Jayne Ann Krentz

Chvějivé štěstí

Mattie Sharpová se při cestě do Tichomoří setkává za dramatických okolností s Hughem Abbottem, jehož ze srdce nenávidí, neboť chladně odmítl její lásku. Během strastiplné cesty džunglí se musí spoléhat na muže, který ji kdysi tolik ponížil, ale nyní po ní vášnivě touží…

1

Jediná věc, kterou o Paulu Cormierovi s určitostí věděla, byla, že umírá. Krev z rány na hrudi prosákla _l jeho bílou hedvábnou košilí i bílým plátěným oblekem a stékala v malých potůčcích po bílých mramorových dlaždicích.

Jak se Mattie Sharpová vedle něj bezmocně choulila, uchopila jeho ruku do své. Starý muž otevřel oči. Vzhlížel k ní, jako by se pokoušel prohlédnout hustou mlhou.

„Christino? Jsi to ty, Christino?“ Dokonce i při jeho chraptivém šepotu byl jeho přízvuk uhlazený a zněl trochu evropsky.

„Ano, Paule.“ Lhát bylo to jediné, co pro něj mohla udělat. Sevřela jeho ruku. „Jsem Christina.“

„Stýskalo se mi po tobě, děvče. Strašně se mi stýskalo.“

„Teď jsem tady.“

Cormierův bleděmodrý pohled se na ni na několik vteřin soustředil. „Ne,“ řekl. „Nejsi tady. Ale já jsem skoro tam, viď?“ Vydal ze sebe zvuk, který nejprve začal jako potlačované uchechtnutí, ale pak se změnil v strašlivý klokotavý kašel.

„Ano, jsi skoro tady.“

„Rád tě zas uvidím.“

„Ano.“ Horký malátný ostrovní vánek profukoval halou Cormierova sídla. V okolní džungli vládlo nepřirozené a skličující ticho. „Všechno bude v pořádku, Paule. Všechno bude dobré.“ Lži. Samé lži.

Cormier na ni úkosem pohlédl a jeho zrak byl na okamžik překvapivě jasný. „Zmizte odtud. Pospěšte si.“

„Ano, odejdu,“ slíbila Mattie.

Cormier zavřel opět oči. „Někdo sem přijde. Starý přítel. Až se objeví, řekněte mu… řekněte…“ Další strašlivé a namáhavé lapání po dechu ho připravilo o poslední zbytky sil.

„Co chcete, abych mu řekla?“

„Led…“ Cormier se dusil vlastní krví. „Vládne… v pekle.“ Mattie se ani nepokusila přestat mluvit, aby měla čas pochopit něco z toho, co, jak si myslela, slyšela. Automaticky ho ujišťovala. „Řeknu mu to.“

Ruka, která se jí držela, povolila sevření. „Christino?“

„Jsem tady, Paule.“

Tentokrát ji však Cormier neslyšel. Byl mrtvý.

Mattii znovu zachvátila hrůza této situace. Vzchopila se, vstala a pocítila závrať. Bezmyšlenkovitě se podívala na své černozlaté hodinky, jako kdyby se zpozdila na nějakou obchodní schůzku.

Otřáslo jí, když zjistila, že strávila v bílé budově nad oceánem méně než pět minut. Bývala by sem dojela o dvě hodiny dřív, kdyby nezabloudila na klikaté ostrovní silnici, která končila v horách slepou uličkou. To zdržení Mattii znervóznilo a vybičovalo jí nervy. Teď ji ale napadlo, že kdyby sem byla dorazila včas, možná by se octla před hlavní téže pistole, která zabila Paula Cormiera.

Špičkou svého italského koženého střevíčku na něco na zemi narazila. Odkutálelo se to po dlaždicích.

Mattie sebou trhla při hlasitém zvuku, který zazněl ve strašidelně tiché hale. Podívala se dolů a spatřila pistoli.

Pravděpodobně Cormierova, řekla si. Zřejmě se pokoušel ubránit vetřelci. Jako omámená pokročila Mattie ke zbrani. Možná že by ji měla vzít s sebou.

Jakmile se jí tato slova vynořila v mysli, otřásla se. Poslední pistole, kterou měla v ruce, byl malý model z plastu, který byl uložený v krabici s nápisem „Speciální ostrostřelecká pistole Annie Oakleyové. Od pěti let výše.“

Dostala ji jako dárek od kamarádky k šestým narozeninám. Dlouhé hodiny cvičila Mattie rychlé vytažení této hračky z pouzdra ušitého z imitace kůže lemovaného růžově, až se rodiče začali strachovat, pistolku jí vzali a nahradili ji krabičkou s vodovými barvami. Mattie si poctivě hrála s barvami asi deset minut a podařilo se jí vytvořit bujného žlutého koně, na kterém by Annie Oakleyová mohla jezdit. Obrázek byl roztomilý, ale nebyl považován za dost dobrý, aby mohl viset na ledničce vedle poslední kytice květin, kterou namalovala její sestra Ariel.

Její trénink s ručními zbraněmi tedy skončil v útlém věku. Mattie si uvědomila, že nemá absolutně žádné povědomí o tom, jak užívat takovou smrtící nestvůru, která teď ležela u jejích nohou na bílé podlaze.

Na druhé straně, copak na tom mohlo být něco těžkého? pomyslela si, když se sehnula, aby zvedla těžkou zbraň. Zlodějíčci v každé temné uličce všech amerických měst takovou měli a používali ji. Mohla by se vsadit, že byli tak negramotní, že si nemohli ani přečíst návod. Kromě toho se dalo snadno poznat, kterým koncem musí mířit od sebe.

Panebože! Začínala být hysterická. Bylo to znamení, že se přestává ovládat. Musí se vzchopit. Propadnout panice může později, bude-li to nutné.

Mattie se několikrát zhluboka nadechla, když zasunovala pistoli do své elegantní béžovočerné kožené kabelky, která jí visela přes rameno. Všimla si, že na řemínku jsou krvavé skvrny. Byla to Cormierova krev. Měla ji na rukách.

Musela si pospíšit. Ten člověk byl mrtvý a posledními slovy ji varoval, aby odtud co nejrychleji zmizela.

Nepochybovala o tom, že nebezpečí stále trvá. Mattie ho cítila, jako kdyby bylo hmatatelné. Vrhla poslední pohled na tělo stříbrovlasého starce. Letmým pohledem zahlédla jen samou bělobu – bílý plátěný oblek, bílé semišové boty, bílou hedvábnou košili, bílé mramorové dlaždice, bílé stěny, bílý nábytek. Všechno bílé. Kromě rudé krve.

Mattie cítila, jak se jí zvedá žaludek. Teď jí přece nemůže být špatně. Musí se odtud dostat. Klopýtala k otevřenému hlavnímu vchodu a její podpatky na mramoru hlasitě klapaly. Usilovně myslela na to, aby dorazila k otlučenému autu, které si před dvěma hodinami najala na malém letišti na ostrově.

Už byla téměř venku ze dveří, když si vzpomněla na meč.

Zarazila se a ohlédla se do místnosti bílé smrti. Věděla, že se nemůže vrátit. Valor, meč ze čtrnáctého století, pro který byla vyslána, byl cenný, ale zas ne tolik, aby kvůli němu vkročila zpátky do té místnosti. Nic nebylo tak cenné, aby se kvůli tomu vrátila. Teta Charlotta to pochopí.

Co jí to jen teta Charlotta říkala o té staré zbrani? Něco v tom smyslu, že na ní spočívá kletba. Smrt potká každého, kdo se zmocní této čepele, dokud ji do svých rukou neuchopí mstitel a neočistí ji v krvi zrádce.

Strašlivé proroctví se zřejmě v Cormierově případě naplnilo, pomyslela si Mattie. Ne že by takovým věcem věřila. Ale přesto, Cormier zbraň vlastnil a nyní byl mrtvý. Mattie najednou ztratila jakýkoliv zájem najít starobylý meč a odvézt ho do Seattlu.

Rychle se obrátila a vyběhla otevřenými dveřmi ven, hledajíc přitom v kabelce klíčky od najatého vozu. Proto možná neviděla muže, který stál na verandě na jedné straně otevřených dveří.

Nevšimla si ani nohy obuté ve vysoké botě, kterou před ní vysunul. Zakopla o ni a už letěla. Přistála na bílé prkenné podlaze s vyraženým dechem. Než se stačila znovu nadechnout, aby vykřikla, ucítila vzadu na šíji chladný kov.

Mattie přemýšlela s podivnou klinickou objektivitou, jestli se neozve nějaký varovný zvuk dřív, než cvakne spoušť.

„Ksakru, to jsi ty, Mattie,“ řekl hluboký mužský hlas, který Mattie už skoro rok neslyšela. Na šíji už ji pistole netlačila, avšak Mattie byla stále ještě strnulá strachem a šokem. „Málem jsi se dala zabít. Nevěděl jsem, kdo vyběhne z těch dveří. Jsi v pořádku, bejby?“

Mattii se podařilo přikývnout, ale stále ještě lapala po dechu. Otevřela oči a uvědomila si, že dřevěná prkna, na která zírala, jsou od ní vzdálená jen pár centimetrů. Nebyla schopna uspořádat své myšlenky. Bylo toho na ni příliš. Šok.

Silná ruka jí sevřela rameno. „Mattie?“ Temný drsný hlas zajiskřil netrpělivostí.

„Jsem v pořádku.“ Při té myšlence jí pronikla podivná úleva. Pak ji znovu zamrazilo. „Cormier.“

„Co je s ním?“

„Je tam uvnitř.“

„Je mrtvý?“

Zavřela oči. „Ano. Můj bože, ano.“

„Vstaň.“

„Myslím, že to nepůjde.“

„Ale půjde to a zatraceně dobře. Pohni se, Mattie. Nemůžeme se tady potloukat a bavit se.“ Mohutné ruce se jí sevřely kolem pasu a postavily ji na nohy.

„Ty jsi mě vůbec neposlouchal, viď, Hughu?“ Mattie odhodila měkké kučery zlatohnědých vlasů, které se uvolnily z jejího úpravného uzlu na šíji. Vzhlédla do šedých očí, které byly tak světlé, že se podobaly úlomkům ledovce. „Co tady děláš?“

„Je to moje práce. Měla jsi přiletět na St. Gabriel dneska v devět. Co ksakru děláš tady na Purgatory?“ Ve skutečnosti si jí nevšímal. Dával pozor na příjezdovou cestu za ní. „Pojď.“

„Do toho domu zpátky nepůjdu.“

Jak se dalo předpokládat, ignoroval ji. „Běž do haly, Mattie. V těch dveřích jsi na ráně.“ Aniž by čekal na odpověď, prudce ji vtáhl zpátky do širokých dveří.

Mattie za ním klopýtala s očima odvrácenýma od Cormierova těla. Sevřela prsty řemínek kabelky v marné snaze zabránit jim ve chvění.

„Nehýbej se,“ přikázal Hugh.

„Neboj se, ani se nehnu.“ Doufala, že se na mramorovou podlahu nepozvrací.

Pustil ji a rychle kráčel k tělu v bílém plátěném obleku. Několik vteřin se na ně díval a jedním pohledem obsáhl nepochybnost smrti. Výraz na jeho tváři se dal jen těžko přečíst. Nebyl to šok nebo překvapení, strach nebo hrůza – pouze nepřístupná, vášnivá nesmiřitelnost.

Mattie se na něj dívala, vědoma si toho, že by měla být vděčna za to, že se objevil právě v tomto okamžiku jejího života. Nikdo jiný, koho znala, neměl lepší schopnosti dostat ji z této nepříjemné situace než právě Hugh Abbott.

Hloupé bylo, že pouhý pohled na něj ji rozčiloval. Po ponižujícím debaklu, který utrpěla minulý rok, už ho nikdy nechtěla vidět. Bylo hloupé, že jediný muž, kterého právě teď potřebovala, byl ten, který ji zničil poté, co se mu oddala tělem i duší.

Uvědomila si, že se za poslední rok příliš nezměnil. Měl stejnou hřívu hustých tmavých vlasů, možná že v ní bylo trochu víc stříbra. Stejné štíhlé šlachovité tělo, které nezaznamenalo nejmenší známky ochablosti, přestože už mu bylo čtyřicet. Stejný, ostře řezaný obličej s drsnými rysy. Stejně krásná, neuvěřitelně přitažlivá ústa. Stejný primitivní mužský půvab.

Stejně žalostný vkus v oblékání. Špinavé vysoké boty, nevyžehlená khaki košile rozepnutá tak, že bylo vidět hustý kučeravý porost na hrudi, obnošený kožený opasek a vybledlé džínsy, které zdůrazňovaly jeho ploché břicho a svalnatá stehna.

Hugh na ni pohlédl. „Hned se vrátím. Přinesu jen nějaké věci z kuchyně.“ A už odcházel kolem mrtvého těla. V ruce držel pistoli tak přirozeně, jako by byla jen prodloužením jeho paže.

„Z kuchyně! Proboha, Hughu. Teď není čas na studené pivo. Co jestli je dosud uvnitř? Ten člověk, co zastřelil chudáka pana Cormiera.“

„Neboj se. Nikdo tu není. Kdyby tu byl, byla bys touhle dobou mrtvá stejně jako Cormier.“

Když odcházel z místnosti, Mattie polkla. „Ne, počkej, nenechávej mě tady s –“ Mattie nedořekla tu zoufalou prosbu. Ze všech lidí na světě by měla vědět nejlépe, že prosit Hugha Abbotta, aby zůstal, nemá smysl. „K čertu s tebou,“ zašeptala.

Mattie stála a naslouchala zvuku Hughových bot na mramorových dlaždicích. Slyšela, jak prochází halou do dalšího pokoje a pak už nic, než hrozivé ticho a horký vánek.

Nervózně vyhlížela ze dveří a pohrávala si s klíčky od najatého vozu. Nebyl důvod, aby tu stála a čekala na Hugha. Mohla jet zpátky na letiště sama. Zrovna teď si nic nepřála víc, než nastoupit do letadla a rychle opustit tenhle příšerný ostrov.

Cítila se však ztracená a nejistá. Cvičení s pistolí Annie Oakleyové bylo jednou z jejích řídkých výprav do světa dobrodružství. Její umělecky zaměřená rodina dávala přednost civilizovanějším a kultivovanějším činnostem.

Hugh Abbott na druhé straně rozuměl až příliš dobře situacím plným násilí a nebezpečí. Jako hlavní poradce v otázkách bezpečnosti v mnohonárodní společnosti Vailcourt Industries patřící její tetě Charlottě byl s takovými věcmi důvěrně obeznámen.

Mattie si osobně o Hughovi myslela, že byl ochočeným vlkem ve firmě její tety dávno předtím, než se s ním minulý rok setkala. Nic z toho, co se o něm od té doby dozvěděla, ji nepřimělo, aby změnila názor.

Opět uslyšela dunivý zvuk jeho podpatků na dlaždicích. Objevil se se dvěma velkými nákupními síťovkami, které tak naplnil různými neidentifikovatelnými předměty, že se až vydouvaly.

„Dobrá, už jsme se tady poflakovali dost dlouho. Jdeme.“ Hugh obešel Cormierovo tělo, aniž by se podíval dolů. Uviděl v Mattiině ruce klíčky. „Zapomeň na tu popelnici, co sis najala. Nikam s ní nepojedeš.“

„Co tím chceš říct? Pojedeme tvým autem? Kde ho vůbec máš?“

„Nahoře na silnici, několik set metrů odtud. Doufám, že je dobře schované – jenže kdoví na jak dlouho?“ Hugh k ní přistoupil. „Tumáš, poneseš jednu síťovku. Chci mít jednu ruku volnou.“ Hodil jí plnou síťovku do rukou a podíval se ze dveří na olověnou oblohu. „Každou chvíli začne pršet. To by nám mohlo pomoct.“

Mattie jeho poznámku o blížícím se dešti ignorovala. Měla co dělat, jak se pokoušela žonglovat s těžkou síťovkou a se svou kabelkou. „Nač jsou nám ty tašky? Tyhle věci přece nepotřebujeme. Chci se jen dostat na letiště.“

„Letiště je zavřený.“

Mattie na něj v šoku zírala. „Zavřené? To není možné.“

„Je zavřený. Stěží jsem to stihl. Na silnicích jsou ozbrojený muži a všechna letadla, která neodstartovala z ostrova před více než čtyřiceti minutami, jsou teď v plamenech. Včetně mýho, ksakru. Charlotta mě bude muset za toho Cherokeeho odškodnit. Byla to opravdu příjemná bedýnka.“

„Panebože, Hughu, co se tady děje? Co to má všechno znamenat?“

„Se svým obvyklým smyslem pro vhodný načasování jsi vkročila přímo doprostřed něčeho, co vypadá jako šesťákový vojenský puč na ostrově Purgatory. V týhle chvíli nemám možnost se dozvědět, kdo vítězí. Zmizet teď z ostrova je možný jen na lodi. Pokusíme se dostat na Cormierův člun.“

„Já tomu nevěřím.“

„Věř tomu. Pojď, jdeme.“

„Kam?“ vyzvídala.

„Nejdřív do koupelny.“ Hugh vykročil vpřed.

„Proboha, Hughu, ujišťuju tě, že koupelnu nepotřebuju. Aspoň ne v téhle chvíli. Hughu, počkej. Zastav se, prosím. Vůbec ničemu nerozumím.“

Otočil se ve dveřích a oči měl chladné. „Nechci už od tebe slyšet ani slovo, Mattie. Pojď. A hned.“

S vědomím, že je příliš pod tlakem situace, než aby mohla jasně myslet, se Mattie vlekla za ním. Když procházela kolem Cormierova těla, zavřela oči, a pak následovala Hugha bílou chodbou do luxusní ložnice v bílé a stříbrné barvě.

„Cormier si zřejmě moc na barvy nepotrpěl,“ zamumlala Mattie.

„To ne. Říkal, že dost dlouho pobýval ve stínu. Když šel na odpočinek, chtěl žít už jen ve slunci.“ Hugh otevřel dveře z ložnice.

„Co tím myslel?“

„Vykašli se na to. Na tom teď nezáleží. Jdeme semhle.“ A vešel do koupelny.

Mattie šla stísněně za ním. „Hughu, já to opravdu nechápu.“ Zamračila se, když pozorovala, jak vstupuje do obrovské bílé vany a tlačí na zeď za kohoutky. „Co to má pro všechno na světě –?“

„Cormier si tu vybudoval spoustu únikových cest. Byl to rozený stratég.“

„Chápu. Čekal tedy nějaké potíže?“

„Ne nijak zvlášť. Ne tady na ostrově.“ Hugh pozoroval, jak se panel ve stěně odsunul a odhalil temnou chodbu. „Ale jak říkám, byl vždycky připravený.“

„Panebože.“ Mattie se zachvěla, když pohlédla do tmy. Nevolnost, kterou vždycky cítila v uzavřených prostorách, jí sevřela žaludek. „Hm, Hughu, asi bych tě měla varovat. Nejsem na tom nijak dobře v –“

„Teď ne, Mattie.“ Tón jeho hlasu zněl netrpělivě. Vešel do tmavé chodby a obrátil se, aby jí podal ruku.

„Copak musíme jít tudy?“ ptala se Mattie bezmocně.

„Přestaň kňourat, bejby. Nemám čas to poslouchat.“

Mattie se cítila ponížená, a tak našla sílu, aby vkročila do chodby. Hugh stiskl tlačítko a panel se za nimi zasunul. Mattie zadržela dech, ale vzápětí zjistila, že nemusí stát ve tmě dlouho. Hugh rozsvítil baterku, kterou vytáhl z jedné síťovky.

„Díkybohu, žes našel baterku,“ oddechla si Mattie.

„Bez potíží. Cormier jich měl několik v každým pokoji. Tuhle jsem sebral v kuchyni, ale jedna bude určitě taky někde tady. S elektřinou je to na takových ostrovech trochu nejistý. Tak pojď, děvče.“

Chodba byla úzká, ale naštěstí krátká. S pomocí světla a několika hlubokých nadechnutí se Mattii podařilo zvládnout svou klaustrofobii podobně jako ve výtahu. Hugh stiskl další tlačítko a po straně domu se objevil východ dřív, než se jí začalo zdát, že se k ní stěny přibližují.

Mattie vyšla ven s pocitem úlevy a uviděla, že se octla uprostřed zeleného listnatého loubí, jež rostlo hned u stěny domu. Narazila do obrovského širokého listu, který se objevil přímo před ní. „No, nebylo to tak zlé, ale stejně nechápu, proč jsme museli odejít touhle cestou. Zdá se mi, že by bylo mnohem jednodušší jít rovnou k autu.“

Hugh pokračoval kupředu k něčemu, co vypadalo jako stěna z hustého listoví. Opět její poznámku ignoroval. „Drž se těsně za mnou, Mattie. Nerad bych tě v džungli ztratil.“

„Do žádné džungle nepůjdu!“

„Ale půjdeš. Ty a já uděláme jedinou rozumnou věc, která se dá za těchhle okolností udělat. Zůstaneme schovaný, dokud se nedostaneme k nějakýmu dopravnímu prostředku.“

„To je bláznovství, Hughu. Nebudu se plahočit touhle džunglí. Prostě nehodlám vůbec nikam jít, dokud si to nebudu moci promyslit.“

„Přemýšlet můžeš později. Teď ale půjdeš se mnou.“ A už mizel v zeleném houští.

Ochočený vlk tety Charlotty byl zřejmě zvyklý dávat rozkazy a zvykl si i na to, že se jich vždycky uposlechlo. Říkalo se o něm, že dokonce dává příkazy samotné Charlottě.

Mattie stála nerozhodně u stěny domu a síťovka se jí houpala v ruce. Zdravý rozum jí říkal, že by měla běžet za Hughem. Byl nakonec v takovýchhle věcech expert. Avšak nepříjemná kombinace nevíry, šoku a starého iracionálního hněvu ji na okamžik přimrazila na místě.

Hugh se podíval přes rameno a oči se mu zúžily. „Pohni se, Mattie. A hned.“

Nezvýšil hlas, ale jeho slova zapůsobila jako prásknutí bičem a zlomila Mattiinu nerozhodnost. Pospíšila si za ním, zápasíc s kabelkou a síťovkou.

Dva kroky za bariérou z širokých listů se Mattie octla uprostřed strašidelného zeleného světa. Její smysly přemohla hutná vlhká vůně. Půda pod nohama byla měkká, pružná a skoro černá. Obrovitá hromada kompostu, který zde kvasil celé věky. Přisál se na její italské střevíce za dvě stě dolarů, jako by to byl živý tvor, který hoduje na prvotřídní kůži.

Masivní kapradiny, které by určitě vyhrály první cenu na kterékoliv zahradnické výstavě v Seattlu, se vznášely kolem Mattie jako buclatí zelení duchové. Dlouhé meandrovité plazivé úponky rostlin poseté exotickými orchidejemi se vinuly kolem ní. Připadala si, jako by plavala pod hladinou prehistorického moře. Na hlavu jí dopadlo několik těžkých dešťových kapek.

„Kam jdeme, Hughu? Zabloudíme tady.“

„Nepůjdeme daleko. A nezabloudíme. Nemusíme dělat nic jinýho, než si držet stále dům za zády a naslouchat hučení oceánu vlevo. Cormier byl prohnaný starý lišák. Vždycky se postaral, aby měl někde nějaký úkryt a jeho únikový plán byl prostý.“

„Když byl tak chytrý, jak to, že teď leží ve svém domě mrtvý?“

„Dokonce i prohnaný starý lišáci se v pozdějším věku stávají pomalejší a dělají chyby.“ Hugh rozhrnul hradbu masivních listů, které jim zahrazovaly cestu.

Listy se okamžitě vrátily zpátky. Množství nádherných bílých lilií udeřilo Mattii přímo do tváře. „Ariel měla pravdu,“ mumlala potichu k Hughovým mizejícím zádům, „ty nejsi žádný džentlmen, co?“ Odstrkovala lilie, zatímco jí kabelka a síťovka divoce poletovaly po boku.

„Dávej pozor na ty listy,“ varoval ji Hugh přes rameno. „Jsou nebezpečně pružný.“

„Všimla jsem si.“ Mattie se sklonila, aby se vyhnula dalšímu shluku houpající se zelené hmoty. Byla ráda, že o svých jednatřicátých narozeninách před rokem začala s aerobikem. Provozovala ho jako protilék ke stresu, který v těch dnech, jak se zdálo, na ni ze všech stran doléhal. Kdyby nebylo těchto pravidelných cvičení, neměla by nikdy sílu držet krok s Hughem Abbottem při úprku džunglí.

Pro ženu, jako byla ona, nebylo snadné držet s Hughem krok i za těch nejpříznivějších okolností. Jak jí jednou objasnil, není jeho typ. Mattie sebou škubla při vzpomínce na to ponížení.

„Už to není daleko. Jak se ti jde, bejby?“ Hugh se přehoupl přes padlý kmen a natáhl se zpátky, aby podal Mattii ruku.

„Jsem pořád za tebou, ne?“ řekla Mattie se zaťatými zuby. Déšť zesílil. Ze zeleného baldachýnu nad jejich hlavami začala kapat voda jako z děravé střechy. Když Mattie přelézala kmen, slyšela, jak se něco trhá. Nejdřív si myslela, že se jí roztrhly vzadu její krejčovsky precizně vypracované, olivově zelené kalhoty, ale pak zjistila, že to byl rukáv krémové hedvábné blůzy. Zachytil se o nějaký úponek.

„Ach bože,“ Mattie se podívala na trhlinu a vzdychla.

