Povídala, že si starej zkusí vytvořit syna tím, že nechá někoho, aby se přiženil do rodiny. A taky že jestli se mu to povede, všichni na tom budeme tratit. A zdá se, že už je to tady.“

„Asi mi nerozumíš, Davide. Neříkal jsem, že nemáš zkusit Benedicta přesvědčit, o čem chceš. Jen k tomu nevyužívej Jessii.“

„Jessie jediná s ním dokáže jednat. Všichni to ví.“

„A zkoušel jsi s ním jednat někdy sám?“

„Jo, do háje už.“ David bouchl poloprázdným hrnkem o stůl. Otočil se na Hatche se svítícíma očima. „Myslíš, že jsem se mu nesnažil zavděčit? Skoro celej život jsem se snažil být ten syn, co ho chtěl mít. Odmalička jsem se snažil bejt tvrdej chlap jenom kvůli němu.“

„Opravdu?“

„Opravdu, to si piš.“ David se k němu naklonil. Sevřel hrnek pevně v prstech. „Kvůli němu jsem začal hrát fotbal. Osm tejdnů jsem měl nohu v gypsu, protože na mě spadnul nějakej blbej bek. Jedno léto jsem pracoval na rybářský lodi, protože Benedict tvrdil, že jsem srab a potřebuju dostat do těla. Nenáviděl jsem to tam. Ten smrad! Nekonečný haldy mrtvejch a chcípajících ryb. Bylo mi z toho na blití. Dodneška nemůžu vzít rybu do pusy.“

„Davide –“

„Taky jsem dělal celý roky karate, abych strejdovi Vincentovi dokázal, že jsem chlap. Pak se máma a staroch dohodli, že bych se měl dozvědět něco o rodinné firmě, tak jsem jedno léto dělal na stavbě.“ David při té vzpomínce jen potřásl hlavou. „Měl bys vidět moje spolupracovníky. Jejich představa o zábavě byla ‚padla a do nejbližší hospody‘. Inteligentní rozhovor si představovali jako zhodnocení poprsí poslední kočky z Playboye.“

„Ten typ znám,“ přikývl Hatch a vzpomněl si na vlastní minulost.

„Pak, už v čirém zoufalství, máma přesvědčila strýce Vincenta, aby mě nechal pracovat v hlavní kanceláři.“

„To asi taky nebylo to pravé.“

„To teda ne. Ničím jsem se nezavděčil. Starej na mě v jednom kuse ječel. Že nemám trochu citu pro vedení firmy, jako jsou Benedictovy spojovací materiály. Začal jsem chodit na kursy obchodní administrativy, abych se zlepšil, a on se mi jenom smál. Tvrdil, že žádný kursy na fajnový škole mi nedaj, co potřebuju. Řekl mi, že prostě nemám na to, abych šel v jeho stopách. A víš co? Měl pravdu.“

„Benedict dokáže být na lidi tvrdý,“ přiznal Hatch. Není divu, že Jessie se snažila dělat prostředníka mezi otcem a Davidem. Při její citlivé povaze ji krach tohoto vztahu musel bolet.

„A tím to taky skončilo. Otočil jsem se k firmě zády. Řekl jsem matce, aby ze mě přestala chtít dělat úlomek benedictovské žuly. Nakonec přece nejsem žádný Benedict. Jsem Ringstead. Proč bych se měl přetrhnout, abych se starému zavděčil? Jessie měla pravdu.“

„V čem?“

„Řekla mi, že se do obchodního světa nehodím. Že bych se na to měl vykašlat, sebrat se a jít dělat něco, co mě baví, a ne to, co po mně chtějí ostatní. Nikdy nezapomenu na tu noc, co jsme si spolu sedli a ona mi tohle řekla. Bylo to, jako by mě zrovna osvobodila. Pak mi byla spousta věcí jasnějších.“

„Takže sis změnil hlavní obor z obchodní administrativy na filozofii?“

„Přesně tak.“ David dopil zbytek latté.

„Už se nesnažíš vyhovět Benedictovi,“ pokračoval Hatch, „ale ochotně si od něj bereš peníze na školu.“

„Jo. Dluží mi je, vydřiduch.“

„Jak to?“

David se na něj znechuceně podíval. „Copak to nevíš? Můj táta mu pomohl vybudovat jeho firmu.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Táta kdysi pracoval pro Benedicta. Byl ekonom. Firmu prakticky založil a postavil ji na nohy. To on svým způsobem vybudoval dnešní Benedictovo panství.“ Do Davidova hlasu se najednou vloudila pýcha. „Nebýt mého táty, jak říká máma, tak Benedict zkrachoval hned na začátku. O financích nic nevěděl, znal jenom stavařinu.“

„Teď toho o financích ví zatraceně hodně.“

„Naučil se to. Hlavně od táty, aspoň tak mi to připadá. Tátu využil, a když už ho nepotřeboval, vyrazil ho.“

„Vyhodil ho? Jseš si tím jistej?“

David se tvářil pořád stejně znechuceně. „Jasně. Povídala mi o tom máma. Benedict tátu využil a pak se ho zbavil, místo co by ho udělal rovnocenným partnerem, jak měl. Táta nebyl jako Benedict, byl to intelektuál. Ne žralok. Nepřenes se přes to, že ho vyhodil. Úplně ho to odrovnalo.“

„A to si všechno pamatuješ? Musel jsi být malý.“

„Samozřejmě že si to všechno nepamatuju. Většinu jsem si dal dohromady z narážek, co sem tam utrousí máma nebo Benedict nebo Connie a Lilian. Nakonec to vede k tomu, že, jak tvrdí máma, je mi Vincent dlužnej.“

„Panebože,“ zamumlal Hatch. „Není nad to provětrat rodinná tajemství.“ Chvíli tiše seděl a přemýšlel.

„Už jsi skončil tenhle mužnej hovor mezi čtyřma očima?“ zeptal se David. „Jestli jo, tak mi za čtvrt hodiny začíná další seminář.“

„Ještě něco, Davide.“

„A to?“

„Myslím, že toho vydržíš víc než tvůj otec. Už jenom to, žes to s Benedictem vydržel celé roky a pak ses rozhodl jít vlastní cestou, to dokazuje.“

„Takže?“

„Takže si myslím, že máš všechno, co je zapotřebí, aby ses za ním vydal sám a řekl si mu o půjčku na postgraduál.“ Hatch dopil zbytek kafe a vstal. „Chceš ho donutit, aby zaplatil za to, co udělal tvýmu tátovi? Tak do toho. Přitiskni ho ke zdi, vyždímej z něj poslední cent a utrať ho za doktorát z filozofie. Nedokážu si představit lepší pomstu, věř mi.“

„Taky mě to napadlo. Pěkně prskal, když se dozvěděl, že chci studovat filozofii,“ ušklíbnul se David zlomyslně.

„Jenom se pomsti pěkně sám,“ dodal Hatch. „Netahej do toho Jessii.“

David rychle vzhlédl. „Ale máma říká, že ty peníze z něj spíš dokáže dostat Jessie.“

„Už ne. Teď stojím v cestě já. Kromě toho, Davide, věř mi, že pomsta chutná nejlíp, když ji provedeš sám. Tolik filozofický příspěvek pro dnešek ode mě. Je to založeno na životní zkušenosti. Přemýšlej o tom.“

Hatch vyšel ze dveří a zamířil k místu, kde zaparkoval mercedes.

14. kapitola

„Doufám, že ses zachoval správně. Nejsem si tím tak jistá, Hatchi. Nevím.“ Jessie obracela vidličku ve špagetách s rajčaty a dívala se nejistě na něj.

„Už si s tím nedělej starosti. Stalo se, stalo se, a to je konec.“ Hatch utrhl kus chleba z bochníku v košíčku a zakousl se do něj.

Zdálo se, že všichni, kdo byli ve stejné restauraci jako Hatch a Jessie, byli spokojeni. Podávali tu typickou severozápadní kuchyni, což znamená chutnou a zajímavou kombinaci ryb, těstovin a zeleniny.

„Nevím.“ Jessie se dívala zamyšleně do talíře se špagetami, jako by to byla obzvlášť zamlžená křišťálová koule. „Možná jsi na něj neměl být tak tvrdý. David je citlivý člověk, říkala jsem ti to.“

„Jeho citlivost je mi úplně ukradená,“ odpověděl Hatch. „Chci si být jistý, že odteď bude dělat špinavou práci sám za sebe.“

„Nevycházejí spolu s tátou dobře. Povídala jsem ti to, prakticky spolu nemluví.“

„Ty bys ze všech lidí měla vědět nejlíp, že jestli chceš jednat s Vincentem, nemusíš s ním být nutně zadobře. Chce to trochu vytrvalosti. Teď je to na Davidovi. Jestli chce peníze na postgraduál, může za ním zajít a říct si mu o ně. Ty jsi mimo. Konec záchranných operací na podporu rodiny.“

„Vymýšlíš pro mě i ostatní nová pravidla podle toho, co se líbí tobě, a to není fér, Hatchi. Uvažujeme jinak.“

„Nezajímá mě, jak uvažuje zbytek klanu. Chci, abys byla z té smyčky venku, aspoň na chvíli.“

„A kde bereš právo mi takhle zasahovat do života?“

„Nepřipadá mi, že bych ti zasahoval do života, je to spíš rozetnutí několika uzlů, co tě poutají.“

Jessie zůstala na chvíli bez dechu. „To je ale drzost. O roztínání uzlů si vykládej, komu chceš. Jako bys věděl, co děláš. Nejsi žádný náš odborný poradce pro rodinné záležitosti.“

„To si piš že ne. Ale už dávno jsem pochopil, že je jednodušší některé uzly rozetnout než se je snažit rozvazovat.“

„Přestaň už s těmi uzly!“ obořila se na něj.

„Dobře. Tak o čem bys chtěla mluvit? O našem nadcházejícím zasnoubení?“

Okamžitě znervózněla jako vždycky, když začal o manželství. „Neplánujeme přece žádné zásnuby.“

„Tak bychom možná měli začít. Už to takhle táhneme dost dlouho.“

Jessie si připadala zaskočeně. „Třeba se mi líbí to jen tak táhnout. A třeba by mi to vyhovovalo napořád. Přemýšlel jsi někdy o téhle možnosti? Teď to není tak špatné. Aspoň ne pro mě. Dostávám to nejlepší z obou – všechny výhody vztahu a žádné nevýhody manželství.“

„Takže ty mě vlastně jenom využíváš, je to tak?“ zamyšlené se na ni podíval. „Mám ti začít odpírat sex, abych tě popohnal?“

Jessie se začervenala a rozhlédla se na obě strany, jestli to někdo neslyšel. Pak se na Hatche osopila. „To má být vtip?“

„Ne. Nezapomeň, že nemám smysl pro humor.“

Jessie si přestala hrát s vidličkou a vzala do ruky nůž. Začala s ním na ubruse kreslit malé trojúhelníčky. „Nejsem si tím tak jistá.“

„Opravdu?“ Hatch žvýkal škebli. „Cože jsi změnila názor?“

„Nezměnila jsem názor, aspoň ne až do teď.“ Zvedla bradu. „Ale přemýšlím o tom.“

„Co kdybychom dělali něco produktivnějšího?“

„Jako?“ zeptala se.

„Jako kdybychom se dohodli na datu svatby.“

„Aby sis to mohl zapsat do diáře? Zařadit ten den do svého nabitého rozvrhu? A jsi si jistý, že si budeš moct dovolit odjet na svatební cestu? Jde o dva týdny, Hatchi, tak se to přece dělá. Opravdu můžeš být tak dlouho mimo kancelář?“

„Nevěřila bys, kolik práce člověk dokáže zvládnout z hotelového pokoje, když má s sebou patřičné vybavení,“ řekl vážně. „Fax, modem, laptop – a máš kancelář s sebou.“

Žádná svatba nebude. Nůž, co s ním kreslila trojúhelníky po ubruse, jí vypadl z prstů a sklouzl na okraj stolu. Chvíli se znechuceně dívala, jak balancuje na okraji a padá. Přistál tiše na koberci. Když se podívala Hatchovi do očí, zahlédla v nich tichou satisfakci.

„To není legrační,“ zašeptala.

„Já vím.“

Rozčilovalo ji to. „Vsadím se, že ty si myslíš, že to legrační je.“

„Ne. Jak bych mohl, se svým neexistujícím nebo aspoň silně omezeným smyslem pro humor,“ opáčil logicky. „Nedělej si hlavu z toho nože, Jessie. Číšník ti přinese nový. Něco mi pověz.“

„A co?“

„Pořád si ještě myslíš, že bych nevěnoval našemu manželství dost pozornosti?“

„Co si mám myslet o tom návrhu, že si vezmeš na svatební cestu fax a modem?“

„Slibuju, že nám nebudou překážet. Pracuju velice efektivně,“ prohlásil vážně.

Jessie na něj jen zírala. Určitě si z ní dělá legraci. Byla si tím skoro jistá. A polyká mu návnadu i s navijákem. Přemlouvala se ke klidu, aby už aspoň neshodila nic dalšího na zem.

„No tak, Jessie. Řekni mi po pravdě, už ti nepřipadám tolik podobný tvému otci jako na začátku, ne?“

„No dobře, to připouštím. Zdá se, že jsi jiný, i když stejně posedlý prací jako on. Můj otec by mi nikdy nepomáhal zjistit, co je se Susan Attwoodovou.“ A taky by si nedělal hlavu z toho, jak bude Elizabeth líto, když se neukáže na olympiádě. Nebo by se nezajímal o to, proč si tě vlastně beru, pomyslela si. Teda ne že si tě vezmu, opravila se hned.

„Nejsem tak špatný člověk, ne? Aspoň nějaký pokrok.“

„Možná. Musím ti něco říct, Hatchi. Nejsem si jistá, že máš pravdu, když se mě snažíš vyprostit z rodinné smyčky, jak tomu říkáš, ale ještě nikdo se mě nesnažil před něčím chránit. Tak je to docela nový pocit.“

Hatch se začal usmívat, ale než stačil něco říct, přistoupila ke stolu žena s ptačí tváří, vlnitými šedými vlasy a malými bulkami na ostrém nose.

„Jessie. Jessie Benedictová. Myslela jsem si to, když jsem se na vás dívala odtamtud.“ Pokynula hlavou k druhému konci zaplněné restaurace. „Neviděla jsem vás už celé věky. Jak se máte? Našla jste nějakou práci?“

Jessie vzhlédla, hned jak poznala ženin hlas. Těžko se zapomíná na někoho, kdo vám dal výpověď. „Dobrý večer, Mavis. To jsem ráda, že vás vidím. Mavis, tohle je Sam Hatchard. Můžete mu říkat Hatch. Hatchi, to je Mavis Fairleyová. Máte toho s Mavis hodně společného.“

„Opravdu?“ Hatch už vstával a obřadně se představoval.

„Opravdu?“ řekla i Mavis a pokynula mu, ať se posadí. „Jak to přijde? Taky podnikáte v racionální výživě?“

„Ne. V Maticích a šroubech.“

„Hatch je nový hlavní manažer u Benedictových spojovacích materiálů,“ vysvětlovala Jessie. „A co máte společného?“ pokračovala se zlomyslným úsměvem. „Oba jste měli tu čest mi dát výpověď.“

„Aha. Zase nějaké problémy se zaměstnavateli, Jessie?“ divila se Mavis.

„Bohužel.“

„Rozvracela morálku ve firmě svého otce,“ ozval se suše Hatch. „A jak poškodila vaši firmu?“

„Po pravdě řečeno, odháněla nám zákazníky. Jak jsem říkala, podnikám v racionální výživě, a hned potom, co začala vést jeden z mých obchodů v centru, poklesl nápadně prodej. Byla trochu moc přímá v jednání se zákazníky, jestli mi rozumíte.“

„Myslím, že ano.“ Hatch povytáhl obočí. „Trochu moc upřímná, co, Jessie?“

„Řekla jsem jim prostě pravdu o produktech, co kupovali, a pár těch, co vypadali opravdu nemocně, jsem poslala k doktorovi. To je všechno,“ hájila se Jessie.

„Během měsíce jsem kvůli ní málem zbankrotovala,“ prozradila Mavis Hatchovi. „Ale jinak byla hrozně příjemná a ochotná. Nerada jsem ji propouštěla, ale byznys je byznys.“

Hatch chápavě přikývl. „Dobře vím, jak to myslíte, Mavis. Byznys je byznys.“

Z nějakého důvodu to Jessii přišlo hrozně legrační. Začala se smát a nemohla přestat. Hatch se jen spokojeně usmál. Příštího rána vešla Jessie do budovy, kde sídlily Senzibilní porady, a měla dojem, že se blíží nějaká katastrofa. Hned jak odemkla dveře, zahlédla zelenavou záři vycházející z pootevřených dveří Alexovy kanceláře. Otevřela dveře a nahlédla dovnitř.

Byl tam nepořádek jako obvykle. Alex, hlavu na složených rukou, spal na desce stolu a kolem něj se vršily krabice od pizzy a prázdné plechovky koly. Pohnul se, když Jessie vstoupila do místnosti.

„Tos tu byl celou noc, Alexi?“

„Ahoj.“ Zívl, protřel si oči a natáhl se po brýlích. „Jo. Strávil jsem tu celou noc. Začal jsem znova mluvit se Susan. A když skončila, usnul jsem.“

„Znovu se ti povedlo ji kontaktovat? Je v pořádku?“

„Začíná mít opravdu strach, Jessie. Říkala, že si myslí, že ji sledujou. Napsal jsem jí, že ji z toho ostrova dostanu, kdy si vzpomene.“

„Fakt?“ Jessie si sedla na židli vedle něj. „A co ti na to odpověděla?“

„Zpanikařila. Hlavně ať do toho prý netahám policii.“

„Hm.“ Jessie se podívala na obrazovku a zahlédla v horní části nějaké věty. „To je její poslední vzkaz?“

Alex se zamračil. „Ne, po posledním jsem to vymazal.“ Podíval se blíž a zpozorněl. „Zatraceně, tohle muselo přijít, když jsem spal.“

Jessie se naklonila, aby to mohla lépe přečíst. Byl to zatím nejdelší vzkaz, jaký od Susan Attwoodové četla.

Greene, začínám mít opravdu strach. Chci se odtud dostat. Mám dojem, že jsem viděla data, která jsem vidět neměla. Prosím tě, přijeď pro mě a dostaň mě odsud. Budu čekat v zátoce na východní straně ostrova. Je tam na vodě bójka. Prosím tě, čekej tam dneska o půlnoci s lodí. Greene? Greene, jsi tam ještě? Doufám, že tenhle poslední vzkaz dostaneš. Musím se odtud dostat. Tak na shledanou, Greene. Prosím tě, nevoď sem policii. Mám hrozný strach. Chci pryč. Doufám, že tam ještě jsi, Greene.

„Páni!“ vykřikl Alex. Vyskočil ze židle. „Musíme ji hned zachránit.“

„No jasně.“ Jessie se podívala na hodinky. „Budeme sebou muset hodit. Bude to chvíli trvat, než se dostaneme k souostroví a vypůjčíme někde loď. Znáš někoho, kdo umí řídit loď?“

„Ne. Zatracená práce.“ Alex se nervózně pohupoval. „Musíme najít někoho, kdo to umí, a taky o tom nebude nikde vykládat.“

Jessie chvilku přemýšlela. „Můj bratranec David pracoval pár měsíců jako rybář na Aljašce. S lodí to umí.“

„Myslíš, že nám pomůže?“

„Myslím, že jo. Zavolám mu.“ Jessie se natáhla pro sluchátko.

„Až skončíš, měla bys taky zavolat Hatchovi,“ řekl Alex. Jessie na něj mrkla. „Ten z toho bude na mrtvici, až se dozví, co chceme dělat.“

Měla pravdu. Hatch byl málem na mrtvici.

„Nechápu, jak jsem se mohl nechat od vás tří přemluvit. Asi jsem se zbláznil.“ Hatch stál na přídi malé plachetnice a David ji tiše řídil k bojce označující malou zátoku. Zalesněný ostrov vypadal proti hvězdnatému nebi jako temná hradba.

Blížila se půlnoc a svítil měsíc. Vzduch byl svěží a nebyla mlha. Když se přiblížili k ostrovu, David vypnul světla, ubral plyn a řídil se podle světel z budovy. Bojka byla tam, kde Susan Attwoodová popsala. Asi dvacet minut ostré chůze od budovy Možná víc, byl to kopcovitý, těžko průstupný terén.

Když mu Jessie ráno zatelefonovala, neměl z toho Hatch dobrý pocit. Kdyby na to věřil, začínal by si myslet, že se u něj začínají objevovat senzibilní schopnosti. Ale nebylo to nic tak zvláštního nebo komplikovaného. Zdravý rozum se pokoušel nabýt vrchu.

„Nemohli bychom zavolat policii jenom s tím, co víme,“ ozval se Alex ze zádi lodi, kde seděl vedle Jessie. „Slíbil jsem to Susan.“

„Má pravdu, Hatchi. Zdálo se, že si myslí, že kdybychom uvědomili policii, byla by ve větším nebezpečí,“ řekla Jessie. „Chce se jenom dostat z ostrova pryč.“

„Co by se mohlo stát?“ přidal se klidně David a soustředil se na vjezd do zátoky. „Přistaneme, vyzvedneme ji a odjedeme. O nic nejde.“

Hatch zaslechl v Davidově hlase nadšení a zasténal. „Vy tři jste ještě nikdy neslyšeli, že když se něco může pokazit, tak se to taky stane?“

„Ale no tak, Hatchi,“ kárala ho Jessie. „Tak to nekaž. David má pravdu. Přistaneme a odjedeme. Nevidím v tom problém.“

„To si budu pamatovat.“ Hatch se na ni podíval. Všichni měli podle jeho pokynu na sobě černé šaty. Nejvíc to změnilo Jessii. Vypadala v černém roláku a džínách jako sexy kočka-lupička. Najednou si přál, aby byla někde jinde, kdekoliv, ale v bezpečí.

„Připraveni?“ zeptal se David. „Tak přistáváme.“

„Ne.“ Hatch se díval na zátoku a snažil se něco rozeznat v temnotě před nimi. Líbilo se mu to čím dál míň. „Tady ne. Je to moc nápadný, sakra. Bude lepší přistát někde o kus dál.“

„Ale tohle je to místo, jsem si tím jistej,“ naléhal David.

Hatch přikývl. „Já vím, že jo. Ale měli bychom se podívat, jestli bychom se tam nemohli dostat jinudy. Můžeme pak k zátoce dojít a podívat se, jestli čeká, kde má.“

Alex vstal a hnal se dopředu. „Ztrácíme čas. Susan bude mít strach a bude jí zima. Musíme ji odsud dostat.“

„Jestli tam je, tak ji uvidíme,“ uklidňoval ho Hatch. „Posaď se, Robine. Jeď, Davide.“

David pokrčil rameny a přidal trochu plyn. Loď tiše čeřila studenou tmavou vodu. O pár minut později byli z dohledu zátoky.

„Co třeba tady?“ zeptal se David a ukázal na malou průrvu v pobřeží, sotva viditelnou v měsíčním světle. „Můžem loď uvázat tady u skály a vrátit se k zátoce.“

Hatch si prohlížel přírodní přístaviště vytvořené skalnatým výběžkem. „Dobře. Zkusíme to.“

David manévroval pomalu a opatrně ke skalám. Volal pokyny na Jessii a Alexe a ti mu nadšeně pomáhali.

O pár minut později se loď jemně pohupovala u břehu. Alex vyskočil s lanem.

David se otočil k Hatchovi. „Tak jsme tady, šéfe. K akci připraveni.“

Hatch se připravil. Čekal ho obtížný úkol. Otočil se k Jessii. „Alex, David a já půjdeme na břeh a najdeme Susan. Jessie, ty zůstaneš na lodi.“

Reakce byla okamžitá a očekávaná.

„Tak to teda ne!“ vyjela na něj Jessie. „Jdu s vámi.“

„Chci, abys zůstala tady,“ přesvědčoval ji klidně Hatch. „Kdyby se něco stalo, můžeš přivolat pomoc.“

„Nic se nestane. Jenom prostě vyzvedneme Susan.“

„Tomu, že tu zůstaneš, se říká plán B,“ vysvětloval Hatch.

„Já jsem dala dohromady plán A, tak mám právo se ho zúčastnit.“ Jessie sjela pohledem dva druhé muže. „Jdu s vámi.“

David se rychle podíval na Hatche a pak potřásl hlavou. „Jessie má pravdu. Někdo by tu měl zůstat.“

„Jo,“ přikývl Alex. „To je rozumný.“

„Tak tu může zůstat jeden z vás,“ prohlásila Jessie. „Snažíte se mě tu nechat jenom proto, že jsem ženská – a to teda ne.“

Hatch vystoupil z lodi. „Ztrácíme čas. Zůstaneš tady, Jessie. Jestli se nevrátíme do čtvrt hodiny, zavoláš rádiem o pomoc.“

„Nevím, jak se to používá.“

„Davide, ukaž jí to!“

David přikývl a začal rychle, zjednodušeně vysvětlovat. Jessie poslouchala, ale byla viditelně otrávená. Když nakonec neochotně potvrdila, že chápe, David vyskočil z lodi a přidal se k Hatchovi a Alexovi. Sjednocená mužská fronta tam stála a dívala se na ni.

Jessie se na ně zamračila a založila si ruce na bocích. „Je to můj případ a vy mi ho berete. To není fér.“

Hatch pocítil asi na dvě vteřiny záchvěv viny. „Ti, co sedí a čekají, také slouží,“ připomněl jí.

„Koukejte mazat nebo vás propustím.“

„Dobře. Vyrážíme.“ Hatch se vydal na cestu a ti dva za ním. Vítr hvízdal v korunách stromů. Voda tiše pleskala o skalnaté pobřeží. Ve všech těch zvucích jejich kroky brzo ztichly. Hatch se jednou nebo dvakrát ohlédl, aby se ujistil, že Jessie poslechla. Postupovali zarostlým ostrovem a Jessie i s lodí jim brzy zmizela z dohledu.

U zátoky byli za chvilku. Hatch na ně zamával, aby zastavili, když došli k místu, kde stromy začínaly řídnout. Nechtěl vyjít na pláň a poslal Alexe i Davida k balvanům krytým stromy. Tam se přikrčili mezi větvemi a kameny a prohlíželi pláž.

Blízko břehu seděla drobná, blonďatá žena ve svetru a v džínách. V ruce držela pořadač, zřejmě s počítačovými výjezdy. Byla k nim otočená zády a úzkostlivě se dívala na moře.

„To je ona. Susan. Tamhle!“ ozval se nadšeně Alex.

„Bud zticha,“ zavrčel na něj Hatch a chytil ho za ruku. Alex se mu vytrhl, vyběhl z úkrytu mezi stromy a utíkal k Susan.

Blonďatá postava se otočila. Měla brýle. Byla to Susan Attwoodová.

„Greene, jsi to ty?“

„Jo, to jsem já, Green, teda Alex.“

„Robine, vrať se sem, ty blbče,“ zaříkal ho tiše Hatch a bylo mu jasné, že je pozdě. Alexe nemohl zadržet.

„Asi se zamiloval,“ zašeptal David. „Dojemné, ne?“

„Debilní, nic jiného.“ Hatch se díval, jak ti dva na pláži k sobě běží s otevřenou náručí. „Připomíná mi to výjev z nějakýho seriálu. Ted můžeme jenom doufat, že je tu sama.“

„Hele, ty si myslíš, že by v tom mohla bejt nějaká levota?“

„Jak to mám vědět? Moje specializace jsou matice a šrouby, ne tohle.“ Zažil ale dost rvaček, na ulici i v obchodním světě, aby věděl, že se vyplatí mít schované eso v rukávu.

Dvojice na pláži se objímala. Hatch neslyšel, o čem mluví, ale ulevilo se mu, když Alex nasměroval Susan ke stromům a vyrazili zpátky.

V tom okamžiku ale ze tmy mezi stromy na vzdálené straně zátoky vystoupila temná postava. Muž měl napřaženou ruku a nebylo pochyb, co se mu leskne v dlani. V měsíčním světle se třpytila pistole.

„Tak to stačí, vy dva,“ řekl Rick Landis. „Stát!“

„Zatraceně,“ šeptal Hatch. Cítil, jak David vedle něj docela ztuhl.

„Panebože, kdo to je?“ zašeptal co nejtišeji.

„Jeden z Brightových lidí. Jmenuje se Landis. Měl jsem dojem, že průvodcování není jeho jediná činnost.“ Hatch sledoval, jak se Landis blíží k zajatcům. „Věděl jsem, že to celý není dobrej nápad. Proč jsem se jenom nechal od Jessie ukecat.“

„Z toho si nic nedělej,“ těšil ho David. „Jessie umí dobře přesvědčovat.“

„To teda jo. Pojď!“

„Co budeme dělat? Půjdeme pro pomoc?“ David následoval Hatche do lesa.

„Mám nepříjemný pocit, že než sem dostaneme policii, budou Alex i Susan pryč.“

„Tak co se dá dělat?“

Hatch se rozhodl. „Něco prostýho a jednoduchýho. Tohle je nejkratší cesta k domu. Počkáme tady, až nás budou míjet, a pak jeden z nás skočí na Landise a vezme ho něčím tvrdým přes hlavu.“

David o tom chvilku přemýšlel. „A kdo ho vezme něčím přes hlavu?“

Hatch se na něj po straně podíval a znovu se rozhodl. „Ty jsi chodil na karate.“

„Zatraceně,“ Davidův hlas zněl nadšeně i vyděšeně. „Nikdy jsem to na nikom doopravdy nezkoušel.“

„Naučil ses aspoň soupeře složit?“

„To jo. Možná. Teoreticky. Za ideálních okolností. Jak říkám, nikdy jsem nebyl v opravdový rvačce.“

„Tohle taky nebude opravdová rvačka. Když to provedeme dobře, Landis nebude o ničem vědět, až už bude pozdě.“

„A co budeš dělat ty?“ zeptal se tiše David.

„Co umím nejlíp – dozírat na to, co se děje. A taky vyhlížet Hoffmana.“

„To je kdo?“

„Silně mi připomíná Landise. Ticho.“

„Tak pojďte, vy dva,“ vybídl je hlasitě Landis. „Jdem, nemáme na to celou noc.“

„Prosím tě, pusť nás. Nikomu nic neřeknu. Slibuju. Chci jenom pryč,“ prosila v slzách Susan.

„Na to je pozdě, krávo blbá. Měla ses držet krmení dat, a ne začít špehovat.“

„Přestaň jí vyhrožovat,“ ozval se Alex a stoupl si před ni.

„Ty jsi určitě ten slavnej Green, co? Mysleli jsme si, že jseš pirát. Nikdo jiný by se do databáze nedostal. Bright si jednu chvíli dělal starosti, že bys mohl bejt nebezpečnej. Ale když začala Susan organizovat tuhle dramatickou záchranu, bylo nám jasný, že v tom nejsou policajti, ale jenom nějakej amatér.“

Hatch se modlil, aby Alex měl dost zdravého rozumu a neřekl, že tu není sám.

„Co s námi uděláte?“ chtěl vědět Alex.

„Šéf se vás zeptá na pár věcí. A pak si myslím, že už vás nebudeme potřebovat.“

„Neubližujte Alexovi,“ prosila Susan. „Chtěl mi přece jenom pomoct.“

„Susan, to bude dobrý, neublíží ani jednomu z nás,“ uklidňoval ji Alex.

„Co si myslíte? Je po vás,“ řekl Landis. „To si myslíš, Susan, že si Bright může dovolit nechat tě běhat volně kolem, po tom, cos vyčmuchala?“

„Slíbila jsem, že to nikomu nepovím. Prosím tě, Landisi, nech nás odejít.“

„Drž hubu a hni sebou. Do budovy!“

Hatch se ohlédl na Davida, aby se připravil. Ti tři vyrazili k balvanům. Hatch si s úlevou všiml, že se Landis snaží vést zajatce co nejblíž pobřeží. Ta cesta je dovede přesně tam, kde na ně s Davidem čekají.

Naposledy kývl povzbudivě na Davida a zmizel mezi stromy. Eso v rukávu.

Hatch cítil, jak je David přitisknutý k balvanu nervózní, ale zároveň cítil jeho odhodlání. Ať se děje co se děje, David svou práci odvede. Jessiin bratranec není srab.

David čekal, až Susan s Alexem projdou. Pak byl pod ním Landis. Zaklel, když mu přišla do cesty větev.

David nezaváhal. Skočil po nohách z balvanu.

Pistole v Landisově ruce vystřelila. Výstřel zaburácel v lese a znělo to hlasitěji než hrom za letní noci. Po výstřelu následoval těžký pád a zdušený výkřik, který rychle odezněl.

Bylo ticho.

Hatchovi vstávaly vlasy na hlavě. Podíval se doprava a zahlédl zpod stromů vystupovat tmavou siluetu muže. I jemu se v měsíčním světle v ruce leskla pistole.

Hoffman.

Pilot byl zjevně ve střehu, snažil se odhadnout situaci, než se do něčeho pustí.

„Hej, Hatchi!“ volal David s euforií po vyhraném zápase. „Dostal jsem ho. Je to vážně v pohodě. Můžeš vylézt. Dostal jsem ho.“

Muž, na nějž se Hatch díval, se zastavil, a pistoli držel stále namířenou ve směru, odkud přicházel hlas. Bylo jasné, že teď ví, že se v lese schovává ještě někdo další. Začal se pomalu otáčet a prohledávat podrost.

Hatch věděl, že to je jediná šance, kterou dostane. Hoffman začal na špatné straně.

Hatch se nahnul a uhodil. Strefil se. Muž s pistolí zasténal, upustil zbraň a nahrbil se. Hatch uhodil podruhé, níž. Hoffman se zhroutil na vlhkou zem.

„Hatchi?“ David vyběhl ze skupinky stromů. „Jseš v pořádku? Co se to tu děje?“ Zastavil se, když uviděl tělo na zemi.

„Jmenuje se Hoffman,“ řekl Hatch. „Je to kamarád toho chlapa, cos ho vyřídil. Dělali asi Brightovi ochranku.“

„Co s nima uděláme?“ David se přes rameno ohlédl zpátky.

„Necháme je tady. Rozhodně se mi nechce se s nima táhnout až k lodi.“ Hatch sebral pistoli, co Hoffman upustil. „Tam to šlo hladce?“

„Jo.“ Davidovi se vrátilo do hlasu nadšení. „Landis je tuhej. V životě by mě nenapadlo, že to blbý karate může bejt k něčemu dobrý.“ Překvapil ho vlastní úspěch.

Když pak šli zpátky mezi stromy, Hatch se na něj ušklíbnul. „To se ti povedlo. Můžeš mi krejt kdykoliv záda.“

„Díky.“ David se usmál od ucha k uchu. „Dobře. Hele, tak jo. Beru. Kdykoliv.“

„Jste v pořádku?“ vyptával se Alex, když k nim David a Hatch došli. Objímal Susan pevně kolem ramen. Susan tiše plakala.

„Jsme v pohodě.“ Hatch si strčil za pásek Hoffmanovu pistoli a podal Davidovi Landisovu, aby udělal totéž. „Teď se všichni rychle vrátíme k lodi.“

„Neřekl jsi mi, že je tu ještě někdo s tebou, Alexi,“ zašeptala Susan Robinovi.

„Nebyl čas na vysvětlování. Ten hajzl s pistolí se objevil z ničeho nic.“

„Mohlo mě napadnout, žes to měl vymyšlené,“ pokračovala obdivně Susan. „Jsi tak chytrej.“

„Bylo to narychlo, ale za tak krátkou dobu se nedalo nic jinýho dělat,“ namítl Alex skromně.

David se na Hatche zasvěceně podíval. „Říkal jsem ti, že se zamiloval.“

„Měls pravdu. Tak jdem.“ Nepříjemný pocit ho neopouštěl, naopak, byl stále silnější.

To je naposledy, co Jessie nechal, aby ho zavlekla do svých potřeštěných akcí, zaříkal se. Ta ženská je nebezpečná sobě i okolí. Potřebuje držet zkrátka, a o to se Hatch odteď osobně postará.

Ten příslib ho vedl jako mrkev oslíka a šel za ostatními k zátoce, kde kotvila loď s Jessii.

Asi o pět minut později, když vyšli ze stromů a vykročili na kamenitou pláž, prořízl noc známý hlas.

„Nechoďte blíž! Má pistoli!“ křičela Jessie.

Bylo pozdě. Alex, Susan a David už vyšli na otevřenou pláž. Jenom Hatch byl stále ukrytý v hustém podrostu a sledoval, co se děje na pobřeží.

Jessie stála bezmocně na jemně se kývající lodi. Edwin Bright jí jednou rukou svíral krk a druhou jí držel u hlavy pistoli.

„Jen ať ti tvoji kamarádi přijdou pěkně blíž, děvenko!“ volal.

15. kapitola

„Co je s Landisem a s Hoffmanem?“ zavolal Bright z lodi.

„Nechali jsme je v lese,“ odpověděl překvapivě klidně David. „A kdo jsi ty?“ vyptával se netrpělivě Bright. „Jessiin kamarád.“

„Ten, co mu říkají Hatch?“ David mlčel.

„Odpověz,“ vykřikl Bright, „nebo dostane kulku do hlavy!“

„Ne,“ přiznal nakonec David a dál nic nevysvětloval.

„Kde je ten zatracenej Hatchard?“ křičel Bright. „Ten to dal dohromady a takhle to podělal. Kde je, do prdele!“

„Mrtvej,“ zaimprovizoval rychle David. „Landis ho dostal. Copak jsi neslyšel ten výstřel?“

„Mrtvý?“ Jessiin křik prořízl ticho. „Ne, nemůže být mrtvý, to bych přece věděla.“ Škubala sebou prudce zepředu dozadu, a tak se stalo, že na rozhoupané lodi ztratili s Brightem rovnováhu.

„Nech toho, káčo, převrhnem se!“ vykřikl Bright a marně se snažil znovu získat rovnováhu. Pozdě. Pustil Jessii, jak se chtěl sám zachránit, aby nepřepadl přes bok.

Jessie už se ale také nemohla zastavit. Padala dozadu a tloukla kolem sebe rukama. Bright se marně snažil ji chytit za ruku. Zachytila ho a strhla s sebou do vody.

Když zmizela v ledové vodě, vykřikla. Bright dopadl vedle ní a nepřestával nadávat.

Hatch vyběhl z lesa a předběhl ostatní, kteří nehybně sledovali, co se děje. Přeběhl kamenitou plážku, skočil do lodi a naklonil se přes bok.

„Jessie.“ Jessie šlapala vodu, tmavé vlasy přilepené k hlavě. Odhrnula si mokré vlasy z očí a s úsměvem se na něj podívala. „Věděla jsem, že jsi naživu.“

Hatch si nevšímal Brighta, který šlapal vodu a ztěžka dýchal vedle ní. Sehnul se, chytil Jessii za ruce a vytáhl ji z tmavé vody na loď.

„Ta voda je úplně ledová,“ odfrkl si Alex, když vstoupil na loď. „Člověka to může do třiceti minut zabít. Měla by si vzít deku.“

„Má pravdu.“ David skočil do lodi a odemkl skříň. Vytáhl deku. „Jessie, svlíkni se a zabal se do toho. Bude to dobrý, bylas ve vodě jenom chvilku.“

Jessie přikývla a začala se třást. „Panebože, mně je zima.“ Popadla deku, přehodila ji přes sebe a začala si svlékat džíny.

„Pomozte mi, zatraceně,“ volal Bright z vody. Když nereagovali, začal plavat ke břehu.

Jak šplouchal, Hatch se k němu otočil. „Davide, odvaž loď a udržuj ji mezi ním a břehem. Chci si s ním promluvit.“

David povytáhl obočí, ale neříkal nic. S Alexem rychle odvázali loď a udržovali ji mezi Brightem a břehem, aby se nemohl dostat z ledové vody.

„To přece nemůžeš udělat!“ křičel Bright uprostřed zoufalých temp. „Pomozte mi odtud, než zmrznu.“

Hatch se opřel oběma rukama o bort a podíval se dolů na Brighta. „To není špatný nápad.“

„Zbláznil ses? Zabiješ mě. Lidi tu umírají na podchlazení každou chvíli.“

„Má pravdu,“ řekla Jessie. „Podchlazení začíná hrozně brzo. Pár minut ve vodě a pak venku na větru, a je po něm. A už je ve vodě dost dlouho.“

Hatch se podíval na Alexe. „Myslíš, že dokáže sám dojít do domu?“

Alex se soustředěně zamračil. „Pochybuju. Voda tu má tak čtyři stupně a do domu je to dobrých dvacet, pětadvacet minut pěšky. Je v tý vodě už dlouho a je určitě podchlazený. Moc bych za to nedal, že tam dokáže dojít.“

„To přece nemůžete udělat!“ křičel Bright zoufale.

„Doplav na břeh!“ přikázal mu Hatch. „Počkám tam na tebe s dekou. Odpovíš mi na pár otázek a dám ti deku. Když nebudeš chtít mluvit, nechám si deku a pojedu domů.“

Hrozba byla vlastně rozsudkem smrti a všichni to věděli, i Bright. Zamířil ke břehu.

Hatch vzal jednu deku a vylezl z lodi na skálu. „Počkejte tady,“ řekl ostatním.

Nijak nespěchal, aby ho zachránil. Když dorazil ke břehu, Bright už byl z vody venku, pevně se objímal rukama a tělem mu probíhala jedna vlna chladu za druhou. Když spadl z lodi, ztratil brýle, a teď se snažil zaostřit na Hatche.

„Tak mi dej tu deku!“ zasykl.

Hatch se zastavil pár kroků od něj. „Nejdřív mi pověz něco o celém tom podniku.“

Brightovi se rozšířily oči. „Co jsi zač? Detektiv? A co je vůbec s Hoffmanem a s Landisem?“

„Jsou oba mimo hru. Tak spusť, Brighte. Bez deky do domu živý nedojdeš.“

„Di do prdele!“

„Jak myslíš.“ Hatch se otočil a zamířil zpátky k lodi.

„Počkej, ty hajzle!“ vykřikl Bright s drkotajícími zuby. „Nemůžeš mě tu takhle nechat.“

Hatch se ohlédl přes rameno. „Nevidím žádný důvod, proč ne.“

„Vždyť tu chcípnu.“

„To ale není můj problém, že?“

Bright se na něj podíval. „O co ti vůbec jde? Věděl jsem, že jsi profesionální detektiv. Určitě. Najala tě matka tý holky.“

„Jsem jenom obchodník, Brighte.“

„Obchodník, to teda. Co jsi zač? Kdo tě najal?“

„Pamatuješ se na tu ženu, cos jí držel pistoli u hlavy?“

„Co je s ní?“ zavrčel Bright.

„Dalo by se říct, že jsem to celé podnikal pro ni. Je to moje snoubenka.“

„Zatracená práce.“

„Teď aspoň chápeš, proč to pro mě zrovna není morální dilema, jestli tě tu mám nechat zmrznout nebo ne.“ Hatch se znovu otočil a šel k lodi.

„Stůj, sakra, jdu s tebou.“ Bright zavrávoral kupředu. „Musíš mě vzít s sebou. Nedokážu se vrátit do domu bez pomoci. Je mi strašná zima.“

Hatch se na chvilku zastavil a přemýšlel. Pak zavrtěl hlavou. „Ne, myslím, že to nestojí za to, abychom tě vláčeli s sebou. Kdybych si myslel, že budeš ochotný vypovídat na policii, tak bych tě vzal, ale něco mi říká, že se ti do toho nebude chtít.“

„Říkám počkej, ty hajzle. Budu mluvit.“ Bright byl už zoufalý. Hatch mu zamával přikrývkou před očima. „Dokaž to. Řekni mi něco zajímavého.“

„A co jako?“

„U jakých bank jsi ukládal peníze? Na Bahamách, nebo v Lichtenštejnsku? Kam jdou vaše prachy. Jak se kryjete. A podobné maličkosti. Přesvědč mě. A pak mi nabídni něco, co by vypadalo jako důkaz.“

Bright se na něj zachmuřeně díval ve světle měsíce. Znovu jím proběhla zimničná křeč. Beze slova sáhl do kapsy a vytáhl promáčenou peněženku. Podal ji Hatchovi.

„Je tam seznam kont,“ zašeptal chvějícími se rty. „A klíč k sejfu v budově.“

„To zní slibně.“ Hatch mu hodil deku a začal prohlížet obsah peněženky.

Bright k sobě tiskl deku a začal si svlékat šaty. „Měl jsem pravdu, ne? Jsi profesionál. Soukromý, nebo vládní?“

„Soukromý. Velice soukromý.“ Hatch zatím v Brightově peněžence nalezl několik zajímavých dokumentů, včetně seznamu a klíče. „Ještě mi něco pověz. Byl to někdo z tvých lidí, kdo se vloupal do Senzibilních porad?“

Bright vystoupil z mokrých kalhot. „Jo. Věděli jsme, že matka Attwoodové najala tu zatracenou věštkyni, aby jí našla dceru. Potřebovali jsme zjistit, kolik toho Valentinová ví.“

„A co po naší scénické prohlídce ostrova? Byl to někdo od vás, kdo se mi snažil vloupat do auta?“

„Nevěděli jsme, co s tím máš společného. Snažili jsme se to nějak zjistit, a chtěli jsme proto prohledat auto. Byl to jenom podvod. Nechtěli jsme, aby někdo přišel k úrazu.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Nechtěl jsem žádné nepříjemnosti. Hodně jsem do toho podniku investoval. Už jsem to dělal dvakrát na východě a vydělal na tom majlant. Musí se ale rychle. Najít vhodné místo pro středisko, najmout pár studentů z místní univerzity, co budou obsluhovat telefony a počítače a provozovat celé divadlo. Pak rozhodíme sítě a peníze se začnou kutálet. Nezdržím se dlouho na místě. Dva, tři měsíce, to úplně stačí. Pak jen shrábnu zisk.“

„A proč zrovna tady?“

„Každý ví, jaký jsou na severozápadě nadšenci pro ochranu životního prostředí. Každej to chce nějak spasit. Kromě toho, jedna stará dáma na Východě, která už na tom sama vydělala čistejch sto tisíc, umřela a odkázala nadaci tenhle ostrov. Byla to moc dobrá příležitost, abych to nechal ladem. Během pár týdnů jsem to tu ale chtěl prodat, lidi rozpustit a hurá dál.“

Hatch přikývl. „To je asi tak všechno. Dík za vyjasnění pár detailů.“ Znovu vyrazil směrem k lodi.

„Počkej, sakra. Musíš mě vzít s sebou. Jestli budu muset jít pěšky k budově, nepřežiju to. Je mi strašná zima, i s touhle dekou. Potřebuju teplé tekutiny.“

„No dobře. Když dokážeš dojít k lodi, můžeš jet s náma. Ale ať tě ani nenapadne vyhrožovat Susan nebo tě shodím přes palubu. Ryby by si ani nevšimly jedné dávky toxického odpadu navíc.“

„To má být vtip?“ řekl Bright se zaťatými zuby.

„Ne. Nemám žádný smysl pro humor. To ti řekne každý.“

„Bylo mi jasný, že jseš zatracenej profík.“

Jessie byla nadšená. Dobrodružství skončilo zářným úspěchem a nemohla se dočkat, až to bude všechno vyprávět paní Valentinové.

Na policii pořídili záznam a vypravili se s lodí na ostrov Ranního rozbřesku, aby zjistili, co se tam děje. Bright byl v místní nemocnici a ošetřovali ho na podchlazení. Hned se sháněl po advokátovi.

Výjezdy, které s sebou přinesla Susan, seznam a klíč z Brightovy peněženky odevzdali policii. Susan hned z okrsku zavolala matce a paní Attwoodová se zhroutila v úlevných slzách. Vysvětlila, že muž odpovídající Hoffmanovu popisu jí vyhrožoval, že jestli okamžitě neodvolá pátrání, tak její dceru zlikvidují.

Jessie už si v duchu chystala zprávu pro paní Valentinovou. Věděla, že její šéfová bude nadšená výsledkem případu. Jen co se případ objeví v novinách, získají davy zákazníků.

Teď byl ale čas na oslavu.

Jessie seděla obkročmo uprostřed postele a spokojeně se rozhlížela po skupině neohrožených dobrodruhů. Sešli se v pokoji, kde s Hatchem strávili noc při prvním výletu na ostrov Edwina Brighta. Otevřeli pár plechovek s kolou z místního automatu. Pěnily. Podávali si dokola sáčky s brambůrky. Byla to sváteční hostina.

„Chci vám všem poděkovat za to, co jste dneska v noci udělali,“ začala Jessie. „Senzibilní porady paní Valentinové jsou vám zavázány za pomoc při případu.“ Zdvihla plechovku s kolou směrem k Alexovi.

„Nejdřív na Alexe, že se mu podařilo dostat se jim do databáze a spojit se se Susan.“

„Na Alexe!“ zvolal nadšeně David.

„Na Alexe.“ Susan Attwoodová se začervenala a podívala se na něj, jako by byl reinkarnací Alberta Einsteina.

Hatch, pohodlně rozvalený na židli u okna, se napil koly a kývl na Alexe. „Dobrá práce, Robine.“

„Díky. To nic nebylo.“ Alex se červenal rozpaky a pýchou. Oči mu stále utíkaly k Susaninu obdivnému pohledu. „Když budeš potřebovat pomoc s případem, Jessie, stav se.“

„Díky, Alexi.“ Jessie se na něj široce usmála. Pak pozvedla plechovku směrem k Davidovi. „Na Davida, který prokázal, že je vzácný typ – kombinace filozofa a muže činu. Osobnost vskutku renesanční.“

„Zas bych to nepřeháněl,“ ozval se David a začervenal se skoro stejně jako Alex. Usmíval se.

„Na Davida,“ přidal se Alex. „Jsem ti dlužnej, kamaráde, za to, cos proved s tím hajzlem, co mířil pistolí na Susan.“

„Ano,“ přisvědčila tiše Susan. „Děkuju, Davide. Byl jsi skoro tak skvělej jako Alex.“

Hatch se znovu napil. „Říkal jsem ti, že nepotřebuješ žádnýho prostředníka, Ringsteade. Dokážeš odvést špinavou práci sám.“

David se mu podíval do očí. „To ty taky.“

„A na Susan,“ pokračovala Jessie a zvedla znovu plechovku.

„Na Susan.“ I David zvedl plechovku.