„Jak to, že ti Cormier ukázal svou únikovou cestu?“ zeptala se náhle a zdvihla oči k Hughovým zádům. „Nevěděla jsem, že se s ním znáš.“

Při odpovědi se neotočil, ani nezpomalil krok. „Byla by ses dozvěděla, že se s ním znám, kdyby ses byla držela původního plánu a letěla dnes ráno na St. Gabriel, tak jak jsi měla. Copak ti Charlottina cestovka nerezervovala letenky?“

„Rezervovala. Ale v poslední chvíli jsem změnila plány, když jsem uviděla itinerář. Jak jsem zjistila, že letím na ostrov St. Gabriel, uvědomila jsem si, že se se mnou manipuluje. Rozhodla jsem se, že tě za průvodce nechci.“

„I když jsi měla letět z Gabriela rovnou na Purgatory?“ zeptal se suše. „No tak, Mattie. Víš přece, co se říká. Lepší je nebezpečí, který známe než to neznámý. Podívej se, co se stalo, když ses rozhodla vydat se na cestu podle svý hlavy.“

„Předpokládám, že ty bys byl okamžitě věděl, že tu probíhá vojenský převrat.“

„Dávno před tebou, bejby. Hned jak jsem se spojil s věží na letišti, věděl jsem, že se něco děje. Kdybys byla se mnou, vůbec bysme nepřistáli. Obrátil bych se a zamířil na Hades nebo Brimstone a pokusil bych se kontaktovat Cormiera telefonicky, abych se dozvěděl, co se děje.“

„Prosím tě, Hughu. Já vím, že jsi vždycky ostražitý a připravený, když dojde k něčemu podobnému, a já ne. Teď však zrovna tvoje poučování nepotřebuju.“

K Mattiinu překvapení jeho hlas zvlídněl. „Já vím, bejby, já vím. Jsem ale pořád trochu otřesený, to je vše.“

Zírala na jeho široká záda a nevěřila svému sluchu. „Ty a otřesený?“

„To víš, že jo. Bál jsem se, že vejdu dovnitř a najdu tě tam ležet vedle Cormiera.“

„Ach.“

„To je všechno, co k tomu řekneš?“ Veškerá vlídnost se z jeho hlasu vytratila.

„No, chápu, že by bylo trochu trapné vysvětlovat to tetě Charlottě.“

„Kristepane. Tak je to, že? Byla by mi utrhla hlavu.“ Hugh se náhle zastavil. Díval se na malý, kapradím zarostlý potok u svých nohou. „Fajn, jdeme.“

Mattie se zadívala na vinoucí se stužku vody. „Co teď?“

„Obrátíme se vlevo a půjdem podle potoka.“ Hugh pohlédl zpátky, odkud přišli. „Myslím, že máme tohle místo jen pro sebe. Každý se zabývá revolucí. Pojďme.“

Déšť zhoustl a bušil do listů tak silně, že temně hučely. Mattie tiše následovala Hugha a s velkým úsilím se upínala na to, aby s ním držela krok. Přitom stále zápasila se síťovkou a kabelkou.

Černá zem se změnila v bahno. Střevíce jím měla celé obalené. Vlasy se jí už dávno uvolnily z uzlu a visely jí přes ramena ve zplihlých praméncích. Déšť trochu ochladil vzduch, ale ne příliš. Celá džungle se pařila jako hustá zelená omáčka.

Mattie pozorovala zem pod svýma nohama a dávala pozor na každý krok, aby nezakopla o změť bahna a plazivých rostlin. Když nohou zachytila o jeden úponek, prohlédla si ho blíže.

„Hughu,“ zeptala se unaveně, „a co hadi?“

„Co je s nimi?“

„Jsou venku v dešti?“

„Pokud mají špetku rozumu, tak ne.“

„Ale, Hughu.“

Uchechtl se. „Zapomeň na hady. Na těchhle ostrovech žádný nejsou.“

„Jsi si tím jistý?“

„Úplně.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Přetáhla síťovku přes další padlý strom. Něco malého a zeleného jí vyklouzlo zpod ruky, kterou se opřela. „Hughu.“

Ohlédl se. „To je jen malá ještěrka. Má větší strach než ty.“

„To je otázka názoru.“ Mattie se přinutila několikrát se zhluboka nadechnout, když stvořeníčko cupitalo rychle pryč. „Hughu, tohle opravdu není nic pro mě, to snad víš?“

„Vím, že je to trochu mimo tvou oblast zkušeností, ale ty to zvládneš. Tvůj problém je, že trávíš moc času s těma změkčilejma sběratelama umění, který se domnívají, jak nebezpečný dobrodružství je třeba investice do neznámýho malíře.“

Mattie se naježila, když uslyšela tuto ozvěnu jejich staré hádky. „Samozřejmě že máš pravdu.“

Nepovšiml si jejího ironického tónu. „To víš, že mám pravdu. Měla bys častějc vypadnout ze Seattlu. Jezdit na různý místa. Dělat různý věci. Charlotta říkala, že tohle je tvoje první dovolená za dva roky. Kdypak jsi zažila naposled něco opravdu vzrušujícího?“

Mattie si odhodila mokré vlasy z očí a zaťala zuby. „Asi před rokem, když jsem tě svedla a požádala tě, aby ses se mnou oženil a vzal mě s sebou na ostrov St. Gabriel. Snad si na to vzpomeneš. A oba dobře víme, kam mě ta vzrušující událost zavedla.“

Hugh dlouhou dobu mlčel. Pak řekl: „No, tohle jsem zrovna neměl na mysli.“

„Opravdu?“ Mattie se pro sebe ponuře usmála a vytáhla střevíc z bláta. „Ujišťuju tě, že to bylo pro mě až příliš dobrodružné. Od té doby jsem si pěkně užívala klidného života. Až do téhle chvíle.“

„Pokud jde o minulý rok, bejby –“

„Nechci se o tom bavit.“

„O tom se bavit budeme.“ Hugh se ohnal rukou po orchidejemi pokrytém úponku. „Ksakru, Mattie. Měsíce jsem se pokoušel si o tom s tebou promluvit. Kdyby ses mi nebyla vyhýbala, měli bychom to teď vyřešený.“

„Není tu co řešit. Měl jsi pravdu, když jsi mi řekl, že nejsem tvůj typ.“ Odstrčila unaveně další plazivé rostliny. „Věř mi, že s tebou naprosto souhlasím.“

„Jsi teď trochu rozčilená,“ řekl konejšivě.

„Mohl bys to tak nazvat.“

„Promluvíme si o tom pozdějc.“ Hugh se náhle zastavil. Mattie se s ním prudce srazila.

„Ach.“ Zapotácela se o krok zpátky, ale pak zas získala rovnováhu. Je to, jako by člověk narazil do skály, pomyslela si zlobně. Ten člověk se vůbec nepoddá.

„Jsme tady,“ řekl Hugh, který náraz zřejmě vůbec nezaregistroval. Díval se nahoru.

Mattie sledovala jeho pohled a uvědomila si, že hluk vody v posledních minutách značně zesílil. Když vyhlédla za Hughovými širokými rameny a uviděla dvojici vodopádů, které v kaskádách padaly z lávového útesu před nimi, pochopila proč.

Oba vodopády padaly z výše více než patnácti metrů před kapradím zakrytou jeskyní. Jezírko pod vodopády bylo téměř neviditelné pod masou obrovských exotických květů a pod zkroucenými tvary skalisek typických pro dávno zchladlou lávu.

Mattie se zamračila. „To je Cormierova úniková cesta?“

„Úniková cesta je vzadu za vodopády. V týhle hoře je soustava starých lávových jeskyň. Jedna chodba vede k jeskyni, která ústí uprostřed skalnatýho útesu čnícího nad mořem. Jeskyně je zčásti zaplavená. Cormier tam měl vždycky loď.“

„Jeskyně?“ Nepříjemný pocit, který měla Mattie od chvíle, kdy vkročili do džungle, zesílil. „Musíme projít spletí jeskyní?“

„Jo. Neboj se. Nic složitýho. Cormier cestu označil, takže nezabloudíme. Připravena?“

„Myslím, že ne, Hughu,“ špitla vysokým a slabým hlasem.

Hugh na ni vrhl netrpělivý pohled a vydal se k jeskyni. „Pospěš si, bejby. Chci tě dostat z tohohle ostrova pokud možno co nejdřív.“

Samozřejmě že měl pravdu. Nemohli se tady zdržovat. Bylo pravděpodobné, že narazí na tytéž lidi, s nimiž se nedávno setkal Paul Cormier. Ale jeskyně, panebože, brr. Její nejhorší noční můra se splnila.

Mattie už byla promočená deštěm a vlastním potem. Teď však ucítila, jak jí ledové potůčky potu stékají po bocích a mezi ňadry. Několikrát se zhluboka nadechla a zarecitovala si mantru, kterou se naučila, když chodila na hodiny meditačních protistresových technik.

Hugh už mezitím postupoval po skalnaté římse, která za jedním vodopádem mizela do inkoustově černé tmy. Na kluzkých, mechem pokrytých balvanech udržoval snadno rovnováhu a jeho pohyby byly půvabné, aniž by si to uvědomoval. Ještě se ohlédl, aby se ujistil, že ho Mattie následuje, a pak zmizel za dunící kaskádou vody.

Mattie se ještě jednou zhluboka nadechla a připravovala se ho následovat. Chmurně si vzpomněla, že kdysi přísahala, že bude tohoto muže následovat všude.

Jaký to byla blázen!

Mlha stoupající z vodopádů, kterou procházela, vypadala jako kouř. Kdyby už nebyla zmáčená deštěm a vlastním potem, byla by ji teď promočila vodní tříšť. Takhle si sotva další spršky povšimla.

Avšak její italské kožené střevíce nebyly určeny k tomu, aby se s nimi takhle zacházelo. Mattie svírala svou kabelku a síťovku a zoufale se snažila udržet rovnováhu na nerovném povrchu římsy. Ucítila, jak se jí levá noha smekla po kluzkém mechu a všechno se jí začalo kymácet před očima.

„Ach, ne, ne.“ S vytřeštěnýma očima se bezmocně začala kácet nazad do jezírka vody u paty vodopádu.

„Dávej pozor na cestu.“ Hugh rychle napřáhl ruku z temnoty a sevřel jí zápěstí. Bez námahy ji vtáhl do bezpečí za vodopády.

„A je to, bejby. Jako nic.“

„Pověz mi, Hughu,“ zeptala se kousavě. „To ti vždycky tak sloužily nohy? Pohybuješ se jako kočka.“

„Kdepak. Bývalo to mnohem lepší. To víš, už je mi čtyřicet. Trochu jsem zpomalil. Myslím, že to potká každýho.“

„To je úžasné.“ Její hlas byl ještě kousavější než předtím, ale Hugh si toho zřejmě nevšiml.

Zabýval se tím, že hrabal v síťovce. „Něco ti řeknu,“ dodal. „Ať jsi rychlá, jak chceš, vždycky je někdo rychlejší než ty. To byl taky jeden z důvodů, proč jsem dostal rozum a vzal jsem to pěkný pohodlný místečko u tvý tety.“

„Chápu.“ Jeho odpověď ji překvapila. A také byla zvědavá. Ve skutečnosti toho o Hughovi Abbottovi mnoho nevěděla. „Opravdu ses setkal s někým, kdo byl rychlejší než ty?“

Hugh vteřinku mlčel. „Jo.“

„Co se s ním stalo?“

„Je po smrti.“

„Takže nebyl dost rychlý.“

„Asi ne.“

Jejich rozhovor však nerozptýlil Mattii natolik, aby nevnímala strašlivou temnotu před nimi. Jeskyně. Tohle se jí nepodaří zvládnout, pomyslela si. Nikdy, ani za milion let. Tohle bylo horší než výtah nebo temná hala nebo džungle. Tohle byla opravdová, hrůzná noční můra jako v jejím dětství.

Mattii se obrátil žaludek.

Začala říkat Hughovi, že už nemůže ani o krok dál, když pod jejím drahým, bahnem zničeným střevíčkem cosi zapraskalo. Mattie se automaticky podívala dolů a uviděla zploštělé tělo toho největšího švába, jakého kdy v životě spatřila.

„A je to,“ oznámila Mattie. „Uhni trochu, Hughu. Chce se mi strašně zvracet.“

2

„Ty zvracet nebudeš,“ řekl Hugh s neúprosnou jistotou. „Aspoň ne tady. A ne teď. Na takový nesmysly nemáme čas. Polož ty rance a pojď sem.“ Automaticky ho poslechla a pustila síťovku s kabelkou na zem. Zvedal se jí žaludek. Vzpomínka na krev v bílé hale se jí mísila s představou mrtvého hmyzu u nohy. Šero v jeskyni ji hrozilo spolknout zaživa. „Ksakru, Mattie, vzpamatuj se.“

Cítila Hughovu ruku, která jí sevřela paži. Nejasně si uvědomovala, že ji vede zpátky ke vchodu do jeskyně. Byla však naprosto nepřipravena na to, že jí strčí hlavu pod jeden z vodopádů.

„Hughu, proboha, vždyť mě utopíš!“ Voda byla chladná a osvěžující. Nevolnost ustoupila. Mattie se snažila vyprostit, ale Hugh ji vlekl zpátky do jeskyně. Obrátila se k němu a vyplivovala vodu. Cítila se jako utopená krysa a pravděpodobně tak i vypadala.

„Už je to lepší?“ zeptal se Hugh docela vlídně.

„Ano, děkuju,“ zašeptala velice formálním tónem. Dívala se přímo před sebe a zjistila, že nic nevidí. „Necítím se dobře v uzavřených prostorách, Hughu.“

„Za chvíli budeš v pořádku, bejby.“ Začal se prohrabávat ve své síťovce. „Kam jsem jen dal tu baterku?“

„Neříkej mi, prosím tě, bejby.“

Choval se, jako by ji neslyšel. „Aha, tady je. Věděl jsem, že jsem ji tam někam dal.“ Vytáhl z tašky baterku, stiskl tlačítko a přejel světlem po stěnách jeskyně. „Jak už jsem ti říkal, je to bez problémů. Proběhneme těma chodbama za chvilku. Půjdeme podle Cormierových značek. Tady je první.“

Mattie sebrala svůj náklad a zírala pochmurně na bílou značku na mokré stěně. Nebyla by si jí vůbec všimla, kdyby na ni Hugh neukázal. „Nemohli bychom projít džunglí na druhou stranu téhle hory a dojít ke Cormierovu tajnému přístavu z jiné strany?“

„Kdepak. Výhoda jeho skrýše spočívá v tom, že k ní je přístup jen po moři a člověk musí znát tu zaplavenou jeskyni. Otvoru ve skalní stěně si nikdo nevšimne. Jediná přístupová cesta je těmahle jeskyněma a chodbama, a když ji někdo nezná, v několika minutách beznadějně zabloudí.“

„Rozumím. To je opravdu povzbuzující,“ řekla Mattie slabým hlasem.

„Říkal jsem ti, že Cormier byl prohnaný starý lišák. Připravena?“

Hugh vykročil se svou charakteristickou jistotou vpřed a zřejmě očekával, že ho bude bez námitek následovat. Všechno dělal tím svým arogantním, strohým a smysluplným způsobem, pomyslela si Mattie hněvivě. Dělal tak všechno včetně lásky, jak se, bohužel, přesvědčila. Pochybovala, že Hugh by vůbec věděl, jak správně napsat slovo finesa nebo takt nebo delikátnost, kdyby někdy musel. Ta slova se prostě v jeho slovníku nenacházela.

Jak se mohla někdy domnívat, že je do tohohle muže zamilovaná, přemýšlela znechuceně, když se za ním vlekla. Neměla s ním nic společného. Například netrpěl ani trochu klaustrofobií. Bylo by příjemné vědět, že má také nějakou malou civilizační neurózu, nějakou roztomilou nepatrnou slabůstku, nějaký moderní úzkostný problém.

Ona sama měla toho všeho víc než dost.

Musela sebrat veškerou sílu, aby byla schopna Hugha následovat bludištěm křivolakých jeskyní. S každým krokem se stěny přibližovaly a hrozily ji pohřbít. Přesně tak, jak se to stávalo v jejím dětství, v těch dávných horečnatých snech, z nichž nebylo úniku.

Na univerzitě se natolik seznámila s psychologií, aby těmto snům porozuměla. Byly to manifestace její úzkosti a tísně, kterou pociťovala, když se snažila najít přijatelné místo v rodině, kde byl nedostatek uměleckého talentu považován za vážný handikep.

Sny o tom, jak je uvězněna v nekonečném tunelu, se od doby, kdy opustila univerzitu, už nevyskytovaly tak často. V současnosti opravdu jen vzácně, ale zanechaly jí dědictví v podobě klaustrofobie.

Mattie následovala Hugha kolem několika zejících otvorů vedoucích do dalších chodeb. Naskakovala jí husí kůže, jak ji zaplavoval strach, ale Hugh nikdy nezaváhal, nikdy nezapochyboval. Pokračoval vpřed jako vlk, který se vyzná v temnotě. Pouze se občas zastavoval, aby zkontroloval značku na stěně jeskyně.

Mattie se soustředila na světelný kruh vrhaný baterkou a snažila si vyvolat před očima pohled na zátoku Elliott Bay, kterou viděla z okna svého bytu v Seattlu. Během svého studia meditace se naučila vyvolávat si příjemné obrazy, aby si zklidnila mysl.

Chůze točitými lávovými chodbami byla nejdelší cestou jejího života. Jednou nebo dvakrát ucítila, že nohama drtí velké svíjející se tvory, a opět se jí zvedl žaludek. Každých deset kroků měla pocit, že začne křičet a poběží slepě zpátky cestou, kterou přišli. Každých jedenáct kroků se zhluboka nadechla, zopakovala si svou mantru a přinutila se soustředit se na pohybující se paprsek světla a silná záda muže, který ji vedl podzemními jeskyněmi ostrova.

Vášnivě Hugha nenáviděla, tak, jak může jen žena muže, který ji odmítl, ale přitom věděla, že mu může svěřit svůj život. Pokud ji odtud někdo dostane, je to právě Hugh.

„Mattie?“

„Co je?“

„Jseš pořád za mnou, bejby?“

„Prosila jsem tě, abys mi tak neříkal.“

„Už jsme skoro na místě, Cítíš moře?“

Náhle si Mattie uvědomila, že vdechuje solí provoněný čerstvý vzduch. „Ano,“ zašeptala, „cítím.“

Soustředila se na povzbudivý vánek od moře a následovala Hugha dalším zákrutem chodby. Teď už to nebude dlouho trvat, říkala si. Hugh ji z toho vyvede. Dostane ji odtud ven. Byl to mizera, ale některé věci ovládal velice dobře a jedna z nich byla, že uměl přežít. Teta Charlotta to vždycky tvrdila. Teta Charlotta však byla zaujatá. Měla Hugha ráda.

Když se chodba ještě víc zúžila, potlačila Mattie výkřik. Krev jí bušila v žilách, ale vůně moře byla stále silnější. Chodba se opět rozšířila a Mattie se zhluboka nadechla.

„Jsme tady. Paul vždycky věděl, co dělá,“ řekl Hugh a zrychlil krok.

Mattie si připomněla Paula Cormiera ležícího na bílé mramorové podlaze. „Vždycky ne.“

„Hm. Skoro vždycky.“

„Znal jsi ho dobře, Hughu?“

„Strávili jsme spolu pár let.“

„Je mi to líto.“

„Mně taky.“ Hugh se zastavil, protože se chodba náhle rozšiřovala ve velkou jeskyni s vysokým stropem.

Mattie pocítila úlevu, když uviděla na druhém konci rozlehlé jeskyně denní světlo. Byla v bezpečí. Hugh ji vyvedl ze strašlivého snu.

Upustila síťovku a kabelku a vrhla se Hughovi do náruče. „Díkybohu, Hughu!“

„Ale ale, copak to má znamenat?“ uchechtl se tiše Hugh a pustil svůj vak na zem. Jeho paže se prudce a vřele sevřely kolem Mattiina těla. „Ne že bych si stěžoval.“

„Nevěděla jsem, jestli to vydržím,“ šeptala Mattie do jeho khaki košile. Cítila, jak ji jeho pistole tlačí do boku a vdechovala mužský pach jeho těla. V obou těch věcech bylo něco konejšivého. „Uprostřed těch tunelů jsem měla pocit, že se zblázním.“

„Ty trpíš klaustrofobií, vid?“ Jeho dlaně se pohybovaly v jejích mokrých vlasech.

„Trochu.“ Obličej měla stále zabořený do jeho ramene. Cítila jeho pevnost a sílu a chtělo se jí plakat. Jen jednou předtím se ho takhle těsně dotýkala, avšak pamatovala si teplo a sílu jeho těla, jako by to bylo včera.

„Kdepak trochu, hodně. Ježíši, bejby, to mě mrzí. Netušil jsem, že to bude pro tebe tak zlý. Mělas mi něco říct.“

„Říkala jsem ti to. Ty jsi ale tvrdil, že nemáme na vybranou.“

Zamručel, ruka se mu sevřela kolem její šíje, a pak ji políbil do vlasů. „To je fakt.“

Sevřel jí obličej do svých velkých dlaní, zvedl jí bradu a přitiskl ústa pevně na její.

Hughův polibek byl, jak si Mattie uvědomovala, znepokojivě intenzivní, právě tak jako on sám.

Žádná delikátnost, žádná finesa, ale, panebože, byl báječný. Na okamžik se Mattie Hughovu polibku poddala a ztratila se v něm. Avšak jak přetrvávající hrůza ustupovala před touto rozněcující vášní, vplížila se zpátky realita.

Mattie odtrhla svá ústa od jeho. Opět se třásla, tentokrát to však nebylo vzpomínkou na úzkostné sny.

„Jsi už v pořádku, bejby?“ Hugh jí hnětl ramena silnými, uvolňujícími pohyby. V šedých očích se mu zračila starost.

„Ano, ano. Už jsem v pořádku.“ Mattie na sebe zuřila za to, že nad sebou ztratila kontrolu. Odtáhla se od Hugha a obrátila pohled na stěny obrovské jeskyně, jako kdyby na nich byla našla nějaké zvláště zajímavé kresby moderního umění. „Je to tu hrozné.“

Hugh ji váhavě pustil a jeho přivřené oči automaticky sledovaly její pohled. Přelétl scénu světlem baterky. „Ksakru.“

„Co je?“ rozhlížela se zvědavě kolem sebe Mattie, sledujíc paprsek světla.

„Loď je pryč.“

Mattie málem vykřikla. Uvědomila si, jak napevno počítala s Cormierovým záchranným člunem. S veškerou silou vůle potlačila výkřik.

Paprsek světla v Hughově ruce všechno prozradil. Uprostřed jeskyně spatřila velké přírodní jezero. Bylo naplněno temnou mořskou vodou, jejíž vlny se převalovaly přes skalnatou římsu. Na druhém konci jezírka zel otvor, za nímž vedl skalní stěnou průplav právě dost široký, aby jím proplula menší loď. Úzká římsa lemovala otvor a tvořila jeho okraj. Za ním leželo deštěm bičované moře.

„Co teď?“ Mattie byla překvapena střízlivým tónem svého hlasu. Možná že už překonala stadium úzkosti a dostala se do stadia ochromené hrůzy. Až na to, že ve skutečnosti neměla strach, uvědomila si. Ne teď, když stála vedle rozhněvaně se tvářícího Hugha.

Ten na ni pohlédl a oči se mu přemýšlivě zúžily. „Něco vymyslíme. Ne aby ses teď na mě hystericky vrhla!“

„Neboj se. Nic takového neudělám. Pořádná hysterická scéna vyžaduje energii a já jsem teď opravdu vyčerpaná. Chceš mi snad říct, že se musíme obrátit a vrátit se zpátky těmi strašlivými chodbami? Jestli ano, budeš mi muset napřed dát do zubů a uspat mě. Nejsem schopná jít zpátky.“

„Klid, bejby. Tahle jeskyně je docela vhodný úkryt do doby, než získáme nějakou loď. Všude kolem jsou jich spousty. Na takovýmhle ostrově má skoro každý nějaký člun.“

„Nevím, jestli budu schopna prožít v téhle jeskyni noc,“ řekla Mattie upřímně.

„Jeskyně je velká a od moře sem proniká čerstvý vzduch. Až přejde bouřka, uvidíme otvorem měsíční světlo.“

Mattie vzdychla. „Předpokládám, že jiná možnost neexistuje?“

„Ne.“ Natáhl ruku a prohrábl jí něžně a povzbudivě mokré vlasy. „No tak, bejby, hlavu vzhůru. Utáboříme se tamhle u průplavu pro lodě. Uvidíš ven. Bude to, jako by ses koukala z okna svýho bytu na Elliott Bay.“

Mattie si vzpomněla na noc, kdy stál vedle ní právě u toho okna a díval se na zátoku. Když se rozednilo, stála u okna sama. Otřásla se. „A jak je to tady s toaletou?“

Krátce se zašklebil. „Vyjdeš ven po římse, která lemuje vchod. Venku na ní roste na několika metrech džungle, je to něco jako přírodní veranda po obou stranách otvoru. Můžeš to použít jako záchod.“

„Jak je to tady při přílivu? Zaplní se později jeskyně mořskou vodou?“

„Ne. Teď je nejvyšší příliv. Cormier říkal, že se voda nikdy nedostane nad támhleto znamení. Možná že je to tady během silný bouře trochu divoký, ale jinak tu není žádný problém.“

„Dobrá. Co myslíš, že se stalo s Cormierovou lodí?“

„To je mi záhadou,“ řekl Hugh filozoficky.

„Možná že někdo už tuhle jeskyni objevil a vzal si loď. Třeba to není zrovna ten nejbezpečnější úkryt,“ řekla Mattie nervózně.

„Myslím, že o jeskyni nikdo neví. A i když ví, zůstaneme tady.“

„Proč?“

Hugh rozvazoval jednu síťovku. „Venku v džungli bysme byli trochu moc na ráně, zvláště s tím tvým dupáním a rámusením. Nezlob se.“

„Nezlobím se.“

„Tahle jeskyně se naproti tomu dá snadno bránit. Kdyby sem někdo připlul na lodi, můžeme vždycky ustoupit do tunelů. A při boji v tý soustavě jeskyní za námi by to byl vždycky jeden proti jednomu. Kromě toho jsme ve výhodě, protože známe Cormierovy značky.“

„Chápu.“ Mattiin žaludek se sevřel, když slyšela, jak mluví docela všedně o přestřelce v jeskyních. Chvíli stála tiše a dívala se otvorem ve stěně skály. Čerstvý vzduch, který pronikal do jeskyně, působil konejšivě. A jeskyně byla dost velká. Bylo tu šero, ale neměla pocit, že by se na ni stěny hroutily jako v chodbách, kterými právě prošli.

„Mattie?“

„Určitě nezamhouřím ani oka, ale myslím, že se tu nezblázním.“

„Výborně, bejby!“

„Udělej mi jednu laskavost, Hughu. Nesnaž se být příliš bodrý, ano? Nemám na to opravdu náladu.“

„Jistě, bejby. Co kdybysme si dali něco k jídlu? Určitě umíráš hlady.“ Hugh vytáhl z jedné síťovky malou konzervu játrové paštiky a podržel ji Mattii před očima, aby si ji mohla prohlédnout.