Hatch chroupal brambůrky a kývl na Susan. „To bylo geniální, Susan, jak jsi vzala s sebou ty výjezdy, důkaz o jeho podvodech. Policajti si smlsnou.“

„To nic,“ Susan se znovu začervenala. „Mrzí mě, že jsem byla takovej idiot.“

Alex se dotkl její ruky. „Nevyčítej si to, Susan. Myslelas to dobře.“

„Ti ostatní, co jsem tam s nimi pracovala, byli taky většinou nevinní.“ Susan se rozhlédla nervózně po místnosti. „Ti, co obsluhovali telefony a počítače, i programátoři. Všichni jsme Brightovi věřili. Mysleli jsme si, že je to skutečný génius, kterého oficiální místa schválně opomíjí kvůli jeho alarmujícím předpovědím. Víte, jak se chová vláda, když jsou nějaké špatné zprávy.“

„O katastrofě nikdo neslyší rád,“ souhlasil David. „Je jednodušší odstranit toho, kdo ji předpovídá, než hledat pracně řešení.“

Susan smutně přikývla. „S těmi lidmi, co jsme pro něj začali pracovat, jsme si mysleli, že se zabýváme skutečným problémem. Věřili jsme tomu, že klimatologické předpovědi jsou správné a taky jsme si mysleli, že těch peněz je nutně zapotřebí pro Brightův plán technologického rozvoje. Začala jsem mít své pochybnosti, ale teprv až se mi ozval Alex a upozornil mě na chyby v datech, jsem pochopila, o co jde. Pak jsem narazila na záznamy transakcí z východního pobřeží a věděla jsem jistě, že je to celé podfuk.“

„Kvůli ostatním bych si hlavu nedělal,“ řekl Hatch. „Policie půjde nejspíš jenom po Brightovi.“

„Naštěstí jsou ty lidi, co pro Brighta pracovali, zaměřený na data,“ připomněl Alex. „Stačí jim ukázat, kde jsou v datech chyby, a poznají pravdu. Nejde o typ, který byl Brighta slepě následoval, jako by to byl nějaký guru. Aspoň ne až uvidí fakta.“

„Ale ne každý, kdo pro něj pracoval, se nechal napálit,“ řekl zamyšleně Hatch. „Pár lidí v tom jelo za peníze. Třeba Landis a Hoffman, to nebyli žádní naivní nevinní nadšenci pro věc.“

David se na něj zběžně podíval. „Myslíš, že by na svobodě mohli pobíhat ještě další najatí svalovci?“

Hatch pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Jsem obchodník, ne detektiv. Ale šlo o hodně peněz. Připadá mi, že jestli Bright platil tyhle dva, mohl zrovna tak platit ještě někoho dalšího.“

Susan se zamračila. „Jestli to je pravda, tak jsem ale nikoho jiného na ostrově neviděla.“

„Aspoň něco.“ Hatch se napil koly.

„Policie určitě zatkne všechny, kdo v tom byli zapletení,“ řekla rychle Jessie a nemohla se odhodlat podívat Hatchovi do očí. „Prosím znovu o vaši pozornost.“ Zaklepala nehtem o skleničku. „Na závěr naší oslavy chci pronést ještě jeden přípitek. Na Hatche, bez jehož energie a ušlechtilého vedení bychom nikdy neuspěli.“ Pokojem se neslo hurá.

„Nezapomeň na moji zlatou kreditku,“ připomněl Hatch. „Potřebovalas ji, když jsi v noci najímala tu plachetnici, pamatuješ?“

„Na Hatchovu zlatou kreditku,“ opakovala poslušně Jessie. Určitě je to vtip. Ví to. Stoprocentně. Musí to být vtip. „Na Hatchovu zlatou kreditku.“

„Na Hatchovu zlatou kreditku.“

Hatch se podíval Jessii do rozesmátých očí a klidně se usmál. „A ještě jeden přípitek,“ řekl. „Na Jessii, která se za mě vdá. Brzy, viď, Jessie?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Jessie ztuhla se skleničkou na půl cesty ke rtům. Podívala se na Hatche a nedokázala uhnout očima. Má ho ráda. Nakonec, co pro ni všechno udělal. Nikdo by jí takhle nepomáhal, kdyby mu na ní nezáleželo. Zhluboka se nadechla.

„Ano.“

Tentokrát jásali tak, že se na stěnách houpaly obrazy a na stole řinčely skleničky. Hatch se na ni podíval s hlubokým uspokojením a Alex s Davidem pokračovali v ovacích.

„Bylo načase,“ dodal Hatch.

Z vedlejšího pokoje se ozvalo hlasité bušení na stěnu a vzápětí mužský hlas.

„Nechte toho bordelu, tam dole. Chceme spát.“

Hatch zasténal, zavřel oči a zapadl hlouběji do židle.

Jessie se ušklíbla. „To je podruhý, co odsud chudáka Hatche málem vyhodili,“ vysvětlila ostatním. „Na svatební cestu sem zřejmě nepojedeni, co, Hatchi. Bylo by ti to trapné.“

„Nikdy jsem neplánoval, že bychom měli trávit svatební cestu v tomhle hotelu,“ odpověděl Hatch a ani neotevřel oči. „Na pokojích nemají telefony. To znamená, že bych nemohl služebně telefonovat, zapojit modem a faxovat. Jak bych to přežil?“

Jessie po něm hodila polštář a ostatní se rozesmáli.

O hodně později vyšla Jessie ze sprchy a zjistila, že Hatch je už v posteli. Zhasl. Viděla, jak na ni ve tmě čeká a jak se jeho tmavá ramena odrážejí od bílého polštáře. Oči se mu leskly očekáváním a jí po zádech přeběhla horká vlna.

Pomalu a plaše se k němu blížila. Zůstala s ním najednou sama, ostatní se rozešli do svých pokojů. Bylo to poprvé, co s ním byla sama od chvíle, kdy souhlasila, že se vezmou.

„Co se děje, Jessie?“ ozval se hlubokým, zastřeným hlasem. „Jsi nervózní, když jsou všichni pryč?“

„Vůbec ne. Proč bych měla být nervózní?“ V tu chvíli si narazila palec o nohu židle, zapotácela se a spadla na postel. Zničeně zabořila hlavu do polštáře. „Panebože, jak si můžu vzít někoho, kdo ze mě dělá takovouhle chodící katastrofu?“

„Stejně jako já si můžu vzít ženskou, co mě přivádí do situací, kdy lítám o půlnoci po lese a hraju si na schovávanou s pistolníkama,“ řekl Hatch. „Velice opatrně.“

Jessie se snažila potlačit smích, ale nepovedlo se jí to. „To byl vtip. Určitě.“

„Zase špatně. Myslel jsem doopravdy každé slovo. V životě jsem nic nemyslel tak vážně.“ Zvedl ji a položil vedle sebe. Pročesával jí prsty vlasy, pak ji vzal pevně za hlavu a prohlásil: „Tak jsme oficiálně zasnoubeni, Jessie.“

„Já vím.“ Chvěl se jí spodní ret. Připadala si najednou zoufale. „Mám tě ráda, Hatchi.“

„To mě těší.“ Políbil ji, překulil na záda a zatlačil do pokrývek. „Chci, abys mě měla ráda, Jessie. Hrozně mi na tom záleží,“ zašeptal a znovu ji políbil.

Jessie cítila, jak se znovu propadá do hlubin, ale tentokrát voda nebyla ledově chladná, ale horká. Hatch se k ní sklonil a ona ho objala kolem ramen. Dlouho nepřemýšlela o ničem jen o milování, nemyslela ani na minulost, ani na budoucnost, chtěla jen potěšit a být potěšena, uspokojit a být uspokojena.

Když ji Hatch pohladil po boku a zdvihl spodní okraj noční košile, na chvilku přimhouřila oči. Pohladil jí stehna a Jessie zadržela dech.

Hladil jí klín a líbal ji po celém těle, Jessie se nadzdvihla a lehce vykřikla.

„Pohlaď mě, Jessie,“ šeptal tiše. „Ano. Tam. Ještě. Počkej.“

Zhluboka se nadechl, odtáhl se od ní a začal něco hledat na stolku. „Počkej chvilku. Někde to tu mám, ale kde.“

Otevřela oči a podívala se mu do obličeje. Jemně, zlehka ho pohladila po tváři. „Říkal jsi, že chceš mít děti.“

„Říkal. Ano. Jessie, jseš si jistá?“

„Jsem. S trochou cviku by z tebe mohl být skvělý táta.“ Přestal hledat prezervativ a znovu ji položil na záda. Políbil ji a rozplynul se v jejím rozpáleném těle.

Když mu Jessie usnula v náručí, zůstal Hatch ještě dlouho vzhůru. Jednu ruku měl založenou za hlavou, díval se na strop a přemýšlel o budoucnosti.

Neměl ještě ve všem jasno a věděl to, i když Jessii připadala budoucnost jako úhledný balíček převázaný růžovou mašlí. Hatch vždycky čekal nějaké nepříjemné překvapení. Naučil se počítat s rizikem, kdykoliv, ať už to bylo v soukromém životě, nebo v práci.

Věděl, že udělal dobře, když utvrdil svou budoucnost s Jessii dobrovolným připoutáním k Benedictovým spojovacím materiálům a k celému klanu Benedictů. Snažil se o to, co mu síly stačily. Pro Jessii byla vždycky její rodina na prvním místě a on se pomalu stával členem rodiny. Měl všechno pod kontrolou, kromě situace, kdy by Jessie musela volit mezi ním a rodinou. Nechtěl samozřejmě, aby se tak kdy musela rozhodovat.

V tom případě by si nedělal žádné falešné naděje. Věděl, že kdyby se Jessie někdy musela rozhodovat mezi ním a rodinou, nemá šanci. Pro Jessii je rodina nejdůležitější.

A rodina je spojena s Benedictovou firmou.

Klíčem je kontrola firmy.

Hatch o problému nepřestával přemýšlet. Neměl rád nejistotu. Nebylo to poprvé, co se snažil vymyslet způsob jak dostat Jessii z jejího zodpovědného postavení. Dokud bude mít Jessie za povinnost starat se o zbytek rodiny, nemůže si být ničím jistý.

Přemýšlel o plánu, který ho napadl před několika dny. Bylo skoro načase ho provést. Byl trošku riskantní, ale připadalo mu, že riziko není zas tak velké. Každým dnem byla jeho kontrola nad firmou a vztah s Jessii pevnější. Každým dnem si byl jistější, že mu Vincent Benedict věří.

Hatch věděl, že je čas pustit se do posledních tahů vysoké hry o vlastní budoucnost.

Když sebou Jessie pohnula na pomačkaném prostěradle, skoro svítalo. Usnula s rukou nepohodlně podloženou pod hlavou a teď chtěla připažit. Do něčeho přitom narazila. „Au.“ Hatch se zašklebil.

„Promiň.“ Jessie se posadila a podívala se, co způsobila. „Udělala jsem ti něco?“

„To bych se měl spíš ptát já.“ Dotkl se svého boku. „Ale když se ptáš, myslím, že to přežiju. Zatraceně, to už je ráno?“

„Bohužel. Ale to nic, ještě nám zbývá chvilka do snídaně.“

„Dobře. Potřebuju se ještě trochu prospat. Mám za sebou náročnou noc.“

Zasmála se. „Já vím.“

Zatvářil se uraženě. „Myslím to vážně.“

„Já taky.“

Hatch si povzdechl. „Chtěl bych jenom podotknout, že nejtěžší práci svého života jsem odvedl pro Senzibilní porady paní Valentinové. Vzpomeň si na to, až si budeš příště stěžovat, že jsem přišel trochu pozdě na večeři.“

„Tak moment. Počkej –“

„Zapomeň na to. Nechce se mi v tomhle hovoru pokračovat. Změňme téma.“

„O čem to tedy bude?“

„O našem zasnoubení.“

„Co je s ním?“ zeptala se Jessie.

„Vrhla ses do toho rovnou po hlavě,“ připomněl jí Hatch. „To byl tvůj nápad nepoužít ochranu, pamatuješ?“

„Ano. Lituješ toho?“

„Ne, to vůbec.“ Natáhl se pro ni a přitáhl si ji na hruď. „Jessie, vím, že jsi pochybovala o tom, jestli si mě máš vzít, ale slibuju ti, že se vynasnažím, abys toho nelitovala.“

„O to se postarám, aby ses snažil.“

Hatch se ušklíbnul. „Věřím. Špičatý nůsek rád podrývá.“

„Tak tak.“ Usadila se pohodlněji. „Hatchi?“

„Hm?“ Hrál si s jejími vlasy a dával jí je za uši.

„Přemýšlela jsem o Davidovi.“

„No a?“

„Změnil se. Cítím to.“

Hatch se lehce usmál. „Tvoje slavná intuice?“

„Asi,“ pronesla úplně vážně. „A je to nejspíš kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Udělal jsi z něj důležitého účastníka akce.“

„To jsem z něj neudělal já. Stal se jím sám.“

„Nebyl ale jediný kdo se uměl prát,“ připomněla mu tiše Jessie.

Hatch pokrčil rameny. „David si jenom potřeboval ověřit, že když k tomu dojde, dokáže v boji obstát. Když byl malý kluk, snažil se vyhovět Vincentovi. Člověk ale není dospělý, dokud si neuvědomí, že dokazovat potřebuje věci jen sám sobě. Nabídl jsem mu způsob jak to udělat. Dobře, že jsem to udělal, jinak bychom se nedozvěděli včas o Hoffmanovi.“

„Bylo to dobře promyšlené, Hatchi.“

„To se ti líbí, co. Řeknu ti něco ještě promyšlenějšího.“

Jessie zaslechla v jeho hlase nový tón a naklonila hlavu. „Co to je?“

„Myslím si, že bys měla dát v Senzibilních poradách výpověď.“

„Že bych měla dát výpověď?“ Jessie vyskočila z postele a rozhořčeně se na něj podívala. „Zbláznil ses? Tohle je nejlepší práce, jakou jsem kdy měla.“

„Nechci, abys podnikala další záchranné akce jako včera v noci.“ Hatch se posadil a spustil nohy na zem. „Mám obavu, že jakmile se to objeví v novinách, u paní Valentinové se dveře netrhnou a všichni rodiče, kterým děti odešly k různým kultům, budou žádat pomoc. A ty budeš chtít všechny zachraňovat. Je to moc nebezpečné a mně se to nelíbí.“

„Hatchi, nebude to pořád takovéhle. Tohle byl výjimečný případ.“

„To nikdy nevíš. Čím déle budeš žít, tím víc budeš zjišťovat, že na světě se děje spousta výjimečných věcí. Jessie, nechci se o tom dohadovat.“

„Výborně. Já taky ne.“ Otočila se, odešla do koupelny a práskla za sebou dveřmi.

O půl hodiny později se sešli s ostatními, co už seděli u stolu. V jídelně to vonělo po čerstvé kávě, palačinkách, vajíčkách a smažené slanině. Když se Jessie s Hatchem objevili ve dveřích, všichni se na ně tázavě podívali.

„Ale ale,“ prohodil David, když si všiml Jessiina výrazu. „Snad nemáme problémy v managementu?“

„Jessie měla vždycky problémy se zapadnutím do korporátní hierarchie,“ podotkl Hatch, posadil se a vzal do ruky jídelní lístek.

„Chce tím říct, že si nenechám nic nakazovat,“ šlehla po něm Jessie pohledem.

„Naučí se to,“ uzavřel to klidně Hatch.

16. kapitola

„Tak ho máš ráda, nebo co?“ Elizabeth se nahnula přes zábradlí a dívala se do pochmurných zelených hlubin Elliottova zálivu. Na vodě se houpali rackové a lovili hranolky a jiné zbytky jídla, co se spolu s plastikovými kelímky, papíry a jinými odpadky držely na hladině.

Na pobřežní promenádě, plné obchodů, restaurací a kde bylo také místní mořské akvárium, ani nebylo plno lidí jako obvykle. Šlo za nimi pár turistů a několik běžců utíkalo do parku na konci promenády.

„Samozřejmě že ho mám ráda. Proč bych jinak souhlasila s tím, že si ho vezmu?“ Jessie se zamračila na odpadky, které hyzdily krásný záliv.

„Třeba proto, že si to celá rodina přeje.“

„Elizabeth, pro rodinu bych toho udělala hodně, ale rozhodně bych se za někoho nevdala jen proto, aby byli všichni spokojeni.“

„Teta Glenna říká, že lidi kolikrát provádějí divné věci, aby vyhověli rodině.“

„Nic tak divného bych nevyvedla,“ ujistila ji Jessie.

„Nedělej si o mě starost. Nedělám to ani pro tebe, ani pro Davida, ani pro matky, ale čistě pro sebe.“

Když Elizabeth zvedla hlavu, ve sklech brýlí se jí odráželo slunce. V drobném obličeji bylo znát, že si starosti dělá. „Jsi si tím jistá?“

„Jsem.“

„Cože jsi na něj změnila názor? Tvrdila jsi mi přece, že by sis ho nikdy nemohla vzít.“

„To jsem ho ještě tak dobře neznala.“

Elizabeth přikývla. „Takže myslíš, že není takový jako táta?“

Jessie se pro sebe usmála. „Ne. Ať je jaký chce, nepodobá se nikomu, koho znám.“

„Když jseš si jistá, že víš, co děláš, tak fajn.“ Elizabeth odstoupila od zábradlí. „Chceš se jít podívat do akvária?“

„Jasně.“

„Nestýská se ti po práci v akváriu?“

Jessie zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Nějak se mi nelíbilo, že se mají parcelovat obyčejné rybky, aby je pak předhodili těm pěkným, exotickým. Nepřipadalo mi to fér.“

Elizabeth se ušklíbla. „A propustili tě, protože jsi pouštěla na svobodu ty obyčejné ryby, viď.“

„Práce v akváriu pro mě zřejmě nebyla ta správná kariéra.“

„A myslíš si, že práce u paní Valentinové je? Matky tvrdí, že doufají, že až si vezmeš Hatche, tak se usadíš a najdeš si něco pořádného.“

Jessie si vzpomněla, jak se zrovna o tomhle s Hatchem dohadovali. Od včerejšího odpoledne, kdy se vrátili ze San Juanu, nepadlo o celé věci ani slovo. Ale znala Hatche moc dobře na to, aby si myslela, že to nechá jen tak být.

„Nechápu, proč si všichni stěžují kvůli mé práci pro paní Valentinovou,“ řekla tiše Jessie. „Mám konečně stálé zaměstnání a povyšuju. Za pár dní, až se roznesou zvěsti o případu Susan Attwoodové, se o nás lidi budou rvát.“

„Už jsi dopsala zprávu pro paní Valentinovou?“

„Ještě ne. Pracuju na tom. Chci, aby to bylo opravdu dobrý. Tenhle případ firmu oživí a chci si být jistá, že ocení, jak jsem celou věc vyřešila i nový marketingový potenciál firmy.“

Elizabeth se zahihňala a pak chvíli mlčela a znovu se dívala do vody. „Zajímalo by mě, jak Elliottův záliv vypadal dřív, než do něj lidi začali házet svinstvo.“

„Byl krásný.“ Jessie se podívala směrem k majestátním horám. Když se člověk díval zdálky, bylo to stejně hezké, jako to asi bývalo před dvěma nebo třemi sty lety. „Pořád je krásný. Jenom potřebuje vyčistit, a to bude chtít hodně práce a peněz. Na takovéhle škody není žádná snadná odpověď a ještě toho o ekologii a přírodě víme hrozně málo.“

„Docela si dokážu představit, že lidi mohli Edwinu Brightovi uvěřit.“

„Já taky,“ přidala se Jessie. „Škoda že to nebylo doopravdy.“

Později odpoledne Jessie vešla do dolní chodby budovy, kde měli kancelář. Z Alexovy kanceláře prosvítalo typické nazelenalé světlo. Strčila hlavu dovnitř a usmála se, když viděla, jak se u monitoru krčí Susan Attwoodová s Alexem.

„Na čem děláte, vy dva?“ zeptala se Jessie. „Ahoj, Jessie,“ řekla plaše Susan.

Alex se otočil přes rameno a zamžoural v ostrém světle z chodby. „Nazdar, Jessie. Procházíme se Susan některé soubory, co jsme dali policii. Máš nahoře návštěvu.“

„Fíha. Nový klient? Zprávy se šíří jak oheň.“

„Nenech se moc unést. Je to teta Glenna.“

Jessie nakrčila nos. „Přišla se mě zeptat, jestli jsem si plně vědoma důsledků svého zasnoubení s Hatchem. Měla bych ji přesvědčit, že to myslím vážně. Aspoň že si mě nepředvolala k výslechu k sobě do ordinace.“

Alex pokrčil rameny a otočil se znovu k obrazovce. „Když tě bude buzerovat, nech to Hatchovi, ten to zařídí. Na takové věci je machr.“

Susan přikývla. „No jo. Proč to tak neuděláš?“

„Svoji rodinu zvládnu sama, děkuju vám mockrát.“ Zašklebila se na temeno Alexovy hlavy a zavřela dveře.

Když stoupala po schodech, došlo jí, že všichni nějak zapomněli, kdo vlastně záchranu Susan Attwoodové zorganizoval. Měla si to rozmyslet, než Hatche do akce zasvětila. To je ten problém s lidmi s přirozenou autoritou. Samozřejmě udílejí rozkazy a ostatní je stejně samozřejmě přijímají. A nakonec sklidí všechnu slávu sám. Přirozeně. Nikdo už si nevzpomene, kdo to vlastně vymyslel.

Teta Glenna stála u okna a dívala se na chodník dole, když Jessie otevřela dveře a vešla do kanceláře. Měla na sobě nažehlený, střízlivě šedý kostým s bleděmodrou halenkou a nízké černé lodičky. Když se otočila, Jessie si všimla, že oči za skly v černých rámečcích jsou vážnější než obvykle.

„Tak jsi tady, Jessie. Tvůj kamarád zezdola mě pustil dál.“ Glenna se podívala na hodinky. „Nemůžu se moc dlouho zdržet.“

„Posaď se, teto.“ Jessie zapadla do křesla u stolu a rozhodla se převzít ofenzivu. „Nejspíš jsi mi přišla gratulovat k zasnoubení.“

Glenna se nehýbala od okna. „Nemusíš si dělat blázny, Jessie,“ poznamenala. „Promiň.“

„Docela přirozeně mě zajímá, co se s tebou děje. Vím, že na tebe celá rodina kvůli té svatbě vyvíjela velký tlak.“ Jessie se usmála a opřela se o rozvrzané opěradlo. Sebrala tužku a začala ťukat na desku stolu. „Všechno je v pořádku, teto. Došla jsem k tomu rozhodnutí sama, opravdu. Vím, co dělám, a nedělám to proto, abych vyhověla rodině. Ale děkuju, že tě to zajímá.“

Glenna přikývla. „Obávala jsem se toho. Děláš to tedy pro sebe, ano?“

„Ano.“

„Začala jsem mít podezření.“ Jessie se zarazila. „Podezření?“

„Je to zvláštní, opravdu. Nikdy jsem si nemyslela, že bys byla tak posedlá svou rolí Vincentovy dědičky. Vždycky jsem si myslela, že to na tebe hodili, a tobě to dvakrát nesedí. Myslela jsem si, podle vzoru tvého chování v raném dětství, že tě k tomu vedla touha tu roli přijmout a nekomplikovat věci, ale nikdy jsem nevěřila, že by sis to skutečně přála. Nepomyslela jsem si, že by pro tebe mohly peníze a moc tolik znamenat.“

Jessie se vyděšeně napřímila v křesle. „Ale teto, o čem to mluvíš? Neberu si Hatche proto, abych mohla mít pod kontrolou firmu. Poslední věc, po které toužím, je kontrola nad Benedictovými spojovacími materiály!“

„Jsi si tím jistá, Jessie? Zamyslela ses nad tím a zeptala ses sama sebe, proč si chceš doopravdy vzít Sama Hatcharda? Není to tím, že se ti vlastní pozice v rodině začala líbit? Že to, co začalo jako způsob jak přinutit Vincenta držet s rodinou, se mění v prostředek uplatňování vlastní moci?“

Jessie vyvalila oči. „Ty ses zbláznila, teto.“ Došlo jí, co řekla, a začervenala se. „Promiň, nemyslela jsem to tak.“

„Jessie, zeptej se sama sebe, jestli ten skutečný důvod, proč si chceš vzít Hatcharda, není to, že jeho prostřednictvím budeš moct kontrolovat firmu. Takhle přece můžeš získat všechno, ne? Budeš mít moc coby Vincentova dědička a žádnou zodpovědnost za vlastní vedení podniku.“

„Panebože!“ Jessie hodila tužku na stůl. „I kdybych se chtěla vdát jen proto, abych upevnila své dědické postavení, byla bych blázen, kdybych si myslela, že můžu firmu kontrolovat prostřednictvím Hatche. Hatche nikdo kontrolovat nedokáže.“

„To je nejspíš pravda. Ale možná klameš sama sebe, když si nalháváš, že bys ho třeba kontrolovat dokázala. Možná si myslíš, že jím můžeš manipulovat stejně jako s otcem.“

„Já tátou nemanipuluju.“

„Ale to víš, že jo. Jsi jediná, kdo to dokáže, a všichni v rodině to ví. Proto ses taky stala pro každého prostředníkem.“ Glennin hlas byl stále klidný a nezúčastněný. Terapeut Benedictova klanu pronášel diagnózu.

„V těch vzácných chvílích, kdy mě poslouchá,“ vložila se do toho Jessie, „ho někdy dokážu přemluvit, aby udělal, co chci. Ale je to jenom proto, že to nevzdám hned a bojuju s ním tváří v tvář. A víš moc dobře, že ani to kolikrát nestačí.“

„Ale většinou to funguje, ne, Jessie? Máš nad rodinou moc. Ustanovil tě svou univerzální dědičkou. Když chceme něco od Vincenta, jdeme za tebou. Aby sis tu moc podržela a upevnila ji, potřebuješ si jenom vzít člověka, kterého ti Vincent osobně vybral. Mohlo mi dojít dřív, že tím sleduješ vlastní cíl.“ Glenna zamířila ke dveřím.

„Teto, počkej. Vůbec nechápu, o co jde. Proč se tak zlobíš, že si chci vzít Hatche? Takhle firma zůstane v rodině a má šanci vyrůst, a to je přece to, co jste ty i mamky chtěly.“

„Nebuď směšná. Nezlobím se.“

„Ale zlobíš. Cítím to.“ Jessie vyskočila z křesla.

„Chci jenom, abys analyzovala vlastní motivy.“

„Chci si Hatche vzít, protože ho mám ráda.“

„Nesmysl. Nebuď tak blbě sentimentální, Jessie. Nikdo si nebere nikoho z lásky. To je jenom nálepka, kterou lepíme na jiné, základnější motivy – moc, peníze, kontrola, pocit jistoty, sex, tlak rodiny. Pro tyhle důvody se lidi berou. Buď tak hodná a sama si rozhodni, pro který z nich ses zasnoubila se Samem Hatchardem.“

„Mám ho ráda.“

„Vážně?“ Glennu to svým způsobem pobavilo. „A má on rád tebe?“

Jessie zkameněla. „Myslím si to. Ano. Samozřejmě.“

„A řekl ti to?“

Jessie zvedla bradu. „To je dost osobni otázka, teto. Nemusím ti na ni odpovídat.“

„Ne, nemusíš. Aspoň mně nic vykládat nemusíš. Chci ti něco poradit, Jessie. Dej si pozor, jestli ti Sam Hatchard bude někdy tvrdit, že tě má rád, protože takovýhle člověk řekne nebo udělá cokoliv, zničí kohokoliv, jen aby dosáhl toho, co chce. A on chce Benedictovu firmu. I kdyby tě měl zneužít, aby ji dostal.“

„To není pravda, sakra.“

„Bohužel, Vincent to tak zařídil a následky poneseme všichni. Nikdo ti nedokáže zabránit, aby sis vzala Sama Hatcharda. Ale jak dlouho si dokážeš nalhávat, že by se s tebou oženil, i kdyby Benedictovy spojovací materiály nebyly tvoje věno?“

„Teto, tohle není fér.“

„Je mi líto, Jessie. Jsem lékařka, ne nějaká hadačka, co se podívá do křišťálové koule a řekne lidem, co chtějí slyšet, jako to dělá ta tvoje paní Valentinová. Já jsem odborník na chápání a posuzování motivů jednání lidí, i když oni sami si něco nalhávají nebo lžou ostatním.“

Glenna vyšla ze dveří a zabouchla za sebou.

„Teto, stůj!“ Jessie vyrazila zpoza stolu a trhnutím otevřela dveře dokořán. Seběhla po schodech a naklonila se přes zábradlí. „A jaký je tvůj motiv pro tuhle přednášku? Proč tě tak zlobí, jak se věci mají?“

„Nikdy jsem nechtěla, aby to takhle dopadlo.“ Glenna scházela po schodech a ani se neohlédla.

„Proč ne? Chtěla jsi, aby firma zůstala v rodině. Říkalas to.“

Glenna se zastavila na spodním schodě a otočila se. Poprvé její tvář pozbyla obvyklého odtažitého, nezúčastněného výrazu. V očích jí jiskřilo a měla hněvem zkřivená ústa. „Jistě, chtěla jsem, aby firma zůstala v rodině. Pochopitelně. Budoucí potenciál podniku je obrovský. Ale firma měla připadnout právoplatnému dědici, a ne tobě.“

„Právoplatnému dědici?“ Jessie ustoupila automaticky od zábradlí, zaražena zuřivostí své obvykle klidné tety. „O kom to mluvíš?“

„O Davidovi, náno blbá. To David měl zdědit Benedictovu firmu. Vincent mi to dluží.“

Glenna se otočila a vykročila rychle z domovních dveří. Práskla jimi, až sklo zařinčelo.

Jessii se konečně podařilo dostihnout matku v luxusním bytě na pobřeží, kde Lilian dozírala na řemeslníky.

„Ne, ne, nechci zářivky až do obýváku. Ten malý pokoj má být pracovna.“

Lilian se dívala do plánů a elektrikář trpělivě čekal. „Už jsou tady ty baterie, co přijdou do kuchyně?“

„Ještě ne, máme to dole v autě,“ odpověděl muž. „Přinesu je, až budu mít ve stropě zabudovanej tenhle zatracenej super mechanismus.“

„Dobře. Prosím vás, chci tu linku ještě vidět, než ji definitivně zabudujete.“

„Jistě.“

Lilian se vrátila k Jessii. Sledovala, jak si elektrikář chystá nářadí. Z ložnice bylo cítit čerstvou barvu. „Musíš je hlídat jako ostříž. Na chvilku se nedíváš, a namontují jinou baterii nebo natřou stěnu nabilo, i když jsem jim jasně řekla, že to chci na okrovo. Pak se tě snaží umluvit, aby to mohli nechat.“

„Mami, musím si s tebou promluvit.“

„Nemyslela jsem si, žes za mnou přišla proto, že by ses chtěla pustit do navrhování interiérů. Co je? Máš starosti se svatbou? To brzo. Říkala jsem ti přece, že to s Connií zařídíme. Myslely jsme si, že by to celé mohlo být v korálově červené a smetanové. Co ty na to?“

„Fajn, hlavně se nesnažte navlíct Hatche do korálového fraku. Mami, poslouchej, je to vážný. Stavila se za mnou Glenna a byla hrozně divná.“

„Opravdu?“ Lilian se zamračila na elektrikáře. „Prosím vás, nepouštějte se do práce, než si dáte nějaké papíry na podlahu. Tyhle dřevěné podlahy jsou pár týdnů staré a stály mého zákazníka celé jmění. Nechci, aby se to hned poškrábalo.“

Elektrikář začal poslušně rozmísťovat kartony. Lilian se podívala na Jessii.

„Cos to povídala o Glenně?“

„Že byla hrozně rozrušená. Přišla za mnou do práce.“

„To je divný. A co chtěla?“

„Mám dojem, že si přeje, abych odvolala svatbu,“ přešla Jessie rovnou k věci.

Lilian zbystřila. „Zbláznila se nebo co?“

„Taky by mě to zajímalo. Ale myslím, že se jenom zlobila.“

„A proč? Celá rodina si tu svatbu přeje.“

„Teta tvrdila, že si myslí, že by táta měl správně nechat firmu Davidovi.“

Lilian chvíli mlčela. Dívala se na elektrikáře, ale bylo jasné, že myslí na něco jiného než na zářivky. „Zajímavé. David nemá absolutně žádný talent pro vedení takového podniku, jako je Benedictova firma.“

„Já taky ne.“

„To není tak úplně pravda, moje milá. Měla jsi dokonalou schopnost zaujmout Sama Hatcharda a ten zase dokáže dobře zvládnout firmu.“

„To teda děkuju, mami. To je fakt skvělej pocit. Proč neřekneš rovnou, že mě táta použil, aby si koupil syna, kterého vždycky chtěl? Syna, který by převzal firmu a patřičně ji zvelebil?“

„Jessie, neplácej hlouposti!“

„A nedělá ti starost, že si mě třeba Hatch chce vzít jen proto, aby převzal kontrolu nad firmou?“

„Ne, vůbec ne. Firma je svázaná s tebou a ty zase s rodinou. Tím, že se s tebou ožení, se přižení do firmy i do rodiny. Jako kdybychom ho adoptovali nebo tak nějak. Všechno bude dobrý. A Hatch se mi líbí. Koneckonců je načase, aby sis někoho vzala, tak proč ne jeho?“

Jessie se rozhodla, že na tohle téma se dál bavit nechce. „A mami, proč je teta tak přesvědčená, že firmu by měl zdědit David?“

Lilian si povzdechla. „To spadá nejspíš do doby, kdy Lloyd Ringstead zmizel. Glenna a tvůj otec spolu měli nějakou dobu poměr.“

„A tys o tom věděla?“

„Pochopitelně. Nejsem padlá na hlavu. Ze zjevných důvodů to netrvalo dlouho. Bylo jim jasné, že se k sobě nehodí. Nic jsem neříkala, protože nebyl důvod. S Vincentem jsme se krátce předtím rozvedli a Glenna se potýkala s Lloydovým odchodem. Zřejmě se chvíli utěšovali.“

„A je možné, že by David byl, jak bych to řekla, víc než jen můj bratranec?“ zeptala se váhavě Jessie.

Lilian překvapením zamrkala. „To myslíš, jestli je možné, aby byl David Vincentův syn?“

„Jo. Když Glenna tak rozhodně tvrdí, že jí táta něco dluží.“

„Co se Davida týče, tak ne,“ prohlásila Lilian. Pak se zamyslela a zamračila se. „Aspoň si myslím, že ne. Kdyby to byl tvůj nevlastní bratr, znamenalo by to, že by spolu Glenna s Vincentem museli být dvakrát, ještě předtím, než Lloyd zmizel. Davidovi byly tenkrát čtyři, pamatuješ.“

„To je pravda, ale na druhou stranu, nemožné to není. Když si spolu mohli začít jednou, mohlo k tomu dojít i předtím.“

„Upřímně řečeno, kdyby Glenna mohla vést paternitní spor, už by to dávno udělala. A navíc, neměla by to zapotřebí.“

„Protože táta by byl zřejmě víc než ochotnej uznat Davida za vlastního?“

„Přesně tak. Vždycky si přál mít syna.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Jessie. „Tak proč je tak přesvědčená, že má na tátu takový nárok?“

Lilian pokrčila rameny. „Zřejmě to je kvůli tomu románku tenkrát dávno. Některý ženský prostě nevědí, kdy je čas to zabalit.“

Jessie se probudila uprostřed noci s nepříjemným pocitem. Chvilku trvalo, než jí došlo, že Hatch není v posteli. Ležela se zavřenýma očima a čekala na zvuky z koupelny. Když žádné nepřicházely, zaposlouchala se, jestli je něco slyšet z kuchyně.

Když už to ticho nemohla vydržet, otevřela oči. Všimla si, že zpod dveří obývacího pokoje vychází slabý proužek světla. Podívala se na budík u postele a zjistila, že jsou skoro dvě.

Odhodila deku, vylezla z postele, oblékla si župan a vydala se ke dveřím. Hlodalo v ní podezření. Zastavila se v chodbě a pak zahlédla Hatche v kuchyni u stolu. Oblékl si jen kalhoty, košili ne. Bosé nohy měl zaháknuté za příčky židle. Na zemi ležela otevřená aktovka a všude kolem se povalovaly výjezdy z počítače a papíry. Mačkal tlačítka na kapesní kalkulačce.

Jessie se opřela o zeď a založila si ruce. „Nemůžeš spát?“

Opatrně se na ni podíval. „Nevěděl jsem, že jsi vzhůru.“

„Pochopitelně.“ Odlepila se od stěny a šla pomalu ke stolu. „Ale to nic. Mohl jsi mi říct dřív, že se po večeři potřebuješ ještě na něco podívat. Nejsem takový fanatik.“

„Ale jsi.“

Zamračila se na něj, otevřela dveře ledničky a začala něco hledat vevnitř. „To není pravda. Chápu, že se občas stane, že musíš pracovat déle. Rozumnou dávku přesčasů budu tolerovat. Nakonec sám jsi povídal, že moje zaměstnání taky vyžaduje práci v nezvyklých hodinách. Na San Juanu jsme běhali po lese v půlnoci.“ Zavřela ledničku a postavila na stůl talíř s žervé.

„Buď tak hodná a nesrovnávej svoji a moji práci.“ Hatch se podíval na žervé. „Co s tím?“

„Chystám půlnoční svačinu. Když už jsem vzhůru, můžu se zrovna najíst. Chceš topinku?“ Sklonila se nad opékačem s chlebem v ruce. „Tak jo.“

Jessie se potutelně usmála a strčila krajíce do opékače. „A prozradíš mi, co je to tak důležitýho, že se musíš o půlnoci vyplížit z postele a začít na tom dělat?“

„Nejdřív mi pověz, jak moc se zlobíš.“

Nevinně se na něj podívala. „Vůbec se nezlobím.“

Moc ho to nepřesvědčilo. „No dobře. Napadlo mě něco pro ten projekt, kterým chce tvůj otec doběhnout Yorlanda a Younga. Myslel jsem si, že zkusím projet ta čísla a podívat se, jak to vypadá.“

„Táta o tu zakázku ve Spokane hrozně stojí, co?“

„Jo.“

„To víš že je to osobní záležitost, ne?“

„Ne, to jsem nevěděl,“ odpověděl Hatch a zaujalo ho to. „Ale začínalo mi to být divné. Ta zakázka prostě nestojí za to, aby se kvůli tomu člověk tak honil – teda za normálních okolností.“

Jessie zkontrolovala topinky a zdály se jí hotové. Vyndala je z opékače. „Yorland a Young ho dostali před pár roky. Přebrali mu zakázku, o které si táta myslel, že patřila jemu. Chce se jim pomstít, nic víc.“

Hatch zamyšleně přikývl. „To chápu.“

„Myslela jsem si, že to pochopíš.“ Jessie dala horké chleby na talíř a přinesla je ke stolu. Posadila se naproti Hatchovi. „Budu se snažit nezmazat ti důležité výpočty žervé.“

„Toho si teda vážím.“ Hatch ji sledoval, jak roztírá žervé na chleba.

„Odkdy jsi takový odborník na pomstu? Jak to, že tak chápeš tátu?“

„Na tom nezáleží,“ řekl měkce Hatch. „To už je dávno pryč.“

„Aha?“ Se zájmem se na něj podívala. „Tak kterou společnost jsi zničil nebo poškodil a trumfnul?“

„Ta firma se jmenovala Patterson a Finley. Dělali inženýrský sítě.“

Jessie se na něj podívala a vzpomněla si, jak jí tenkrát na olympiádě otec nadšeně vykládal, jak Hatch tuhle firmu zlikvidoval lacinějším projektem. „To byla taky osobní pomsta? Cos měl proti Pattersonovi a Finleymu? Co ti kdy udělali?“

Hatch vzhlédl. „Možná není zrovna nejlepší čas se do toho pouštět.“

„Poslyš, žádný lepší čas nebude. Chci vědět, o co šlo a chci to vědět hned.“

Hatch se opřel o loket. „Bude z tebe náročná manželka, co.“

Zasmála se. „Měl by sis na to zvyknout. Tak o co tehdy šlo s Pattersonem a Finleyem?“

Hatch dlouho mlčel. Pak pokrčil rameny. „Pamatuješ se, jak jsem mluvil o tom chlapovi, co za ním odešla moje žena – zrovna ten den, co se zabila?“

„No a?“

„Jmenoval se Roy Patterson.“

Jessie se málem udusila chlebem. „Ten samý Patterson jako ve firmě Patterson a Finley?“

„Tak. A jestli už nemáš další otázky, dodělám ty čísla tady a půjdu za chvíli spát.“

Jessie ho sledovala, jak začal znovu sčítat. „A stálo to za to?“ zeptala se.

„Zničit Pattersona a Finleyho? Stálo.“ Nevzhlédnul.

„Ale byl to tvůj nejlepší kamarád, ne?“ zašeptala. „A pak ti kvůli němu odešla žena. Musels ji mít hrozně rád, když jsi pak dal dohromady takovouhle pomstu.“

„Všechno, co jsem k ní kdy cítil, bylo pryč, když jsem našel ten její vzkaz, kde psala, že ode mě odchází, protože stojím za starou belu a ona potřebuje být se schopným člověkem.“

Jessie o tom chvilku přemýšlela. „Nikdo se nepomstí takovýmhle způsobem, když mu o ženskou nejde.“

„Nerozumíš pomstě, Jessie. Nejlepší je zastudena, jak se říká, ne hned. Aspoň pro mě. Není v tom žádná vášeň.“

„Je to byznys, co?“

Hatch přikývl. „Dalo by se to tak říct. Jasně. Obchodní záležitost.“

„Osle!“ Vstala a zamířila k chodbě, která vedla do ložnice. „Měls ji rád, a když jsi o ni přišel, jako by ti vyrvali srdce. Pak ses pomstil a dals do toho zbytek citu, který ti zůstal.“ Zastavila se ve dveřích. „Hatchi, pověz mi něco. Budeš ještě někdy takhle riskovat? Zamiluješ se ještě někdy? Nebo dostanu jenom zodpovědný, dlouhodobý vztah zvaný manželství, a tím to skončí?“

„Jessie.“ Znělo to spíš jako zavrčení.

„Co?“ Otočila se a pokračovala dál k ložnici. „Vždyť víš, že je v tom víc.“

„Ne. Nevím. Někdy si nalhávám, že je. Ale jindy se s hrůzou probudím uprostřed noci a zpanikařím. Protože si nejsem jistá, víš. Mám tě ráda, ale nevím, jestli ty máš rád mě.“

„Jessie, neblbni.“

„Dobrou noc, Hatchi.“

Vrátila se do ložnice, zalezla do postele a schoulila se do klubíčka. „Jessie.“

Otočila se a viděla, jak stojí ve dveřích. Sledovala, jak se blíží k posteli. Cestou si rozepínal kalhoty.

„Víš, že je v tom víc,“ opakoval a lehl si vedle ní. „Není.“

„Je.“ Vzal ji do náručí a prudce políbil. „Je, zatraceně. Je toho mnohem, mnohem víc.“

„Tak jo,“ zašeptala. Musí být. Sázela celou svou budoucnost na naději, že jí jednoho dne řekne, jak ji má rád.

17. kapitola

Není nad pocit z dobře vykonané práce, říkala si Jessie. Už dlouho nebyla na nic tak pyšná. Podívala se na stůl, kde ležela hezky upravená zpráva pro paní Valentinovou. Nádhera. Paní Valentinová bude nadšená.

Alex nechal Jessii, aby zprávu napsala u něj na počítači, aby to dobře vypadalo. Oba okraje zarovnané, nikde ani chybička a sloh celého díla byl střízlivě odborný.

Jessie se ještě zastavila v papírnictví a koupila desky, aby celé věci dodala potřebný profesionální lesk.

U Senzibilních porad paní Valentinové se začnou dít změny. Nastává nové období. Ranní noviny přinesly zprávu o případu a Jessii bylo jasné, že každou chvíli začne zvonit telefon.

Zaslechla na schodech zvuk známých kroků a zdvihla hlavu. O chvíli později se otevřely dveře a do kanceláře vešla paní Valentinová ve svém pracovním oblečení. Měla tmavě zelený turban, zelenou volnou blůzu s širokými rukávy a dlouhou zelenou sukni až ke kotníkům. Kolem krku se jí jako obvykle houpaly a cinkaly řetízky a korále. Pod paží nesla noviny.

„Paní Valentinová, vám to ale sluší. Jak je vám?“

„Dobře, Jessie. Výborně. A znovu vidím, víš. To je úleva.“

Jessie se šťastně usmála. „To jsem ráda, paní Valentinová. Běžte dál, už mám skoro hotový čaj. Hned ho přinesu.“

„Děkuju, Jessie. Čaj bych si dala.“ Cestou do své kanceláře začala paní Valentinová rozkládat noviny.

Jessie zatím rychle nasypala lžičky čaje do konvice a připravila tác. Tiše si prozpěvovala a natáhla se pro konvici s vařící vodou. Když měla všechno připravené, rozmístila na tác konvici, dva křehké šálky, lžičku a cukřenku. Vzala podnos a šla.

U stolu se zastavila a přidala na tác pečlivě svázanou zprávu o případu Susan Attwoodové. Pak vstoupila do kanceláře paní Valentinové.

Paní Valentinová měla na stole rozložené noviny, na nose brýle na čtení a byla zabraná do hlavního článku na první straně.

Jessie se podívala na titulky a položila podnos. Spokojeně se usmála. Místní senzibil odhalil multimilionový podvod.

„Panebože.“ Paní Valentinová pečlivě dočetla poslední odstavec a obrátila stránku, kde článek pokračoval. „Pane na nebi.“

Jessii dalo práci se ovládnout. Netrpělivě postávala u stolu a čekala, až paní Valentinová dočte. Když pak její zaměstnavatelka složila noviny a opřela se o opěradlo křesla (vypadala trochu zmoženě), Jessie už to nevydržela.

„Tak co tomu říkáte, paní Valentinová? Ze Senzibilních porad se stane známá firma. Lidi se budou tlačit u dveří. Budeme muset rezervovat schůzky celé týdny dopředu. Stane se z nás nejznámější poradna nejen ve městě, ale možná v celém státě.“

„Jessie, prosím…“

„Budeme to muset naplánovat. Budeme asi potřebovat přibrat nějakou sílu na administrativu, ale to nevadí. Mám zkušenost s přijímáním lidí. Zařídím to.“

„Jessie…“

„Ale nevím, jestli bychom neměly pozvat ještě jednoho senzibila, aby pracoval s vámi.“ Jessie se soustředěně zamračila a začala přecházet po místnosti. „Budeme mít hrozně práce, a s tímhle já pomoct nemůžu. Po pravdě řečeno, přiznávám to nerada, ale senzibilních schopností nemám, co by se za nehet vešlo. Spíš se vyznám v managementu.“

„Jessie, musíme si o něčem promluvit.“

„Promluvím si s mamkou a s Connie a poprosím je, aby nám udělaly pár návrhů pro interiér.“

„O něčem důležitém, Jessie…“

„Chceme, aby to tu vypadalo seriózně, ale útulně, a trochu jako z jiného světa. Aby to budilo dojem úspěšnosti, ale ne úspěšností posedlé, jestli mi rozumíte.“

„Jessie…“

„Budeme se možná muset poohlédnout po větší kanceláři, ale to zatím může počkat, ne?“

„Jessie, mrzí mě to, ale musím tě propustit.“

„Taky jsem si myslela, že by bylo dobré… Co jste to říkala?“ Jessie zmlkla a překvapeně se na starou paní podívala. „Paní Valentinová, to snad ne.“

Žena hluboce vzdychla. „Hrozně mě to mrzí, moje milá. Víš, že tě mám ráda. Je příjemné mít tě kolem. Ale mám dojem, že moje firma je moc malý podnik, abych si mohla dovolit asistentku.“

Jessie sevřela hranu stolu. „Ale to je právě to, paní Valentinová. Sotva se tahle zpráva roznese, tak už nebudeme malá živnost. Telefon bude zvonit v jednom kuse. Všichni o nás budou vědět.“

„To je právě to, čeho se bojím, milá Jessie. Nikdy jsem netoužila mít velkou firmu. Vyhovovalo mi to tak, jak to bylo. Aby to byla malá, poklidná živnost, kterou obstarám sama. Měla jsem své pochybnosti, už když jsem tě přijímala, ale líbila ses mi. Tak jsem odhodila obavy stranou. Řeklo by se, že zrovna já bych mohla vědět líp, co dělám. Podívej, co se stalo. Zkazilas mi živnost. Budu to tu muset zavřít, než ten poprask zase odezní.“

„Paní Valentinová, to mi dáváte výpověď?“

Stará paní znovu vzdychla. „Bohužel, moje milá. Ale neboj se, dám ti dobrý posudek.“

Na stole zazvonil telefon.

Hatch se zastavil u Graciina stolu před vchodem do Vincentovy kanceláře. „Grace, buďte tak hodná a nespojujte jeho hovory, než odtamtud vyjdu. Potřebuju, aby nás nikdo nerušil.“

„Jistě, pane Hatcharde.“ Grace se usmála. „Ráno jsem v novinách četla o vašem dobrodružství s Jessii. Muselo to být napínavé.“

„Dá se to tak říct.“ Hatch prošel kolem stolu a vstoupil do svatyně.

Benedict vzhlédl a zamračil se na nečekaného návštěvníka. „Zrovna mám něco rozdělaného, Hatchi. Je to vážně tak důležité?“

„Dost.“ Hatch položil rychlovazač, co přinesl s sebou, a šel ke kávovaru nalít si hrnek kávy. Přinesl si ho k Vincentovu stolu a opřel se o hranu. „Četl jsi ranní noviny?“

„Četl, zatraceně.“ Vincent odhodil pero a opřel se. „Když jsi mi vykládat, co se dělo na San Juanu, vynechal jsi pár detailů, co?“

Hatch pokrčil rameny.