Mattie se otřásla. „Přestala jsem jíst maso už před několika lety. Ani pro tebe není maso příliš vhodné, zvláště v téhle formě. Paštiky mají v sobě spoustu tuku a tím i cholesterolu a bůhvíčeho ještě.“

Hugh se díval zamyšleně na konzervu. „Pokud jde o mě, tak nijak po paštikách neprahnu. Klidně je kdykoliv vyměním za pořádný šťavnatý biftek. Ale žebráci si nemůžou vybírat.“

„Můžou, v případě, že jsou tak málo hladoví jako já.“ Mattie se posadila na nejbližší balvan a vrhla zničující pohled na paštiku, na stěny jeskyně, které ji děsily, a na muže, který ji ponížil. Přemýšlela o tom, co by jí asi poradil instruktor v její antistresové skupině.

O několik hodin později se Hugh zvedl, opřel se o hrbolatou skalní stěnu a díval se, jak se klínek měsíčního světla zvolna šine k Mattiině tiché, nehybné postavě. Choulila se v pololežící poloze a pod hlavou měla koženou kabelku. Věděl, že nespí.

Večer snědla několik netučných krekrů, které vzal z Cormierovy spižírny, ale ostatního jídla, jež nesl s sebou, se ani nedotkla.

Hugh si vzpomněl, jak byla ve tváři popelavá, když se vynořila z úzkých chodeb jeskyní, a jeho ústa se sevřela. Ta žena měla kuráž. Věděl, jaké to je, když člověk musí jít vpřed, a přitom se celé jeho tělo potí strachem, vnitřnosti má neovladatelné a podobné hadru. Vážil si každého, kdo se s tím dokázal vyrovnat.

Hugh pozoroval temnou vodu, která zalévala skály. Dal by hodně za to, kdyby věděl, co se stalo s lodí, kterou tu měl Cormier vždycky po ruce. Jeho příteli nebylo podobné, že by ho někdo zastihl nepřipraveného.

Cormier byl opatrný stratég, vždycky všechno dobře naplánoval a chlubil se, že je připravený na všechny možnosti. Nyní byl mrtvý. A záchranná loď nebyla tam, kde měla být.

To bylo možno vysvětlit různými logickými způsoby. Cormier ji mohl klidně poslat do místního doku k opravě. Nebo ji dal natřít. Vždycky se o své vybavení dobře staral.

Nenapadalo ho však žádné vyhovující vysvětlení pro to, že Paul Cormier dovolil, aby ho vrah zastihl nepřipraveného. Na druhé straně byl Cormier stařec, který si myslel, že je v bezpečí v ráji nazývaném Purgatory. Minulost byla za ním a neměl důvod se obávat budoucnosti.

Hugh si řekl, že se Cormierem bude zabývat později. Teď nebyl čas, ani vhodné místo na pomstu. V této chvíli měl na starosti jiné věci.

Díval se, jak se měsíční světlo dotýká Mattiiných bosých nohou. Teď bylo nejdůležitější dostat ji bezpečně z ostrova. Cormier by byl první, kdo by s tím souhlasil. Pokud šlo o ženy, byl tento starý muž poněkud staromódní. „Muži musí vždycky ženy chránit, Hughu. I když vystrčí drápky a ujišťují nás, že se umí bránit samy. Pokud se neumíme o své ženy patřičně postarat, jsme jim k ničemu. A asi bychom nebyli rádi, kdyby si myslely, že jsme naprosto neužiteční tvorové. Kde bychom pak my muži byli? Muž, který není ochoten nasadit k obraně své ženy život, není žádný muž.“

Hugh si Mattii prohlížel. Její nohy v kalhotách se teď koupaly v bledém měsíčním svitu. Vzpomněl si na výraz šoku na její tváři, když se před několika málo hodinami vynořila ze dveří Cormierova domu. Ta vzpomínka mu ještě bude dlouhá léta působit mrazení v zádech. Neměla být svědkem takového násilí. Je městské stvoření, zvykla si být ochraňována.

Byl to už rok, co ji Hugh naposled viděl. Ne že by se byl nepokoušel se s ní setkat. Během posledních osmi měsíců si třikrát vymyslel důvod, aby mohl zajet do Seattlu a osobně referovat Charlottě Vailcourtové. Charlotta jeho záminky prohlédla, ale podporovala ho. Hrát bylo pro ni snadné. Když se provdala za George Vailcourta, musela se vzdát kariéry obecně uznávané legendy stříbrného plátna.

Hugh a Charlotta si mysleli, že jejich plány jak překvapit Mattii jsou bezchybné, ale pokaždé, když se Hugh objevil v Seattlu, zjistil, že Mattie z města odjela.

V prvním případě byla nakupovat v Santa Fé. Podruhé se vydala na návštěvu kolonie umělců v severní Kalifornii.

Pak už začalo v Hughovi hlodat podezření, že její nepřítomnost není náhodná.

Při třetí příležitosti požádal Hugh Charlottu, aby o jeho nadcházející návštěvě nikomu neříkala. Mattie se však nějakým způsobem o jeho plánech dozvěděla den předtím, než dorazil do města, a tentýž den odjela do New Yorku, aby se zúčastnila několika výstav.

Hugh zuřil a nijak se tím netajil. Na svou šéfovou vrčel a pak si řekl, že žádná žena nestojí za takové rozčilování a příštím letadlem odletěl na ostrov St. Gabriel.

Avšak když byl přes tisíc kilometrů daleko nad Tichým oceánem a v sobě měl dvě whisky, zapomněl na své rozhodnutí vymazat z mysli Mattii Sharpovou. Zbytek dlouhého letu strávil tím, že spřádal spolehlivé plány, jak přinutit Mattii, aby se s ním setkala na jeho vlastním hřišti. Už měl té honby za ní dost. Tentokrát přijde ona za ním.

Na svém vlastním teritoriu bude ve výhodě. Jakmile se její letadlo dotkne země na St. Gabrieli, nebude moci opustit ostrov, aniž by on o tom předem nevěděl.

Potřeboval jedinou věc – důvod k její cestě na ostrovy.

Vzpomínka na sbírku starožitných zbraní Paula Cormiera ho inspirovala. Hugh znal pouze jednu další osobu, která sbírala takové příšerné věci. Byla to Charlotta Vailcourtová, která se po manželově smrti začala o jeho sbírku velmi zajímat.

Šedesátiletá bývalá filmová hvězda, která přesedlala na obchod, bohatá, chytrá a příjemně výstřední, měla vášeň pro staré nástroje násilí. Tvrdila, že vhodně doplňují její energickou osobnost. Občas s tím Hugh souhlasil.

Charlottu plán na dopravení Mattie na ostrov St. Gabriel vzrušoval. Již dlouho byla přesvědčená, že Mattie by potřebovala dovolenou, a tak ji přemluvila, aby si ji užila v jednom luxusním středisku kousek za Havajskými ostrovy. A protože poletí tím směrem, řekla Charlotta lhostejně, mohla by zaletět na ostrov Purgatory a vyzvednout vzácný středověký meč od sběratele jménem Paul Cormier.

Nikdo se ani nezmínil o tom, že na Purgatory je možno se dostat jen z ostrova St. Gabriel.

„Hughu?“

„Ano?“

„Kdo je to Christina?“

Hugh se zamračil. „Christina Cormierová? To byla Paulova žena. Před několika lety zemřela. Proč?“

„Ke konci si myslel, že jsem to já.“

Hugh zavřel oči a přetřel si šíji. „Ksakru. Paul ještě žil, když jsi tam přišla?“

„Jenom asi tři nebo čtyři minuty. Ne déle. Řekl mi, že nemá smysl přivolávat pomoc.“

„Panebože.“ Hugh si opřel hlavu o stěnu. Připomněl si velkou rudou ránu na přítelově hrudi a na krev, která poskvrnila podlahu a Mattiino oblečení. „Bylo to poprvé, co jsi se setkala, hm…“

„S umírajícím? Ne. Byla jsem u své babičky, když umírala. To ale bylo jiné. Byla v nemocnici a byla u ní celá rodina.“ Po dlouhé pauze Mattie řekla: „Byla to slavná primabalerína.“

„Já vím.“

„Stále si pamatuju její poslední slova,“ řekla Mattie.

„Jaká?“

„Škoda, že to mladší děvče nemá ani trochu talentu.“

Hugh zamžikal. „To mluvila o tobě?“

„Jistě. Teta Charlotta prohlásila, že i když babička byla možná nejlepší primabalerína, jaká kdy žila, nic to nemění na faktu, že byla citlivá asi jako slon. Dokonce i na smrtelné posteli.“

Hugh chvíli mlčel. Znal natolik její všestranně nadanou rodinu, aby uhodl, že Mattie, jediná, která neměla žádné umělecké sklony, se v ní musela zřejmě cítit jako druhořadý člověk. Její rozhodnutí stát se majitelkou obrazové galerie bylo přijato ostatními členy klanu jako definitivní přiznání, že nezdědila žádný z vynikajících rodinných genů. Jediná Charlotta jí rozuměla a sympatizovala s ní.

„Mrzí mě, že jsi musela Cormiera zastihnout zrovna takhle,“ řekl konečně Hugh.

„Cítila jsem se tak bezmocná.“

Hugh se ve tmě pro sebe usmál. „Paul byl pravděpodobně v rozpacích.“

„Proboha, o tom se snad nežertuje.“

„Nemyslel jsem to jako žert.“ Hugh přemýšlel, jak jí to vysvětlit. „Musela bys Paula znát. Byl to džentlmen každým coulem. Zakládal si na tom. Nikdy by ho ani nenapadlo, aby dámě způsobil nějakou nepříjemnou chvilku. Když jsem se s ním před několika měsíci setkal, udělal mi dlouhou přednášku o tom, jak se chovat k ženám. Vysvětlil mi, že můj způsob není vhodný.“

„Opravdu? Pan Cormier byl skutečně velice chápavý člověk.“

„To je zas naše Mattie. Zdá se, že ses už ze šoku vzpamatovala. Co jsi udělala, když ti Paul řekl Christino?“

Mattie pokrčila rameny a dívala se na měsíční svit, který jí pomalu šplhal po zmačkané košili. „Udělala jsem to, co lidé v takové situaci obvykle dělávají. Držela jsem ho za ruku a nechala ho, aby si myslel, že jsem Christina.“

Hugh se na ni se zaujetím díval. „Proč si myslíš, že lidé takové věci dělávají?“

„Nevím. Instinkt. Člověk toho nemůže moc dělat, když chce upokojit umírajícího člověka.“ Trochu se pohnula, aby si našla pohodlnější pozici. „Celou dobu ale neblouznil. V jedné chvíli mne varoval, abych odtamtud co nejrychleji zmizela. Pak řekl, že někdo přijde. Možná že myslel tebe. A pak zažertoval. Představ si, že někdo je schopen žertovat o vlastní smrti.“

„Co řekl?“

„Mluvil o ledu a pak řekl zas něco o pekle, snad, že tam bude pánem, aspoň si to myslím. Znáš ten slavný citát ze Ztraceného ráje? ‚Lépe je vládnout v pekle, než sloužit na nebesích.‘“

„Znám.“ Hugh se pro sebe usmál s ponurým zadostiučiněním. „Celý Cormier. Asi si myslel, že jeho šance dostat se do nebe jsou mizivý. Bude ale lepší, když půjde tam dolů než nahoru. Jsem ochotný ho v jeho zápase s ďáblem kdykoliv podpořit. I když měl Paul chování anděla, viděl jsem ho –“ Hugh se náhle odmlčel. Není třeba hovořit o Paulově minulosti. Mohlo by to vést k otázkám o jeho vlastní minulosti, a to si Hugh rozhodně nepřál.

„Před smrtí měl dojem, že vidí zase Christinu, jak na něj čeká, takže možná, že šel nakonec přece jen nahoru.“

„Možná. Nesmírně ji miloval.“ Hugh byl chvíli zticha a myslel si: Měl jsem být s tebou, Paule. Po všech těch letech, co jsme spolu prožili. Měl jsem být u tebe, když jsi umíral. Odpusť, kamaráde.

„Díky, Mattie.“

„Za co?“

„Že jsi s ním zůstala těch několik posledních minut. Asi ses tam neměla moc zdržovat. Asi jsi měla utíkat pryč jako o závod. Paul byl můj dobrý kamarád. Jsem rád, že neumíral opuštěný.“

Mattie mlčela. „Mrzí mě, že jsi ztratil přítele.“

„Jen bych si byl přál, abys tím nemusela projít,“ pokračoval Hugh zdrsnělým hlasem.

„Byl to určitý šok,“ připustila Mattie.

„Proč jsi, ksakru, neudělala to, co ti bylo řečeno a neřídila ses původním cestovním plánem?“ Hned jak tato slova vypustil z úst, byl by si nejraději ukousl jazyk.

Mattie vzdychla. „Prosím tě, Hughu, žádné přednášky. Dnes večer ne. Vím, že to bude pro tebe těžké odolat pokušení, ale ocenila bych, kdyby ses o to pokusil.“

„Ale proč, Mattie? Bylo pomyšlení na to, že bys mě měla zase uvidět, tak strašný? Celý měsíce ses mi záměrně vyhýbala. Skoro celý ten mizerný rok.“

Neodpověděla.

Hugh se na ni díval a cítil v hloubi duše hněv smíšený s pocitem viny. Vinu ale hodil za hlavu a soustředil se na hněv. Bylo snadnější zabývat se touto emocí. „Málem ses nechala dneska zabít, protože ses rozhodla se mi za každou cenu vyhnout.“ Potichu klel, když myslel na to, jaké to muselo být stoupat po schodech ztichlého Cormierova sídla ke zlověstně otevřeným dveřím.

Tichá postava ležící na zemi neodpověděla.

„Mattie?“ Uvědomil si ostří svého tónu a zamračil se.

Mattie se stále tiše dívala do noci.

Hugh opět zaklel, věděl, že s tímto tématem neměl vyrukovat tak brzy. Nebyl však svou povahou trpělivý člověk. Ve skutečnosti si myslel, že vůči Mattii Sharpové projevil během uplynulého roku víc trpělivosti než za celý svůj dosavadní život dohromady.

Celý tenhle složitý propletenec vznikl samozřejmě jeho vinou, jak mu Cormier před několika měsíci vysvětlil.

„Ani peklo v sobě nemá tolik zuřivosti jako potupená žena, Hughu. Jsi dost starý, abys to věděl. Celou tuhle situaci si můžeš dávat za vinu jen sobě. Teď se budeš muset hodně snažit, abys ji získal zpátky. Myslím si, že takové cvičení v trpělivosti ti jen prospěje.“

Hugh, jak mu Cormier důkladně vysvětlil, udělal fatální chybu, když před rokem odmítl Mattiino srdce a duši. Svůj omyl ještě znásobil, když si vzal její tělo, které mu spolu s ostatním nabídla.

Ta žena měla zřejmě vážný důvod k tomu, aby na něj nevražila. Cormier ho upozornil, že ženy už takové bývají.

Strávil s Mattii jenom jednu noc, protože druhý den ráno odlétal na ostrov St. Gabriel. Jeho bouřlivé zasnoubení s Mattiinou chytrou, oslňující sestrou Ariel nakonec skončilo v hurikánu slz a výčitek. Ariel nikdy nic nedělala, aniž by z toho nevytvořila drama, jak Hugh se znechucením poznal. Byl rád, že na to přišel ještě před svatbou. Ke konci už netoužil po ničem jiném, než utéci na svůj ostrov a lízat si rány.

Jediná věc, kterou vůbec neměl v úmyslu, byla strávit poslední noc v Seattlu s klidnou, ovládající se, zamlklou a svou galerií viditelně posedlou Mattii.

S Mattii, které si sotva všiml, když byl oslněn ohněm a bleskem, což byla Ariel.

S Mattii, která tiše čekala celou dobu za kulisami, dobře tušící, že zasnoubení dlouho nevydrží.

S Mattii, která ho nervózně zavolala ten poslední večer a pozvala ho na večeři.

Až do této chvíle si nebyl Hugh vůbec jistý, proč pozvání přijal. Věděl, že není právě vhodným společníkem pro kohokoli, zejména pro tak tichou, nenáročnou a jemnou ženu jako byla Mattie. Zlobil se na Ariel i na sebe samého. Všechny jeho krásné plány, jak se vrátí na ostrov se ženou, se rozplynuly. Hugh, jak si Charlotta Vailcourtová občas povšimla, nebyl zvyklý, aby mu někdo mařil plány.

Existovala spousta důvodů, proč se Hugh lépe neseznámil s Mattii v době, kdy se jeho vztah s Ariel začal rozpadat. Především proto, že s ní strávil jen velmi málo času. Byl příliš zaměstnán hádkami s Ariel, když se náhle a nečekaně odmítla přestěhovat na St. Gabriel. Získala nějakým způsobem dojem, že se Hugh hodlá usadit v Seattlu. Bitva, kterou vedli, pohltila veškerý Hughův volný čas.

Další důvod, proč si člověk Mattie okamžitě nevšiml, byl, že se tolik lišila od Ariel. Mattie působila jako tichý teplý déšť, zatímco Ariel jako prudká bouře.

Všechno bylo u Mattie jakoby ztlumené a ne tak do očí bijící jako u její sestry.

Arieliny oči oslňovaly čarodějnickou zelení. Mattiin zelený pohled byl změkčen zlatem, takže se spíš blížil oříškové barvě. Arieliny vlasy, sestříhané do dramatických pramenů, byly uhlově černé, zatímco Mattiiny vlasy, svázané do přísného uzlu, teple zlatohnědé.

Obě ženy byly štíhlé, avšak Mattiina postava, vždycky oblečená do přísného konzervativního kostýmku, vypadala ploše a nezajímavě. Ariel na druhé straně vždycky vypadala pružně a dramaticky ve výstředních šatech, kterým dávala přednost.

Avšak tu poslední noc v Seattlu něco na Mattii Hugha zaujalo. Vypadala jako klidný přístav, v němž je dobré si po bouři odpočinout. Přilákala ho do svých sítí podivně staromódním ženským půvabem, který byl pro něj něco úplně nového. Doma uvařené jídlo sestávající z těstovin a zeleninového salátu a klidné popovídání byly stejně tak uklidňující jako dráždivé. Její snaha se mu zalíbit byla balzámem na jeho rozervané nitro. Její cudné a poněkud váhavé sexuální předehry způsobily, že se cítil silný a žádoucí.

Věděl, že není jeho typ, ale když nadešla ta chvíle, šel s ní do postele a ztratil se v jejím teple. Byl si vědom toho, že k ní cítí vděčnost.

Příštího jitra se Hugh probudil s kocovinou a s vědomím, že udělal hloupou chybu.

Poslední člověk, s nímž by se chtěl zaplést, byla v tomto okamžiku další ze sester Sharpových. Žen tohoto klanu měl po krk. Měl po krk vlastně všech žen a života ve městě vůbec. Toužil jen odletět domů a věnovat se své letecké společnosti, kterou nedávno založil.

Když si sbalil zavazadlo a zatelefonoval pro taxi, aby chytil letadlo v šest hodin ráno, pokusil se usnadnit si cestu ze dveří tím, že poděkoval Mattii za její pohostinnost. V tom okamžiku vyslovila svou prosbu, prosbu, která mu od té doby zněla v uších skoro každý den.

„Vezmi mě s sebou, Hughu. Tolik tě miluju. Prosím tě, vezmi mě s sebou. Půjdu s tebou, kam budeš chtít. Budu ti dobrou ženou, přísahám. Prosím tě, Hughu.“

Hugh utekl poté, co celou záležitost ještě víc zkomplikoval, když se snažil Mattii vysvětlit, že opravdu není jeho typ.

Po několika měsících musel konečně připustit, že si poprvé vybral tu nesprávnou sestru. Pokusy napravit tento omyl se ukázaly být mnohem obtížnější, než si zprvu myslel.

„Žil Cormier na tomhle ostrově dlouho?“ zeptala se po dlouhém mlčení Mattie.

„Usadil se tady před několika lety.“

„Proč?“

„Ostrov je součástí Brimstonského souostroví. Purgatory je z nich největší. Hned po druhý světový válce získal nezávislost. Žádná z velmocí ho nechtěla.“

„Jak to?“

„Nemá žádný obchodní nebo vojenský význam. Ani sem nejezdí žádný turisti.“

„Někdo však o něj zřejmě přece jen bojuje.“

Hugh se nad tím zamyslel. „Ano. Je zajímavý, že Paul o tom nic nevěděl předem. Obvykle míval na potíže nos. Vždycky tvrdil, že na Purgatory je ráj proto, že nestojí za to o něj bojovat.“ Paul už měl dávno boje dost. Stejně jako Hugh. „Proč si na chvilku nezdřímneš, Mattie?“

„Dneska se mi asi usnout nepodaří.“ Hlas se jí zachvěl.

Hugh se rozhodl. Vstal, přešel k ní a posadil se vedle ní, vědom si napětí, které z ní vyzařuje. Záměrně ji objal kolem ramen. Pokusila se odtáhnout. Nevšímal si toho nepatrného a neúčinného pohybu a položil si její hlavu na rameno. Její tělo vedle jeho bylo napjaté a teplé.

„Zavři oči, Mattie.“

„Už jsem ti řekla, že nemůžu spát.“ Strnula. „Byla bych moc ráda, Hughu, kdybys tohle nedělal.“

„Zavři oči a představ si, že usínáš u okna svýho obývacího pokoje.“

Už nic neřekla, ale z jeho objetí se nepokusila vymanit. Hugh čekal a roztržitě jí hladil rameno.

O patnáct minut později si uvědomil, že spí.

Dlouhou dobu Hugh seděl a těšil se z pocitu, že ji po všech těch měsících drží v náručí. Přemýšlel, co by mu asi Cormier v této situaci poradil.

„Trpělivost, Hughu. Už jednou sis podřezal pod sebou větev, jak by řekl náš drahý přítel Taggert. Nezvrtej to zase.“

Problém byl však v tom, že byl trpělivý už dlouhé měsíce. Nebyl si jistý, kolik trpělivosti mu ještě zbývá. Bylo mu čtyřicet a byl sám.

Za poslední rok toho měl dost být sám.

Příštího rána probudila Mattii vůně květin. Exotických květin. Bohatých, šťavnatých chvějících se květin, plných života. Jejich vůně byla jako nebeský oblak, který ji celou zahaloval.

Otevřela oči a uviděla velikou kytici ležící na zemi přímo před jejím obličejem. Byla to sbírka živě zbarvených květů. Byly jich tu celé tucty – oranžových, růžových a bílých lilií, úžasných strelicií, rudých květů zázvorovníku, helikónií a spousty orchidejí. Ležely tu nakupeny v nádherném nepořádku. Skutečná záplava omamně vonících květů. Mattie věděla, že takové množství exotických květin a orchidejí by doma ve Státech stálo celé jmění.

Usmála se a natáhla ruku, aby se dotkla karmínově zbarveného okvětního plátku. Bylo to, jako by sáhla na samet. Hugh musel vyrazit ven velice brzy, aby nashromáždil takové množství květin.

Hugh. Tuto hromadu květin měl samozřejmě na svědomí Hugh.

Mattie rychle ucukla a chmurně shlížela na kytici. Bylo to směšné. Bylo tu příliš mnoho květin. Jediná dokonalá orchidej nebo jeden zlatožlutý květ ibišku by byl mnohem vkusnější než tato barvitá chaotická hromada.

Nebylo divu, že Hugh byl právě tak nešikovný se svými květinovými dary jako se vším ostatním. Jak už si všimla předtím, ten muž neměl v sobě ani trochu jemnosti.

Ta myšlenka jí připomněla jednu jedinou noc, kterou prožila s Hughem Abbottem v posteli. Jemnost nebylo slovo, které by se jí mělo připomenout. Spíš se hodilo otřepané: bum a bam, dík, madam.

Také nebylo divu, že Ariel zrušila zasnoubení brzy poté, co se vrátila před rokem z Itálie s Hughem v závěsu. Vysvětlila pak Mattii, že Hugh byl pouze jednou z fází, kterými procházela. Představoval Elementární období v jejím vyvíjejícím se uměleckém stylu. Bylo to jedno z jejích kratších období.

Mattie se ztuhle posadila a opatrně natahovala ruce a nohy, aby zjistila, nakolik jí noc strávená na kamenité zemi ublížila. Musela potlačit zaúpění. Pak si uvědomila, že Paul Cormier se toho rána vůbec neprobudí a vzdychla.

Postavila se, vědoma si toho, že je v jeskyni sama. Podívala se na hladinu vody v malém přírodním jezeru a všimla si, že nastal odliv.

Po Hughovi nebylo ani stopy. Předpokládala, že je venku na průzkumu, nebo dělá něco, co mužové jako on v podobných situacích dělávají.

Přešla k římse u vchodu do jeskyně a vyhlédla ven. Uviděla pruh zeleného listoví lpící pevně ke skalnatému převisu, který vyčníval nad moře.

Nad a pod touto přírodní verandou nebylo nic než holý útes. Toto sociální zařízení bylo poněkud primitivní, ale neměla na vybranou.

Za několik minut se vrátila do jeskyně a umyla si ruce v mořské vodě. Pak obrátila pozornost na obsah síťovky. Hughův pobyt v Cormierově kuchyni byl krátký, ale jeho úlovek stál za to. Mattie našla několik dalších malých plechovek paštiky, marinované ústřice, sklenici nakládaných oliv, několik tenkých placek, sušená rajská jablíčka, vodu v láhvi a kus oříškového dortu. Byl tam také kousek sýra Brie, kus stiltonského sýra a včerejší veka. Hugh dokonce sbalil bílou plátěnou utěrku.

Mattie všecko přelétla pohledem a rozhodla se, že jediná věc, která jí připomíná snídani, je Brie. Utrhla kus veky a začala ji mazat sýrem.

Když za jejími zády zaskřípala na kamenité zemi čísi bota, nervózně vyskočila na nohy. Otočila se a v ruce třímala nůž, kterým si mazala sýr na veku.

„Hughu,“ vydechla, „už nikdy se nesmíš za mě takhle připlížit. Jsem v těchhle dnech trochu lekavá.“

„Promiň. Netušil jsem, že už budeš vzhůru.“

Zhasl baterku a vešel do hlavní jeskyně z tunelu, kterým včera přišli. Vypadá nechutně svěží a energický, pomyslela si Mattie zlobně. Zřejmě mu přenocování na štěrku ani v nejmenším nevadí.