„Jsem rád, že je tomu nesmyslu konec.“

„Já taky.“

Vincent se zamyslel a zkoumavě se na Hatche podíval. „David toho chlapa fakt složil?“

„Jo, karatem. Chlap ani nevzdech. David nás zachránil. Kdyby se mu to nepovedlo, asi jsme živí nevyvázli.“

„To teda nevěřím vlastním uším.“ Vincent přikývl a tvářil se spokojeně. „Třeba se ještě vyvede a bude jinej než Lloyd. Všechno je možný.“

„Je načase, abys ho začal brát takového, jaký je.“

„Možná.“ Vincent zvedl pero. „Jak jsem řekl, jsem rád, že je to za námi. Ale bude na tobě, aby se Jessie víckrát nezamotala do takovýchle akcí.“

„Vynasnažím se.“

Vincent se na něj podíval. „Když je řeč o Jessii, dohodli jste se už na termínu?“

„Ne. Ale v pátek večer bychom chtěli uspořádat oslavu – oficiální zasnoubení. Jessie říkala, že by chtěla zamluvit stůl ve své oblíbené restauraci tam dole na Market Street. Zveme celou rodinu, včetně tebe.“

Vincent se usmál. „To zařídím.“ Natáhl se pro diář a něco si na pátek poznamenal. Znovu se opřel. „Chceš si promluvit o něčem obchodním nebo ses jen tak stavil?“

„O něčem obchodním.“ Hatch se zamyšleně napil. „Chtěl bych do pátku vyjasnit pár věcí.“

„Myslíš jak koupit část firmy? Nedivím se, že v tom chceš mít jasno. Docela ses načekal.“

„Jde o trochu něco jiného než jenom o můj podíl. Týká se to více lidí, Vincente.“

Vincent se zamračil. „O čem to sakra mluvíš?“

„Vysvětlím ti to zjednodušeně, pak se můžeme dohodnout na detailech. Chci, abys souhlasil s tím, že se firma rozdělí na čtyři části. Jedna čtvrtina pro Davida, jedna pro Elizabeth, jedna pro Jessii a já koupím tu zbývající čtvrtinu a celé to povedu.“

Vincent otevřel překvapením ústa. Na chvíli ho opustila řeč, ale když znovu promluvil, zrovna to v kanceláři zahřmělo. „No ty ses zbláznil! Rozdělit Benedictovy spojovací materiály? Po všech těch letech, co jsem se tu dřel?“

„Nechci firmu rozbít, chci, aby zůstala v rodině tak, jaks to vždycky zamýšlel. Ale takhle by všechny zúčastněné strany vlastnily část. Aspoň by o firmu měly skutečný zájem.“

Vincent uhodil pěstí do haldy papírů. „Ani jeden z nich neví, co to je řídit takovouhle firmu, sakra.“

„Proto máš přece mě, na tos zapomněl?“

„Ty vůbec nevíš, co mluvíš, člověče. Dej Davidovi podíl na firmě a nevíš, co začne vyvádět za blbosti. Vždycky mi vyčítal, že Lloyd odešel. Nemá za mák selského rozumu. Je to praštěnej radikál, chce studovat filozofii, panebože. Ekologii a takovéhle věci. Když dostane čtvrtinu podniku, začne dělat nepříjemnosti.“

„Davida zvládnu.“ Hatch se znovu napil. Byl připravený, že bude dusno. Nečekal nic jiného od chvíle, kdy překročil práh kanceláře. Až bude po všem, Benedict se uklidní a přistoupí na jeho návrh.

„Tak ty si myslíš, že dokážeš zvládnout Davida, jo? A co jeho máma? Glenna je železná panna, kamaráde. Je zahořklá a divná. Nikdo nemůže tušit, co by mohla začít vyvádět, kdyby se zmocnila Davidova podílu.“

„David už není dítě. Už to, že se rozhodl studovat postgraduál, je důkaz, že se dokáže matce postavit. Ona přece chtěla, aby zůstal u tebe.“

„Děláš chybu. Dát podíl na firmě jim by byla katastrofa. A co Elizabeth? To je přece dítě. Je jí dvanáct, panebože. Nemůžeš dát čtvrtinu firmy dvanáctiletý holce. Co když se Connie znovu vdá? Nový manžel by mohl chtít manipulovat s firmou a mohl by k tomu zneužít Elizabethin podíl.“

„Jsi její otec, ne? Než bude zletilá, můžeš mít její podíl pod kontrolou. Nebo můžeš jejím správcem ustavit Jessii.“

„A co pak? Nebude to trvat ani deset let,“ zuřil Benedict. „Jestli půjde všechno podle tvého plánu, bude firma třikrát tak velká. Možná větší. Elizabeth se bude živit pitváním krysích mozků nebo něčím podobným. To chceš, aby přírodovědec, co je úplně mimo, rozhodoval o čtvrtině takového podniku? Vždyť si s tím nebude vědět rady!“

„Mám dojem, že co se týče Benedictových spojovacích materiálů, Elizabeth si vždycky nechá ochotně poradit od Jessie.“

„Od Jessie? No to je fór. Ta je úplně stejně mimo.“

Hatch se lehce usmál. „Ale Jessie přece bude moje žena, ne? A nechá mě, abych rozhodoval o firmě. Budu to mít pod kontrolou zrovna tak, jak sis to představoval.“

„Až na to, že polovina firmy bude v cizích rukou. Ne, nechci, aby se firma takhle drobila.“

„Nebude se přece drobit. Čtvrtiny jsou velké bloky a já je budu mít přímo nebo nepřímo pod kontrolou.“

„Nemůžeš mít věci pod kontrolou, když se budeš muset bavit se třemi dalšími spoluvlastníky. Kdyby se smluvili a chtěli dělat něco jiného, přehlasujou tě.“

„To je riziko, připouštím. Ale znám přece tvou rodinu, Vincente. Riziko je malé, s tím si poradím.“

„Nic nevíš.“ Benedict uhodil ještě jednou do stolu a vyskočil. „Nikdy si nemůžeš být jistý, že máš věci pod kontrolou, když společnost rozdělíš na čtvrtiny.“

„Já bych to risknul.“

„Já ne!“ křičel Vincent. „Viděl jsem, jak se takhle rozpadla spousta rodinnejch firem. Nám se to nestane.“

Hatch se podíval do hrnku. „Nemáš stejně na vybranou, Benedicte.“

„Co to meleš? Samozřejmě že mám na vybranou. Říkám, že se nic dělit nebude, a konec.“

„Jestli chceš, abych si vzal Jessii a vedl firmu, tak to konec není.“

Nastalo ticho. Vincent zíral strnule na Hatche. Pak se posadil a pořád se nemohl vzpamatovat.

„To se mi snažíš říct, že si Jessii nevezmeš, když nerozdělím firmu?“ ujišťoval se Vincent, jako by dobře neslyšel.

„To jsem neřekl. Vezmu si ji, ale nekoupím podíl na firmě a nepovedu ji. S Jessii se sebereme a odjedeme odsud. Začneme někde jinde, třeba v Oregonu.“

„Kecy. Nedám Jessii věnem ani vindru.“

Hatch přikývl. „To je úplně jedno. Kdybys jí firmu nechal, postaral bych se, aby ji rozdělila, sotva by jí připadla.“

„Kecáš.“ Benedict mluvil najednou tiše, v očích napětí a hněv. „Blufuješ.“

„Copak jsem ti někdy lhal? Bud budeš souhlasit s tím, že firmu rozdělíš mezi Jessii, Elizabeth, Davida a mě, nebo můžeš na celý plán zapomenout. S Jessii se odstěhujeme.“

„Nikam s tebou nepůjde, hajzle.“

Hatch věděl, že bruslí po tenkém ledě. Blufoval, co mu síly stačily. Všechno záleželo jen na jeho karbanických dovednostech. Sevřel pevněji hrnek. „Půjde se mnou. Má mě ráda.“

„Je z tebe nervózní. Sama mi to říkala.“

„Stejně se mnou půjde, Benedicte.“

„Kecáš. Nepůjde, když se dozví, že odcházíš od firmy,“ vyštěkl Vincent. „Má někdy divný nápady, ale ví, co je to povinnost vůči rodině. Neodejde od rodiny. Všichni na ní závisí, a ona to ví.“

„Měli byste na ní přestat záviset, protože odteďka se to změní.“

„To máš teda pravdu.“ Vincent přimhouřil oči. „Ruším s tebou smlouvu, Hatcharde. Máš padáka. Zmiz odsud. Máš hodinu na to, abys vyklidil stůl.“

Na chvilku si Hatch myslel, že se přeslechl. S takovým výsledkem nepočítal. Zmátlo ho to, ale snažil se nedat na sobě nic znát. Vstal a pomalu postavil prázdný hrnek na stůl. Beze slova zamířil ke dveřím.

„Kdybys, Hatcharde, přišel zase k rozumu, víš, kde mé hledat!“ zavolal za ním Vincent.

„Názor nezměním. Jo, ta zpráva, co jsem ti nechal na stole, je konečný projekt na tu zakázku ve Spokane. Podle toho se ti povede jít s cenou pod Yorlanda a Younga a firma na tom ještě něco málo vydělá. Ale radil bych ti se na to vykašlat. Nestojí to za to.“

„Zatracená práce, Hatchi…“

Hatch vyšel ze dveří a tiše je za sebou zavřel. Asi minutu tam stál a přemýšlel o tom stoosmdesátistupňovém obratu, jaký jeho život najednou vzal.

„Pane Hatcharde? Jste v pořádku?“ ptala se ho starostlivě Grace.

Hatch se na ni s námahou podíval. „Mohla byste, Grace, zavolat mé sekretářce?“

„Jistě, pane. Co jí mám říct?“

„Ať vyklidí můj stůl a nechá mi věci poslat do bytu. Už se do kanceláře nevrátím.“

Grace se na něj překvapeně podívala. „Vy od nás odcházíte, pane Hatcharde?“

„Vypadá to tak.“ Pochmurně se na ni usmál a zamířil k výtahu. „Právě jsem dostal výpověď.“

„Pane Hatcharde…“ Grace vypadlo sluchátko z ruky a udeřilo o stůl.

Hatch stál v okně svého elegantního bytu a díval se na Elliottův záliv. Byl to krásný pohled a Hatch se divil, že tu nestrávil víc času a nevychutnal ho.

Odpověď byla jednoduchá. V Jessiině bytě bylo mnohem útulněji, příjemněji, prostě víc jako doma.

Odtrhl oči od zálivu a rozhlédl se po bytě, který si najal krátce po tom, co se přestěhoval do Seattlu. Byl tam dokonalý pořádek. Nikde ani smítko, všechno na svém místě. Na najatou uklízečku byl spoleh. Vypadalo to, jako by v tom divném bytě ani nikdo nežil. Uvědomil si, že spoustu věcí ani nevybalil. Neměl čas. Od chvíle, kdy přijel, byl bud v práci, nebo se snažil ucházet o Jessii. Byt vypadal spíš jako hotelové apartmá než něčí domov.

Výpověď.

Bylo těžké uvěřit, že je konec. Že všechno, na čem tak usilovně pracoval, se rozplynulo jako dým. Že Vincentu Benedictovi jeho bluf vyšel.

Že ztratí Jessii.

Hatch si byl tak jistý, že se mu podaří staršího muže donutit, aby společnost rozdělil, tak jistý, že umí s Benedictem jednat. Měl vědět hned od začátku, že Benedict je příliš tvrdý a svévolný a neústupný, aby ho dokázal vmanévrovat do něčeho, co sám nechce.

Hatch hrál pokr se starým lišákem a prohrál. Ten jeden bluf ho stál všechno.

To, jak mu vyhrožoval, že s sebou odvede Jessii, byl jen prázdný trik. Mohl vědět, že Benedict by byl naivní, kdyby mu na to skočil. Byl by blázen, kdyby si skutečně myslel, že by kvůli němu Jessie doopravdy odešla od rodiny a zrušila všechny dobrovolné závazky kvůli muži, z nějž byla nervózní. Ze všeho nejdůležitější pro ni byla věrnost rodině. Vždyť tím ji vlastně vmanévroval do jejich vztahu.

Hatch si nic nenalhával. V podobné situaci už jednou byl a věděl, jak to dopadne. Jessie není Olivia. Byl si opravdu jistý, že o něj stojí. Ale to, že se nakonec přesvědčila, že ho má ráda, nebylo dost silným argumentem pro to, aby s ním utekla, když jinak všechno vybouchlo.

Hatch si uvědomoval, že se musí na celou věc dívat realisticky. Že se na to musí podívat očima ženy.

Kdyby s ním odešla, znamenalo by to, že tu nechá všechno, co je jí drahé. Elizabeth. Musela by opustit Seattle. Zrušit závazky k rodině a k Benedictově firmě.

Znamenalo by to, že spojí svůj osud s člověkem, který bude prakticky začínat znovu, z ničeho. Hatch ze zkušenosti věděl, že ženy málokdy dělají něco tak hloupého.

Podíval se k barovým dvířkům a napadlo ho, že by si dal panáka. Potřeboval ho.

Ale pak si řekl, že počká, až se uvidí s Jessii. Pak ho bude potřebovat ještě víc.

Zazvonil na zvonek u dolních dveří Jessiina domu. Měl klíč, Jessie mu jeden dala, ale nějak se mu nechtělo si otvírat sám. Tentokrát se nevrací z práce, ale jde na poslední návštěvu.

„Ano?“ ozval se v mluvítku Jessiin hlas.

„To jsem já.“

Neřekla nic víc, ale za chvíli se ozval známý zvuk, dveře povolily. Hatch je otevřel, vešel dovnitř a začal stoupat po schodech.

Rozhlédl se kolem a uvědomil si, jak mu všechno připadá důvěrně známé. Navykl si sem chodit každý večer. Zvykl si na to, jak to bylo hezké, když na něj Jessie čekala se sklenicí vína a z kuchyně to lákavě vonělo.

Chápal, proč se muži snaží držet ženy doma. Všechno je pak pro ně pohodlnější.

Teda ne že by někdo dokázal udržet Jessii doma, bosou a těhotnou, pomyslel si hned.

Těhotnou.

Myšlenka, že by Jessie mohla být těhotná, visela ve vzduchu. Protože kdyby byla, tak by si možná myslela, že si ho vzít musí.

Nechtěl by ale po ní, aby se nutila do takového rozhodnutí a dělala, jak je ušlechtilá.

Na druhou stranu, vyjít by to mohlo. Jessie přikládala velkou váhu tomu, aby děti měly otce. Většinu svého života se snažila budovat mosty mezi Vincentem a rodinou. Poslední věc, kterou by chtěla udělat, bylo upřít vlastnímu dítěti otce.

Pravděpodobnost, že by se mu povedlo přivést ji do jiného stavu dřív, než se dozví nejnovější zprávy, byla mizivá. Spali spolu bez ochrany jen dva dny. Kdyby byl zticha, mohl by to zkusit dneska večer ještě jednou, ale šance by se tím moc nezvýšila. V poslední době nemá zrovna štěstí.

Ve druhém patře Jessie zatím otevřela dveře. Měla vlasy sčesané za uši a na sobě černé šaty. Viděl, jak se jí do očí vkradla nejistota, sotva se na něj podívala.

„Hatchi, stalo se něco?“

Tak ještě nic neví. Může mlčet. Dopřát si ještě jednu šanci v posteli. Trošku vychýlit váhy ve vlastní prospěch. Ale ona k němu byla vždycky upřímná. Dluží jí upřímnost na oplátku.

„Tvůj otec mi dal dneska padáka.“ Překvapilo ho, jak klidně těch pár prostých slov znělo. Stál tam ve dveřích, čekal na ránu a říkal si, co si jenom bez téhle ženy počne. Není to daleko. Musí jenom počkat, až rána dopadne.

„Táta tě propustil?“ Jessie konečně zavřela ústa. „Zrušil ti smlouvu?“

„Jo.“

„Takže jseš nezaměstnanej?“

Hatch přikývl a opřel se ramenem o rám dveří. Dal si ruce do kapes. „Vypadá to tak.“

„Takže nepovedeš Benedictovy spojovací materiály?“

„Ne.“ Zadržel dech. „Brzo odjedu ze Seattlu. Chci začít někde jinde. Možná v Oregonu. Nebo v Arizoně. Jenom jsem se tu stavil, abych ti to oznámil.“

„Hatchi, to je neuvěřitelné. Pořád to nechápu.“ Zamrkala a pak se jí oči naplnily veselím. Začala se hihňat a za chvíli se smála na celé kolo. „Panebože. Tak konečně máme něco společného.“

Hatch se zamračil, nechápal, co se děje. „Jessie?“

„Taky jsem dneska dostala výpověď.“ Hatch se na ni podíval. „Cože?“

„Slyšels dobře,“ vypravila ze sebe Jessie. „Paní Valentinová mě propustila. Tvrdila, že se jí nelíbí, jakým směrem vedu její firmu. A že mi dá dobrý posudek. Panebože, to je legrační. Oba dva jsme dostali padáka v jeden den. Nemůžu tomu pořád uvěřit.“

„Zatím mi to nepřipadalo nijak legrační.“

Jessie znovu zamrkala a utřela si uslzené oči. Nadechla se. „Jasně, chudáčku. Vsadím se, že se ti to ještě nikdy nestalo.“

„Stalo. Jednou,“ připomněl jí schválně.

Přikývla a natáhla se, aby ho vtáhla dovnitř. „Máš pravdu. Málem jsem na to zapomněla. Tenkrát, když jsi žil s Olivií a tvoje firma se položila.“ Zavřela za ním dveře a zamkla. „Ale to už je stejně dávno. Nemáš moji bohatou zkušenost. Pojď dál a já ti ukážu, jak se to dělá.“

Hatch měl dojem, že padá králičí dírou. Nic se nedělo podle scénáře. „Co jak se dělá?“

„Jak se oslavuje výpověď, co jiného. Protože máš tak nepatrnou zkušenost, předvedu ti to. Nejdřív se posadíš.“ Dotlačila ho na židli u stolu.

„A co pak?“

„Pak otevřeš flašku šampaňského. Hned jak jsem ráno odešla z kanceláře, koupila jsem ji. Už ji pár hodin chladím.“ Otevřela ledničku a vyndala láhev z horní police. „To je pořádný šampaňský, francouzský, ne z Kalifornie. Rozšoupla jsem se. Vždycky to tak dělám, když dostanu padáka.“

„Aha.“

„Já za sebe bych hlasovala pro Oregon,“ řekla a odstranila drátek, který držel na místě špunt. „Ale byla jsem i v Arizoně a bylo to tam hrozně hezký. Jestli myslíš, že bychom se měli přestěhovat do Arizony, tak nejsem proti. Ale Elizabeth by spíš mohla jezdit na návštěvu, kdybychom bydleli v Oregonu. Na druhou stranu, nemůžem si moc vybírat. Když jsme nezaměstnaný a tak.“

Z láhve vyletěl špunt a bouchl o strop. Šampaňské začalo pěnit a hrozilo, že zalije podlahu.

Hatch natáhl ruku, vzal jí láhev a rychle nalil šampaňské do připravených skleniček.

Pak popadl Jessii a přitáhl si ji do náručí. Ani trochu se nebránila a v očích jí svítily smích a láska.

18. kapitola

„Znamená to,“ ptal se Hatch, když ji o pár minut později neochotně pustil, „že nás stále pokládáš za snoubence?“

Jessie zdvihla skleničku se šampaňským a vystrašeně se na něj přes okraj podívala. „Ty se z toho snažíš vyvléct?“

„Ne, sakra.“

„Teta Glenna tvrdila, že bys mohl.“

„Mohl co?“

„Že bys o mě mohl ztratit zájem, kdybych věnem nedostala Benedictovu firmu.“

Hatche to znechutilo. „To je ale náhoda. Já jsem si říkal, jestli náhodou neztratíš zájem si mě vzít, když to bude znamenat ztrátu Benedictovy firmy. Kromě toho, tvůj otec vyhrožoval, že tě vydědí bez jediného centu. To jsem ti neřekl, že.“

„To tě táta jenom tak strašil. On je tak posedlej bankrotem, že si myslí, že ani ostatní nic jinýho nezajímá. Jak se to stalo, Hatchi?“

„Jak jsem dostal výpověď? Riskoval jsem. Snažil jsem se blufovat ve hře s ostříleným hráčem pokru a on zahlásil dřív. Mohl jsem být chytřejší.“ Chvilku o tom přemýšlel. „Věděl jsem, že riskuju, ale musel jsem to udělat.“

„Proč?“

„Chtěl jsem přeseknout pár dalších uzlů, co tě nutily tancovat po špičkách mezi otcem a zbytkem rodiny. Myslel jsem si, že kdyby se mi povedlo získat pro Davida a Elizabeth čtvrtinu firmy, byla bys už napořád mimo smyčku.“

„Mimo smyčku?“

„To byl plán A. Rozdělit firmu mezi logické dědice a já že bych taky koupil jednu čtvrtinu. Tak by byli všichni v prakticky rovnoprávné situaci. Nikdo by na tobě nebyl závislý, aby se mu dostalo spravedlivého podílu. Matky by na tebe přestaly tlačit a kus firmy pro Davida by možná zpacifikoval Glennu. Nemusela bys už mít dojem, že musíš držet všechno pohromadě sama.“

Jessie otevřela úžasem ústa. „Ty ses snažil přemluvit tátu, aby mezi nás rozdělil firmu?“

„Jo. Jak jsem říkal, to byl plán A. Připadalo mi to jako dobrej nápad.“

„O tomhle táta nikdy nechtěl ani slyšet. Povídala jsem ti to. Kolikrát jsem to jenom sama zkoušela. Odmítal se o tom vůbec bavit. Má dojem, že by se tím firma roztrhala.“

„Přesvědčoval jsem ho, že mi může věřit, že ji dokážu udržet pohromadě. Zjevně mi nevěřil.“

Jessie se opřela loktem o stůl a položila si bradu do dlaně. „A cože jsi ho do toho tak strkal, když jsi věděl, že bys mohl přijít o všechno?“

Hatch se jí podíval do očí. „Vždyť ti to povídám, snažil jsem se z tebe sejmout trochu rodinného tlaku.“

Začala se smát. „A ještě něco víc, ne? Chtěl jsi sám sobě dokázat, že si tě vezmu, i když nebudu muset. Hatchi, to je strašně hezký.“

„Hezký? Vzpamatuj se, ženská, je to všechno jenom ne hezký. Je to naprostá finanční katastrofa. To je na pověšení se do průvanu.“

Kousla se do rtu. „To ti tak vadí, že jsi přišel o Benedictovu firmu?“

„Ne, zatraceně. Můžu žít dál bez Benedicta. Ale zatím jsem se ještě nepřenesl přes to, že ty tu firmu ztratíš taky, jestli se za mě provdáš.“

„To je toho.“

„Když přijdeš o své dědictví, ztratíš i svou vedoucí úlohu v rodině,“ pokračoval.

„Už nejsem prostředník, jak jsi tvrdil,“ přikývla Jessie na srozuměnou. „Ze začátku to bude trošku divné.“

„Měla by ses připravit na to, že to bude trochu víc než jen trošku divné. Asi ti nedochází, že na tebe budou všichni hrozně naštvaní. Budou si připadat ohrožení. Když si mě vezmeš, rozplyne se jim vidina podílu na zisku, s kterým už počítali.“

„Proč? Co si myslíš, že teď táta udělá?“

„Kdoví? Buď firmu prodá, nebo ji povede dál tak jako dřív. Ať tak nebo tak, můžou se rozloučit s tím, že by se z podniku stal gigant.“

„Ale tátovi na firmě hrozně záleží. Nedokážu si představit, že by ji prodal.“

„Já jo. Nemá rád, když s ním někdo zkouší manipulovat zrovna tak jako já. Je docela dobře podnik schopnej prodat, jen aby dokázal, že s ním nikdo nehne. Jestli sis toho ještě nevšimla, tak je pomstychtivej. Jenom dobře se podívej, co jsem musel všechno dělat, aby se mi podařilo odrovnat Yorlanda a Younga jenom proto, že mu předtím vyfoukli zakázku.“

„Pravda. A takovýhle motivaci ty rozumíš, co?“

Hatch povzdechl. „Jo. A i kdyby firmu neprodal, tak ji stejně nedokáže předělat v něco, co si všichni představujou. Firma i jeho styl managementu jsou třicet let pozadu. Nebude s to ji oživit, ledaže by přibral jako spolumajitele někoho, jako jsem já, a do toho se mu už asi podruhé chtít nebude.“

„Což znamená, že Benedictovy spojovací materiály budou dál prosperující firma regionálního významu. To mi nepřipadá tak špatné.“

„Ale všem ostatním jo, včetně tvého otce. Ta představa se jim bimbala jako mrkev oslovi před nosem a těžko kdy zapomenou na to, že byla nadosah. Budou ti vyčítat, že o to přišli. Promiň, Jessie.“

„Není co.“ Na chvíli zmlkla. „Pověz mi jen tak pro zajímavost, nechal ti táta otevřený dveře, kdybys chtěl zpátky?“

Hatch se posupně usmál. „Jistě. Jenom musím přijít zase k rozumu, přilízt po kolenou zpátky a slíbit, že to uděláme tak, jak si přeje on.“

Jessie se zatvářila překvapeně. „To řekl? Musí mu přece být jasné, že za takových podmínek se nevrátíš.“

Hatch pokrčil rameny. „V tu chvíli ho asi nic jiného nenapadlo. Až se oklepe, začne tlačit na tebe. A ostatní jakbysmet.“

„Tak ať. Já už jsem se rozhodla.“

Pořád ještě nechápal, co se děje. „Ale proč?“ ptal se nedůvěřivě.

„Protože tě mám ráda přece. Říkala jsem ti to.“

„Já vím. Já vím, žes to říkala, ale –“

Položila mu prst na ústa, aby mlčel. „Máš mě rád?“

Poprvé o tom na chvíli přemýšlel. „Nejspíš jo. Jinak bych nepodnikal to, co jsem podnikal.“

Nakrčila nos. „Utiš se, srdce mé bušící. Tak to zkusíme znovu. Byl by ses vzdal podílu na firmě a své naplánované budoucnosti pro nějakou jinou ženskou?“

„Samozřejmě že ne.“ Napil se šampaňského a skryl úsměv.

„Tak už to sakra přiznej.“

Podíval se jí s úsměvem do očí a poprvé ten den cítil, že ho opouští napětí. „Mám tě rád, Jessie.“

Teď se usmála spokojeně Jessie. „A stálo to za to? Přijít o všechno pro lásku?“

Připadalo mu, jako by mu někdo sundal balvan z ramen. „To jsem udělal?“

„Hm.“

„To mi řekni ty, jestli to stálo za to,“ vybídl ji. „Stálo. Rozhodně.“

„Stálo. Rozhodně,“ opakoval po ní. Vzal jí z ruky skleničku a postavil ji na stůl vedle své. Pak vstal, zvedl Jessii ze židle a vzal ji do náruče.

„Páni,“ zašeptala, když ji odnášel do ložnice. „Jak já bych si přála, abych tu měla schodiště. Bylo by to mnohem romantičtější, kdybys mě nesl po schodech, nemyslíš?“

„Ne. V mém věku musí člověk myslet na bolesti v kříži,“ namítl Hatch vážně.

Bouchla ho do ramene. „To byl vtip. Aspoň si teda myslím, že to měl být vtip. Byl to vtip?“

Hatch se začal smát. O chvíli později se smál nezadržitelně, z plných plic. A jak se ten smích odrážel ozvěnou v bílé ložnici, došlo mu, že se ani nepamatuje, kdy ho naposledy zaplavil pocit dokonalého, naprostého štěstí.

Probudil se z příjemného, osvěžujícího spánku. Jessie se k němu ve spaní přitulila a její tělo pěkně hřálo. Ležela mu stočená v klíně a uvědomil si, že má ruku na jednom z oblých prsů. Jemně stiskl.

Jessie se k němu otočila. „Zvonil jsi?“

Zasmál se a políbil ji na rameno. „Jenom jsem se chtěl přesvědčit, jestli jsi vzhůru.“

„Hm. Přemýšlela jsem. Vím, jak ti záleželo na tom, aby se ti dostala Benedictova firma do drápů.“

„Radši bych, aby ses mi do drápů dostala ty.“

Usmála se a otočila hlavu na polštáři, aby na něj lépe viděla. „To je milé a rozhodně to vypovídá o změně v tvém žebříčku hodnot, za což jsem vděčná. Stejně si ale připadám provinile.“

Hatche začala opouštět dobrá nálada. „To neříkej, Jessie. Nemáš důvod cítit se provinile. Kdyby si měl někdo připadat provinile, tak jsem to já. Jediným hloupým tahem jsem změnil celý tvůj život.“

„Ale ne.“ Jemně se dotkla jeho tváře. „Co se mě týče, tím hloupým tahem jsi dokázal, že mě máš rád a já si to budu do smrti pamatovat.“

„Tak o čem tak vážně přemýšlíš?“

„Mohla bych si o tom promluvit s tátou a zkusit, jestli bych ho nemohla nějak sesadit z koně. Vím, že ani jeden z vás neuhne. Jste oba stejní paličáci. Ale třeba bych to mohla nějak zařídit a umožnit oběma kompromis.“

„Zkus to a dostaneš na zadek tak, že se týden neposadíš.“

Zamrkala. „Prosím?“

„Slyšelas dobře, Jessie. Tohle je mezi mnou a tvým otcem. Tebe se to netýká, jasný?“

„Ale týká.“

„Ne. Sama jsi řekla, že ses už rozhodla. Vezmeš si mě, ne?“

„Vezmu, samozřejmě, ale –“

„To znamená, že ses rozhodla. Odteď budeš muset stát při mně, a ne při své rodině.“

„Ano.“

„Tentokrát nebudeš nic zprostředkovávat, Jessie. Nedovolím ti to. Jsi na mé straně plotu a nebudeš se pokoušet ho přelízt. Nepotřebuju, aby ses mě pokoušela zachránit. Co chci nebo potřebuju, jsi jenom ty sama. Jasný?“

Zasněně se usmála a položila ruku na jeho hrud. „Jasný. Víš, tohle je asi nejhezčí věc, co mi kdo řekl.“

Ušklíbnul se. „To myslíš, jak jsem tě varoval, že dostaneš na zadek?“

Zatahala ho za chlupy a potěšilo ji, když přimhouřil oči bolestí. „Ne, myslela jsem to, že potřebuješ nebo chceš jenom mě samotnou. Ne proto, že můžu dělat prostředníka nebo že ti můžu něco vymoct u táty nebo že můžu žehlit průšvihy a držet lidi pohromadě.“

„Tak si to zapamatuj, jo?“

„Dobře.“

„Jessie?“

„Hm?“

„Jseš si jistá, že se mnou ještě pořád chceš mít dítě?“

„Jsem. Myslím, že z tebe bude dobrý táta.“

„Díky, že mi tak věříš. Vím, co pro tebe takové rozhodnutí znamená.“ Políbil ji na krk a přitáhl k sobě. Její vůně mu stoupala do hlavy. „Takhle mi nikdy nikdo nevěřil. Když se mnou odejdeš, budeme muset začínat z ničeho.“

„Já vím. Nemám ušetřených moc peněz, ale něco mám. Taky můžeme prodat jedno auto. Říkám to nerada, ale asi by to měl být mercedes.“

„Zatraceně.“

Pohladila mu soustrastně ruku. „Na druhou stranu, já hledám snadno zaměstnání.“

Překulil se na ni, vzal její hlavu do dlaní a usmál se. „Nebude to tak zlý. Mám peníze, co jsem šetřil na nákup akcií Benedictova podniku. Použiju je na založení nové firmy pro manažerské konzultace. Už jsem to jednou udělal a můžu to udělat znovu.“

„Já vím.“

„Většina peněz ale bude muset jít do firmy, na útratu nám toho moc nezbude, aspoň ne ze začátku.“

„S tím si nedělej hlavu,“ Jessie ho pohladila po rameni. „Já jsem bez starosti. Dokážeš to.“

Podíval se jí do zářícího obličeje a naplnil ho úžas a obdiv. „Kdes byla celý můj život?“

„Čekala jsem na tebe.“ Přitulila se k němu, nohama ho obemkla kolem beder a objala kolem krku.

Vstoupil do ní s pomalou, bolavou něžností. Díval se, jak se jí oči plní touhou, a cítil tak dokonalou celistvost jako nikdy předtím.

Na ničem nezáleží, řekl si nakonec. Nezáleží na nejisté budoucnosti, nevadí, že přišel o skvělou kariéru u Benedictovy firmy, jak si ji představoval a pracoval na ní.

Záleželo jenom na Jessii a dítěti, které spolu budou mít.

„Budu skvělej táta, Jessie.“ Ještě nikdy neslíbil nic tak závažného.

„Já vím.“

„Ale ještě lepší manžel.“

„Já vím.“ Usmála se na něj. „A nestarej se. Třeba se nám to podaří vymyslet tak, že nebudeme muset prodat mercedes.“

„Určitě.“

Elizabeth zaplatila za knížku o známých ženách ve vědě, vzala si papírovou tašku a otočila se od pultu k Jessii.

„Hotovo. Půjdeme se podívat na šaty?“ podívala se zkoumavé Elizabeth na sestru, když vyšly z knihkupectví a zamířily do obchodního domu.

„Ne. Nechci se vystavovat pokušení.“ Jessie si připadala hrozně ušlechtile, ctnostně a jako šetrná hospodyně. „Budeme teď s Hatchem muset hlídat každou korunu, než se nová firma postaví na nohy.“

„Znamená to, že nebude žádná velká svatba?“

„Bohužel. Neboj, stejně budeš moje družička. Jenom zrušíme některé zbytečnosti, jako třeba švédský stůl pro tři sta hostů, jak si to představovaly matky.“

„A dostanu ty šaty, co mi mamka vybrala? A klobouček?“

„To víš, že jo. My s Hatchem budeme nejspíš v džínách, ale ty můžeš být nastrojená. To není problém.“

Elizabeth si ji dobře prohlídla, jestli ji náhodou neškádlí. „Díky. Už se nemůžu dočkat. Co bude s tou oslavou zasnoubení?“

„Pořád to platí, pátek večer. Hatch nechtěl, abych to rušila. Říkal, že na tom nejsme tak špatně, abychom si nemohli dovolit oslavu. Stejně to na moc nepřijde, když tam budeš jenom ty a David. Bud tak hodná a nedávej si kraba, prosím tě.“

„Bude to divný, když tam budeme jenom já s Davidem.“

„Já vím,“ přisvědčila Jessie. „Ale bude to hezká oslava i tak.“

Elizabeth se podívala stranou a s nápadným zájmem si prohlížela výlohu. „Budeš mi chybět, Jessie.“

Jessie ji objala. „Ty mně taky. Ale budeš za náma moct jezdit na návštěvu, jak často jen budeš chtít.“

„A Hatchovi to nebude vadit?“

„Ne.“

„A myslíš, že se budete stěhovat do Arizony?“

„Hatch ještě neví jistě. Hodně záleží na tom, kde si bude myslet, že jsou nejlepší podmínky pro založení firmy.“

„Doufám, že se rozhodnete pro Portland. Tam bych mohla jezdit vlakem, kdy bych si vzpomněla.“

Jessie se zhluboka nadechla a zamrkala, aby zahnala slzy. „Taky doufám, že skončíme v Portlandu. Ale tak jako tak, bude to dobrý. Slibuju.“

„Ale všechno se změní.“

„Bohužel.“

„Doufám, že budete s Hatchem šťastní.“ Elizabeth k ní zdvihla tvář a pod brýlemi se jí zaleskly slzy. „Chtěla bych, abys byla šťastná.“

Slzy vytryskly i Jessii. „Díky, Elizabeth. Děkuju mockrát.“ Jessie ji objala, a tak tam spolu stály uprostřed obchodního domu a brečely, až k nim přišel policista a zeptal se, jestli se jim něco nestalo.

Obě zavrtěly hlavou a vyšly ven, kde měla Jessie zaparkované auto v garáži.

Jessie vezla Elizabeth zpátky a Lilian s Constancí na ně čekaly ve studiu ExCellent Designs. Když Elizabeth otevřela dveře, usmála se na Jessii. „Dej si pozor, Jessie. Uvidíš, jak ti to spočítají.“

Constance se na dceru zamračila. „Elizabeth, běž ven a hraj si tam chvíli. Chceme si s Lilian promluvit s Jessii.“

„Jasně, mami.“ Soustrastně se podívala na Jessii a vyšla ze dveří. Když za sebou zavřela, bylo ticho.

„No tak, Jessie,“ začala její matka s vážným výrazem ve tváři, „nechceš nám prozradit, co se to vlastně děje?“

Jessie pokrčila rameny a posadila se na jednu z nepohodlných židlí. „Nemám moc co říct. Oslava zasnoubení v pátek pořád platí. S Hatchem jsme se ještě nedohodli na termínu svatby, ale bude to někdy brzo. Budeme se stěhovat buď do Portlandu, nebo do Phoenixu. To je asi tak všechno, co v tuhle chvíli vím. Zůstaňte u přijímače, hlavní film v jedenáct hodin.“

„Tohle není žádná legrace.“ Constance se naklonila a složila ruce na stole. „Je pravda, že je po dohodě Hatche s Vincentem?“

„Ano. Hatch si dal jako podmínku, že by firma měla být rozdělena mezi něj, Davida, Elizabeth a mě. A táta s tím nesouhlasil.“

„Panebože, to bylo přece každýmu jasný, že s něčím takovým nemůže souhlasit. Kolik roků jsme se ho snažili přesvědčit, aby to udělal.“ Constance uhodila do stolu. „Zatracenej chlap.“

„To myslíš koho? Vincenta, nebo Hatche?“ zeptala se Lilian.

„Oba dva,“ odpověděla tiše Constance.

„Otázka je, co budem dělat teď,“ pokračovala Lilian.

„Nic,“ odpověděla Jessie.

Lilian potřásla hlavou. „Jessie, musíš být trochu realistická. Jde o hodně. Nemůžeš z toho zmatku teď prostě vycouvat.“

„Nesnažím se vycouvat, ale rozhodla jsem se.“

„Špatně!“ vykřikla Constance. Vzdychla. „Jessie, buď rozumná. Sama jsi říkala, že si nejseš jistá, co vlastně k Hatchovi cítíš.“

„Nic takového jsem neříkala. Kromě toho, teď si jistá jsem. Rozhodla jsem se. Mrzí mě, Connie, jestli jsem se rozhodla způsobem, který se vám nezamlouvá, ale je to moje svobodná volba.“

„Nejde jenom o tvoji budoucnost,“ opáčila Constance. „Je tu ještě budoucí příjem mé dcery z Benedictových spojovacích materiálů. A Davidův. A tvůj. Nemůžeš jen tak zmizet.“

„Můžu,“ usmála se Jessie. „Něco vám povím. Není to tak těžké, jak jsem si myslela. Kromě toho, podívejme se na to bez vášní. Nikdo nebude hladovět. Možná nezbohatnete tak, jak jste si představovaly, kdyby se z firmy stal gigant. Ale nebude to tak hrozné.“

„Děláš si blázny?“ Constance se tvářila znechuceně. „Když tu nezůstaneš a nebudeš držet Vincenta na uzdě, kdoví co se tu bude dít.“

Lilian přikývla. „Má pravdu, Jessie. Mohlo by to být opravdu nepříjemné. Nutil by nás prosit o každý cent. Víš, jaký je.“

„Tak ho o ten cent neproste. Za chvilku z toho bude šílet,“ navrhla suše Jessie. „Má rád, když si může zachovat kontrolu nad penězi. Navrhuju, abyste ho té kontroly takhle zbavily.“

„To se snadněji řekne, než udělá,“ vzdychla Lilian. „Když si pomyslím, co se z firmy mohlo stát…“ Odmlčela se.

„Mohlo by to taky znamenat, že připravíš moji dceru o potenciální zisk, a ten by mohl být značný, kdyby firma prosperovala,“ dodala Connie.

„S Elizabeth bude všechno v pořádku. Nikdy jí nešlo o tátovy peníze. Chtěla po něm lásku a pozornost.“

„Když odejdeš, tak bude mít i tohohle míň, to víš, ne?“ namítla Connie.

„A pak je tu tvoje dědictví, Jessie.“ Lilian se na ni pronikavě podívala. „Teď se ti to snadno řekne, že zahodíš všechno pro lásku, ale co třeba za pět let, až budeš mít sama děti?“

„Chtěla bych, aby moje děti znaly dědečka, ale nebudou potřebovat jeho peníze. A já taky ne.“ Vstala a posunula si na rameni řemen kabely.

„Jessie,“ pospíšila si Lilian, „rozmysli si to ještě. Tak dlouho sis nebyla jistá, jestli máš Hatche ráda nebo ne, tak nic neuspěchej. Dej si načas, zvaž všechny možnosti. Nevíš, jaký má k tomuhle Hatch vůbec motiv. Třeba tě chce nějak využít proti Vincentovi.“

„Ne, nechce mě využívat. Má mě rád.“ Jessie se usmála. „Jenom pro mě samou, ne proto, že jsem užitečná. Když už o tom mluvíme, v životě zřejmě nikdo nenadělal Hatchovi tolik problémů jako já.“

„Jak to myslíš?“ nechápala Lilian.

„Tak se na to podívej z jeho úhlu, mami. Zatáhla jsem ho do bláznivého dobrodružství. Málem se nechal kvůli mně zabít. Ztratil šanci vybudovat z Benedictovy firmy základ panství, o kterém snil, když se rozhodl vymanit mě z rodinných závazků. A teď bude začínat prakticky z ničeho, zase kvůli mně.“

„Díváš se na to zkresleně.“

„Ani bych neřekla.“ Jessie šla ke dveřím a zastavila se s rukou na klice. „Když se nad tím tak zamyslím, tak se o mě ucházel s pořádným nasazením. Musí mě mít rád.“

„Jessie, jenom po tobě chceme, abys to rozumně zvážila,“ přerušila ji rychle Lilian. „Co když se Vincent dopálí tak, že firmu prodá? A i když ji neprodá, tak je nám všem jasné, že firma potřebuje zmodernizovat, aby byla konkurence schopná, a Vincent to sám nedokáže. Šance udělat z Benedictových spojovacích materiálu giganta v oboru je příliš velká, abychom si ji nechali jen tak ujít.“

„K tomu ale potřebujete Hatche a táta Hatche propustil.“

„Ale ty bys to mohla urovnat, sakra.“ Connie rozhodila rozčileně rukama. „Dokážeš se s Vincentem domluvit. Přemluvit ho. Přemluvit Hatche.“

„Táta po Hatchovi chce, aby se připlazil zpátky.“

„Tomu se říká kompromis, zatraceně!“ vykřikla Constance.

„Tomu se říká hrdost,“ odsekla Jessie. „A jestli ti dva mají kdy pracovat spolu, jeden bude muset povolit. A můžu vás ujistit rovnou, že to nebude Hatch.“

„A víš taky, že to nebude Vincent!“ varovala ji Lilian.

Jessie přikývla. Znala svého otce stejně dobře jak ostatní. „Já vím. Jo, a abych nezapomněla, zvu vás obě na oslavu zasnoubení – v pátek večer.“

„Nemůžeš po nás chtít, Jessie, abychom ti pomáhaly slavit tohle fiasko,“ bránila se Connie.

Lilian se na dceru zamračila. „Běž domů a přemýšlej o tom, Jessie. Nechceš přece opustit rodinu kvůli muži, který je tak nerozumný, že zahodí zbůhdarma mnohamilionovou budoucnost.“

Začíná to být trošku hektické, pomyslela si Jessie, když zaparkovala před svým domem a vystoupila. Měla zase dojem nadcházející katastrofy, jako tomu bývalo během vyšetřování případu Susan Attwoodové.

Ale nejspíš to bylo těmi náhlými změnami v jejím životě. Stalo se toho najednou moc. Dostala výpověď z místa, kde se jí líbilo a kde, jak věřila, vydrží. Zasnoubila se a chystala se vdát. Způsobila v rodině spoustu napětí, když většinou spory urovnávala.

Je to zmatek, shrnula si to sama pro sebe. Má nárok cítit se trochu divně, jako v ohrožení. Natáhla se na zadní sedadlo pro dvě tašky s jídlem, co nakoupila v samoobsluze. Vzala do každé ruky jednu a vycouvala z auta.

Ve chvíli, kdy zabouchla dveře, zaslechla, jak blízko ní nabírá nějaké auto rychlost. Ohlédla se doprava po normálně klidné ulici.

Tmavě hnědé auto od ní bylo pár metrů a stále zrychlovalo. Mířilo přímo na ni.

Jessie vykřikla a upustila tašky. Ve zlomku vteřiny si uvědomila, že nemá šanci se včas dostat na druhou stranu ulice.

Zbývala jí jediná možnost. Přitiskla se k boku svého auta a modlila se, aby si ten řidič všiml aspoň auta a snažil se mu vyhnout, když už neviděl ji.

Hnědé auto prosvištělo tak těsně kolem ní, že se mu na blatníku zachytila její kabela, kterou odvleklo a odhodilo o pár desítek metrů dál. Cítila, jak ji táhne do sebe vír vzduchu, a všimla si oken tónovaných tak tmavě, že nebylo možné poznat řidiče – a pak bylo po všem.

Bylo po všem a ona byla celá. Jen tak tak.

Když se odlepila od auta, málem se zhroutila. Auto, co ji div nesrazilo, se skřípěním brzd zahýbalo za roh a mizelo z dohledu.

„Zatracení opilci,“ volala účastně stará žena z chodníku. „Měli by jim to ježdění zarazit. Sebrat jim auta, vážně.“ Jessie na ni jen nechápavě zírala.

Pořád se dívala na potraviny rozsypané po silnici, když na prázdné parkoviště přijel Hatchův mercedes.

Když uviděl rozházené potraviny, vyskočil z auta a utíkal k ní.

„Jessie?“

Málem se mu sesypala do náručí. Nikdy jí nebylo tak dobře a bezpečně jako v tu chvíli s ním.

19. kapitola

„Jsi v pořádku?“ ptal se Hatch už asi popatnácté.

„Jo. Na mou duši. Jenom jsem trošku mimo.“ Jessie seděla u stolu v kuchyni u hrnku horkého čaje, který jí Hatch udělal. „Uklidni se, Hatchi, to se stane. Měla jsem dávat větší pozor, když jsem vylézala z auta.“

„Máš pravdu, máš být opatrnější.“

Jessie na něj mrkla. „Nějak se mi zdá, že ti ubývá soucitu. Přestaneš mě teď litovat a začneš kázat?“

„Když už ses vzpamatovala, můžu začít kázat.“ Hatch se opřel o linku, založil si ruce a obrátil oči v sloup. „Panebože. Než příště vylezeš z auta, buď tak hodná a podívej se za sebe. Jasný?“

„Můžeš mi věřit, že na to hned tak nezapomenu.“

„Škoda že si ta ženská na chodníku nepoznamenala číslo.“

„Na to nebyl čas, Hatchi. Jak ti říkám, zběhlo se to všechno hrozně rychle. Během pár vteřin.“

„A nevšimla sis toho řidiče?“

Jessie zavrtěla hlavou. „Jak povídám, kouřová skla. Ne že bych si stačila dělat poznámky, kdyby tam měl normální skla. Měla jsem plné ruce práce, jak jsem se snažila splynout s mým autem. Policii bych nemohla nahlásit nic jiného, než že mě málem srazilo hnědé auto. To se bohužel lidem stává skoro pořád. Musím si dávat pozor.“

„Dobře si to zapamatuj.“ Hatch zmlkl a na chvíli se zamyslel.

„Hatchi?“

„Hm?“

„Na co myslíš?“

„Na pár věcí.“

„Teď je mi to jasné,“ zamumlala Jessie. „Mohl bys být trochu konkrétnější? Co se děje v tvé šedé kůře mozkové?“

„Myslel jsem na to, že se policii nepodařilo sebrat toho chlápka, co se vloupal k vám do kanceláře a co se snažil o mé auto. Vyslýchají Edwina Brighta a zatkli Landise a Hoffmana, ale co když je ještě někdo na svobodě?“

Jessii se rozšířily oči. „To myslíš, že by mohl jít po mně?“

„Zřejmě ne,“ namítl Hatch rychle. „Jestli někdo takový doopravdy existuje, tak jestli má trochu rozumu, tak odsud zmizel. A i kdyby byl tak hloupý, že by zůstal ve městě, půjde spíš po Susan Attwoodové. Ta dodává nejvíc důkazů proti Edwinu Brightovi.“

„To je pravda. Měli bychom zavolat Alexovi a Susan?“

Hatch o tom chvilku přemýšlel. „Připadá mi to jako nesmysl, co by tady ten člověk pohledával. Jestli existuje, tak to byla jenom placená síla. Když byl tak chytrý, že se mu povedlo utéct policajtům, měl by být dost chytrý na to, aby byl už dávno v prachu. Ale nemůžeme nic zkazit, když Robinovi zavoláme. Řeknu mu, aby dával pozor na Susan, pár dní zamykal dveře a vyhýbal se tmavým ulicím.“

„A co budeš dělat ty?“

Hatch se neradostně usmál. „Budu na tebe dávat pozor a dohlídnu, abys zamykala pár dnů dveře a vyhýbala se tmavým ulicím.“

Jessii nijak zvlášť nepřekvapilo, když si ze záznamníku poslechla příští ráno vzkaz od otce. Vzkaz byl stručný a neprozrazoval jiné emoce než hněv.

„Chci s tebou co nejdřív mluvit. Ne v kanceláři. Stav se u mě doma kolem páté, budu tam.“

V pět hodin toho odpoledne Jessie poslušně vystoupala po schodech velkého bílého domu, kde vyrostla. Čtvrť Queen Anne byla jedna z nejhezčích v Seattlu, zdejší domy velké, drahé a dobře udržované. Dům, do nějž Vincent přivedl dvě manželky, byl starý a měl hezkou zahradu. Pečoval o ni zahradník, protože Vincenta takové věci nezajímaly.

Když zazvonila, objevil se na prahu Vincent se sklenkou whisky v ruce. Zamračil se na dceru.

„Je to dost.“ Podíval se za ni, kde u obrubníku parkoval Hatchův bílý mercedes. Hatch se opíral o nárazník a se zájmem si prohlížel stromy na druhé straně. Ke vchodu se ani nepodíval. „Co tu dělá ten hajzl?“

„Hlídá mě.“

Vincent zrudl. „Proč, do háje? To má strach, že bych tě mohl přivést k rozumu?“

„Ani ne.“ Jessie vešla do chodby a zamířila do obýváku.

Vincent zavřel dveře a šel za ní. „Moment Hatch tě sem poslal, abys za něj orodovala?“

„Tati, jestli jsi na to zapomněl, tak jsem tady, protože jsi mě pozval. Je pět a tou dobou ještě býváš obvykle v kanceláři. Předpokládám, že budeme probírat něco tak důležitého, jako je třetí světová válka.“ Jessie se podívala z okna na zahradu. Byla dokonale upravená a nedotčená jako celý zbytek domu. Všechno bylo na svém místě. Byl to dům, v kterém vlastně nikdo nežil. Otec se sem chodil jen vyspat a převléct. Žil v kanceláři své firmy, a tak to bylo vždycky.