Jeho džínsy a khaki košile byly trochu ušpiněné, ale v podstatě se nelišily od toho, jak vypadaly včera. Jednodenní porost vousů na bradě byl docela slušivý. Hugh vypadal jako mužný dobrodruh, který je doma v primitivních džunglích, pustých pouštích nebo v jiných nebezpečných lokalitách.

Mattie, která si do této chvíle gratulovala, že přežila noc, se najednou cítila slabá a nepatrná.

„Chceš chleba se sýrem?“ natáhla k němu ruku, ale nepodívala se na něj.

„Díky. Paul vždycky říkal, že žít na konci světa neznamená, že by se člověk měl vzdát všeho dobrého v životě.“

„To jsem pochopila. Cormier byl evidentně labužník.“

Hugh se široce zašklebil nad soustem chleba se sýrem. „Drž se mě, bejby, a já budu pro tebe to nejlepší ze všeho.“

Mattie sebou trhla. „To nejlepší ze všeho a bude toho hodně, viď?“ Kývla směrem k velké hromadě květin.

Hugh sledoval její pohled a vypadal potěšeně. „Krásný, co? Našel jsem je hned před vchodem, když jsem šel ráno ven, abych… Když jsem šel ráno ven.“

„Kvůli ranní očistě?“ usmála se sladce Mattie.

„Ano. Byla jsi taky venku?“

„Byla, děkuju.“ Podívala se přes rameno na barevnou hromadu. „A děkuju za květiny,“ připojila zdvořile.

Hughův pohled ztvrdl. „Ne aby ses mi tu rozplývala jen na základě těch několika kytek.“

„Neboj se, nebudu.“

„Ach jo.“ Ukousl si z chleba se sýrem. „Dnes ráno jsi už zase v bojovný náladě, co?“

„Věř mi, že poslední věc, na kterou myslím, je boj.“ Zamračila se a kývla směrem k tunelu za ním. „Co jsi tam dělal?“

„Odešel jsem ještě před svítáním. Chtěl jsem pohřbít Cormiera.“

Mattie se kousla do rtu. „Proboha, Hughu! Měla jsem jít s tebou.“

Zavrtěl hlavou. „Nebylo by to nic platný. Někdo už jeho tělo odnesl.“

Překvapilo ji to. „Možná že jeho rodina?“

„Cormier neměl žádnou rodinu. Po smrti svý ženy zůstal sám. Ten, kdo odnesl jeho tělo, taky dům vykradl. Meč, jeho sbírku středověkých starožitností, a vůbec všechno, co nebylo přibitý.“

„Panebože, docela jsem na ten zatracený meč zapomněla. Myslíš, že ho někdo zabil kvůli jeho sbírce? Teta Charlotta říkala, že má ohromnou cenu.“

„Možná. Ale je pravděpodobnější, že někoho, komu věřil, třeba ze služebnictva, popadl revoluční zápal,“ řekl Hugh.

„Neměl ses tam vracet,“ prohlásila Mattie. „Mohl jsi narazit na někoho, kdo tam přišel pro Cormierovo tělo.“

„Nejsem úplně hloupý, jestli to nevíš. Byl jsem opatrný. Vozy taky zmizely.“

Mattie zděšeně vzhlédla. „V tom autě byl můj kufr. Všechny moje šaty. A moje vitaminy.“ Hugh zvedl obočí. „Tvoje vitaminy?“

„Každé ráno beru nejdřív vitaminy.“

„Proč? Copak pořádně nejíš?“

Zamračila se na něj. „Dodržuju určitou dietu, zdravou dietu, neměj obavy. Ale doplňuju ji vitaminy proti stresu a napětí.“

„Vždycky jsem si myslel, že proti tomu je dobrý sex.“

Mattie se na něj podívala zúženýma očima. „Vzhledem k tomu, že se mi příliš sexu nedostává, musím užít proti stresu jiné metody.“

„Nerozčiluj se, bejby.“ Hughovy oči zářily. „Jak už jsem řekl, nejlíp bude, když se mě budeš držet. O to, abys neměla nedostatek sexu, se postarám.“

„Mlč už. Co myslíš, že se stalo s vozy?“

„Někdo je odvezl spolu se vším ostatním.“

„Lupiči.“ Mattie znechuceně pokrčila nos.

„Jo.“

Mattiiny prsty se sevřely kolem krajíčku bílého chleba. Podívala se na Hugha. „Takže co budeme teď dělat? Ó, velký, velebný vůdce?“

„Budeme se držet pěkně zpátky. Dnes jim zůstaneme celý den z očí. S trochou štěstí se situace uklidní. V noci půjdu ven a pokusím se najít nějakou loď.“

„To tady prosedíme celý den?“ zeptala se Mattie zděšeně.

„Obávám se, že ano. Co je? Máš strach, že se mnou budeš muset hovořit? Jen pomysli, co všechno můžeme probrat. Vždyť jsme se skoro rok neviděli.“

„Nehovořili jsme spolu příliš ani před rokem. Pochybuju, že se od té doby něco změnilo.“ Začala balit sýr. Plastový obal pod jejími prsty praskal.

„Podívej se, Mattie,“ řekl Hugh s přehnanou trpělivostí, „budeš nucena vydržet tu se mnou několik příštích dní. Snad tě nezabije, když trochu roztaješ a budeš se ke mně chovat jako ke starýmu rodinnýmu příteli nebo tak podobně.“

„Ty nejsi žádný můj přítel.“

„Děláš si legraci? Jsem ten nejlepší přítel, jakýho v tuhle chvíli máš. Kdo jiný by tě byl schopný dostat z ostrova bez větších škrábanců?“

„To je vydírání. Chceš, abych se k tobě chovala hezky a přátelsky, protože mi prokazuješ laskavost? Jak moc musím být přátelská, Hughu? Co uděláš, když se mi nepodaří v sobě vykřesat nějaké přátelské pocity? Rozzlobíš se a necháš mě tady, až najdeš člun?“

Pohnul se tak rychle, že neměla šanci dostat se z jeho dosahu. Jednu chvíli pohodlně ležel na kameni vedle ní a v příští ji jeho silné prsty svíraly zápěstí jako ve svěráku.

„Hughu!“

Jeho šedivé oči byly nebezpečně chladné. „Ještě jednou na mě takhle zaútočíš a udělám něco hodně drastickýho. Rozuměno?“

„Proboha, Hughu, pusť mě.“ Snažila se vyprostit ruku z jeho sevření.

„Ksakru, Mattie, strávil jsem osm měsíců tím, že jsem se snažil se s tebou setkat. Tys ale nedělala nic jinýho, než že ses mi vyhýbala.“

„Co jsem měla dělat? Dals mi jasně najevo, že mě nechceš.“ Zdvihl se v ní starý pocit hněvu a bolesti. Chtěla mu ublížit, tak jako on ublížil jí. „Jak to teď vypadá, v posledním roce jsem došla k názoru, že jsi měl pravdu.“

„V čem?“

„Řekls mi, že nejsem tvůj typ, pamatuješ? Teď s tebou souhlasím.“ Zdvihla pyšně bradu. „Ale důležitější je, že ty nejsi můj typ. Měla jsem to vědět od začátku.“

„Jak to můžeme vědět? Neměli jsme příležitost se blíž poznat.“

„Já jsem ti tu příležitost dala,“ připomněla mu břitkým hlasem. „Nabídla jsem ti, že půjdu s tebou až na konec světa, pamatuješ? A tys mě odmítl.“

„Už jsem ti jednou řekl, že nemáš smysl pro pravou chvíli. A v minulým roce jsi to opět dokázala.“

Rozzlobilo ji to. „Samozřejmě, já jsem tím vinna.“

„Proč ne? Už mě unavuje, abych za všechno mohl já. A opravdu nemáš smysl pro to, dělat věci v pravou chvíli. Podívej se jen na to, jak jsi začala naprosto stupidní hádku v době, kdy jsme uvězněný v týhle proklatý jeskyni uprostřed ostrova, kde probíhá ozbrojená revoluce. Je to snad ta pravá chvíle?“

„Tys s tím začal, Hughu Abbotte.“

„Opravdu? Tak to můžu taky ukončit.“

Svíral dál její zápěstí a za ruku si ji přitáhl do náruče. Pak přitiskl svá ústa na její s takovou silou, že se jí zatemnily smysly.

3

Když Hugh pustil její zápěstí, aby ji objal pažemi, přidržela se Mattie jeho ramen. Položil se na záda na skalnatý výběžek a přitáhl ji těsně k sobě. Ležela na něm, přitisknutá k jeho hrudi a nohy měli propletené. Byla zmatená. Chtěla křičet. Chtěla klít. Toužila Hugha Abbotta udeřit tak tvrdě, jak jen byla schopná.

Ale ze všeho nejvíc chtěla vychutnat jeho teplo a divokou, horkou mužskou vášeň, kterou před dlouhými měsíci nakrátko poznala.

„Vypadá to, jako bys na mě čekala celou tu dobu u ledu, bejby,“ zamumlal Hugh. „Ty jsi v posledním roce nikoho neměla, viď?“

„Ne, neměla, opravdu, ne.“

„To je dobře. Řekl jsem Charlottě, aby mi hned dala vědět, kdyby viděla, že se kolem tebe točí nějaký chlap, Mattie… Mattie, bejby, málem jsem se z tebe zbláznil.“ Jeho ústa vyhledala její a jeho prsty jí hnětly záda s hladovou netrpělivostí. Políbil ji na krk a pak zuby jemně sevřel její ušní lalůček. Bylo to velmi smyslné kousnutí. „Panebože, ty chutnáš dobře.“

Mattie zavřela oči a vdechovala jeho pach. Oblečení měl načichlé potem, ale jeho tělo vonělo mořem. Zarostlý obličej ji dřel na tváři jako smirkový papír. Uvědomovala si vzrušené tělo pod svým.

„Polib mě, Mattie. Polib mě, jako jsi mě políbila včera z vděčnosti, že jsem tě dostal z těch proklatých jeskyní.“ Zvedl jí bradu a znovu se zmocnil těch sladkých úst.

Mattie se poddala vzrušení, které v ní tento muž dokázal tak snadno vzbudit. Slabě zasténala, otevřela ústa a vpustila ho dovnitř.

Okamžitě přijal pozvání, jazyk hladově vnořil mezi její rty a ruce se mu svezly k Mattiiným ňadrům. Ucítila prsty na knoflíčkách hedvábné blůzy a pak už vklouzly dovnitř, rozepjaly jí podprsenku a dotýkaly se jejího těla.

Ňadra jí Hugh sevřel prudce, ale opatrně, jako kdyby pociťoval bázeň před její ženskou poddajností. Dotýkal se jí způsobem, jakým by se dotýkal koťátka a jeho velké ruce se na drobném těle pohybovaly trochu nemotorně, ale obezřele. Mattie vzdychla, když jí mozolnatými prsty přejel přes bradavky.

„Bylo to tak dlouho,“ vydechl. Hlas měl chraptivý touhou. „Až moc dlouho. Proč jsi se ksakru celý ten rok schovávala? Škoda všech těch měsíců.“

Jeho horké dlaně se svezly k jejímu pasu. Když Mattie uslyšela kovový zvuk zipu, konečně se vzpamatovala.

S Hughem Abbottem musel mít každý stále na paměti, že je velice hbitý. Pokud chtěla nějaká žena říci ne, musela to říci rychle.

„Ne,“ zašeptala Mattie a vztyčila se. „Říkám ne. Co si pro všechno na světě myslíš? Co děláš?“ Vyprostila se mu z náruče a posadila se na paty. „Poslouchej, Hughu Abbotte. Aby ti to bylo jasné. Ani mi nenapadne si s tebou zopakovat tu záležitost jedné noci.“

„Proboha, Mattie.“ Sáhl po ní a z očí mu stále ještě sálala intenzivní touha.

Ale Mattie už byla na nohou a třesoucími prsty si zapínala blůzu. „Panebože, nemůžu tomu ani věřit. Jak to, že jsem tě nechala tohle všechno dělat? Jak to, že jsem byla tak hloupá…“

Hugh zaklel a už se nepokoušel stáhnout ji dolů k sobě. Zvrátil se na skálu a pozoroval ji zádumčivým pohledem zúžených očí. „Chtěla jsi to. Chtěla jsi to právě tak jako já. Nelži mi, Mattie. Ne o tomhle.“

„Bude to asi tím stresem,“ řekla s vynuceným klidem. „Mívá na lidi podivné a nepředvídatelné účinky.“

„Stresem? To mi neříkej. Copak vy, lidi z města, dáváte dneska všechno za vinu stresu? I takovou malou staromódní touhu?“

„Domnívám se, že ty jsi stresem nikdy netrpěl,“ zamumlala a vzdálila se o několik kroků od něj. Pak se opět posadila, přitáhla si kolena k bradě a objala si nohy pažemi.

„Nevím. Moc o tom nepřemýšlím.“

„Ale na druhé straně o touze toho víš dost, že ano?“

Hugh chtěl odpovědět automatickým ano, ale zarazil se, protože ucítil past. „Bejby, nebudem se o to hádat,“ řekl s překvapující jemností. „Dovedu si představit, že máš trochu napjatý nervy. Nechtěl jsem na tebe spěchat. Jestli si chceš napřed trochu povídat, nejsem proti tomu. Vím, že ženy chtějí napřed o věcech mluvit. Chtějí komunikovat. Paul vždycky říkal… Na tom nezáleží. Už je to dlouho, co jsme se naposled viděli. Možná že se trochu ostýcháš a to je všechno.“

„Ty si děláš legraci,“ z jejího hlasu kapala ironie.

„To je v pořádku, bejby. Máme na to celý den. Až do večera nemůžem nikam jít. Proč bychom tady nemohli spolu sedět a udělat si pohodlí?“

„Proboha.“ Mattie se skoro zalykala. Hugh Abbott, který se snažil být moderní a citlivý, to bylo na ni příliš. „Ariel měla pravdu. Jsi beznadějný případ.“

„Ariel? Co ta má s tímhle společnýho?“ ptal se pohněvaně Hugh.

„Vzpomínáš si na mou sestru Ariel, Hughu? Byli jste několik měsíců spolu zasnoubeni. Netvrď mi, že ti to vypadlo z hlavy. Setkal ses s ní v Itálii, když se tam jela podívat do galerií. Jedli jste spolu špagety, pili laciné červené víno a dělali bláznivé kousky v slavných fontánách ve tři hodiny v noci. Pak ses s ní vrátil do Seattlu. Oba dva jste každému říkali, že jste zasnoubeni. Vzpomínáš si na to aspoň trošku?“

Hugh zamručel: „Ariel, to byl omyl.“

„Jsem si toho vědoma. Myslím, že jsem se ti o tom před rokem zmínila.“

„Jo, zmínila.“

„Víš, že se už podruhé vdala? Její manžel se jmenuje Flynn Grafton. Je velice milý. Je to malíř.“

„Charlotta mi o tom něco říkala,“ zamumlal Hugh, jako by ho to příliš nezajímalo. „Podívej se, Mattie. Nechci se bavit o Ariel.“

„Ale já ano,“ řekla Mattie s náhlou prudkostí. „Chci vědět, proč ses do ní zamiloval a chtěl ses s ní oženit, když bylo jasné, že se k sobě nehodíte. Chci vědět, proč sis mne nevšiml, dokud jsem se ti nevrhla do náručí a dokonce ani potom ses nenamáhal si mne udržet.“

„Zapomeň na Ariel. To bylo před rokem a už jsem ti přece řekl, že to byl omyl.“

„A já jsem byla další omyl, viď? Děláš hodně takových omylů, Hughu?“

„Ne tak často, aby mi to vyhovovalo,“ odsekl. „Ksakru, nejsi sama, kdo prožil těžký rok. Neměl jsem od té noci s tebou jinou ženu, Mattie.“

„A to ti mám věřit?“

„Věř si, čemu chceš. Ty se snad opravdu chceš hádat.“ Hugh si opět opřel hlavu o kámen a díval se ven na moře. „Mohla bys mi říct proč?“

Kousla se do rtu, zděšena nad tím, jak nad sebou málem ztratila kontrolu. Nebylo jí to podobné. Pro ni to bylo něco naprosto cizího. Nikdy nedělala scény, nikdy na muže neječela, nikdy si nekomplikovala život takovým ostudným chováním. Ženě, jako je Ariel, něco takového prošlo. Mattie se o to ani nepokusila.

Mattie, pokud se pamatovala, byla vždycky v rodině ten klidný, ovládající se tvor. Jen jedinkrát ztratila rozum a neovládla se a to bylo před rokem s Hughem Abbottem. Od té doby toho neustále litovala. Dávala si záležet na tom, aby své chyby nikdy neopakovala.

„Nechme toho,“ řekla ostře. „Mrzí mě, že jsem s tím začala. Vím, že jsme tady uvězněni do té doby, než se dostaneme z ostrova. Nemá smysl se hádat.“

„Proč?“

Zamračila se na něj. „Už jsem ti řekla proč. Protože jsme chyceni v téhle jeskyni a musíme se společně snažit, abychom se odtud dostali.“

„O tom nemluvím. Neboj se, já tě z tohohle ostrova dostanu. Ptám se tě na důvod, proč vytahuješ Ariel a minulost, abys mi je vmetla do tváře?“

V tomto okamžiku zareagovala Mattie tak, jako ještě nikdy předtím. Rozzuřila se. „Možná že je to proto, abych se ujistila, že podruhé už ze mě neuděláš pitomce!“ zaječela.

V tichu, které následovalo, se jí zdálo, že se její poslední slovo nekonečně dlouho odráží od stěn jeskyně. Stále se ozývalo: pitomce, pitomce, pitomce.

Vyděsilo ji to. „Panebože! Jsi spokojen, Hughu?“ zašeptala. „Nechme toho, prosím tě!“

Tiše se na ni chvíli díval. „Nemůžu toho nechat, Mattie. Chci tě.“

Zachvěla se a odvrátila oči. „Ty mě nechceš.“

„Pojď ke mně a já ti to ukážu.“ Jeho hlas byl teď vábivý, jako ze sametu.

Mattie v zoufalství zvedla oči. „Nejdřív jsi chtěl Ariel, nepamatuješ se? Co je to s tebou? A když ses teď dostal z těch trablů s ní, uvažuješ o další ze sester Sharpových? Když nemůžeš mít jednu z neteří Charlotty Vailcourtové, chceš tu druhou?“

„Ksakru.“

Mattie si přitiskla kolena těsněji k hrudi. „Já vím, že tě teta Charlotta chce do rodiny. Nijak se tím netají. Myslí si, že máš dobré geny. Že znamenáš návrat k prvopočátku. Nejsi prý žádný změkčilý neurotický chudák, jako tolik současných mužů.“

„Hezký, když je člověk oceňován podle svých lepších kvalit.“

„Řekla ti, abys vyhledal Ariel v Itálii, protože si představovala, že Ariel bude vhodnou návnadou a že tě tak dostane do svého chovného programu. Ariel vždycky muže přitahovala. Nemůžou jí odolat. Ani tys nebyl jiný, viď? Teta Charlotta byla nadšená, když jste se vrátili zasnoubení. Když se to však nepovedlo, snaží se tě dát dohromady se mnou. Říkala jsem jí, žes mě minulý rok odmítl, ale ona řekla, že to bylo nevhodně načasované.“

„To je pravda. Říkal jsem ti to.“

„Mám pro vás pro oba zprávu. Měl jsi jen jedinou šanci, Hughu Abbotte, a tu jsi promarnil. Je mi jedno, jaké povýšení nebo jak velký šek ti teta Charlotta nabídla za to, že se se mnou oženíš.“

V okamžiku, kdy tato slova vypustila z úst, věděla Mattie, že zašla příliš daleko. Jen jeden pohled na výraz Hughových ledově chladných očí jí to prozradil. Nastala chvíle šokujícího ticha a pak Mattie obezřele vyskočila na nohy. Nevěděla, kam chce běžet, ale věděla, že musí utéct.

Neměla však možnost. Plynulým pohybem, který charakterizoval veškerou jeho činnost, se Hugh vymrštil a chňapl po ní. Rok aerobického cvičení jí proti jeho mužské síle nebyl nic platný. Byla bezmocná. Hugh jí sevřel rukama ramena a držel ji nehybnou před sebou.

„Za tu urážku se mi omluvíš,“ řekl vražedným tónem. „Řekneš, že tě velice, velice mrzí, cos právě vyslovila. Řekneš, že víš, že to není pravda. Teď hned.“

Mattie se dívala okázale dolů na jeho ruce na svých ramenou. „Jistě, Hughu. Řeknu všechno, co si budeš přát. Jsi o hodně větší a silnější než já a já jsem tady s tebou uvězněna, takže mi jen řekni, co chceš slyšet a já ti vyhovím.“

Díval se na ni s úžasem. „Ty ses opravdu rozhodla zahodit svý štěstí?“

„Jaké štěstí? Od té chvíle, co jsem přistála na Purgatory, jsem měla jenom smůlu. Pusť mě, Hughu, prosím tě.“

„Dokud se neomluvíš, tak tě nepustím. Budem tady stát třeba celý den, jestli to bude třeba.“

Věřila mu to. „Tak dobře, lituju, že jsem naznačila, že se tě teta Charlotta pokoušela koupit. Tak. Spokojen?“

Několik vteřin to vypadalo, jako že není ani trochu spokojen. Pak ji ale s krátkou, jednoznačnou kletbou náhle pustil a prohrábl si prsty vlasy. „Ty opravdu víš, jak se mě dotknout, co? Ty dobře víš, který knoflík zmáčknout.“

Mattie stála a napjatě ho pozorovala. „Hughu, to je nesmysl. Musíme se přestat hádat. Kdoví, jak dlouho budeme spolu v téhle šlamastyce.“

Vrhl na ni dlouhý pohled. „Copak pro tebe nic neznamená, že jsem se celých osm měsíců snažil odčinit hloupou chybu, kterou jsem před rokem udělal?“

Sepjala ruce. „To je to. Ty jsi neudělal minulý rok chybu. Měl jsi pravdu, když jsi odmítl mou směšnou nabídku. Nehodíme se k sobě. Já si to teď uvědomuju, Hughu. Nechápu ale, proč jsi najednou změnil názor.“

„Není to proto, že by mi Charlotta Vailcourtová slíbila povýšení nebo tučný šek, když se s tebou ožením,“ odsekl.

Mattie se kousala do dolního rtu. „Já vím. Promiň. Já jsem se prostě rozzuřila. Proboha, já se přece vždycky ovládám. Nevím, co to do mě vjelo.“

Hugh chvíli mlčel. Jediným zvukem, který se ozýval v jeskyni, byla tupá ozvěna vody narážející na skálu. Pak Hugh zkřivil jeden koutek úst. „To mě teda podrž!“

Mattie se na něj podezřívavě podívala. „Co má být?“

„Nic. Jen mě právě napadlo, že je to možná dobrý znamení, že se mě snažíš popíchnout, kdykoliv máš možnost.“

Zamžikala. „Dobré znamení?“

„Jo. Přemýšlej.“ Jeho úsměv se rozšířil do spokojeného úšklebku. „Kdybys o mě neměla vůbec žádný zájem, nebyla bys tak naježená, pokud jde o náš vztah. Kdyby ti na mně vůbec nezáleželo, nebyla by ses mi celý rok vyhýbala. Jsi v mé přítomnosti nervózní, protože tě stále ještě přitahuju a ty se bojíš, abys na to zase nedoplatila. To vysvětluje, proč jsi celá nesvá. Vsadil bych se, že je to tak.“

Mattie vytáhla obočí. Tohle byla neznámá stránka Hughovy osobnosti. „Od kdy ses stal odborníkem na mezilidské vztahy?“

„Ty by sis ráda myslela, že pokud jde o senzitivnost, jsem naprostý neandrtálec, viď, Mattie? Proč? Aby ses mohla cítit nade mnou nadřazená?“

„To není jenom můj názor,“ zamumlala.

„Nemluvíme zase o Ariel? Ksakru, já přece dobře vím, že si o mně myslí, že jsem něco jakoby z doby kamenný. Především z toho důvodu taky o mě projevila zájem. Použila mě jako inspiraci pro to svý zatracený malování. Copak si myslíš, že jsem na to pozdějc nepřišel?“

Mattie se zarděla a slabě si odkašlala. „Neuvědomila jsem si, že ti to došlo, to tedy ne. Když jste se spolu vrátili z Itálie a ohlásili jste své zasnoubení, vypadal jsi sám se sebou proklatě spokojený, Hughu.“

Hugh si třel zátylek. „Také jsem byl spokojený. Ariel je krásná žena a načasování bylo perfektní. Právě jsem se rozhodl, že přestanu dělat různý věci pro Charlottu a budu se plně věnovat svýmu podnikání na St. Gabrieli. Hledal jsem ženu, kterou bych si na ostrov odvezl, a Charlotta zařídila, abych se setkal s její neteří, zatímco jsem byl služebně v Itálii. Říkala, že si myslela, že se k sobě hodíme.“

„Rozumím.“

„Ksakru, hledal jsem ženu a Ariel mi příhodně spadla do klína. Zdálo se mi, že to všechno perfektně klape.“

„Já vím, já vím, Prostě na to zapomeňme, Hughu.“

„Chci na Ariel zapomenout, Mattie,“ řekl Hugh, „ale ty ne. Chci dostat ještě jednu šanci.“

„Proč? Protože pořád ještě hledáš ženu a domníváš se, že budu přístupnější nápadu přestěhovat se na druhý konec světa, než byla Ariel?“

Hugh se zamračil. „Před rokem jsi tvrdila, že mě budeš následovat, kam jen budu chtít.“

„To bylo před rokem,“ řekla Mattie a vesele se usmála. „Teď se ale přestaňme hrabat v minulosti a začněme hovořit o nejbližší budoucnosti. Jak si myslíš, že najdeš loď, a když se ti to podaří, kam poplujeme?“

Hugh dlouho o jejím veselém úsměvu přemýšlel. Pak pokrčil rameny a také se usmál. „Najít loď je můj problém. O to neměj žádný obavy. A kam poplujeme, to záleží na tom, jakou loď najdu a kolik budu moct ukrást paliva. Netrapte si svou hezkou hlavičku takovými malichernostmi, slečno Mattie.“

Mattie složila paže pod prsy a zlostně na něj hleděla. „Výborně. Nechám to tedy všechno na tobě.“

„Udělej to. My neandrtálci jsme někdy užitečný.“

Mattie si uvědomila, že Hugh nechce otevřeně hovořit o blížící se záležitosti krádeže lodi. Vzdychla a ponuře se rozhlédla po jeskyni. Pak se podívala na sebe, na krvavé skvrny na hedvábné košili a na kalhotách.

„Dala bych nevím co za horkou sprchu a čisté oblečení,“ zamumlala.

„Horká sprcha tu není, ale můžeš se vykoupat. Můžeš použít jednu z těch utěrek, který jsem sebral v Cormierově kuchyni. V tomhle horku budeš za chvilku suchá.“ Hugh přešel k otvoru ve skalnaté stěně a vytáhl z opasku pistoli. Líně zkontroloval náboje.

„Chceš říct, abych se vykoupala tady v jeskyni?“ Mattie pohlédla na mořskou vodu, která se přelévala přes okraje.

„Proč ne? Já jsem se vykoupal ráno a bylo to prima. Budeš mít sice na sobě sůl a budeš lepkavá, ale to zmizí.“

Mattie se podívala do vody. „Nevidím na dno.“

„Nepotápíš se přece pro perly.“ Zasunul pistoli zpátky do opasku a vytáhl z kapsy několik kovových balíčků. „Ať už to byl kdokoliv, kdo odnesl Cormierovo tělo, musel také sebrat jeho berettu, kterou vždycky u sebe nosil. Našel jsem několik rezervních zásobníků, ale pistole nikde. Musel umřít s tou pistolí v ruce.“

Uvědomila si, že má pistoli v kabelce. „Byla to taková ošklivá velká pistole? Taková vyzývavě kovově modrá?“

Hugh otočil hlavu s jedním obočím zdviženým. „Ošklivá? To záleží na tom, kdo se na ni dívá. Paul ji miloval. Ty jsi ji viděla?“

Přikývla a šla ke své kabelce. „Sebrala jsem ji. Nevěděla jsem na koho nebo na co můžu narazit cestou na letiště.“ Zvedla kabelku, otevřela ji a vyňala těžkou kovově modrou pistoli. „Tady je. Je to ta, co hledáš?“

Hugh k ní přistoupil a vzal jí z rukou zbraň. „Ať se propadnu.“ Zdálo se, že ji chce pochválit. „Dobrá práce, bejby. Zdvojnásobila jsi naše bojový síly.“

Mattie zaťala zuby. „Tak to bychom měli. Nikdy už mi za žádných okolností neříkej bejby. Rozumíš?“

„Ty jsi dneska nějak naježená, viď, bejby? Myslím si, že tě ten nedávný stres trošku rozhodil.“

„Proboha, Hughu.“

„Půjdeš si zaplavat?“

„Přemýšlím o tom.“ Hleděla do tmavé vody a zmítala se mezi touhou smýt ze sebe včerejší krev a pot a obavami z koupání v bezedném jezírku. „Kam půjdeš, zatímco se budu koupat?“

„Nikam.“ Zasunul do Cormierovy pistole nový zásobník. „Budu tady sedět a dívat se.“

Vrhla na něj znechucený pohled. „V tom případě se koupat nebudu.“

Hugh se zašklebil. „Jenom tě provokuju. Obrátím se zády a budu zdvořile zírat na moře, jestli si to přeješ. Ne že bych tě už neviděl, jak tě pánbůh stvořil.“

„Byl jsi tu noc příliš opilý a znavený, než aby sis pamatoval, co jsi viděl.“

„Ne úplně,“ ujišťoval ji, šklebil se a neprojevoval ani trochu kajícnosti. „Kdybych byl opilý, nebyl bych schopen sexu a já si na žádný problémy v týhle oblasti nepamatuju. Zato si pamatuju všechno, co jsem viděl. A čeho jsem se dotýkal. Věř, že jsem o tom v minulým roce hodně přemýšlel a jsem si jistý, že jsem na nic nezapomněl. Byla jsi pěkná a divoká. Bylo to opravdu překvapení, to ti musím říct. Když tě člověk vidí oblečenou do práce, nikdy by to do tebe neřekl.“

„Musíš být tak vulgární?“

„Je to legrace dívat se na tebe, jak se červenáš.“

„Užij si toho, protože to je všechno, co dneska uvidíš. Vydržím být špinavá a zpocená, vydržím to klidně ještě další den, když to vydržíš ty.“

„Já to vydržím. Ve skutečnosti, i když to bude znít vulgárně, působíš tak, jak teď vypadáš opravdu sexy. Mám dojem, že se mi líbíš víc, než když jsi celá nažehlená a upravená a připravená prodávat nákladný umělecký díla těm příživníkům, kterým říkáš klienti.“

„Žádný div, že tě měla Ariel brzy po krk.“

„Ale, ale. Domluvili jsme se, že nebudeme mluvit o minulosti, vzpomínáš si? Ariel tady není. Jsme tu jen my dva, bejby.“

„Neříkej mi bejby!“

„No dobře, zapomněl jsem. Vypadlo mi to z hlavy.“

„Jak ti to mohlo vypadnout z hlavy?“ Mattie zuřila a opět se přestávala ovládat. „Pochybuju, že jsi někdy vůbec nějakou hlavu na ramenou měl.“

„V tom případě,“ řekl naprosto logicky, „nechápu, jak můžu být odpovědný, když mi někdy něco uklouzne.“

Mattie potlačila zaklení vědoma si, že z nějakého zvláštního důvodu se cítí lépe, než když včera vešla do Cormierova sídla. Když občas na Hugha zaječí, je to zřejmě dobrá terapie. Avšak ona se opravdu toužila vykoupat.

„Podívej se, uděláme dohodu,“ řekla s rukama na bocích.

„To zní zajímavě,“ řekl Hugh, prohlížeje si berettu. „Jakou dohodu?“

„Slib mi, že si sedneš otočený zády ke vchodu, zatímco já se krátce vykoupu. Dávám ti své slovo, že už se nezmíním o té naší záležitosti jedné noci v minulém roce. Souhlasíš?“

Hugh chvilku přemýšlel o těchto podmínkách. Pak rázně přikývl. Nikdy mu netrvalo dlouho, aby se rozhodl. „Platí.“

Mattie nevěřila jeho až příliš nevinnému výrazu. „Běž se posadit tamhle na tu římsu a pozoruj racky nebo něco podobného.“ Její prsty se dotkly knoflíčků a začala si rozepínat blůzu.

„Racky. Správně.“ Hugh se poslušně loudal ke vchodu do jeskyně a posadil se na skalnatou římsu, která vchod lemovala. Seděl tam, s jednou nohou ve vysoké botě skrčenou, zády k Mattii. „Zakřič, až budeš hotová.“

Mattie po něm pokukovala, když vyklouzla ze svých ohavně pomačkaných kalhot a blůzy. Když se octla jen v podprsence a kalhotkách, zaváhala a ujišťovala se, že se Hugh opravdu nedívá.

Překročila římsu a namočila palec do vody. Byla příjemně chladná a lákavá. Posadila se na římsu a máchala si nohy ve vodě. Pak si odepnula podprsenku a svlékla si ji.

Jakmile vklouzla do vody, chvilku se houpala na vlnách a přitom si stáhla mokré kalhotky, pečlivě je vyždímala a položila na římsu, aby uschly. Budou ještě vlhké, až si je oblékne, avšak na kůži jí rychle uschnou.

Plavala váhavě k protější straně temného jezírka a pomalu si zvykala na pocit nekonečné černé hlubiny pod sebou. Nebylo to určitě tak příjemné jako plavání v sluncem zalitém zálivu, kde člověk může vidět pod vlnami bílý písek, ale bylo to lepší než nic. Plavání samozřejmě uklidňovalo. Každé cvičení bylo dobré na stres.

Mattie plavala téměř k otvoru, kde seděl Hugh otočený k ní zády, a pak plavala zpátky. Bylo to tak osvěžující, že udělala ještě několik temp.

A pak se ve vodě něco zlehka dotklo její nohy.

„Hughu!“ Mattiin výkřik se odrazil od stropu jeskyně.

Hugh se vymrštil z římsy a doběhl ke kraji jezírka blízko Mattie ještě dřív, než doplavala divoce cákajíc rukama ke břehu. Sklonil se, natáhl svoje velké silné ruce a Mattie se instinktivně chytila jeho prstů. Jediným rychlým pohybem ji vytáhl z vody. Vynořila se z moře lapající po dechu, nahá, mokrá a lesknoucí se.

„Něco… něco je ve vodě.“ Třesoucí se Mattie si shrnula z obličeje mokré vlasy a dívala se zděšeně na nebezpečné jezírko. „Ucítila jsem to. Dotklo se to mé nohy.“

„Asi to byla mořská řasa. Anebo hejno malých rybiček.“

„Mohl to být také žralok nebo kdovíco. Bože, já tak nenávidím plavání na místech, kde člověk nevidí na dno.“ Mattie se znovu otřásla a objala se pažemi. Teprve teď si uvědomila, že stojí na skále úplně nahá. Rychle zvedla hlavu a zjistila, že Hugh se na ni dívá s neskrývaným obdivem. V očích se mu zračila touha.

„Pochybuju, že to byl žralok, bejby,“ řekl jemně. „Abys z toho neměla zlý sny. Venku před jeskyní je natolik slunce, že je vidět na dno. Kdyby tam plavalo něco tak velkýho, jako je žralok, byl bych to viděl.“

„Obrať se,“ nařídila mu se zaťatými zuby.

„Proč? Ke škodě už došlo. Kromě toho jsem se chtěl na tebe stejně mrknout. Jen jsem čekal, až vylezeš z vody.“

„Ty jsi,“ oznámila mu Mattie, když rychle klopýtala k místu, kam položila bílou plátěnou utěrku, „podlý, sprostý, prolhaný, pokrytecký, zbabělý had.“

„Já vím,“ řekl Hugh smutně. „Ale já to většinou myslím dobře.“

„Kde tě teta Charlotta vůbec našla?“ Mattie si oblékala kalhoty a košili, jak nejrychleji mohla, vědoma si toho, že ji Hugh pozoruje lítostivým hladovým pohledem.

„Pod kamenem.“

Zamračila se nad jeho všedním tónem. Ohlédla se přes rameno. „Co tím, proboha, myslíš?“

Hugh pokrčil rameny. „Kde jinde se dá najít podlý, sprostý, prolhaný, pokrytecký, zbabělý had?“

„No dobře.“ Nehodlala se omlouvat. Když se konečně dooblékla, podívala se na něj. „Děkuju ti, žes mě tak rychle vytáhl z vody.“

Zasmál se. „Tohle je jedna z věcí, které se mi na tobě líbí, bejby. Nikdy nezapomínáš na svý dobrý způsoby, i když jsi vrcholně naštvaná. A mimochodem, vypadáš nahá mnohem líp než před rokem. Zesílily ti ramena a zpevnil se ti a zmenšil zadek. Ne že by nebyl rozkošný už před rokem. Teď je ale určitě pevnější. Zřejmě na tom nějak pracuješ, ne?“

„Jdi do pekel, Hughu.“

Udělal rukou pohyb, který zahrnoval celý ostrov. „Copak sis nevšimla, bejby? Už v pekle jsme. Ty a já, my dva spolu.“

Několik hodin před úsvitem se Hugh objevil v jeskyni. Mattie, která s úzkostí čekala, až se vrátí ze své průzkumné výpravy, se pokusila vyčíst něco z výrazu jeho tváře v odraženém světle baterky. Vypadal chladně a divoce, pomyslila si znepokojeně. Už je zase normální. Sexuální touha a škádlivá nálada, která se mu den předtím zračila v očích, zmizela. Hugh Abbott teď pracoval.

Teta Charlotta jednou řekla, že nikdo neumí pracovat tak, jako Hugh Abbott.

„Objevil jsi loď?“ zeptala se Mattie.

„Jednu jsem našel.“ Sklonil se nad síťovkami a kontroloval, jestli jsou bezpečně svázané. „Dobrou, pevnou a rychlou motorovou jachtu. S plnýma nádržema. Odveze nás odtud, ale musíme ji získat na první pokus.“ Vzhlédl. „Rozumíš, co říkám? Uděláš přesně to, co ti povím a ani přitom necekneš.“

„Ano, rozumím.“ Mattie cítila, že se jí chvějí prsty na baterce, kterou držela. Hugh jí říkal, že to bude nebezpečný podnik.

„Dobrá.“ Narovnal se a zdvihl jednu síťovku. Druhou jí podal. „Kdyby byly nějaký známky nebezpečí, tašky pustíme. Mohly by nám sice přijít vhod, jakmile odrazíme od ostrova, ale bez sušených rajčat a francouzskýho sýra přežijeme, když budeme muset. Připravena?“

Podívala se na pistole, které nesl. Jednu měl zasunutou za pasem, druhou držel v ruce. Ochočený vlk tety Charlotty byl připravený vyrazit na lov.

„Ano,“ řekla Mattie a krev jí bušila v žilách. „Jsem připravená.“

„Nebude ti vadit cesta tunely?“

„Nebude. Když si pospíšíme.“

„Pospíšíme si,“ sliboval. „Pojďme, bejby. Drž se mě.“

Mattie zavřela pevně oči, když vstoupila zpátky do vinoucích se tunelů. Okamžitě si uvědomila, že to nebude o nic snadnější, než to bylo poprvé. Skousla si ret a soustředila se na Hughovu postavu pohybující se před ní. Zoufale zápasila, aby nemyslela na staré sny, staré prohry a staré strachy.

Byl tu Hugh a ten teď byl středem její pozornosti v tomto úzkém, uzavřeném světě.

Hugh se během nekonečné cesty jednou nebo dvakrát ohlédl, ale neřekl ani slovo. Mattie byla ráda. Už tak jí bylo zatěžko bojovat s pocitem, že je uvězněna uvnitř hory. Pomyslela si, že by projev Hughovy účasti nevydržela.

Když dospěli ke dvěma vodopádům, které označovaly vchod do bludiště jeskyň a chodeb, byla zbrocená potem. S trochou pýchy pomyslela na to, že se jí podařilo ani jednou nevykřiknout.

Hugh se vynořil zpoza vodopádů a zmizel v džungli. Mattii se zdálo, že kráčejí hodiny hustým zeleným cizorodým světem, ale ve skutečnosti to netrvalo víc než čtyřicet minut. Pak vystoupili na písčitou půdu široké malebné zátoky.

Paprsek měsíčního světla odhalil krásnou, schopně vyhlížející loď, která se lenivě houpala u starého, napůl zříceného dřevěného přístaviště.

Hugh se zastavil na okraji džungle a obhlížel zátoku a její okolí. Naklonil se a zašeptal Mattii do ucha. „Běž přímo k lodi. Vyskoč na palubu, lehni si na dno a zůstaň tam. Rozumíš?“

„Rozumím.“

Jistěže jsem rozuměla, myslela si Mattie, když vyrazila do otevřeného prostoru. Šlo jí to dobře až do okamžiku, kdy kolem ní zavířil Hugh, popadl ji a mrštil zpátky do hustého podrostu.

„Ksakru,“ zamumlal.

Další věc, kterou zaznamenala, byla, že jí vtiskl tvář do teplé, vlhké země.

A v tom okamžiku práskl nad překrásnou, měsícem zalitou zátokou výstřel.

4

Ticho. Nepřirozené, strašidelné ticho. Příliš velké ticho.

Mattie ležela nehybně, neschopná dýchat, s obličejem zabořeným do hromádky tlející vegetace. Drtila ji Hughova váha, jak ležel na ní s pistolí v ruce. Cítila v něm napětí před bojem.

„Nehýbej se.“ Jeho hlas byl slabounký jako dech.

Mattie rychle potřásla hlavou, aby naznačila, že rozumí. Zápasila o dech. Nemělo smysl, aby poukázala na fakt, že by se nemohla pohnout, i kdyby chtěla. Ten člověk vážil snad tunu.

Zlověstné ticho, která se vznášelo nad zátokou, pokračovalo. Mattii se zdálo, že trvá týdny, měsíce, roky, věky. Začala uvažovat o tom, co bude následovat. Poté, co pominulo počáteční leknutí, byla nejistota poněkud jednotvárná.

Konečně, v okamžiku, kdy si již začínala myslet, že její už tak dost malé poprsí se ještě zmenší, ucítila, jak se Hugh pohnul.

Nebylo nic slyšet, ale Mattie cítila, že jí vtiskl do ruky berettu. Zavedl jí prst k maličkému mechanizmu.

„To je pojistka. Než stiskneš kohoutek, musíš za ni zatáhnout. Rozumíš?“ Opět jí Hugh slabounce šeptal do ucha.

Mattie přemýšlela, jestli by neměla uvést, jak omezená byla její zkušenost s pistolkou Annie Oakleyové. Pak se rozhodla, že není vhodná doba, aby Hughovi sdělila, že v životě ze skutečné pistole nevypálila. Lehce pokývla hlavou, věděla, že její pohyb vycítí.

„Zůstaň tady. Hned se vrátím. A hlavně se dobře podívej, než vystřelíš. Nechtěl bych skončit jako Cormier.“

Představa hrůzné rudé kaše na Cormierově hrudi Mattii na okamžik zatemnila zrak. Sevřela pistoli a zápasila, aby hlasitě nevykřikla.

Pak si uvědomila, že tíha, která ji tlačila do země, zmizela. Hugh se bez nejmenšího zvuku zvedl a zmizel v podrostu.

Mattie zůstala ležet na místě a napínala sluch, aby zaslechla nějaký hluk naznačující jeho cestu podrostem. Neslyšela nic.

Naprostý nedostatek jakéhokoliv zvuku od Hugha byl skoro tak děsivý jako příliš tichá zátoka. Vypovídal o nekonvenčním způsobu jeho života. Jak mohla vůbec někdy uvažovat o tom, že by se za toho muže provdala? Rozhodně nebyl její typ. Neměli vůbec nic společného.

Odpověď byla směšně jednoduchá. Byla si jistá, že je do něho zamilovaná, jistá, že sdílejí nějaké hluboké společné pouto, jistá, že žádná žena mu nemůže rozumět tak, jako mu rozumí ona, jistá, že je osamělý a potřebuje ji stejně jako ona jeho.

V celé této situaci bylo jasné jedno. Byla hloupá.

Zprava se ozval praskot. Mattie instinktivně strnula jako jelen, který se octne na silnici ve světle reflektorů.

Zvuk se ozval znovu, silněji. Měla dojem, že slyší těžké oddechování.

To nebyl Hugh. Ten by takový hluk nedělal.

Pomalu otáčela hlavu a prsty svírala pistoli, když nad překrásnou zátokou práskl další výstřel. Znovu strnula.

Praskot ustal.

Ticho.

Další nekonečné ticho.

Pak se praskot ozval znovu. Tentokrát blíž.

S těžkým srdcem si Mattie uvědomila, že zvuky míří přímo k jejímu úkrytu. Opatrně se posadila a opřela se zády o kmen stromu, který ovíjely úponky plazivých rostlin. Úponky se nad ní tiše pohybovaly jako hnízdo svíjejících se hadů. Mattie potlačila hnutí, které ji nutilo, aby se odsunula od stromu.

Uchopila oběma rukama berettu a namířila ji směrem k tichému praskotu.

Z protější strany zátoky se náhle ozvaly zvuky praštění, lámání a tříštění. Zděšené zaječení nějakého muže bylo zdušeno dřív, než mohlo vystoupit k zšeřelé ranní obloze.

Mattie se nepohnula. Byla si naprosto jistá, že to nevykřikl Hugh, ale to bylo vše, co věděla. Držela pistoli v rukou a stále mířila na masu listoví a plazivých rostlin před sebou.

Praskot byl stále hlasitější, jako kdyby se někdo, kdo se předtím plížil podrostem, rozeběhl k písčité pláži.

Mattie si náhle naplno uvědomila, co se děje. Někdo jiný také míří k záchrannému člunu.

Pomyšlení na další cestu podzemními chodbami a na další den strávený v jeskyni, zatímco Hugh bude shánět jinou loď, Mattii stačilo. Její prsty se na berettě pevně sevřely.

Necelý metr od ní se stěnou zeleně prodral velký muž. Utíkal k pláži, aniž by se podíval dolů.

„Tu loď nemůžete mít,“ ozvala se Mattie a namířila pistoli přímo na něj. „Je naše.“

Už bylo dost světla, aby viděla překvapený výraz na mužově nepříjemné tváři. Zarazil se a podíval se dolů, kde seděla s pistolí v rukou.

„Co je?“ Muž zamžikal, nejdřív překvapeně, ale pak se v něm zvedl hněv. „Dej sem tu pistoli, ty mrcho,“ zasyčel tiše.

Natáhl silnou ruku a chtěl jí vzít zbraň, jako kdyby byla nějaké bezmocné dítě.

Mattie chvíli hledala a pak našla pojistku. Beze slova ji odjistila. Tiché cvaknutí zaznělo v malém prostoru mezi ní a mužem velice hlasitě.

„Zatracená děvko.“ Silná ruka ucukla.

„Ne abyste se pohnul.“ Mattie seděla tiše, držela zbraň a mířila muži na břicho. „Ani o píď.“

„Ta loď není vaše.“

„Od teďka je,“ ujistila ho. Bylo překvapující, jak se rychle hroutily životní zásady pod tlakem potřeby přežít, pomyslela si Mattie. Bezpochyby je to stresem. Nikdy v životě nic neukradla a nyní se měla účastnit krádeže lodi.

„Helejte, dámo, můžem se dohodnout,“ řekl naléhavě muž.

Zvuky z pláže ho přerušily. Rychle se obrátil a podíval se na loď.

Také Mattie si dovolila rychlý pohled tím směrem a uviděla na protější straně písčiny Hugha, který se vynořil z džungle a mířil pistolí na šlachovitého malého muže.

„Mattie?“ pronesl tiše Hugh, když se přiblížil k jejímu úkrytu. „Je to v pohodě. Můžeš vyjít ven. Pospěš si, bejby. Musíme se odtud pohnout.“

„Hughu, je tu jeden problém.“

„Ksakru. Jaký?“ A to už byl Hugh dostatečně blízko, aby uviděl podivné zátiší – ženu sedící na zemi a mířící pistolí na mohutného muže.

Z malého, šlachovitého mužíka vyhrkl proud nadávek určených velkému muži, kterého měla Mattie na mušce.

„Jdi do hajzlu, Gibbsi. Věděl jsem, že mi budeš chtít ukrást mou loď. Moc dobře jsem to věděl, ty lumpe.“ Malý muž nenávistně plivl do písku. „Vždycky jsi byl hnusnej zkurvysyn.“

„Ta loď je právě tak moje, jako tvoje, Roseyi,“ odvětil velký muž zarytě. „Věděl jsem, že se budeš chtít dneska ráno odtud vypařit. Seš pěknej kamarád. Všecko, cos mi napovídal, jak se dneska dostanem pryč z ostrova, byly jenom kecy. Abys ale věděl, beze mě se nikam nedostaneš.“

„Pánové, prosím, mírněte se,“ řekl Hugh. „Tohle není vhodná doba ani místo na hádku.“

„To jo, kdopak se to ozval?“ Malý muž nazývaný Rosey k němu vzhlédl. „Nejseš vo nic lepší než Gibbs. Eště horší. Taky mi chceš ukrást loď, že jo?“

„Ano, to chci.“ Hugh pohlédl na Mattii, která stále ještě seděla na zemi. „Pojď, bejby. Já si tady Mutta a Jeffa ohlídám. Vezmi síťovky a šup na loď. Hned budu u tebe.“

„Podívejte se, pane. Nemůžete se přece zdejchnout a nechat nás tady.“ Roseyův hlas se změnil v kvílení. „Ta loď je naše. Potřebujem se dostat z ostrova, dokuď jim tady ty horký hlavy nevochladnou. Nemáme ani šajna, vo co tady vlastně kráčí. Snad je to nějaká revoluce nebo co. Esli se tu budem potloukat, podřežou nás.“

„Buďte zticha, nebo vám podřežu krky sám a ušetřím revolucionářům práci.“ Podivný a zcela nový nedostatek jakéhokoliv citu v Hughově hlasu měl nejen na Mattii, ale i na Gibbse a Roseye elektrizující účinek. Oba muži hleděli s otevřenými ústy na Hugha. Bylo jasné, že mu věřili každé slovo.

Hugh se netrpělivě podíval na Mattii, která se nejistě stavěla na nohy. „Řekl jsem, aby sis pospíšila, bejby.“

Mattie si uvědomovala tíhu zbraně ve své ruce, když obešla mohutného Gibbse a vydala se na pláž. Když míjela Hugha, znepokojeně pohlédla na jeho kamennou tvář. Znovu pomyslela na to, co se chystají udělat. Chtěla promluvit, ale nemohla. Odkašlala si a pokusila se o to znovu.

„Ale Hughu, je to jejich loď.“

„Proboha, Mattie. O etice týhle situace si promluvíme pozdějc. Až se octnem deset mil daleko od břehu. Pohni se.“

„Chtěla jsem navrhnout, abychom vzali pana Gibbse a pana Roseye s sebou. Nakonec se chtějí z tohohle ostrova dostat právě tak jako my. A je to jejich loď.“

Rosey a Gibbs se obrátili a zírali na ni. Nejdřív vypadali překvapeně, ale pak malému muži zasvítily oči.

„Vidím, že jste vopravdová dáma, madam. Pánbuví proč se tady potloukáte s tímhle neřádem,“ řekl Rosey a kývl směrem k Hughovi. „Chtěl bych, abyste věděla, že si považuju toho, jak na nás myslíte, když jsme v rejži. Starýho dobrýho Gibbse a mě zdejší domorodci rozpáraj jako párek ryb, ale naše poslední myšlenky budou u vás. Moc vám děkujem, madam.“

„Ksakru,“ řekl Hugh. „Mattie, udělej, co jsem ti řekl, dřív než ty idioti, který říděj tenhle lacinej převrat, se rozhodnou jít si po ránu zaplavat a najdou nás, jak tu stojíme a pěkně si povídáme.“

„Jak to už řekl Rosey, je to vopravdu vod vás hezký, že na nás myslíte, madam,“ zašeptal beznadějně Gibbs. „Až nás rozsekaj jako návnadu pro ryby, nebo pověsej na sloup před poštou, můžete se vsadit, že budeme myslet na vaši dobrotu. Jste hotovej anděl, madam. Čistej jako padlej sníh.“

„Pohyb, ksakru,“ vyštěkl Hugh.