„Víš moc dobře, o čem se budeme bavit. Jessie, vybouchlo nám to před nosem.“

„Mně ne. Tentokrát jsem mimo.“ Posadila se na opěradlo jednoho ze smetanových křesel, které koupila Constance, když tu žila. Pokoj zařídila částečně Lilian, částečně Constance. Všechno ladilo a i výběr nábytku vypovídal o porozumění mezi Vincentovými bývalými manželkami.

„Nekrm mě tím, že jsi mimo. V týhle rodině nikdy nejsi mimo, ale uprostřed dění. Chceš něco k pití?“

„Ne, díky. Nezdržím se dlouho, slíbila jsem to Hatchovi.“

„Hatchovi. Tomu kriplovi. Kdybych jenom tušil, jakou zmiji si to nasazuju do hnízda, když jsem ho přijímal.“

Jessie zvedla bradu. „Tati, mluvíš o někom, koho si chci vzít. O budoucím otci tvých vnoučat.“

„Pane na nebi. Jessie, nemůžeš si ho vzít, to je právě to. Aspoň dokud nepřijde k rozumu a nevrátí se. Zbláznil se a chce po mně, abych firmu rozdělil. Zašlo to moc daleko a ty jediná s tím můžeš něco udělat.“

„A co chceš, abych dělala?“

„To, co obvykle děláš, sakra.“ Vincent mávl rukou, co v ní držel whisky. „Dej to do pořádku. Přesvědč všechny, ať se uklidní a dělají smysluplné věci.“

„A teď ti připadá smysluplné, aby všichni udělali, co si přeješ ty?“

„Shodou okolností je to, co chci já, nejlepší pro firmu, a tím i pro rodinu,“ zavrčel Vincent. „Hatch si to nemyslí.“

„Nikoho nezajímá, co si ten chlap myslí.“

„Mě jo.“ Jessie se usmála. „Tati, nezlob se, ale tentokrát s tím nemůžu nic dělat. Ani to nebudu zkoušet.“

„Proč, sakra?“

„Za prvé, Hatch mi vyhrožoval, že mi nařeže, když se pokusím dělat prostředníka mezi tebou a jím.“

„On ti vyhrožoval?“ Vincent se prudce otočil a oči se mu leskly vztekem. „Ten hajzl vyhrožuje mojí holčičce, že ji zbije? Já ho roztrhnu jako hada.“

„Tati, uklidni se. Víš dobře jako já, že by mi v životě neublížil.“

„Tím si právě nejsem tak jistej. Vůbec nevím, co od Sama Hatcharda čekat. Myslel jsem, že ho znám, ale to jsem se mýlil. Otočil se proti mně, žralok jeden.“

Jessie obrátila oči v sloup. „Tati, víš moc dobře, že silně přeháníš.“

„Tak to nějak urovnej. Podnikni něco. Nemůžeš s ním přece jen tak utýct.“

„Proč ne?“

„Protože tě firma i rodina potřebuje.“

„Tati, nezlob se, ale tohle budeš muset dát do pořádku sám.“ Jessie vstala a zamířila k němu. Postavila se na špičky a zlehka ho políbila na tvář.

„A co rodina?“ ozval se znovu Vincent, když se otočila a chtěla odejít.

„Mám vás všechny ráda, ale nutíte mě, abych se rozhodla. A to jsem udělala.“

„Jessie, počkej, sakra. Vrať se.“ Vincentův hlas se začal lámat. „Copak to nechápeš? Když odejdeš, o všechny přijdu. O Elizabeth a Davida, o Connii i o Lilian. Ty jsi moje jediné pouto s nimi. Ty a firma.“

„Tati, mrzí mě to, ale sama už to dál dělat nemůžu. Budeš mi muset pomoct.“

„Nemůžu nechat Hatche, aby zničil všechno, na čem jsem se léta dřel,“ pokračoval Vincent. „Slyšíš? Nemůžu to tak nechat, Jessie, nemůžu.“

„Tati, jestliže chceš mít všechno – mě, rodinu a skvělou budoucnost, co vidíš pro svou firmu, budeš muset věřit Hatchovi tak, jako by to byl doopravdy tvůj syn.“ Jessie šla chodbou k domovním dveřím. Než otevřela, ještě se zastavila. „Abych nezapomněla – zveme tě na oslavu zasnoubení. Zítra večer v půl osmé. Dala jsem Grace jméno restaurace, kdybys chtěl přijít.“

„Nečekej, že tam budu. Nemíním podporovat tohle… zpackaný zasnoubení.“

„Pozvala jsem jenom rodinu,“ řekla tiše Jessie. „Tak nečekám, že přijde moc lidí.“

Zatím na ulici Hatch pozorně sledoval, jak u obrubníku zastavil světle zelený buick a vystoupila z něj Glenna Ringsteadová. Měla vlasy utažené jako vždycky v pevném culíku a na sobě obvyklý šedý kostým a černé lodičky. Nevšimla si Hatche opírajícího se o nárazník mercedesu. Bylo jasné, že se soustřeďuje na svou návštěvu u Vincenta.

Hatch se divil, jak ví, že je Vincent tou dobou doma.

„Ahoj, Glenno.“

Glenna se otočila a v hezké tváři bylo vidět překvapení. „Hatcharde, co tu děláš?“

„Jessie mluví o něčem s otcem. Za chvilku tady bude, myslím, že si nemají moc co říct.“

Glenna přimhouřila oči. „Tak je to teda pravda? Pohádali jste se s Vincentem a Jessie chce s tebou utéct?“

„Mám dojem, že když je nevěstě dvacet sedm a ženichovi táhne pomalu na čtyřicítku, výraz ‚utéct‘ není zrovna nejvhodnější. To se říká o děckách ze střední školy nebo tak.“

Vypadalo to, že Glenna spěchá. „Ale ty si ji vezmeš?“

„Ano.“

„A Vincent ti dal výpověď?“

„Řekl mi, abych do hodiny vyklidil stůl a zmizel. Nedal mi ani dvoutýdenní lhůtu, jak se to obvykle dělá – povídala Jessie. A ta by to měla vědět.“

Glenně zasvítily oči uspokojením, což se nestávalo tak často. „Věděla jsem, že to nebude klapat. Celou dobu jsem Vincentovi říkala, že udělal chybu, když tě přivedl. Nepotřebuje zrovna tebe, aby z firmy udělal velký, prosperující podnik. Bylo by stačilo, kdyby vyškolil Davida. Teď to snad uzná.“

Hatch pokrčil rameny. „Něco mi napovídá, že o to David nebude stát.“

„Ale jistě že o to bude stát. Potřebuje jenom dospět a přijít k rozumu. Když jsi mimo hru, Vincent dá určitě mému synovi znovu šanci. Dluží mu to a je si toho vědom. Chci si s ním promluvit.“

„Moc bych na to nespoléhal, Glenno. David není žádný obchodník. Bude mnohem spokojenější někde na univerzitě. Jessie to tvrdí také a má pravdu.“

„Jessie vůbec neví, co mluví. Nikdy se nezabývala psychologií a nestudovala. Nedokáže si ani udržet místo, panebože. A přesto si myslí, že ví, co je pro každého nejlepší. Je načase, aby odsud zmizela. Bez ní na tom budou všichni líp.“

Hatch zvedl obočí. „To si myslíš?“

„To vím.“ Glenna se otočila a odcházela.

Otevřely se dveře a Jessie vyšla z domu, zrovna když Glenna začala stoupat do schodů. Bylo vidět, jak ji to překvapilo.

„Ahoj, teto. Co tu děláš?“

„Jdu za tvým otcem.“

„Aha. Doufám, že budeš moct zítra přijít na oslavu zasnoubení. V půl osmé.“

Glenna chladně přikývla.

Když Jessie sešla ze schodů, Hatch se odlepil od blatníku. Otevřel pro ni dveře. „Jsi v pořádku?“

„Jo.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“ Unaveně se usmála a posadila se na přední sedadlo. „Je to zvláštní, jak se lidi sami zaženou do rohu a nevylezou, i když je to v jejich vlastním zájmu.“

„Lidi vklouznou do určitého stereotypu, a z toho je těžké se vymanit. Sama jsi to říkala.“

„Teta Glenna byla první, kdo mi pověděl o stereotypech.“

„Když už je řeč o Glenně…“ Hatch se ohlédl k domu. Dveře se zrovna zavíraly. Bouchl dveřmi na Jessiině straně a obešel auto. Vklouzl za volant.

„Co je s ní?“ zeptala se zvědavě Jessie, když otočil klíčkem v zapalování.

„Má dojem, že konečně nastalo to, po čem celou tu dobu toužila.“

„Jako že já vypadnu?“ poznamenala věcně Jessie. „To vím.“ Ohlédla se k bílému domu a mercedes se odlepil od obrubníku. „Doufám, že je spokojená.“

„Mám ten dojem, že tahle ženská není nikdy moc dlouho spokojená,“ řekl Hatch. „Ale vsadím se, že přijde na oslavu, aby si vychutnala vývoj událostí.“

Číšník si prohlédl pět hostů, co sedělo u stolu pro osm. Odkašlal si a rozdal jim jídelní lístky. „Čekáme ještě na někoho, pane?“ otočil se k Hatchovi.

Jessie se kousla do rtu a Hatch se podíval na hodinky. Kromě něho, Jessie, Davida, Elizabeth a Glenny na oslavu nikdo nepřišel.

„Asi nemá smysl dál čekat,“ rozhodl Hatch. „Nejspíš se už nikdo neobjeví. Přineste prosím šampaňské a sodovku.“

„Prosím, pane. Hned jsem tady.“ Číšník zmizel v přeplněném sále.

Elizabeth se podívala na Hatche očima plnýma zvědavosti. „Nemůžu věřit, že jste oba dostali výpověď v ten samý den.“

„To je osud,“ mínil Hatch.

David se ušklíbnul. „Já bych spíš řekl smůla.“

„To vyjde nastejno.“ Hatch si změřil mladšího muže a zaškubalo mu v koutcích úst.

Glenna se na Jessii chladně usmála. „Určitě je to tak nejlepší.“

David se podíval ke dveřím. „Vypadá to, že tě staroch ignoruje. Myslel jsem si, že se tu staví aspoň pro formu.“

„Nejsem teď zrovna jeho oblíbenec,“ přiznala Jessie.

„Mě nejvíc překvapuje, že tu nejsou matky,“ prohlásila Elizabeth. „Říkala jsem jim, že by měly přijít, i když se na tebe zlobí. Ale ony říkaly, že děláš největší chybu svého života a že každému způsobíš spoustu problémů a jednou toho budeš litovat. Taky tvrdily, že s tím nechtějí mít nic společného.“

„Třeba jim časem dojde, že jsem se tak musela rozhodnout,“ odpověděla Jessie a podívala se na Hatche. Usmál se na ni a stiskl jí pod stolem ruku.

„Tak kde budete bydlet?“ zeptal se rychle David a snažil se odvést hovor na bezpečnější téma.

„Nejspíš v Portlandu,“ odpověděl Hatch.

Elizabeth se rozzářila. „Výborně. To není daleko.“

Hatch se ušklíbnul. „Proto jsem se taky rozhodl jít s Jessii tam, a ne do Phoenixu. Chtěli jsme se přestěhovat někam, kam bys mohla snadno přijet na návštěvu.“

„Díky.“ Elizabeth se podívala na sestru. „Jak jsem říkala, můžu přijet kdykoliv vlakem.“

„Všechno bude dobrý,“ ujišťovala ji Jessie.

Číšník se vrátil se šampaňským a sodou. Všichni ho pozorně sledovali, jak otevřel láhev a každému nalil. Když odešel, Hatch zvedl skleničku.

„Sešli jsme se tady, abychom oficiálně oslavili zasnoubení. Chtěl bych poděkovat všem – “

„Počkej,“ vpadl mu do toho David s pohledem na dveře restaurace. „Máme další hosty.“

Jessie a ostatní se podívali stejným směrem. U dveří stály Lilian a Constance a podávaly kabáty servírce.

„Matky!“ vykřikla nadšeně Elizabeth. „Tak přece jen přišly!“

Jessie si najednou připadala líp a volněji. Usmála se na matku. Lilian přišla blíž a oplatila jí smutným úsměvem.

„Ahoj, mami a Connie,“ pozdravila je Jessie. „Jsem ráda, že jste nakonec přece jen dorazily.“

„Jste tu zrovna včas, abyste si s námi připily.“ Hatch vstal a přistavil židle.

„Vidím,“ řekla Lilian s pohledem upřeným na dceru.

Elizabeth se ušklíbla, když David pomáhal její matce, aby si sedla. „Ahoj, mami. Jsem fakt ráda, že jste přišly. Chyběly jste nám tu.“

„Je jasný, že jste chtěli oslavovat i bez nás,“ podotkla suše Connie. „Nemělo smysl celou věc ignorovat. Když se Hatch rozhodl Jessii unést, budeme si na to muset zvyknout.“

„Jsme vám vděční za váš přístup, paní Benedictová,“ řekl Hatch.

„Jsme tady nebo ne?“ opáčila Lilian.

„Jste a my si toho vážíme,“ odpověděl Hatch. „Prosím, šampaňské.“

Glenna se na Constanci a Lilian chladně, ale souhlasně podívala. „Myslím, že je dobře, že jste tady. Jestliže rodiče dítě v podobných situacích nepodpoří, může to vést k nenapravitelným chybám v budoucím vztahu rodiče a dítěte.“

„Myslím si, mami, že zrovna nepotřebují tvůj souhlas. Jsou tady, protože jim na Jessii záleží stejně jako nám ostatním, i když si myslí, že dělá chybu.“

„To je pravda,“ přidala se Connie. Pak se usmála na Hatche. „Doufám, že si najdeš brzo práci. Jessie zrovna není nejspolehlivější zdroj příjmů. V žádném místě nevydrží déle jak půl roku.“

Jessie se ušklíbla. „Tak to teda ne. Možná v jednom místě dlouho nevydržím, zato práci snadno hledám. Měla jsem víc zaměstnání, než dokážete spočítat.“

Lilian se zasmála. „To je pravda.“ Otočila se k Hatchovi. „Tak jak? Máš už něco?“

„Pořád se snažím přijít na to, jak se žádá o sociální dávky. Nikdy bych nevěřil, co je to za papírování. Ale když se mi to nepodaří brzo zařídit, je tu ještě podpora v nezaměstnanosti.“

„Podpora v nezaměstnanosti? Sociální dávky? To chceš říct, že jsi ještě ani nezačal shánět práci? A to chceš za ženu moji dceru?“ Lilian na něj překvapeně zírala.

„Mami, klid,“ zasmála se Jessie. „To byl vtip. Hatch má trochu problém se svými vtipy. Teda spíš lidi mají problém s jeho smyslem pro humor.“

Lilian obrátila oči v sloup a pak se podívala na Constanci. „Ještě toho trochu. Zeť se zvrhlým smyslem pro humor.“

„Lepší, než kdyby neměl žádný,“ upozornila ji Connie vyčítavě.

„No tak,“ vložila se do toho Elizabeth. Zvedla skleničku sodovky. „Zrovna jsme se chystali připít Hatchovi a Jessii. Ještě jsem nikdy nic takového nedělala.“

Hatch zvedl skleničku. „Tak to zkusíme ještě jednou. Sešli jsme se, protože jsme vám chtěli říct, že se chceme s Jessii co nejdřív vzít. Děkujeme, že jste se rozhodli ten okamžik s námi oslavit. Vím, že pro některé z vás není snadné se s tím smířit, ale co je nám po tom. Stejně se vezmeme. Tak tedy nejdřív na zdraví mé krásné, oddané, milované Jessie.“

Jessie se začervenala, když se na ni podíval. V jeho očích bylo tolik lásky a vlastnictví, že se zachvěla. Zalil ji pocit neochvějné jistoty. Nepochybovala o ničem. Rozhodla se dobře.

Všichni u stolu se jim chystali připít, když je David zadržel podruhé. Znovu se podíval ke vchodu. „Počkejte,“ řekl tiše. „Támhle jde ještě jeden opozdilec.“

„Kdo, panebože?“ Glenna se zamračila a podívala se ke dveřím.

„No teda,“ neudržela se Connie a zasvítilo jí v očích.

„Věděl jsem, že je tvrdohlavej jako splašenej slon,“ prohodil spokojeně Hatch, „ale nikdy jsem netvrdil, že je hloupej.“

Jessie vyskočila a Elizabeth hned po ní. Hnaly se k urostlému muži, co stál u šatny.

„Tati!“ Jessie u něj byla dřív a objala ho kolem pasu. Smála se. „Jsem tak ráda, že jsi přišel.“

„Co můžu dělat, Jessie? Jseš přece moje dcera. A když ses rozhodla vzít si toho paličáka paličatýho, tak se s ním budu muset nějak srovnat.“

Elizabeth ho chytila za ruku a rozpustile se na něj usmála. Sklonil se k ní a chtěl ji políbit na tvář. „Věděla jsem, že přijdeš. Jako když ses přišel podívat na olympiádu.“

Vincent se usmál na dcery a obrátil se k zvědavé servírce. „To jsou moje dcery,“ vysvětlil pyšně. „Ta starší dnes slaví zasnoubení.“

„Aha. Gratuluju,“ usmála se servírka. „Myslím, že na vás čekají.“

Jessie šla ke stolu první a sedla si vedle Hatche a Elizabeth na své místo. Hatch vstal a podíval se na Vincenta. „Jsem rád, že jsi tady, Benedicte.“

„Vždycky jsem tvrdil, že jseš mizernej úskočnej žralok.“ Vincent se posadil mezi Lilian a Constanci. Obě se k němu sklonily a políbily ho nadšeně na tvář. „Mohl jsem vědět, že jak ses jednou rozhodl vzít si za ženu moji dceru, neodradí tě od toho nic než přírodní katastrofa.“

„To máš pravdu.“ Hatch si sedl.

U stolu se rozhostilo tísnivé ticho. Jessie měla dojem, že se udusí. Místnost jako by se zmenšovala.

Hatch s otcem se dál měřili pohledy jako dva pistolníci v pravé poledne před salonem.

„U žraloků člověk nikdy nesmí zapomenout, že koušou,“ poznamenal pomalu Vincent.

„Proto máme taky zuby,“ vysvětlil Hatch.

„A jestli má kdy Benedictova firma mít šanci stát se velkou firmou, bude potřebovat žraloka s plnou tlamou ostrých zubů. Hatchi, obnovuju tvoji smlouvu. Od téhle chvíle.“

Bylo slyšet, jak si všichni u stolu oddechli.

„To ale není tak jednoduché,“ připomněl mu jemně Hatch. „Je tu ještě ta maličkost s rozdělením firmy mezi Jessii, Elizabeth, Davida a mě.“

„To vím taky,“ obořil se na něj Vincent. „Kdybych s tím nesouhlasil, nejsem přece tady.“

Jessie se opřela o opěradlo židle, a když od stolu zazněly nadšené výkřiky, zvláčněla úlevou. David nadšeně povykoval a ostatní hosté se začali otáčet směrem k jejich stolu.

„No to jsem ráda, že ses nakonec umoudřil, Vinci. Nečekala jsem to,“ řekla Constance spokojeně, když se utišili.

Lilian se na svého bývalého manžela usmála a pohladila ho po ruce. „Blahopřeju, Vinci. Myslím, že ses rozhodl správně.“

„Tati, to je skvělý,“ zářila Elizabeth. „Teď může Jessie zůstat v Seattlu.“

„Hatch měl pravdu.“ David se podíval na Vincenta. „Dokážeš si postavit hlavu jak mezek, ale hloupej nejsi.“

„Děkuju, Davide,“ Vincent se na něj podmračeně podíval.

„A co když se nebudu chtít vrátit?“ zeptal se Hatch s neproniknutelným výrazem v tváři.

Bylo slyšet další vydechnutí. Teď se všichni otočili na Hatche, který jako by si nevšímal, že je v centru pozornosti.

Vincent se posupně usmál a sám přitom vypadal jako žralok. Vzal láhev šampaňského a nalil si skleničku. „Tak to tě budu muset žalovat pro vypovězení smlouvy.“

Hatch se ušklíbnul. „Ty bys to udělal, co?“

„Že váháš,“ přisvědčil Vincent.

„Tak to vypadá, že se vrátím do Benedictových spojovacích materiálů,“ řekl Hatch. Pod stolem stiskl Jessii ruku. „A firma bude mít nové majitele.“

Jessie se k němu obrátila a všechno jí začalo docházet, když zahlédla v jeho tváři uspokojení. Pak se začala smát. Všichni se na ni překvapeně podívali.

„Teda Hatchi, jestli sis to takhle celé naplánoval, tak ti vyleju na hlavu ten zbytek šampaňského,“ dostala ze sebe nakonec.

Hatch se usmál, přitáhl ji k sobě a políbil. „To má tak člověk někdy štěstí.“

Jessie zaslechla, jak u stolu zaskřípěla židle, a přešla ji euforie. Otočila se právě v okamžiku, kdy Glenna vyskočila od stolu. Tvář měla zkřivenou vztekem.

„To není fér!“ křičela. „Říkám vám, že to není fér.“

To, že nad sebou Glenna Ringsteadová ztratila kontrolu, všechny doslova přimrazilo k židlím.

„Firmu měl dostat David,“ zasykla Glenna. „Měl jsi ustavit dědicem mého syna, Vincente. Firmu měl dostat on. Celou. Ne čtvrtinu, ale celou. Zaslouží si to po tom, cos provedl jeho otci. Ať tě potká něco nepříjemného. Tohle není fér.“

Než mohl kdokoliv co říct, otočila se jako vítr a trhanými kroky zamířila ke dveřím.

Ticho, které nastalo, přerušil David. „Nemyslíš, že je načase, abys mi konečně prozradil, jak to bylo s mým otcem?“

Vincent si zhluboka vzdychl. „Možná je. Myslím, že to uneseš, Davide. Vždycky tomu tak nebylo, ale teď…“ Podíval se na Hatche. „Teď si myslím, že jo.“

20. kapitola

„Opravdu chceš slyšet pravdu, Davide?“ zeptal se Vincent.

„Ano.“

„Tvůj otec byl jeden z nejchytřejších lidí, jaké jsem kdy poznal. Tvoje matka má pravdu. Tenkrát na začátku jsem na něm byl závislý. Bez něj by moje firma nikdy nevznikla. Věděl jsem něco o stavebnictví a stavebninách, ale nic o vedení podniku.“

„A můj otec ano?“

„Ano. Jak jsem řekl, byl velice schopný. Ale asi dva roky potom, kdy jsme konečně začali slušně vydělávat, Lloyd zpronevěřil nějaké peníze.“

David se na něj vytřeštěně podíval. „Cože?“

„Než mi došlo, co se děje, ukradl přes tři sta tisíc dolarů. Tenkrát to bylo hodně peněz. Je to hodně peněz i dneska, nakonec. Málem jsme kvůli tomu zbankrotovali.“

David zavrtěl zmateně hlavou. „Tomu prostě nevěřím.“

„Chtěl jsi slyšet pravdu, tak ti ji říkám. Z očí do očí, jako chlap chlapovi. Ne jako hořkou pilulku s čokoládovou polevou, jak to chtěla Glenna.“

David byl úplně bez sebe. „Ale máma vždycky tvrdila, že byl hrozně chytrej.“

„To byl. Tvůj otec byl geniální, prolhanej, prohnanej darebák. Když jsem přišel na to, co dělá, na místě jsem ho propustil. Dal jsem mu na vybranou, jestli chce zmizet, nebo jít do vězení. Zmizel. Glenna se rozhodla, že s ním nepůjde. Což se jí člověk nemůže divit. Co by vás dva s takovým člověkem mohlo čekat?“

„Matka vždycky tvrdila, že jsi nám dlužen,“ namítl David.

„Když tvůj otec zmizel, slíbil jsem jí, že ani ona, ani ty nebudete mít nikdy nedostatek. Řekl jsem jí, že jí to dlužím za to, co Lloyd pro firmu zpočátku udělal. A taky proto, že je Lilianina sestra a taky že… prostě taky z jiných důvodů.“ Vincent se nejistě podíval na své dvě bývalé manželky, které ho napjatě sledovaly. „Jak povídám, měl jsem dojem, že jsem jí něco dlužen.“

„A proč mi to nikdy nikdo nepověděl na rovinu?“ vyptával se přiškrceně David.

Vincent pokrčil rameny. „Nejdřív jsi na to byl moc malej a nerozuměl bys tomu. A taky proto, že Glenna chtěla, aby se to nikdo v rodině nedozvěděl. Tak jsem mlčel. A ona se zřejmě během let rozhodla zapomenout, jak to vlastně bylo.“

„Myslela jenom na to, co její manžel pro firmu udělal ze začátku, a na to, co jí dlužíš,“ podotkla Lilian. „To vysvětluje, proč si tak přisvojovala tebe i firmu.“

„A proč byla vždycky přesvědčená, že David by měl firmu převzít,“ dodala zamyšleně Constance.

„Nechápu, že jsi mi to neřekl,“ potřásal David nevěřícně hlavou. „Jak jsi mohl tolik let vydržet nechat si to pro sebe.“

„Malej kluk nepotřebuje slyšet takovýhle věci o vlastním, tátovi,“ přidal se Hatch.