Mattie se kousla do rtu. „Nechápu, proč bychom je nemohli vzít s sebou, Hughu. Je to jejich loď a je dost velká. Je tam spousta místa. Jestli ty dva lidi tady necháme, mohli by je zabít.“

„To nebude žádná škoda, to ti zaručuju.“

„Prosím tě, Hughu. Neusnu, když je opustíme a ponecháme jejich osudu. Není to správné.“

„Pro rány boží,“ řekl Rosey zbožně, „měl jsi recht, Gibbsi. Je to vopravdovskej andílek. A hezkej od hlavy až k patě.“

„Hughu, opravdu si myslím…“

Hugh zavrčel. „Mattie, poslouchej mě. Byl by to naprostý nesmysl, brát tyhle dva s sebou. Je to párek profesionálních ničemů. Aspoň v tomhle mi věř. Budeme je muset celou cestu hlídat. Copak to nechápeš?“

„Můžeme je na lodi svázat nebo něco podobného,“ řekla dychtivě s pocitem, že prosadí svou.

„Ne, a ještě jednou ne,“ prohlásil Hugh. „Nedám se zviklat ve svým názoru, jenom abych se zalíbil ženě, která neví, s kým má tu čest.“

„Hughu, prosím tě. Nebylo by to správné. A místa máme dost.“

Gibbs a Rosey čekali a na tvářích měli výraz naděje.

„Do prčic,“ řekl Hugh. „Vím, že toho budu litovat.“

Za půl hodiny byli pohodlně usazeni pod plachtou Roseyho rychlého člunu a Mattie se dívala, jak na obloze exploduje tichomořské jitro. Poprvé od chvíle, kdy vešla do Cormierova sídla, si mohla ulehčeně vydechnout.

Ostrov zmizel z dohledu. Stopa za lodí vesele vířila, když loď směřovala k Brimstonu. Na světě bylo teď všechno v pořádku.

Gibbs, ten velký muž, seděl naproti Mattii s rukama svázanýma za zády. Rosey byl u kormidla. Hugh se rozvaloval na sedadle vedle Roseyho a v ruce pořád ještě držel připravenou pistoli. Jediný ze skupinky nevypadal vesele.

„Co se to, proboha, stalo na Purgatory?“ zeptala se Mattie, aby prolomila ledové ticho, které zavládlo okamžitě, jak loď vyplula z přístaviště.

„Ty zasraný idioti, promiňte mi to slovo, madam,“ řekl Gibbs a zvýšil hlas, aby překřikl řev motorů. „Copak nemůžou nechat dobrý věci v klidu? Nemám pravdu, Roseyi?“

Rosey filozoficky pokrčil úzkými šlachovitými rameny. „To jo. Každej na ostrově byl šťastnej z toho, jak tady věci choděj. Měli jsme tu malou fajnovou vládu, která nevěřila na daně, vejbory a papírovou práci. Dělala všechno jednoduše, rozumíte? Nezasahovala do podnikání lidí na ostrově, dokud nestrkali čumák, kam neměli. Běželo to dobře, každej byl spokojenej.“

„Moc dobře,“ souhlasil Gibbs a smutně pokýval velkou hlavou. „Vopravdu dobře. Nejde mi na rozum, proč by to nějakej blbec chtěl zvrátit.“

„Zřejmě chtěl někdo věci zmodernizovat,“ zahučel Hugh. „Zřejmě,“ souhlasil Rosey.

„Byla na Purgatory nějaká aktivní opozice?“ zeptala se Mattie a zamyšleně se zamračila. „Nějaká skupina, která agitovala pro reformy?“

„Ne. Taky tu nic k reformování nebylo,“ odpověděl jí Gibbs.

Rosey se zakabonil. „Celá ta věc vybuchla zničehožnic. Žádný varování, nic. Najednou bylo zavřený letiště, řeklo se, že má každej zůstat doma, a po celým městě se hemžili vozbrojený vojáci v polních uniformách. Na takovej převrat nebyl nikdo připravenej.“

„Co se stalo s prezidentem nebo s tím, kdo vládl na Purgatory?“ ptala se Mattie.

„Nemám zdání, madam,“ řekl Rosey. „Jestli měl trochu rozumu, a to ten starej pirát měl, tak se zdejchl z ostrova, jak nejrychlejc mohl. Buď to, anebo je zavřenej v jediný cele, kterou na Purgatory máme.“

„Anebo je mrtvej,“ řekl Gibbs zasmušile. „Bude se mi po starým Findleyovi stejskat. Někdy jsme spolu popíjeli. Ten dědek dovedl hrát biliár.“

„Je to neuvěřitelné,“ řekla Mattie a zavrtěla hlavou.

„Stává se to,“ poznamenal Hugh, který se tvářil otráveně.

Tázavě se na něj podívala. „Co tím myslíš?“

Hugh pokrčil rameny. „To, co říkám. Tyhle věci se stávají. Vždycky se vyskytne nějakej idiot, kterýmu se zachce vládnout.“

Gibbs a Rosey souhlasně přikývli.

„Jo,“ řekl Gibbs. „Vždycky se vobjeví nějakej šašek, kterej si myslí, že si nacpe kapsy rychlejc, když bude u kormidla.“

„Je to obvykle záležitost peněz,“ vysvětloval Hugh. „Peníze a moc. Ty dvě věci jdou ruku v ruce.“

„Moc a prachy dělaj politika,“ doplnil ho znechuceně Rosey. „A i na takovým pěkným mírumilovným ostrově, jako je Purgatory, se jich pár najde. Člověk jim nemůže věřit, dokud je nepodplatí. Dělaj potíže.“

Nastalo hluboké ticho a všichni přemýšleli o tomto nezměnitelném životním faktu.

„Vrátíte se na Purgatory?“ zeptala se Mattie Roseyho.

„Možná. Možná že ne. To záleží na tom, jak se to vyvrbí.“

„To jo,“ řekl Gibbs. „Na tom to záleží. Měl jsem na Purgatory dobrej džob. Myslím si ale, že si někde jinde můžu taky vydobejt kousek místa na slunci, že jo, Roseyi?“

„Jo. Všude může člověk dělat dobrý kšefty, když má v hlavě mozek, a ne piliny.“

Do Brimstonu dopluli v pozdním odpoledni. Když Mattie vystupovala z lodi, se zájmem se rozhlédla kolem. Městečko se se svým malým přístavem a nábřežím s tavernami a obchůdky podobalo všem ostatním osadám na tichomořských ostrovech. Za městečkem se zvedala džungle jako obrovská zelená nestvůra hrozící zhltnout malý shluk budov na jedno polknutí:

Mattie si uvědomila, že má džunglí až po krk.

„Co teď?“ zeptala se Hugha, který rozvazoval Gibbse. Rosey připoutával loď a okamžitě očima sjezdil nábřeží, hledaje nejbližší hospodu.

„Teď se vřele rozloučíme s našimi dvěma veselými průvodci a pak si najdeme něco na noc.“

„To tady musíme zůstat přes noc?“ řekla Mattie a úkosem si prohlížela domy na nábřeží. Nic tu nepřipomínalo prvotřídní luxusní turistickou oblast.

„Pravděpodobně. Z Brimstonu lítá jen jedno letadlo denně. Příští poletí někdy zítra. Doposud tu neexistuje žádný pravidelný letecký spojení.“ Hugh osvobodil Gibbse z jeho pout a vyšvihl se na přístaviště. „Na shledanou, džentlmeni. Mnoho štěstí a díky za svezení.“

„Jistě. Ještě se tu někde uvidíme,“ řekl Rosey vesele. Zašklebil se na Mattii a kolem očí se mu objevily vrásky. „Jsem rád, že jsem se s váma seznámil, madam. A moc vám děkujem, že jste přemluvila toho svýho chlapa, aby nás vzal s sebou.“

„Svatá pravda,“ přitakal Gibbs se svým bezzubým úsměvem. „Moc děkuju, madam. A buďte vopatrný, slyšíte?“

„Jdem, Mattie.“ Hugh ji vzal za paži a postrkoval ji po přístavišti.

„Sbohem,“ zavolala Mattie přes rameno. „A díky.“

„Jsem rád, že mám ty dva z očí,“ zahučel Hugh, když táhl Mattii po schodech nahoru k dlážděné ulici, která vedla po nábřeží.

„Zvláštní dvojice. Vypadají jako nejlepší přátelé a přitom se Gibbs zřejmě chystal ukrást Roseymu loď a Rosey na něj čekal se zbraní v ruce, aby mu v tom zabránil. Co si myslíš, že budou teď dělat?“

„Nevím a je mi to celkem jedno. Ale je tu jedna věc, a tu si musíme vyjasnit, bejby. Až se příště zase octnem v podobný situaci, nepřeju si, abys velela. Budeš dělat to, co se ti řekne, a nebudeš se se mnou hádat. Je ti to jasný?“

„Tušila jsem, že jenom čekáš, až budeme sami, abys mě mohl setřít.“ Zvedla bradu. „Ale já tady nemusím stát a poslouchat to, Hughu Abbotte. Jsme zpátky v civilizaci. Jakési civilizaci. Já si mohu rezervovat let z Brimstonu sama a být za den nebo dva v Seattlu. A to taky udělám.“

Hugh se zastavil a zamračeně na ni shlížel. „O čem to ksakru mluvíš? Ty si myslíš, že teď, když ten rozruch pominul, se můžeš jen tak sebrat a odjet domů?“

„Nevím, proč bych nemohla.“

„Ty máš být přece na dovolené, ne?“

„Chci ti něco říct, Hughu. Shledávám život v Seattlu mnohem klidnější a víc relaxující než tady na ostrovech. Víš, že za všechna ta léta, co jsem žila ve městě, se mi nikdy nepodařilo vstoupit do domu a najít tam zastřeleného mrtvého člověka? Nikdy jsem se nemusela plazit strašlivými tunely nebo strávit noc v jeskyni nebo ukrást loď nebo mířit na někoho pistolí?“

Hughův výraz v teplém slunečním svitu zvlídněl. „Bejby, pokud jde o tu záležitost s pistolí na Purgatory, bylas s tím Gibbsem báječná. Byl jsem na tebe pyšný. Vím, že s těmahle věcma nemáš moc zkušeností, ale bylas opravdu úžasná. Fantastická. A taky si uvědomuju, co to pro tebe muselo být, prolézat těma chodbama a ještě k tomu dvakrát. Taky vím, že ukrást loď, muselo být pro tebe něco zbrusu novýho.“

„To tedy ano.“

„Jak už jsem řekl, jsem na tebe pyšný, bejby.“

„Ani nevíš, jak moc to pro mne znamená, Hughu,“ posmívala se mu a sladce se na něj usmála.

„K čertu, Mattie, teď nesmíš odjet. Musíš mi poskytnout trochu času.“ Hugh si prohrábl vlasy. „O tom to přece všechno bylo.“

Mattie nemohla snést výraz smutku a zklamání v jeho očích. Podívala se přes ulici na něco, co vypadalo jako malý hotel. „Je mi líto, Hughu. Opravdu. Ale nemá smysl pokračovat v tomhle vztahu. Oba to dobře víme.“

„To tedy ksakru nevíme.“ Sevřel jí rukou rameno a táhl ji přes ulici k hotelu. „Promluvíme si o tom pozdějc. Musím se postarat, abysme se z tohohle ostrova dostali, a ty si budeš asi chtít něco koupit na sebe. Už několik dní nosíš jen tohle oblečení. Taky se asi budeš chtít vykoupat.“

Zmínka o čistých šatech a koupeli ji povzbudila, takže se dala vést přes úzkou ulici a do malé hotelové haly. Rezignovaně se rozhlédla a uviděla nad jejich hlavami nefungující ventilátor, jedinou ošumělou židli a stařičké výtisky Playboye na malém proutěném stolku. Za pultem nikdo nebyl.

„Tohle je to nejlepší, co může Brimstone nabídnout? Mám u sebe bankovní kartu. Klidně zaplatím něco lepšího,“ zašeptala Mattie Hughovi.

„Bohužel, je to to nejlepší. Brimstone ještě nebyl turisty objeven. Neboj se, je tu čisto. Sám jsem tu několikrát bydlel.“ Hugh se opřel o pult a stiskl zvonek.

Za několik minut vyhlédl za rohem hubený stařec s ošlehaným obličejem. „Co chcete?“

„Pokoj na noc,“ řekl Hugh.

„Dva pokoje,“ zasyčela Mattie.

Hugh ji ignoroval, hrabal se v peněžence a hledal bankovky. „Nejlepší, jaký máte.“

„Já vás znám. Jmenujete se About nebo tak nějak. Už jste tu jednou nebo dvakrát byl.“ Stařec se podíval na peníze a váhavě pokročil blíže. Usilovně zpracovával v ústech žvanec tabáku.

„Jmenuju se Abbott. Hugh Abbott. Dáma by si přála pokoj s koupelnou. Máte nějaký?“

„Jo. Jeden. Máte kliku.“ Stařec sebral peníze z pultu. Zašklebil se na Mattii. „Vykoupejte se, kolikrát chcete, madam. Zdržíte se dlouho?“

„Jen jednu noc,“ sdělil mu Hugh a sáhl po opotřebovaně vypadající knize hostů. „Chceme zítra odletět prvním letadlem. Ještě tu provozuje leteckou dopravu Hank Milton?“

„Kdepak. Hank Milton se vrátil do Států, je to půl roku. Teď sem lítá každý odpoledne jeden chlapík. Odlítává ráno v osm. Letí do Honolulu, ale když mu zaplatíte, zastaví vám, kde budete chtít. Jmenuje se Grover. Měli byste se dneska odpoledne po něm kouknout, jestli chcete bejt na jeho maršrůtě. Ta jeho kraksna je malá a bejvá plná.“

„Tenhle ostrov potřebuje pravidelnou a spolehlivou leteckou dopravu,“ prohlásil Hugh a naškrábal něco do knihy.

„To jo.“ Starý muž souhlasně přikyvoval. „To by bylo vono. Všechni se tady začínáme civilizovat.“

Hugh se spokojeně usmál a vzal si klíč. „Jdem, bejby,“ vybídl Mattii, vyhodil klíč do vzduchu a bez obtíží ho zachytil. „Půjdem nahoru, ty se můžeš vykoupat a já se zatím podívám po Groverovi.“

Mattie vrhla pohled na jediný klíč v jeho ruce. „Co bude s druhým pokojem pro tebe, Hughu?“

„O to se postarám pozdějc,“ ujistil ji, když ji postrkoval po schodech nahoru.

„Hughu, myslím to vážně. Nemám v úmyslu s tebou spát v jednom pokoji.“

„Slyším.“ Zastavil se na podestě, podíval se na číslo klíče, a pak zahnul doleva. „I když musím připustit, že se mě to trochu dotýká. Nakonec ti přece nedělalo žádný potíže spát se mnou na jednom místě dneska v noci. Nebudu na tebe ale naléhat.“

„Děkuju,“ řekla suše. Pak ji ale přece přemohl pocit viny. Dotkla se jeho paže a podívala se na něj. „Hughu, nechci být nepříjemná, ale prostě cítím, že bude pro nás oba lepší, když si spolu nic nezačneme. Opravdu si myslím, že bych nevydržela podruhé to, co jsem prožila posledně, když jsme se my dva spolu zapletli.“

„Tohle je něco jinýho, bejby.“ Sklonil se, políbil ji na špičku nosu a zasunul klíč do zámku.

„To říkáš pořád, ale není to pravda.“

„Teď se vykoupej,“ řekl a otevřel dveře. „Vrátím se asi za hodinu. Kromě toho, že udělám rezervaci letenek, se taky dám oholit. Navečeříme se v malý hospůdce tady v ulici, kterou znám. Mají báječný hamburgery.“

Mattie sebou trhla. „A co s tím jídlem v síťovkách? Nějaký sýr tam ještě zůstal. Gibbs a Rosey to na lodi všechno nesnědli.“

„Nemám zájem o další plechovku paštiky nebo sklenici nadívaných oliv. To, po čem zrovna teď toužím, je pořádný kus hovězího masa. A teď na shledanou, bejby.“

Mattie byla příliš unavená, než aby se mohla o něčem dohadovat. Bude se tím zabývat později, řekla si a prohlížela si ohavný dusný hotelový pokojík.

Postel vypadala hrbolatě. Kobereček vedle postele byl kdysi křiklavě růžový, ale časem špínou zešedl. Jediná žárovka upevněná na stropě neměla víc než dvacet wattů.

Vzpomněla si, že to Hugh nazval příjemným, čistým místem. Zřejmě se jeho představa o slušném ubytování podstatně liší od její. Dokonce ani překvapením nezamrkal, když otevřel dveře a objevil se ušmudlaný interiér pokoje.

Mattii to přimělo, aby přemýšlela o tom, na jaké ubytování byl zvyklý. Věděla, že se již občas letmo setkal s luxusem, protože o něj během práce pro Charlottu Vailcourtovou prostě zavadil. Kromě toho poznal sýr Brie a na slunci sušená rajčata. Avšak bylo zcela jasné, že byl v takovém deprimujícím okolí, jako byl tento pokoj, doma.

Mattii znovu napadlo, že neví vůbec nic o minulosti Hugha Abbotta. Ve skutečnosti, teď když o tom přemýšlela, uvědomila si, že víc neví ani Charlotta. Vzpomněla si, že se při jedné příležitosti zeptala své tety na minulost jejího ochočeného vlka, a ta jen pokrčila rameny. „Kdo to ví? Komu na tom záleží? Ten člověk dělá svou práci dobře a to je to nejdůležitější.“

Položila kabelku na potrhaný žinylkový přehoz na posteli. Přinejmenším na ni nikdo nemířil pistolí a na zemi nezasychala žádná krev. A kromě toho bylo malým oknem vidět moře. Byl to malebný pohled.

Věci se určitě lepšily.

Hugh se zastavil v úzké hotelové hale, opřel se o pult a stiskl zvonek.

„Copak ještě chcete?“ zeptal se stařec docela mile. Pořád ještě žvýkal.

Hugh vytáhl z kapsy džínsů peněženku a vyňal několik bankovek. „To je pro vás.“

„Za druhej pokoj?“ Mužovo obočí se posměšně zdvihlo.

„Ne. Jen za to, že řeknete, že jsem si najal druhý pokoj v případě, když se vás někdo zeptá. Včetně tý dámy. Rozumíte?“

„Rozumím moc dobře.“ Stařec zastrčil bankovky do kapsy, aniž by přestal žvýkat. „Helejte, vy jste zrovna přijel z Purgatory, ne?“

„Jo.“

„Co se to tam kruci děje?“

„Zatím nevím. Zřejmě vojenskej převrat. Slyšel jste něco?“

„Ne. Už tady prošlo pár lidí, který mířili do příjemnějších končin, jak byste řekl, ale nikdo nevěděl, co se to tam na Purgatory stalo. Akorát si pomysleli, že bude lepší zmizet, dokavád to jde.“

„To bylo chytrý. Měl jsem kamaráda, kterýmu se to nepodařilo.“

Stařec chvíli sál žvanec tabáku. „To mě mrzí.“

„Hm. Udělal byste mi laskavost?“

„Jakou?“

„Dávejte na tu dámu bedlivý pozor. Až půjde z nákupu, dejte pozor, aby ji nikdo nesledoval po schodech nahoru. Ujednáno?“

„No jo. Dám na ni pozor. Ale bude těžký poznat rozdíl mezi jejíma návštěvníkama a těma, který choděj k tý další dámě, co u nás bydlí. Ta druhá, ta tady pracuje, jestli víte, co tím myslím.“

Hugh se zatvářil pochmurně. „K mý dámě nikdo po schodech nepůjde kromě mě.“

„Jo jo. Jak jste řekl.“

Hugh šel ke dveřím a vyšel do horkého odpoledního slunečního žáru. Napadlo ho, že dnes večer to bude poprvé, co vyvede Mattii na večeři do restaurace. Zašklebil se a vydal se po ulici hledat pilota Grovera. Bude to skutečná schůzka. Jejich první. Ta noc v jejím bytě před rokem se nepočítá. Aspoň Mattie ji nebude chtít počítat.

Měl by se podívat, jestli by někde nemohl koupit láhev rumu nebo brandy, aby ji vzal po večeři do pokoje. Mattie bude potřebovat trochu se uvolnit. Prošla nedávno peklem.

Příliš mnoho stresu.

5

„No tohle. Ahoj. Nevěděla jsem, že se mi sem stěhuje konkurence. Vítám tě na palubě, zlatíčko. Vždycky říkám, čím víc lidí, tím je veselejc. Jmenuju se Evangelina Dangerfieldová. Jak se jmenuješ ty?“

Mattie, která stála v chodbě před dveřmi svého pokoje a zápolila s rezavým klíčem ve stařičkém zámku, překvapeně vzhlédla. Ve dveřích vedlejšího pokoje stála žena. Mattie, jež by sice jako první připustila, že až dosud vedla život poněkud v závětří, nikdy nic takového předtím neviděla. Aspoň ne zblízka.

Evangelina Dangerfieldová se zdála být o několik let starší než Mattie, i když se kvůli silnému nánosu líčidla nedalo určit o kolik. Světlehnědé oči měla orámované černými linkami a stříbrné stíny, nanesené až k obočí, se duhově leskly. Její plné, našpulené rty byly sytě rudé a pod lícními kostmi měla temněrůžový nádech. Neuvěřitelně bohatou hřívu nepravděpodobně blonďatých vlasů, splývajících jí po zádech v milionech lokýnek, si upevnila nahoře na hlavě štrasovými sponkami, které se ve slabém světle chodby jasně blýskaly.

Zbytek Evangeliny Dangerfieldové působil stejně mimořádně jako její hlava. Byla to evidentně bohatě obdařená žena, jejíž dvě hlavní přednosti vězely v hluboce vystřižených šatech ve stylu sarongu. Šaty, ušité z látky potištěné červenými, fialovými a žlutými květy, nejspíš o číslo menší, těsně obepínaly Evangelinin pěkně tvarovaný zadeček a sahaly jí vysoko nad kolena. Červené střevíčky s deseticentimetrovými podpatky a další štrasové šperky její oděv doplňovaly. Pěstěné nehty na rukou měla dlouhé a rudě nalakované a zřejmě vyžadovaly velké množství času.

„Těší mě,“ řekla Mattie, která právě odcházela, aby si koupila něco, čím by nahradila ušpiněnou hedvábnou blůzu a olivové kalhoty. V této chvíli se cítila poněkud staromódně a neelegantně oblečená. Byl to povědomý pocit, který často zažívala, když byla se svou sestrou Ariel. „Jmenuji se Mattie. Mattie Sharpová.“

„Tak Mattie Sharpová. Moc mě těší, Mattie. Už jsem dlouho nemluvila s jinou profesionálkou. Kdy jsi dorazila na ostrov?“

„Před hodinou. Přímo z Purgatory.“

„No jo. Slyšela jsem, že je tam hotový peklo. Nějaká revoluce nebo co? Nezazlívám ti, že jsi odtamtud utekla. Takový věci jsou pro kšeft zlý. Jak dlouho tady zůstaneš?“

„To přesně nevím. Doufám, že jenom den nebo tak nějak.“ Mattie se podívala na své ušpiněné oblečení. „Musela jsem tam nechat všechny svoje věci. Právě si jdu koupit něco na sebe.“

Evangelina si Mattii rychle prohlédla od hlavy k patě a soucitně prohlásila: „Chudáčku, vypadáš příšerně. Bez urážky. Muselo to tam, na Purgatory, bejt opravdu drsný. Asi by sis tady v Brimstonu ráda vydělala několik doláčů dřív, než se pohneš dál, co?“

„No…“

„Žádnej problém, zlatíčko. Dneska v noci to tady bude veselý. V přístavu je americká loď s námořní pěchotou. Obě budeme mít co dělat, abysme toho stihly co nejvíc, a já se ráda s tebou rozdělím o zákazníky.“

Teprve teď se Mattii rozsvítilo. Došlo jí, že hovoří s profesionální prostitutkou a že Evangelina předpokládá, že se Mattie živí stejným způsobem. „To je od tebe opravdu velkorysé.“

„Sestry musej držet spolu, ne?“ zasmála se Evangelina. „Hele, tady v těch obchůdkách žádný pořádný šaty do práce neseženeš. Já to znám, věř mi. Brimstone je ta nejzakopanější díra ze všech děr na světě. Já si musím šít šaty sama, nebo si je objednat z katalogu. Proč by sis nemohla na dnešní večer půjčit nějaký moje šaty?“

Mattie to začínalo fascinovat. „Myslíš, že by mi padly?“

Evangelina si prohlédla kritickým okem Mattiinu štíhlou postavu. „Máš trochu malý prsa, ale to by se spravilo. Umím docela dobře šít. Pojď dál. Do práce se dáme až za pár hodin. Mužský se vždycky nejdřív zastavěj v hospodě, a tak máme spoustu času, abysme pro tebe něco vyrobily.“

Bylo to, jako by se propadla do králičí nory. Mattie přemýšlela o tom, co by řekla Ariel, kdyby věděla, že její přísnou, konzervativní sestru pokládali za prostitutku. Také uvažovala o tom, co by tomu řekl Hugh.

Avšak najednou nemohla čekat, aby se to dozvěděla.

„To je od tebe laskavé, Evangelino.“ Mattie k ní přistoupila. „Mohu ti za šaty zaplatit.“

„Na to zapomeň. Pro mě má cenu už jen to, že si můžu popovídat s jinou ženskou.“ Evangelina ustoupila od dveří, aby Mattie mohla vejít. „To je to, co mi tady nejvíc chybí. Inteligentní popovídání s jinou ženskou. Většina lidí, se kterýma mluvím, jsou mužský, a rozmluva s nima je trochu nanic. Napijeme se? Udělám slabej rumovej drink.“

„Díky.“ Mattie se vděčně usmála a rozhlédla se po nevkusném pokoji. Zdálo se, že je tu všechno červené. Červenozlaté tapety, červené sametové závěsy, červený plyšový přehoz na posteli, červený koberec. Na stropě nad postelí a na jedné stěně byla zrcadla. „Tvůj pokoj, Evangelino, je o trochu luxusnější než můj.“

„To není zásluha ředitelství tohohle podniku.“ Evangelina se zasmála plným hrdelním smíchem a šla k lakované skříňce, odkud vyňala láhev rumu. „Celou tu výzdobu jsem si musela pořídit sama. Trvalo mi to celý měsíce, než jsem sehnala látku na závěsy a přehoz. Tenhle likérník je vlastně ukradenej. Dostala jsem ho od jednoho chlapíka, kterej se tu zastavil cestou na Honolulu s plnou lodí takovejchhle věcí, co vezl ze Singapuru.“

„Je překrásný. Musela jsi za tohle zařízení utratit celé jmění.“

Evangelina pokrčila rameny. „To je investice, víš? Jestli chceš, aby ti podnik víc vynášel, musíš část zisku do něj vrazit. To je moje teorie.“

Mattie přikývla a najednou se cítila na známé půdě. „To je pravda. Během prvních let jsem investovala do podniku téměř celý svůj zisk a stále ještě musím do něj hodně vkládat.“

„Jak říkám.“ Evangelina otevřela dvířka malé ledničky a vyňala několik kostek ledu. Zacinkaly, když je vhodila do dvou skleniček, v nichž mixovala drinky. „Posluž si. Posaď se a já se zatím podívám, co mám ve skříni.“

Mattie si vzala skleničku a usedla do červeného sametového křesla. Bylo to, jako by se ocitla uprostřed nějaké hry, pomyslela si a opatrně ochutnala silnou směs ovocné šťávy a rumu. „Jak dlouho už pracuješ tady v Brimstonu?“

„Asi čtyři roky. Předtím jsem dělala na Havaji a nebylo to tam špatný, ale rozhodla jsem se, že si najdu nějaký místo, kde nebude tak silná konkurence. Tady v Brimstonu jsem jediná profesionálka.“ Evangelina otevřela dveře od skříně a s jednou rukou opřenou o vyklenutý bok si prohlížela obsah. „Tak se podíváme, co tu máme. Aha, tady to. To by ti mohlo padnout.“

Mattie se podívala na malou hromádku červené krajky a saténu, kterou jí ukazovala Evangelina. „To je spodnička?“ zeptala se slabým hlasem.

„Kruci, ne. To jsou jedny z mých nejlepších šatů. Spodničky nikdy nenosím, pokud některej z mejch zákazníků nemá zálibu ve spodním prádle. I tak to trvá dost dlouho, než se svlíknu a oblíknu. Podíváme se, jak to na tobě bude vypadat.“

Mattie se zhluboka napila a pak opatrně vstala a začala si rozepínat blůzu.

Evangelina ze sebe vydala několik soucitných vzdechů, když uviděla Mattiinu jednoduchou podprsenku a kalhotky. „Ty chudáčku. To sis toho moc z Purgatory neodnesla, co?“

Mattie byla nad svým nenápadným prádlem v rozpacích. Pomyslela na kufr plný elegantních věcí, který zanechala v autě na ostrově. „Musela jsem tam nechat všechny svoje pěkné věci,“ vysvětlovala omluvně.

„Já vím, vždyť to vidím. Je to škoda. Doufejme, že se to tam trošku uklidní a že se tam budeš moct pro svý věci vrátit. V naší profesi je oblečení tou nejzákladnější věcí, to víš?“ Evangelina držela v ruce kousek lesklého červeného saténu, což měly být šaty. „Ušila jsem si to před měsícem a skoro jsem to nenosila. Schovávala jsem si to ke zvláštní příležitosti. Obleč si to, ať vidíme, co to potřebuje. A sundej si podprsenku. Tyhle šaty nejsou ušitý, aby se pod ně nosila podprsenka.“

Mattie se znovu napila rumového punče a pak udělala, co jí Evangelina nařídila. Není to nic horšího, než když se svlékám v dámské šatně ve fitness klubu doma, pomyslela si. Pak si přetáhla červené šaty přes hlavu.

Nebyl problém dostat je k pasu, avšak musela se trochu namáhat, aby si šaty ve stylu sarongu přetáhla přes boky. Obrátila se ke stěně se zrcadly a překvapeně se na sebe dívala.

Šaty nebyly delší než plavky. Byly vpředu odvážně vystřižené a sukně odhalovala téměř celá stehna. Šaty neměly žádný zadní díl.

„Není to špatný,“ řekla Evangelina a s kritickým uspokojením kývla. „Trochu jsou ti volný vpředu, ale to jsme věděly, že s tím něco budem muset udělat. A taky je budu muset trochu sebrat přes boky, jinak jsou ale perfektní. Červená ti sluší, Mattie. Určitě červenou často nosíš.“

„Ani moc ne,“ řekla Mattie poctivě. Vzpomněla si na svůj šatník plný nákladných, avšak poněkud bezvýrazných šatů. Oděvy v její skříni byly ponejvíce šedivé, béžové a tmavomodré. „Ale mohla bych červenou začít nosit. Líbí se mi.“

Uvědomila si, že se nikdy předtím necítila tak, jako v těchto šatech. Cítila se být trochu vzrušená. Možná že to byla jen reakce na předchozí stres.

„Červená ti rozhodně sedne. Tak nějak tě celou rozsvítí.“ Evangelina začala šaty na Mattii špendlit a hluboký výstřih ještě prohloubila. „Tyhle střevíce jsou jediný, co máš?“

„Obávám se, že ano. Ostatní zůstaly v kufru se šaty.“

„Škoda. Boty jsou tak drahý. Jaký máš číslo?“

„Osmatřicet.“

„Žádnej problém,“ řekla Evangelina. „Já taky. Půjčím ti ty, co mám na sobě. K těm šatům se perfektně hodí. Fajn, je to našpendlený. Sundej to a já to opravím.“

„To je od tebe velice hezké,“ řekla Mattie, svlékla si červené šaty a podala je Evangelině.

„Udělám to natošup. Jak už jsem řekla, dlouho jsem si nepopovídala s inteligentní osobou.“ Šla k přístěnku a vytáhla odtamtud malý stolek se šicím strojem. „Jak šly obchody na Purgatory předtím, než se to semlelo?“

„Nijak špatně.“ Mattie si navlékla kalhoty a hedvábnou blůzu a opět se posadila. Zvedla svou skleničku. „Myslím ale, že se tam nevrátím.“

„Jo? A kam máš namířeno?“ Šicí stroj začal energicky bzučet, když se Evangelina dala do práce.

„Do Seattlu.“

„Už jsi tam někdy byla?“

„Ano. Vlastně jsem tam žila, než jsem odjela na Purgatory.“

„Neděláš si legraci? Vždycky jsem chtěla jet do Seattlu. Možná že až si příště udělám dovolenou, tak si tam zajedu.“

„V tom případě mě určitě navštiv,“ řekla Mattie v návalu dobré vůle vůči ženě, která se překonávala ve vlídnosti. „Dám ti svou adresu.“

„Tak jo. Mám ve zvyku brát si dovolenou dvakrát do roka. Ženská si musí odpočinout, ne? Samá práce a žádná zábava, to není dobrý.“

„Já vím. Stres si vybírá svou daň.“

„To je fakt.“ Evangelina zkušeně začistila šev na šatech, které zabrala. „A ve svý profesi dostaneme svůj díl stresu, to je jistý. Obchod už není, jako bejval, s těmahle novýma nemocema a vůbec. Což mi připomíná, nepotřebuješ na noc nějaký prezervativy?“

Mattie se douškem rumové směsi zakuckala. „Žádné jsem si s sebou nepřivezla,“ řekla opatrně.

„Hned jsem si myslela, žes je nechala v kufru s ostatníma věcma. Podívej se do tý skříňky u postele. Mám jich tam pár po ruce. Vem si, kolik potřebuješ.“

Mattie se chvíli dívala na červenou proutěnou skříňku a pak vstala a šla ji otevřít. Uvnitř byl velký košík plný malých balíčků zabalených do fólie. Vzala si jich hrst a vložila je do kabelky. „Děkuju ti.“

„V dnešní době člověk nemůže bejt dost vopatrnej. Nemá cenu riskovat. Mimochodem, kdo je tvůj makléř?“

„Můj makléř?“

„Jo. Tvůj burzovní makléř?“ Evangelina vzhlédla s tázavým pohledem. „Nebo si dáváš peníze na vkladový certifikáty a na svý konto?“

„Ach, už vím, co máš na mysli.“ Mattie se přemýšlivě zakabonila a opět se posadila. „Ano, dávám přednost vkladovým certifikátům a vlastnímu kontu. Pro můj vkus je burza příliš riskantní záležitost. Pro drobného investora už to není.“

„Vím, co myslíš. Pořád si říkám, že bych s tím měla přestat, ale něco ve mně touží po tom vzrušení, víš? Samozřejmě že se vším, co mám, na burze nehraju. Jenom s tím, o co bych mohla přijít a nic by se nestalo. Zbytek jde rovnou na mý účty a podobný věci. Nejsem blbá. Viděla jsem spoustu ženskejch v týhle profesi, který zůstaly po létech těžký práce na suchu. Já tak nedopadnu.“

„Máš naprostou pravdu. Nikdo nám žádnou penzi nedá. Samostatně pracující ženy se o sebe musí postarat samy.“

„To je fakt.“ Evangelina přikývla a pokračovala v práci na živůtku šatů. „Co kdybysme si daly další skleničku?“

„Dobrý nápad. Řekni mi, Evangelino, co budeš dělat, až toho necháš?“

„To je zvláštní, že to říkáš?“ Evangelina se dívala na šaty, na nichž pracovala. „V poslední době jsem o tom hodně přemejšlela. Je čas s tím skončit. Už jsem ti řekla, že to už není, jako to bejvalo. Nesměj se mi, ale ráda bych si otevřela malej obchůdek se šatama tady někde na ostrovech. Sama bych šila věci pro turisty. Myslím, že bych byla dobrá. Co myslíš ty?“

Mattie se podívala na její krásnou rukodělnou práci na červených šatech. Poznala, když někdo něco umí. „Myslím, že bys byla báječná.“

Když Hugh o hodinu později stoupal po schodech k pokoji, usmíval se. V papírovém sáčku tiskl v podpaží láhev rumu a jeho pýchou byla nová košile, kterou koupil v obchodě na nábřeží. Byl připravený na schůzku s Mattii.

„Jdeme dnes večer na party, bejby,“ ohlašoval, když otvíral dveře pokojíku. „Všechno jsem naplánoval. Bude to opravdovský rande. Nejdřív zaskočíme na to místečko, kde mají ty ohromný hamburgery, dáme si něco k pití a k jídlu, a pak jsem si myslel, že bysme se mohli vrátit sem a – Kristepane!“

Hugh se zarazil uprostřed dveří a zíral na exotickou postavu, která seděla na kraji postele.

„Ahoj, Hughu. Abych řekla pravdu, mám už pořádný hlad,“ usmála se na něj Mattie.

„Mattie?“ Hugh pomalu zavřel dveře, aniž by z ní spustil oči. Nevěřil svému zraku.

Měla na sobě miniaturní šatičky, které jí odhalovaly ňadra až k bradavkám. Přiléhaly jí k bokům jako hadovi kůže a stehna měla do půlky obnažená. Zkřížené nohy s nárty vábně vypnutými měla obuté v červených střevíčkách s nemožně vysokými podpatky. Zlatohnědé rozpuštěné vlasy jí svůdně tančily po ramenou. Zelenozlaté oči byly černě obtažené a zdůrazněné třpytivými tyrkysovými stíny. Ústa měla jako temněrudou květinu. Na prstech, zápěstích a v důlku mezi ňadry se jí leskly štrasové šperky.

„Co říkáš, Hughu? Jsem to já?“ Zazubila se na něj a oči jí zářily nezvyklým čtveráctvím.

„Co se ti ksakru stalo?“ Jako omámený přistoupil Hugh ke stolu a položil na něj své balíčky.

„Potkala jsem na chodbě strašně milou ženu. Pracující ženu. Jako jsem já. Když viděla, že nemám na dnešní večer co na sebe, půjčila mi svoje věci.“ Mattie vstala a zatočila se.

Hughovi vyschlo v ústech. Pohledem jí sjel po zádech až tam, kde jí šaty těsně lnuly k bokům. „Ty šaty nemají záda.“

„Já vím. Tady na Brimstonu je horko, ne?“

Hugh k ní o krok přistoupil a když se k němu otočila tváří, jeho oči se zúžily. Nikdy předtím v jejích očích neviděl tak zvláštní výraz. „Mattie, nepila jsi náhodou?“

„Jenom pár rumových drinků.“ Mávla rukou ve vzduchu a prsteny na jejích rukou se zatřpytily jako diamanty. „Neboj se. Naprosto se ovládám. Moje přítelkyně Evangelina říká, že člověk nemůže pracovat, když je opilý. Muži si moc dovolují, když si myslí, že je žena stříknutá. Takoví už jsou muži, vždyť víš. Vždycky se snaží ženu využít.“

„Ta ženská, Evangelina. Čím se vlastně živí, smím-li se zeptat?“

„Už jsem ti to řekla. Je to prostitutka.“ Mattie se na něj usmála. „A myslí si, že já taky. Slitovala se nade mnou, protože se domnívala, že jsem musela utéct z Purgatory bez nástrojů svého řemesla.“ Mattie vyhodila do vzduchu hrst fóliových balíčků. Snesly se dolů na postel. „Evangelina je velice příjemná osoba.“

„Tomu nevěřím.“

„Já vím.“ Mattie se zachichotala. „Nevěřil by tomu nikdo doma v Seattlu. Škoda že nemám foťák, abys mne mohl zvěčnit. Evangelina říká, že v červeném vypadám báječně.“

„To ano,“ připustil Hugh. „Jenže bys té červené látky potřebovala o kousek víc.“

„Ale Hughu, nebuď tak úzkoprsý. Jsi připravený jít na večeři?“

„Ano, ale odmítám tě vzít s sebou takhle ustrojenou.“

„V tom případě půjdu ven sama.“

Byla ve dveřích rychleji, než si Hugh uvědomil, že to myslí doopravdy. Rychle se obrátil a šel za ní. „Počkej, jenom minutku, ksakru, Mattie.“

„Nechci, abys šel se mnou, jestliže mi chceš zase kázat,“ řekla mu nahoře na schodech. „Mám už dost toho tvého poučování. Dneska v noci se chci bavit.“

„Mattie, počkej chvilku. No tak, zastav se, vrať se.“ Hugh spěchal do haly dlouhými rozhodnými kroky.

Ale Mattie už přeběhla halu a když vběhla do hlavních dveří, zamávala na starého muže za pultem.

Hugh ji ihned následoval.

„V přístavu kotví americká loď s námořní pěchotou,“ řekl stařec, jak ho Hugh míjel. „Radši se jí držte, nebo ji do rána neuvidíte.“

„Sakra,“ zaklel Hugh.

Mattii dohonil venku na ulici. Jako nádherný červený motýlek, který se třepetá v tropické noci, už teď přitahovala příliš velkou pozornost. Mladík v bílé námořní uniformě se na ni žádostivě zahleděl a přitom vydal hlasité hvízdnutí. Hugh se na něj zamračil a sáhl po Mattiině paži.

„Co chceš k čertu dělat?“ zeptal se a držel ji těsně u svého boku.

„Jenom si jdu něco sníst.“ Usmála se na muže, který uvazoval u břehu plachetnici. Mužovi poklesla čelist, přestal pracovat a zíral na ni. „To je úžasné, Hughu. Evangelina měla pravdu. Červená je moje barva.“

„Podívej se, bejby, u těchhle šatů, tak, jak jsou ušitý, na barvě vůbec nezáleží.“ Uvědomoval si, že ji to baví. „Nechci ti pomlouvat tu tvou parádu, ale běhat tady v tomhle oblečení je trochu nebezpečný.“

Podívala se na něj nevinně otevřenýma očima. „Proč, Hughu? Nakonec tě mám s sebou, abys mě chránil, ne?“

Slabě zasténal. Pak se rozhodl, že tu hru mohou hrát oba. „Kdo tě ale bude chránit přede mnou, bejby?“

„Žádný problém. Tys mě přece viděl ještě méně oblečenou a nijak tě to nepoložilo, ne?“

„Jestliže posuzuješ ostatní muže tak špatně jako mě, dostaneš se do pěkných potíží.“

„Nesmysl.“ Poklepala mu na paži s žoviální vlídností. „Oba víme, že se budeš chovat slušně. Co by řekla teta Charlotta, kdybych si jí na tebe stěžovala?“

Jeho stisk zesílil. „Měla bys vědět, že na mě tvoje hrozby neplatí, bejby,“ varoval ji tiše. „Zodpovídám se Charlottě pouze, když jde o obchod. Se zbytkem mýho života nemá nic společnýho.“

„Nedělej hrdinu.“ Mattie se zasmála chraptivým smíchem. „Nevěřím ti ani slovo. Co bys dělal, kdybys neměl všechny ty hezké lukrativní úkoly a neřešil pro společnost Vailcourt různé šlamastyky po celém světě?“

„Trávil bych víc času prací ve své společnosti.“ Hugh se rozhodl, že ji zpátky do pokoje neodvleče. Dráždivá, sexy Mattie byla nádherná věc. V takové náladě ji ještě nikdy neviděl a uvědomil si, že by jí nechtěl náladu pokazit. Dobře se bavila a on – pokud bude hrát svou hru dobře – by se mohl bavit také.

Zabočil s ní k taverně pod širým nebem na konci ulice. Dnes večer tady neexistovalo naprosto bezpečné místo. Brimstone se hemžil námořníky a i za normální situace byly místní taverny a výčepy dost drsné. Musel dát jasně najevo, že Mattie je jeho soukromým majetkem.

„Co je to vlastně ten tvůj tajemný podnik, Hughu? Má to co dělat s letadly, ne?“ Mattie se mu těsně vinula k paži, prakticky na ní visela a vzhlížela k němu tázavýma, doširoka otevřenýma očima.

„Už jsem ti říkal, že zakládám leteckou společnost na St. Gabrieli.“ Prošli vchodem taverny a Hugh si byl okamžitě vědom senzace, kterou Mattie způsobila. Od jednoho konce dlouhého výčepního pultu ke druhému se ozývalo mňoukání a hvízdání. Hugh přemýšlel, jestli dnešní noc absolvuje bez rvačky. „To je ale hloupý,“ mumlal si sám pro sebe, když vedl Mattii k boxu u zábradlí.

„Je to zábavné,“ řekla Mattie, sedla si na plastovou židli a ukázala další kousek stehna. „Cítím se dnes večer báječně. Jako úplně nová Mattie. Dám si rumový drink, prosím.“

„Dáš si večeři,“ informoval ji Hugh.

„Ty bručoune. Tak dobře, nejdřív večeři. A pak rumový drink.“

„Drink si dáme až v pokoji,“ prohlásil Hugh a vrhl na muže na konci pultu svůj nejledovější pohled. Muž, který nepřetržitě zíral na Mattii, ze sebe vydal lítostivý vzdech a obrátil se zpátky ke svému pití.

„Já si dám pivo,“ řekl Hugh číšnici středního věku. „A dáma si dá kolu. Pak dva hamburgery, velký hamburgery. Můj může být dvojitý.“

Mattie se přes jeho rameno na číšnici usmála. „Pokud jde o mě, tak objednávku trochu změním. Místo koly si dám ovocnou šťávu. S trochou rumu, ano? A místo hamburgeru si dám salát. Mohla byste se, prosím, podívat, jestli máte něco, v čem není žádné maso?“

„Žádný maso? Chcete tedy rybu?“ zeptala se žena.

„Nechci žádné maso z mrtvých zvířat,“ řekla Mattie. „Nejím maso z mrtvol. A on by ho neměl jíst taky,“ dodala a poplácala Hugha po paži. „Však já ho jednou z toho zlozvyku vyléčím.“

Číšnice vypadala pobaveně. Podívala se tázavě na Hugha a když jenom rezignovaně pokrčil rameny, obrátila se znovu k Mattii. „Máme smažené brambůrky. Chtěla byste je?“

„Tak dobrá,“ souhlasila Mattie. Když číšnice zmizela, obrátila se opět k Hughovi. „Pověz mi toho víc o té své společnosti,“ řekla záměrně provokativním tónem. „Chtěla bych slyšet každou podrobnost. Takové věci mě fascinují. Chci se vsadit, že jsi, pokud jde o letecké společnosti, tady na ostrovech eso.“

„Ta dáma, která ti navlíkla tyhle šaty, tě také učila, jak máš mluvit s klienty?“

Mattie vypadala ublíženě. „Jak můžeš něco takového říct? Chci to vědět, protože si myslím, že toho o tobě vím zatím velice málo.“

Na stole se objevilo pivo. Hugh ho ve skutečnosti nechtěl, ale uvědomil si, že láhev by mohla být užitečná, kdyby ještě před koncem večeře k něčemu došlo. Podíval se hloubavě na Mattii. „Pokoušíš se se mnou flirtovat?“

„Co když ano?“ Sklonila ramena a výstřih šatů se tak prohloubil, že odhalil na vteřinu nebo dvě tmavší dvorec kolem bradavky.

Hugh si uvědomil, že na ni zírá. Byl už dost vzrušený a cítil, že to dlouho nevydrží. Rychle se napil piva. „Nestěžuju si. Chtěl bych jenom vědět, jestli si uvědomuješ, co děláš.“

„Pokouším se jen dovědět se toho o tobě trochu víc, Hughu Abbotte. Uvědomuješ si, že o tvé minulosti nevím vůbec nic?“

S velkou námahou zvedl zrak k jejím očím. „O nic jsi nepřišla. Narovnej se, buď tak hodná.“ Opravdu s ním flirtovala. Ksakru. Jenom by si byl přál, aby neměli obecenstvo. Každý muž v tomhle místě si musí být vědom toho, jaký pohled mu poskytuje. Zmítal se mezi svou vlastní touhou a potřebou opatrovat svůj nově nalezený poklad před žádostivými pohledy ostatních mužů.

„Co jsi dělal předtím, než jsi začal pracovat pro mou tetu?“

„To a ono. Různý věci. Mattie, raději by ses měla narovnat, nebo z tebe ty šaty spadnou.“

„Evangelina je takhle ušila. Pokud jde o navrhování a šití, má velký talent. Myslím, že se minula povoláním.“

„Asi. Možná.“ Hugh se pohnul, jak se snažil zmírnit napětí ve svých džínsách. „Jak jsi říkala, že se jmenuje?“

„Evangelina Dangerfieldová.“

„Divné jméno. Zajímalo by mne, kde ho sebrala.“

„Říká, že to není její vlastní jméno. Je to něco jako nom de matresse, myslím. Navrhovala mi, že bych si měla vymyslet nějaké zajímavější jméno, než je Mattie Sharpová. Co myslíš ty?“

Hughovy rty se na okamžik zkřivily. „Myslím, že Mattie Sharpová zní hezky.“

Trochu se zamračila. „Ale domníváš se, že je dostatečně sexy? Zní trochu romanticky? Slibuje vášeň, vzrušení a naplnění?“

„Ano,“ řekl Hugh. „Slibuje.“

„Reklama a image jsou v obchodě velice důležité.“

„Budu to mít na mysli, až dobuduju Abbottovu leteckou společnost.“

Mattie se k němu naklonila blíž a její oči byly zamžené. „Řekni mi toho o té tvé společnosti víc.“

A pak, ke svému vlastnímu překvapení, shledal Hugh, že to právě dělá. Nemohl odolat. Visela mu na rtech, jako by nebylo na světě nic důležitějšího než jeho naděje, plány a sny o budoucnosti.

Nikdo mu dosud tak intenzivně nenaslouchal, uvědomil si v jednom okamžiku. Vyprávěl o tom, že chce dostat nějaké kontrakty s vládou Spojených států a s místními podniky. Mluvil o tom, jak je obtížné tady na ostrovech sehnat servis letadel. Vysvětloval jí, že St. Gabriel začíná být známý mezi turisty a že se bude snažit, aby užívali k cestám jeho leteckou společnost. Mluvil o tom, že chce zorganizovat potápění s akvalungy na okolních ostrovech. Mluvil a mluvil.

Mattie byla jasně zaujatá. Tu a tam mu dávala otázky, ale většinou mluvil Hugh. A mluvil.

Na stole se objevilo jídlo. Hugh se do něho pustil a stále přitom mluvil. Podrobně popisoval své plány, jak se stát nejspolehlivějším a prvotřídním provozovatelem letecké služby v této části Tichomoří, která zajistí všechno, od rybářských lodí pro turisty až po nákladní dopravu pro podniky.

„Pozdějc chci využít všech možností licence,“ řekl. „Například ten chlapík, co nás odtud zítra ráno odveze, provozuje s jedním letadlem každodenní šňůru. Kdyby se částečně spojil s Abbottovou leteckou společností, vypadal by větší a úspěšnější, než je teď. Měl by víc zákazníků a já bych měl další operační základnu.“

Když po půl hodině opustili tavernu a vraceli se do hotelu, Hugh zjistil, že stále ještě hovoří o svých záměrech. Byl trochu překvapený, že jídlo proběhlo, aniž by musel rozbít několik hlav, ale nestěžoval si. Určitě každý hned pochopil, že Mattie není k mání, pomyslel si pyšně. Možná že to mělo co dělat s tím, že se na něj tak soustředila.

„Teď ti udělám drink,“ řekl Hugh velkomyslně, když dorazili do soukromí Mattiina pokoje. „Posaď se.“

Posadit se, znamenalo sednout si na postel. V pokoji nebyly žádné židle. Mattie poslušně shodila červené střevíčky a spokojeně si opřela nahá záda o proutěné čelo staré postele. Nohy si natáhla před sebe. „Kdy chceš říct tetě Charlottě, že s prací pro Vailcourtovu společnost končíš?“

„Jak to teď vypadá, bude to možné tak za šest měsíců, nejvýše za rok,“ řekl Hugh a nalil do dvou skleniček rum. „Bude to tady dobrý, Mattie. Uvidíš. Abbottova letecká společnost bude fungovat. Za rok od týhle chvíle začnu stavět dům. Už jsem si vybral místečko, odkud je výhled na nejpůvabnější záliv na světě, jaký jsi kdy viděla.“

Na chodbě zaslechli kroky. Minuly dveře jejich pokoje a zastavily se u sousedních. Dveře pokoje Evangeliny Dangerfieldové se otevřely. Bylo slyšet tlumené hlasy a pak vše utichlo. Hugh se posadil na postel vedle Mattie a mluvil dál o svém vysněném domě. Mattie usrkávala ze skleničky.

Za chvilku se za tenkou stěnou ozvaly nezaměnitelné zvuky vrzání postele. Hugh zvuky ignoroval a dál popisoval verandu, kterou vybuduje kolem svého nádherného domu. Mattie si opět lokla rumového nápoje.