„To je pravda, dítě nemusí vědět, že je jeho táta prevít. Všechno se tím komplikuje. Já i Hatch ti to můžeme potvrdit.“

„A proč mi to vyprávíš teď?“ David se podíval Vincentovi přímo do očí. „Protože jsem si o to řekl?“

„Hm.“ Vincent zvedl skleničku se šampaňským. „Mlčel jsem o tom tolik let a věřil, že si to vezmu s sebou do hrobu. Říkám ti to jenom proto, že si myslím, že se teď dokážeš s pravdou vypořádat, přestože tvoje matka vykládá, jak jsi strašně citlivý.“

„Proč si to myslíš?“

„Hatch mi povídal, jak jsi sundal toho chlapa na tom praštěném výletě na záchranu Susan Attwoodové. A taky jsi za mnou neposlal Jessii, aby pro tebe vybojovala peníze na postgraduál, i když jsem to čekal. Prostě, mám dojem, že je z tebe dospělej chlap. Nepotřebuješ, aby tě někdo chránil.“

Hatch si oblékl sako a zvedl aktovku. Vážně se na Jessii podíval a sklonil se, aby ji ve dveřích bytu na rozloučenou políbil. „Snaž se nedostat do žádného průšvihu, co budu pryč.“

„Pokusím se.“ Jessie se půvabně usmála a zamrkala.

Hatch zasténal. „Že se vůbec namáhám.“ Políbil ji. „Když nebude mít let zpoždění, měl bych být doma tak kolem desáté.“

„A nechceš radši zůstat přes noc ve Spokane a vrátit se ráno?“

„Ne, proč bych měl trávit noc v hotelu ve Spokane, když můžu být s tebou tady?“ Hatch se podíval na hodinky. „Chci mít tu smlouvu z krku, podepsanou, orazítkovanou a potvrzenou ještě před svatbou, abych si mohl v klidu užít svatební cestu.“

„Je to ta smlouva, co jste vyfoukli Yorlandu a Youngovi zakázku a jak je na ni táta tak pyšnej?“

„Jo. A jestli to nevyřídím, tak mi bude během cesty volat každý den a vyptávat se, co s tím míním dělat a kdy se vrátím.“

„Jak znám tátu, tak to je dost dobře možný. O mě se nestarej. Budu tady pěkně sedět u krbu a chystat ti papuče a fajfku.“

„Kecáš. Uvaříš si celý sáček ravioli a sníš je.“

„Podívej se na to takhle: Když sním celý sáček ravioli, tak už se asi nedostanu do žádného průšvihu.“ Objala ho kolem krku. „Já tě mám tak ráda, Hatchi – i když nosíš ty svý ohavný boty a nudný kravaty.“

Svůdně se usmál. „Opravdu?“

„Hm.“

„To zřejmě proto, že jsem tak dobrej v posteli.“

„Zřejmě.“

„No dobře. Taky tě mám rád, i když si nedokážeš udržet místo.“ Políbil ji na nos a pak dlouze na ústa. Odešel.

O hodně později poté, co snědla k večeři plný sáček ravioli, začalo být Jessii divně a těžko. Byla tak neklidná, že to nemohla vydržet. Podívala se na hodiny. Hatch se měl vrátit až za tři hodiny.

„Co bych za to dala, kdybys byl doma, Hatchi.“

Zkoušela číst, ale nedokázala myslet na nic jiného, než jak by si přála, aby byl doma.

Krátce po osmé zazvonil telefon. Jessie se k němu bezdůvodně rychle vrhla.

„Prosím?“

„To jsi ty, Jessie?“

Jessie si s úlevou vydechla. „Dobrý večer, paní Valentinová. To jsem já. Jak se máte?“

„Dobře, moje milá. Seděla jsem a dívala se na televizi a najednou jsem měla pocit, že bych ti měla zavolat a zjistit, jestli jsi… prostě v pořádku.“

„Jsem v pořádku, paní Valentinová.“

„Dobře. Padla na mě taková úzkost a jako by to mělo něco společného s tebou. Doufám, že se kvůli té ráně do hlavy nezačnu mýlit.“

„Děkuju, že jste zavolala, paní Valentinová. Co v kanceláři? Je všechno v pořádku?“

„Musela jsem na nějakou dobu zavřít, než se to uklidní. Chci začít za pár týdnů, až lidi zapomenou na ten případ Susan Attwoodové. Ale budeš mi chybět. Už jsi našla nějakou práci?“

„Ještě ne, paní Valentinová, ale ono se vždycky něco najde.“

Telefon zazvonil znovu v devět, kdy večer pomalu přecházel v noc. Jessie se po něm vrhla podruhé.

Ve sluchátku se ozval ženský hlas a byl jí nějak povědomý. Nevěděla ale, kdo to mluví, protože ta žena si držela před ústy šátek. Mluvila krátce a k věci.

„Jestli chceš ještě někdy vidět svou drahou Elizabeth živou, tak přijeď k novému skladu Benedictovy firmy. Jestli o tom někomu řekneš nebo přivedeš někoho s sebou, tak je po holce. Máš na to třicet minut.“

Jessii se udělalo špatně. Podlomily se jí nohy a sesula se na pohovku. Rychle si snažila vybavit, co obvykle Elizabeth dělává v pondělí. Měla večer fotbalový zápas? Nemohla si vzpomenout. Poslepu vytočila Conniino číslo, ale nikdo nebral telefon. Zkusila zavolat do studia ExCellent Designs. Nic. Podívala se na hodiny.

Uplynuly dvě minuty z těch třiceti, co dostala. Nemá čas zjišťovat, jestli je Elizabeth v bezpečí a jestli to celé není jenom krutý vtip. Nemá čas na nic jen dojet do nového skladu na jižním konci města.

Popadla klíčky od auta a rozběhla se ke dveřím.

Málem spadla ze schodů, jak pospíchala. Na ulici pak bojovala s klíčky, nemohla se dostat do auta. Když konečně odemkla, oslepila ji záře reflektorů.

Vzpomněla si, jak ji před pár dny málem někdo přejel, a propadla panice. Ale když už se otáčela, že uteče, uvědomila si, že auto, které chce zastavit za její toyotou, je Hatchův mercedes. Jessie se k němu rozběhla.

„Hatchi. Dostali Elizabeth. Mám třicet minut, abych tam dorazila. Ne, už jenom pětadvacet. Panebože.“

Hatch vyskočil z auta a rozběhl se k ní. „Kdo ji dostal? O čem to mluvíš?“

„Já nevím,“ vzlykala Jessie. „Asi nějaká ženská, někdo, koho znám. Ale skrývala to. Zavolala. Povídala, že odvezla Elizabeth do toho nového skladu. A prohlásila, že když nepřijedu sama, tak ji zabije.“

„Pojedem tvým autem, protože ho bude čekat. Dělej, nasedni, budu řídit.“

„Ale ona říkala, že musím přijet sama. Hatchi, já mám takovej strach.“

„Nalez dovnitř. Vymyslíme to po cestě.“

Strčil ji do auta, usadil se vedle ní a nastartoval. Jessie se snažila soustředit, a najednou ji něco napadlo.

„Jak to, že jsi už doma?“

„Chytil jsem dřívější let.“

„A proč?“

„To kdybych věděl. Před pár hodinami jsem měl najednou pocit, že bych měl být doma dřív, než jsem si původně plánoval. Nějak jsem se vymluvil, zavolal na letiště a zabukoval dřívější let.“

„Díkybohu. Já se tak bojím.“

„Říkáš, že to byla ženská?“

„Ano. Určitě. Ten hlas byl zastřený, ale znám ho. Myslíš, že…?“ Jessie to nedokázala vyslovit nahlas.

„Volala Glenna? Nevím, Jessie, ale vyloučené to není, a musíme se na to připravit.“

„Nemůžu tomu věřit. Proč by něco takového dělala?“

„Víš proč.“ Sevřel rty a najel na dálnici, co dělila město na dvě části. „Pořád si myslí, že firmu měl zdědit David. Zajímalo by mě, jestli zešílela a myslí si, že nejlepší způsob jak zajistit Davidovi dědictví je odstranit vás dvě.“

„To ne. Přece by Elizabeth nezabila. Něco takového by nedokázala udělat.“

„Nevíme, čeho je schopná, Jessie. Je plná starého hněvu. A hořkosti. Je možné, že to, co se stalo v pátek na té oslavě, na ni bylo moc. Přišla o poslední naději. A to ji mohlo zlomit.“

Jessie vrtěla hlavou a pořád tomu nedokázala uvěřit. „Znám ji celý život. Nevěřím, že by teta mohla zajít takhle daleko. Neuvěřím tomu, dokud ji neuvidím. Hatchi, co budeme dělat?“

„Nech mě chvilku, abych si představil, jak to ve skladu vypadá. Minulý týden jsem si prohlížel plány. Díky zastaralému stylu managementu tvého otce jsme předělali dveře a začali tam stěhovat zboží. Mělo by tam být kde se schovat, jsou tam stroje a výrobky.“ Mlčel a tvářil se soustředěně.

O pár minut později sjel z dálnice a zamířil k tmavé, tiché čtvrti na jižním konci města, kde byly sklady. Všude bylo šero, většina oken nesvítila. Před domy stály přes noc kamiony. Ulice byly prázdné.

„Hatchi, jsme skoro na místě.“

„Vím.“ Podíval se na hodinky. „Na příštím rohu vystoupím a projdu přes támhlety dvě budovy. Proplížím se ke skladu zezadu.“

„A jak se dostaneš dovnitř?“

„Znám kód alarmu. Vybrali jsme ho s tvým otcem společně, abychom si ho dobře pamatovali.“

„A jak by se k tomu dostala teta Glenna?“

„Je z rodiny, ne? A je chytrá.“

„To je pravda. A já mám dojet před sklad?“

„Jo. Ale zůstaň v autě. Ať ví, že jsi tam, ale nijak jí to neulehčuj. Bude si muset rozmyslet, co dělat, a tím mi dá trochu času. Není žádný profesionální zabiják a rozhoduje se pomalu. Myslím, že bude váhat, když se věci nebudou dít přesně podle plánu. Ale neměli bychom ji moc dráždit. Může být mimo.“

„Pokud je to Glenna.“

„Bohužel, je to jediný logický kandidát. Ale to je pro nás výhoda. Nebude pro ni jednoduché Elizabeth zabít, a získáme čas na vyjednávání.“ Hatch za chvilku zastavil a vystoupil. Zavřel dveře, a když si Jessie přesedla k volantu, ještě se k ní naklonil.

„Pamatuj si – zůstaň v autě. Nech běžet motor, a když na tebe bude volat, předstírej, že ji neslyšíš.“

„Dobře.“ Jessie sevřela volant. Chvěly se jí ruce. Dívala se, jak Hatch mizí mezi domy V šedém saku se rozplynul mezi stíny. Pak zahnula za roh a zamířila ke skladu.

Když zastavila před vchodem, nebylo nikde po nikom ani stopy. Jedno křídlo dveří ale bylo otevřené a bylo vidět, že je vevnitř tma. Jessie zastavila a nechala běžet motor, jak jí to Hatch poradil. Čekala.

Minuty ubíhaly a všude bylo strašidelné ticho. Jessie přemýšlela, jestli Glenna nebo kdo tam vevnitř je, ví, že přijela. Třicet minut uplynulo.

Měla strach, že by si únosce mohl myslet, že nedodržela příkaz a mohl by Elizabeth ublížit. Otevřela dveře. Musí vystoupit a jít se podívat, co se děje.

V tu chvíli se ze dveří ozval známý hlas.

„Jessie!“ Před budovou se objevila Elizabethina drobná postavička. „Jessie, dej si pozor!“

„Elizabeth.“ Jessie vyběhla z auta a o ničem nepřemýšlela. Běžela k Elizabeth, popadla ji za ruku a strhla stranou od dveří. Něco jí říkalo, že by měla sestru dostat z přímého světla.

V tu chvíli tmou práskl výstřel. Rozbil zlověstné ticho, co obklopovalo sklad.

„Jessie, vystrčila mě ven, abych tě vylákala z auta. Má v ruce pistoli.“

„Pořád tomu nevěřím, že by nás chtěla zastřelit. Nevěřím tomu.“ Jessie táhla Elizabeth dál od hlavního vchodu, do stínu za rohem budovy.

Elizabeth se jí držela pevně za ruku. „Co budeme dělat?“

„Tiše.“ Jessie se přitiskla ke zdi a naslouchala. Držela sestru blízko sebe. „Je tu Hatch,“ pošeptala jí do ucha.

„Díkybohu. To se mi ulevilo.“

„To si myslíš, že bych to sama nezvládla?“

„Neber to osobně, ale mám dojem, že Hatch je v těchhle věcech lepší.“

„Taky mám ten dojem.“

Nocí práskl další výstřel a pak nastalo ve skladu ticho. Jessie a Elizabeth zatajily dech.

O chvíli později Jessie zaslechla zpoza rohu kroky. Byl to zvuk starých známých lakovek.

„Jessie? Elizabeth? Je po všem.“

„Hatchi!“

Obě sestry se k němu rozběhly a on je chytil do náručí a objal.

„Myslím, že by ses na toho únosce měla jít podívat, Jessie,“ navrhl po chvíli.

Jessie zavřela oči a sbírala odvahu. „Asi jo. Co řeknu mámě? A Davidovi?“

„Být tebou, tak nic moc.“ Hatch ji zavedl zpátky do skladu a rozsvítil lampu.

Jessie se podívala na povědomé hubené tělo na zemi. Vedle bledé tváře ležela kukla.

„Nadine Willardová.“

„Ty ji znáš?“ zeptala se zvědavě Elizabeth. „Když mě chytla v obchoďáku na záchodě, tak to tvrdila, ale já jsem jí nevěřila. Pak vytáhla z kabelky pistoli a donutila mě, abych šla s ní. Věděla dokonce jak odjistit bezpečnostní systém. Přestřihla pár drátů a dělala něco s kleštěma.“

„Znám ji,“ odpověděla Jessie a podívala se Hatchovi s úšklebkem do očí. „Neměli bychom nikomu říkat, koho jsme podezírali nejdřív.“

„Souhlasím. Doktorka Ringsteadová by to diagnostikovala jako vážnou paranoiu.“

„Pracovala celou dobu pro Edwina Brighta,“ vysvětlovala Jessie o několik dní později, když se sešla s Lilian, Constancí a Elizabeth ve studiu ExCellent Designs. „Oddaný typ. Takový, jak mi teta Glenna říkala, že se snadno přidá ke kultu. Bright pro ni byl idol a považovala ho za spasitele nebo co.“

„A on ji zneužíval,“ dodala Constance.

Jessie přikývla. „Měla divnou minulost. Vyrostla v dost divoké čtvrti a ještě jako malá se dostala do gangu a zapletla se s drogami. Pak taky vykrádala byty a měla problémy s policií. Ale potom se nějak vzpamatovala, udělala maturitu, dostala se na Butterfield a našla si práci.“

„A pak potkala Brighta?“ zeptala se Lilian.

„Na policii říkali, že ji Bright využíval pro prověřování lidí, co se k němu hlásili. To ona se vloupala k paní Valentinové a snažila se dostat do Hatchova auta. Chtěla zjistit, jak daleko jsem dospěli s vyšetřováním a jestli od nás hrozí Rannímu rozbřesku skutečné nebezpečí.“

„A když jí došlo, že je s Brightem konec, rozhodla se, že odklidí lidi, co by proti němu mohli svědčit. A začala s tebou.“ Lilian se otřásla.

„Nejdřív se mé pokusila přejet. Byla Brightovi fanaticky oddaná a chtěla zabít všechny, co měli s tím případem něco společného. Začala ode mě, protože mě obviňovala, že jsem celé vyšetřování začala.“ Jessie se odmlčela. „Snažila se to zarazit na samém začátku.“

Constance se na ni podívala. „Jak to myslíš?“

„Paní Valentinová telefonovala a říkala, že poznala její fotografii v novinách. To Nadine ji tenkrát v noci srazila ze schodů.“

Lilian se znovu otřásla. „To zjistila, že se na ni obrátila paní Attwoodová?“

Jessie přikývla. „Nadine pochopitelně věřila v schopnosti paní Valentinové a měla strach, že opravdový senzibil by Brighta mohl poškodit. O mě se nikdo nestaral do chvíle, než bylo jasné, že na případu pracuju. Pak se to zkomplikovalo. Bright jí řekl, aby nás nějak dostala na ostrov, aby si nás Landis s Hoffmanem mohli prověřit sami.“

„Ale nikdo to ještě nebral moc vážně, než se vám podařilo navázat kontakt se Susan,“ dodala Constance.

„Tak.“

Constance sepjala ruce na stole a podívala se na Elizabeth. „Doufám, že je ti jasné, že víckrát nejdeš s kamarádkama do obchodního centra. Bud s tebou půjde někdo dospělý, nebo nepůjdeš nikam.“

„Ale mami,“ bránila se Elizabeth.

Jessie ji pohladila po ruce. „To nic, Elizabeth. Půjdu s tebou, kdykoliv budeš chtít. Mám pocit, že ti dlužím aspoň sto výprav.“

„To je mi na houby,“ stěžovala si Elizabeth. „Hatch tě taky nepustí na krok.“

Jessie se ušklíbla. „Je pravda, že je poslední dobou trochu nervózní, ale doufám, že po svatbě se zklidní.“

„Kdo že je nervózní?“ zeptal se Hatch, když vešel dovnitř s několika kelímky kávy. Podíval se do čtyř usměvavých tváří. Pokrčil rameny. „Tak už jsi jim to dopověděla, Jessie?“

„Všechno.“

„Dobře. Tak můžeme jít.“ Podíval se na hodinky. „Ještě mám nějakou práci, než odjedeme na svatební cestu.“

O měsíc později se Jessie probudila v bílo-růžovém apartmá luxusního hotelu na pláži. Za oknem bylo vidět neskutečně modré tropické moře. Pohnula se, cítila vedle sebe Hatchovo teplé tělo. Jednu ruku měl přehozenou přes její hruď a tvář zabořenou do polštářů.

Dlouho vychutnávala krásu havajského jitra a příslib budoucnosti, jakou si představovala.

Svatba byla naplánovaná narychlo, ale díky Lilian a Constanci všechno proběhlo bez chybičky. Elizabeth to slušelo v družičkovských šatech. Nikdo se nesnažil navléct Hatche do saka korálové barvy. Čekal na ni u oltáře v bílo-černém obleku a vypadal dobře. Otec Jessii provedl uličkou a s uspokojením ji odevzdal muži, kterého pro ni sám vybral.

Vincent si při hostině zatancoval s oběma bývalými manželkami a bavil se tak dobře, že to překvapilo všechny, kdo ho znali. Ani jednou se neomluvil a nešel telefonovat, co se děje v kanceláři.

Hatch taky ne.

„Co je tak legrační?“ Hatch se pohnul a otevřel oči. Svítila mu v nich vzpomínka na proběhlou noc.

Jessie se mu zavrtěla v náručí. „Zrovna jsem si říkala, že jsi odsud ani jednou netelefonoval a neposlal jediný fax.“

„Jsme tu teprve jeden den. Dopřej mi trochu času.“

„Jestli se natáhneš po telefonu, praštím tě po ruce.“ Jessie se opřela o polštář. „Jste šťastný, pane Hatcharde?“

„Jo. Jsem.“ Sklonil hlavu a políbil zrůžovělý prs.

„Proběhlo to dobře, ne?“

„Svatba?“ Políbil druhý. „Přímo hladce, když si odmyslíme tvého otce, jak se každému chlubil, jakého ženicha ti našel.“

Jessie se zasmála a vzdychla, když se k ní Hatch přitiskl. „O něco se zasloužil.“

„A já jsem se nezasloužil? Podíval jsem se na tebe a hned jsem věděl, že jsem pro tebe ten pravý.“

„To je pravda. Budu si teď napořád připadat trapně, když se podívám Glenně do očí. Díkybohu, že neví, co jsme si mysleli, když jsme jeli zachránit Elizabeth. Asi by nepřišla ani na svatbu.“

„David si s ní vážně promluvil. Řekl jí, že o všem ví, že je spokojený s tím, jak se věci mají, a že ona by měla být spokojená taky.“ Hatch ji pohladil po stehně a jemně stiskl.

„Připadá mi, že David taky vychází líp s tátou.“ Jessie pohnula nohama.

„Hmm.“ Hatch ji políbil na krk.

„A říkala jsem ti, co mi povídal táta při hostině?“

„Ne.“

„Povídal, že je načase, abych přestala blbnout a pracovat pro jiné. A že nebudu nikdy spokojená, když nebudu svou paní. Že jsem v tomhle hodně po něm.“

„Že by?“

„Hatchi, ty mě neposloucháš. Snažím se mluvit o své budoucnosti. Přemýšlela jsem a něco mě napadlo.“

„Já jsem tvoje budoucnost,“ prohlásil Hatch a ani se nepozastavil nad vlastní arogancí. Přitulil se k ní a v ranním slunci se mu leskly oči. „A ty jsi moje budoucnost. Další jednání na toto téma se odročuje na později. Máme na pořadu něco důležitějšího. Je důležité dbát na priority, paní Hatchardová, na to nikdy nezapomínejte.“

Podívala se na něj skrze řasy a objala ho kolem krku. „Mám tak ráda, když si hraješ na velkého manažera.“

O tři měsíce později Hatch vzhlédl od rozpočtu, když se do jeho kanceláře přihnal Vincent Benedict a hodil mu na stůl svazek papírů.

„Viděls ty podmínky? Právě mi to poslali k nahlédnutí z personálního. Neuvěřitelné. Neuvěřitelné. Hatchi, sakra, co s ní uděláš? Ta ženská se úplně zbláznila!“

„To je asi řeč o Jessii.“ Hatch otevřel složku a podíval se na návrh smlouvy od agentury zajišťující zaměstnance na krátkodobý pracovní poměr. Firma se jmenovala Intuitivní služby. Majitelem a jediným zaměstnancem byla jistá Jessie Benedictová-Hatchardová. V záhlaví stálo motto firmy Předvídáme, koho potřebujete na krátkodobý pracovní poměr.

„O kom jiném.“

Hatch se podíval na podmínky a zašklebil se. Jessie navrhovala roční smlouvu pro zaměstnání designera softwaru. Nabízela dva výjimečně talentované programátory – Alexe Robina a Susan Attwoodovou. „Máš pravdu. Chce moc. Pověz lidem na personálním, ať smlouvají.“

„To nepomůže,“ přiznal sklesle Vincent. „Říkali, že to je její poslední slovo.“

„Tak jim nařiď, ať to zruší.“

Vincenta to překvapilo. „Ale tohle je Jessiina první velká smlouva. Chci, aby jí to vyšlo.“

„Jestli chce mít svoji vlastní firmu, musí se naučit jak být konkurence schopná, když jí jde o smlouvu.“

„Člověče, vždyť jde o Jessii. O tvoji ženu a moji dceru. Copak nechceš, aby jí ta firma šlapala? Krátkodobý pracovní poměr! To je pro ni ideální. Poprvé dělá něco slušného. Nikdo toho neví víc o krátkodobém zaměstnaneckém poměru než Jessie.“

„Souhlasím.“ Hatch se na židli zaklonil a pobaveně se podíval na Vincenta. „A nepochybuju ani na chvíli, že jí firma bude šlapat. Je hodně po tobě.“

„Nemyslíš, že bychom jí tu smlouvu měli dát? Potřebujeme tu pár dobrých programátorů na finance, sám jsi to říkal.“

„Já vím. Ale když přistoupíme na takovéhle podmínky, tak už z toho nebudeme moct nikdy vycouvat. Ať to na personálním zkusí znovu, a jestli nepovolí, ať ji odmítnou. Rychle se zaučí.“

Vincent vzdychl. „Asi máš pravdu.“

Hatch se ušklíbnul. „To víš, že mám pravdu. Byl to tvůj nápad, ne? Nedělej si starosti, bude to v pořádku.“

„Doufám. Chtěl bych, aby se jí povedlo z té firmy něco pořádného udělat.“ Vincent přimhouřil oči. „Nemohl by sis s ní večer nějak, hm, promluvit?“

Hatch se zasmál a zavrtěl hlavou. „Nemožné. Jessie se řídí přísným pravidlem. Když přijdu večer domů, zásadně se nebavíme o práci.“ Podíval se na hodiny. „Když už je řeč o domově, je čas jít.“

Vincent se zamračil. „Vždyť je teprv půl šesté.“

„Já vím.“ Hatch vstal a oblékl si sako svého střízlivě proužkatého obleku. „Musím jít. Pracujeme s Jessii na velkém projektu a nechci přijít pozdě.“

„Na jakém projektu?“

„Plánujeme dětskou ložnici.“ Hatch pohladil lístek rudé lilie v kytici, co mu stála na stole. Jessie nechala kytici poslat ráno do kanceláře, protože slavili tříměsíční výročí svatby. „Za pět měsíců tu budeš mít vnouče, Benedicte. Uvidíme se ráno. A nezapomeň na tu večeři v sobotu večer u nás. Bude tam taky Elizabeth. A přijď včas. To je další Jessiino pravidlo. Kdo chodí pozdě, nejí.“

Hatch vyšel z kanceláře a zamířil domů, kde čekala Jessie a ta opravdu důležitá část jeho života.