Náhle stěnou pronikl výkřik z mužského hrdla, který znamenal, že muž dosáhl vyvrcholení. Mattie se kousla do rtu, její zrak se potkal s Hughovým a pak se odvrátil. Zachichotala se.

Hugh předstíral, že neslyší další kroky na chodbě, zatímco popisoval, že jeho krásný dům bude otevřený ze tří stran ostrovním vánkům.

Když ke dveřím Evangelinina pokoje zamířily třetí kroky, Mattie se na posteli zavrtěla. „Těžký způsob, jak vydělávat na živobytí,“ poznamenala a zívla.

„To jo.“ Hugh začal mít pomalu problém soustředit se na to, o čem mluví. Rytmické vrzání postele a hlučné mužské vzdechy mu rušivě zasahovaly do myšlenek. Mattiino zívnutí s jejím miniaturním oděvem udělalo podivuhodné věci.

„Myslím, že raději zůstanu u své obrazové galerie,“ řekla a pohodlně se uložila na polštář. Skleničku postavila na stůl vedle postele. „Asi bych neměla dostatek energie na tenhle druh práce. Najednou se cítím naprosto vyčerpaná.“

„Měla jsi toho za dnešek víc než dost,“ řekl Hugh soucitně. Pak si uvědomil, že se její oči zavírají. „Haló, Mattie?“

„Dobrou noc, Hughu. Nezapomeň zhasnout a zaklapnout dveře, až budeš odcházet.“ S tichým zamumláním usnula.

Hugh seděl, dopíjel svou skleničku a dlouho se na ni díval. Uvědomil si, že se ještě nedostal k tomu, aby jí vyprávěl, jaká bude v jeho domě ložnice. Bude to velká místnost s obrovskou postelí a s výhledem na moře. Určitě se jí bude líbit.

Ve vedlejším pokoji začala opět vrzat postel.

Hugh postavil skleničku, vstal a svlékl se do spodků. Pak stáhl z postele přehoz a přikryl Mattii pokrývkou. Nejdřív ji chtěl svléknout, ale pak si pomyslel, že ten kousek červené látky je vlastně docela perfektní noční košilka.

Šel ke své nákupní tašce a vytáhl z ní revolver. Pak zhasl a vklouzl pod pokrývku vedle Mattie. Revolver zasunul pod polštář.

Založil ruce za hlavu a naslouchal nekonečnému pochodování na chodbě. Uvažoval, jestli bude nucen zůstat takto bolestivě vzrušený celou noc.

Když se jedny kroky zastavily před Mattiinými dveřmi, místo aby pokračovaly ke dveřím Evangeliny Dangerfieldové, byl Hugh stále ještě vzhůru.

Povzdechl a sáhl pod polštář pro zbraň.

6

Když se dveře otevřely, ucítil Hugh, jak se vedle něj Mattie pohnula. Ve spánku se obrátila, noha jí sklouzla k jeho noze a ruku mu položila na nahou hruď. Cítil, jak celé jeho tělo na její dotek okamžitě reaguje. Mattie neměla opravdu smysl pro vhodné načasování. Doufal, že jednoho dne se jí to podaří načasovat lépe.

Přinutil se pozorovat zvolna se rozšiřující škvíru, jíž pronikalo světlo. Důležité věci především.

V slabém světle se objevila povědomá postava a vstoupila z chodby do pokoje. Postava se vplížila dovnitř a tiše za sebou zavřela dveře.

Hugh natáhl kohoutek revolveru. Tichý, smrtící zvuk zazněl v malém pokoji jako rána z děla. Postava u dveří strnula, okamžitě ten zvuk poznala. Nebyl to žádný jelimánek.

V té chvíli se Mattiina ruka na Hughově hrudi nadzvedla a špičkou prstu zavadila o jeho bradavku. Hugh potlačil zasténání, avšak dále pozoroval svou oběť.

„Věděl jsem, že budu litovat, že jsem tě odvezl z Purgatory, Roseyi.“ Hugh promluvil tichounkým šepotem, byl si však vědom, že ho Rosey slyší.

„Co k čertu…?“ Roseyho zamumlání bylo právě tak tiché jako Hughova slova.

Mattie ve spánku něco zašeptala a její ruka jemně sklouzla z Hughovy hrudi k jeho břichu, které se při tomto polaskání napjalo. Udržel se a zůstal tichý jako Rosey.

„Jestli ji vzbudíš, tak se opravdu naštvu, Roseyi.“

„Myslel jsem, že ty chrápeš v jiným pokoji. Říkal mi to vrátnej.“ Rosey byl vzteklý, ale byl poslušný a mluvil potichu.

„To sis myslel špatně.“

Mattiina noha se přiblížila k Hughově. Cítil, že se ho její palce dotýkají, jako by to byly malé rybky. Něžné, nevědomé laskání způsobilo, že jím projela elektrická vlna.

„Hele, tak se už nezlob. Jasný? Byl to jenom vomyl.“ Rosey se pozpátku plížil ke dveřím.

„Obrovský omyl. O co ti šlo?“

„Jenom vo prachy. Vím, že má v tý svý elegantní tašce pěknej štos bankovek. To člověk vždycky pozná podle taštičky a bot. Pravá kůže. Kvalita.“

Hugh se trochu uvolnil, vědom si pravdivého tónu v Roseyho kňučivém hlase. Jeho původní rozhořčení vzniklo proto, že si myslel, že Rosey musel večer vidět Mattii v jejím červeném sarongu a že vnikl do jejího pokoje s mnohem hanebnějším úmyslem, než je pouhá krádež. „Máš štěstí, že mám dneska dobrou náladu, Roseyi. Hlavu ti neustřelím. Aspoň ne v týhle chvíli.“

„Ty bys to stejně neudělal. Jí by se to nelíbilo. Stejně jako nechtěla, abys mě a Gibbse tam na ostrově podřezal. A jako nechtěla, abys nás tam nechal, že jo?“

„I kdyby nesouhlasila, nedokázala by mě zastavit. Když se naštvu, Roseyi, je mi jedno, co si myslí. Pamatuj si to a budem spolu dobře vycházet.“

Mattie tiše vzdychla, její ruka se pohnula níže a prsty vklouzly do otvoru v Hughových spodkách, kde se zabořily do hustých kudrnatých chloupků. Na pokrývce, která zakrývala jeho tělo, se objevila znatelná vyvýšenina. Hugh potlačil další zasténání a jen nadlidsky silnou vůlí dokázal nespustit z Roseye pozornost.

Šlachovitý malý muž ustoupil až ke dveřím a začal je tiše otvírat.

„Okamžik,“ nařídil Hugh Roseymu, právě když Mattiina ruka jemně přejela přes kořen jeho vztyčeného mužství, které, jak zjistil, vyrazilo ze spodků ven. Svaly měl napjaté a ruka, v níž držel zbraň, se chvěla.

Opatrně ji zajistil. Nemělo smysl, aby v záchvatu nekontrolované vášně náhodou postříkal stěny pokoje Roseyho mozkem. „Chtěl bych si s tebou chvilku promluvit, Roseyi.“

„Hele, říkal jsem ti, že to byl vomyl. Nic jsem jí nechtěl udělat. Jenom jsem potřeboval pár doláčů. Když jsi nám ukrad loď, nic jsme s Gibbsem u sebe neměli. Máme prázdný kapsy.“

„Něco mi říká, že to není poprvý, co jste museli urychleně zmizet z města. Roseyi, dřív než půjdeš, musím vědět, že si rozumíme. Zaprvé, jestli se ještě někdy přiblížíš ke slečně Sharpový, budu se moc a moc zlobit. Je ti to jasný?“

„No jo, je mi to jasný. Nemusíš vstávat z postele. Vyprovodím se ven sám.“

„Stůj. Ještě něco.“

„Hele, copak ty nikdy nepřestaneš rozkazovat?“

„Dokud nedostanu to, co chci, tak ne.“ Rosey se krčil u dveří. „Co teda kruci chceš?“

„Jméno. Jeden můj kamarád na Purgatory zemřel.“

„Jo? A kdo?“ Roseye to začalo zajímat.

„Paul Cormier.“

Nastala malá pauza. „Cormiera jsem znal. Byl fajn s těma svejma bílejma botama a vším. Vobčas mi něco půjčil, když jsem nutně potřeboval někomu zaplatit. Koupil to, co? To mě mrzí.“

„Někdo ho střelil a nechal ho tam ležet, až zemřel. Kdybys někdy zaslechl nějaký jméno, Roseyi, potřebuju ho znát. Velice nutně ho potřebuju znát.“

„Nevím, kdo ho zabil,“ řekl Rosey spěšně.

„Znamená to peníze, Roseyi. Spoustu peněz. Přijď se jménem a budou tvoje. Můžeš se se mnou nebo s chlapíkem jménem Silk Taggert spojit na St. Gabrieli. Rozumíš?“

„No jo, rozumím. Teď bych šel, esli ti to nevadí. Mám moc práce, čekaj mě nějaký lidi a musím si někam zaskočit. Pozdravuj vode mě madam.“

„Vyřídím jí to.“ Hugh zadržel další vzdech, když Mattiiny prsty vklouzly mezi jeho nohy. „A zaklapni za sebou dveře, jo?“

„Jistě, jak libo.“ Proužek bledého světla z chodby se nakrátko rozšířil, jak Rosey vyběhl z pokoje, a pak nastala opět tma. Hugh čekal, až uslyšel zaklapnutí zámku.

Mattiina noha sklouzla přes jeho a Mattie se trochu pohnula, jak se u něj uvelebila.

Hugh zasunul revolver pod postel, kde ho bude mít po ruce. Pak sáhl pod pokrývku a nahmatal Mattiinu ruku. Spočívala kolem jeho vztyčeného penisu s prsty položenými na plných váčcích pod ním.

„Panebože.“

Myslel, že v té chvíli už dojde k vyvrcholení.

Zadržel dech, stáhl si spodky přes boky a vyprostil z nich nohy. Obával se, že každým okamžikem vzbudí Mattii a že jeho sen náhle skončí. Ale ona se jen trochu zavrtěla a přivinula se k němu blíž.

Když se zbavil svého prádla, opatrně složil kolem sebe Mattiiny ruce. Pohyboval se zkušeně a trochu nadzvedl boky. Její ruka se nakrátko sevřela.

„Ksakru.“ Zavřel oči a zhluboka se nadechl.

Na okamžik Hugh vážně uvažoval o tom, že se bude v téhle pozici mučit až do rána. Ale věděl, že nemá tu výdrž. Už teď byl blízko toho, aby explodoval.

Mattie se znovu zavrtěla a její rty se dotkly jeho ramene.

Podíval se na ni a uviděl v bledém světle z okna, že jedno měkké, sladce zakulacené ňadro vyklouzlo ze živůtku červených šatů.

Hugh se jako fascinovaný dotkl prstem Mattiiny bradavky a ucítil, jak pod jeho dotekem tuhne, až se podobá bobuli. Měkké prsty jemně se dotýkající jeho mužství se na mučivý okamžik opět sevřely.

Hugh uchopil hořejšek červeného sarongu a stáhl ho dolů, takže se vynořilo i druhé Mattiino ňadro. Dlouho nehybně ležel a pásl se očima na nádherném výjevu, který se před ním prostíral.

Pak se rozhodl, že zkusí štěstí, a vsunul jednu ruku pod krátkou sukni červeného sarongu. Mattie ho pustila a převrátila se na záda s očima stále zavřenýma. Její nohy se neklidně pohybovaly.

Hugh posunul prsty pod červeným saténem výše. Teplo a měkkost vnitřku jejích stehen ho málem přemohly. Když se její nohy samovolně trochu roztáhly, zdusil další vzdech.

Hmatal, až našel kousek látky, jež chránila vlhkou květinu jejího ženství, kterou hledal. Na okamžik se spokojil s tím, že ji hladil přes látku, avšak když ucítil, že je látka zvlhlá, uvědomil si, že nebude schopný se s tím spokojit.

Mattie se opět pohnula a vypjala při jeho doteku boky. Ve spánku něco zamumlala, znělo to jako by něco netrpělivě požadovala. Hugh zasunul prsty do kalhotek otvorem pro nohy.

Mattie se rychle nadechla a řasy se jí zachvěly. Mezi smyslně přivřenými víčky vyhlédly její oči a setkaly se ve stínu s Hughovými. Hugh se neodvažoval pohnout. Uvědomil si, že zadržuje dech.

Pak, bez jediného slova, se k němu natáhla, objala ho pažemi kolem krku a stáhla ho na sebe. Její oči se opět zavřely.

Chtěla ho. Hugh měl v té chvíli dojem, že se pomátne. Sáhl na saténovou sukni, vyhrnul ji Mattii přes boky až k pasu. Pak jí stáhl bavlněné kalhotky.

Byla pro něj připravená, vlhce zvoucí. Hugh se na ni položil a hladově k ní hledal cestu. Rty zabořil do jejího horkého hrdla a současně do ní hluboko vnikl.

Mattie vykřikla a celé tělo jí strnulo.

„Ach, bejby. Mattie, bejby.“ Hughův hlas touhou zdrsněl.

Byla úzká, horká a vlhká, přesně jak si to pamatoval. Měsíce zdrcujících snů se vykrystalizovalo do zářící reality. Chtěla ho. Narážel do ní, rok zadržovaná potřeba byla palivem jeho vášně.

Slyšel její tiché, krátké vzdechy, cítil, jak se pod ním vzpíná a sáhl dolů, aby našel malou vyvýšeninku skrývající se pod hustými kudrnatými chloupky mezi jejími stehny. Když se jí dotkl, vybuchla Mattie jako odpálená raketa. Křečovitě se pod ním svíjela. Zdivočela. Zatínala nehty do jeho zad. Tiskla se k němu, jako kdyby byl jediným mužem, jenž zbyl na světě.

Rychle jí zakryl rty ústa a pil něžné zvuky jejího ukojení. A pak vybuchl v plamenech i on sám, celé jeho tělo se vzepjalo jako mocně stlačené pero, které bylo příliš dlouho pod tlakem. Vzrušení ho rvalo a zdálo se mu, že to bude trvat navždy.

Když konečně ustoupilo, byl Hugh pokrytý potem, jako kdyby právě skončil běh na dlouhou trať. Zvedl hlavu, aby se podíval na ženu ve svém náručí a zjistil, že opět usnula.

Hugh těžce oddychoval. Stejně neměl chuť teď mluvit. Cítil se příliš dobře, příliš nasycený, příliš uspokojený. Proč by si měl kazit dokonalost tohoto okamžiku nějakým klábosením? Pomalu a nerad se uvolnil z Mattiina teplého přilnutí. Pak se převalil na záda a přivinul ji k sobě.

„Bejby, bude nám spolu dobře,“ zašeptal. „Přesně, jak jsi mi to řekla před rokem. Zatraceně dobře.“ Dlouhou dobu hleděl na strop ošumělého pokojíku a naslouchal dalším krokům na chodbě.

Napadlo ho, že tento zablešený hotýlek není asi tím místem, kde je Mattie zvyklá přespávat, když cestuje.

Když se Mattie příští den ráno probudila, napadla ji jako první myšlenka, že postel musí být ještě hrbolatější, než si původně myslela. Cítila se z nějakého důvodu celá zdřevěnělá.

A mezi nohama lepkavě vlhká.

A neměla dobrý pocit. Červený sarong měla neobratně nahrnutý kolem pasu.

Pak otevřela oči a příliš živý sen, který měla v noci, se vrátil.

Nebyl to sen, samozřejmě.

Mattie zasténala, obrátila se na břicho a skryla tvář do polštáře.

Ty krávo. Blbečku. Náno. Huso hloupá. Idiotko.

Snažila se vymyslet další vhodné nadávky, kterými by se mohla počastovat, když vtom uslyšela na chodbě dupot nohou ve vysokých botách a veselé mužské hvízdání. Za několik vteřin se dveře pokoje otevřely.

„Ahoj, bejby, už jsi vzhůru? Je načase vstávat. Musíme chytit letadlo. Nesu ti kávu a rohlík. Je trochu tvrdý, ale dá se jíst.“

„Ach, můj bože,“ vzdychla Mattie do polštáře. V Hughově hlase bylo neomylně slyšet tón, který naznačoval, že si je naprosto jistý, že ovládá svou ženu a celý svět kolem.

„Vzhůru a do toho.“ Hugh něco postavil na prádelník a přistoupil k posteli, aby Mattii láskyplně poplácal po zadečku. „Věř mi, že vím přesně, jak se cítíš. Taky bych si nejradši vlezl k tobě do postele, ale musíme se pohnout. Budeme mít dost času na zábavu později.“

Mattie otočila hlavu na polštáři a otevřela oči se silnou předtuchou. Hugh se na ni zubil, jeho šedé oči zářily sexuálním uspokojením. Vypadal vitálně, jako obvykle oblečený v džínsách, vysokých botách a khaki košili. Vlasy měl ještě ze sprchy mokré. Podívala se mimo něj a odhadovala vzdálenost k maličké koupelně.

Stálo to za pokus.

„Promiň,“ řekla Mattie velice zdvořile, když se pomalu posadila, zahalena do prostěradla. „Po ránu za moc nestojím.“

„Dej si kafe. Koupil jsem ho vedle ve stánku u hospody. Chutná jako směs spálených pneumatik a bateriový kyseliny. Určitě tě probudí.“ Hugh vložil hrneček kouřící tekutiny do Mattiiných rukou.

Mattie svírala prostěradlo a pak se podívala na hustou, černou tekutinu. Zdálo se, že káva je silná, a voněla mnohem lépe než espresso, které pili doma v Seattlu její přátelé. „Ráno mám raději bylinkový čaj.“

„Vidím na tobě, že dneska ráno potřebuješ něco silnějšího, aby ses postavila na nohy, bejby. Vypij to.“

Neměla sílu, aby se s ním hádala. Poslušně začala srkat kávu. Černá káva způsobila v její tělesné soustavě pořádný šok. „Ano, tohle mne určitě probudí.“

„Říkal jsem ti to. A teď honem do sprchy.“

S heroickým úsilím Mattie vstala. Zamířila přímo do koupelny a prostěradlo se za ní vleklo po zemi jako trochu poničené a potřísněné svatební šaty.

Brzy budu doma, opakovala si znovu a znovu. Za den nebo dva bude doma v příjemném povědomém okolí, kde se nebude muset bát, že se probudí ve špinavých pobřežních hotýlkách s cizími muži.

Kruci. Jak jen mohla být tak pitomá?

Mattie přibouchla dveře koupelny a obrátila se, aby se podívala na svůj obraz v popraskaném zrcadle nad umyvadlem. Kriticky připustila, že vypadá jako kráčející neštěstí. Vlasy měla divoce rozcuchané, na tvářích pod lícními kostmi a pod široce otevřenýma omámenýma očima stíny. Uvažovala o tom, jestli takhle vypadá také Evangelina po náročné noci.

Pomalu nechala sklouznout prostěradlo na zem. Červený sarong, který včera vypadal tak odvážně a sexy, se dnes zdál být laciný a ošuntělý, jak jí spočíval pomuchlaně kolem pasu. Mattie ze šatů vystoupila a vešla do malého sprchového kouta. Dlouho stála pod slabým proudem studené vody a přemýšlela, jak má vyřešit situaci, v níž se vlastní vinou ocitla.

Jedno bylo jisté. S Hughem to teď nebude snadné. Mattie ho podezřívala, že pokud jde o uplynulou noc, znamená to pro něj, že je všechno v pořádku. Hugh myslel velice lineárně, a pokud šlo o většinu záležitostí, byl naprosto přímočarý a nepříliš citlivý. Věděla, že se po dnešní noci bude domnívat, že jejich „vztah“ je na dobré cestě.

Dveře koupelny se otevřely. „Tady máš, bejby. Tvoje luxusní košile a kalhoty. Vypadají trochu poničeně, ale neboj se, na St. Gabrieli pro tebe dostaneme koupit něco novýho.“

Dveře se opět zavřely. Mattie si uvědomila, že nejtěžší ze všeho bude vydržet dnes Hughovo veselí. Bylo to nesnesitelné.

Její nálada se začala lepšit, když se vysprchovala a oblékla. Jasné sluneční světlo, které vnikalo dovnitř oknem, a pohled na tyrkysové moře zázračně rozptýlily depresi, kterou pociťovala od chvíle, kdy se probudila.

Dokáže Hugha Abbotta zvládnout.

Musí Hugha Abbotta zvládnout.

Bude se chovat, pokud jde o tu věc, chladně, nenuceně, sofistikovaně a blazeované.

Nedá mu najevo, jak jí celá ta událost rozrušila.

„Kdy odlétáme?“ přinutila se Mattie klidně zeptat, když se vynořila z koupelny.

Hugh se na ni podíval vřelým, ale majetnickým pohledem. „Asi za dvacet minut. Na St. Gabrieli budeme kolem poledne.“

„Výborně. Nemůžu se už dočkat, až se odtud dostanu.“ Mattiin zrak přelétl ošumělý pokojík. Věděla, že na něj do konce života nezapomene.

Hugh její pohled sledoval. „Nevypadá to zrovna jako ve svatebním apartmá v Ritzu, co?“

„To tedy ne.“

„Na St. Gabrieli je všechno mnohem lepší. Mám určité plány, bejby. Uvidíš. Musíš mi jen dát trochu času.“

„Správně. Čas všechno zahojí, viď?“ Zvedla svoji kabelku a přehodila si ji přes rameno. „Než odejdeme, chtěla bych se rozloučit s Evangelinou.“

„Pochybuju, že už bude vzhůru. Ženy téhle profese spí ve dne.“

Mattie se chladně usmála. „Jsi zřejmě odborník.“

Hughovo obočí se varovně zvedlo. „Nesnaž se něco naznačovat, bejby. Řekl jsem ti, že jsem se kvůli tobě choval celý rok mravně a počestně. A po poslední noci musím říct, že to stálo za to.“

Mattie cítila, že pod jeho upřeným pohledem rudne. Rychle vyňala z kabelky vizitku a na druhou stranu něco napsala. „Jenom jí tohle strčím pod dveře.“

„Pověz jí, že jí za ty červený šaty děkuju,“ zamumlal Hugh a Mattie sebrala kousek červeného saténu a červené střevíčky a vyšla z pokoje.

Nevšímala si ho, když kráčela k Evangelininu pokoji a když poklekla, aby vsunula vizitku a červené šaty pod dveře.

„K čertu, co je…?“ Evangelina se náhle objevila ve dveřích. Bylo na ní vidět, že je ospalá a špatně naladěná. „Aha, to jsi ty, zlatíčko. Mělas dobrou noc?“

Mattie rychle vstala. Podívala se na Evangelinino oblečení, což tvořil průhledný černý nylonový župánek ozdobený u krku a na obrubě labutěnkou. Dokonce si stačila i obout černé střevíčky na vysokých podpatcích také zdobených labutěnkou.

„Právě odjíždím,“ řekla Mattie. „Chtěla jsem se s tebou rozloučit. A připomenout ti, že kdyby ses někdy dostala do Seattlu, určitě za mnou přijď. Telefon je na vizitce.“

„To víš, že jo.“ Evangelina se usmála, zívla a objala ji. „Šťastnou cestu, zlatíčko.“ Pak pohlédla mimo ni. „Ty odjíždíš z ostrova s ním?“

Mattie se podívala přes rameno a uviděla Hugha, který se s rukama založenýma na prsou nedbale opíral o zábradlí. „Hm, ano. Za pár minut letíme.“

„Pozor na takový chlapy, co ti dělaj laskavosti,“ varovala ji Evangelina. „Dřív nebo pozdějc si začnou myslet, že jim patříš.“

„Budu si to pamatovat. Sbohem, Evangelino. Dej na sebe pozor.“

„Sbohem, zlatíčko. Hele, ty šaty si nech. Vypadaj na tobě báječně a já už je nikomu půjčovat nebudu.“

Mattie se podívala na šaty s myšlenkou, že je už nikdy v životě nechce vidět. „Ach, to přece není –“

„Jen si je nech. Jako dárek, víš? Od jedný pracující ženy druhý. Jak jsem už řekla, musíme držet spolu.“

„Díky.“ Mattie věděla, že neexistuje žádný slušný způsob, jak by mohla dárek odmítnout. Nacpala sarong do kabelky a chabě se usmála. „Tak tedy, sbohem.“

„Na shledanou.“ Evangelina ospale zívla a zavřela dveře.

Mattie se obrátila a uviděla Hugha, jak ji stále ještě tiše pozoruje opřený o zábradlí. Stála a dívala se na něj, neschopná vymyslet, co by řekla chytrého.

„Připravena?“ řekl Hugh a odlepil se od zábradlí.

„Ano.“

Malé letadlo přistálo na jediné ranveji na St. Gabrieli pět minut před tím, než se spustil liják. Za dobu, kterou pilot potřeboval, aby popojel s letadlem k letištní budově, což byla pouhá bouda z vlnitého plechu, se rozpršelo a lilo jako z konve.

Mattie byla překvapená, když zjistila, že ji déšť povzbudil. Vyskočila z letadla na asfalt, běžela k plechové boudě a nahlas se smála.

„Neboj se, za pár minut to přestane,“ ujišťoval ji Hugh, popadl ji za ruku a vtáhl do letištní budovy.

Mattie si vytřásla vodu z vlasů a zatímco se zvědavě rozhlížela kolem, naslouchala, jak déšť dopadá na střechu. V terminálu bylo několik lidí, kteří pozdravili Hugha s nedbalou familiárností, s očima upřenýma na Mattii.

„Ahoj, Abbotte. Co sis to s sebou přivez? Nějakej vzácnej suvenýr?“

„Seznamte se. Moje snoubenka, Mattie Sharpová.“

Mattie překvapeně zamžikala. Tohle bude ještě nepříjemnější, než předpokládala. Hugh si všechno vyložil ve své mysli úplně jinak, mnohem závažněji, než se obávala.

„Těší mě, Mattie.“

„Hodně štěstí, madam. Tadyhle Abbott už moc potřebuje ženu, aby mu napravila způsoby.“

„Kdy bude svatba?“

Hugh se spokojeně šklebil, když vedl Mattii malou letištní halou. „Žádný strach, chlapci. Všichni budete pozvaný na oslavu.“

Octli se venku a Hugh Mattii naložil do džípu. Déšť mezitím postupoval dál a zanechával po sobě kouřící zelenou krajinu. Přes své neblahé tušení cítila Mattie, že se jí opětovně zmocňuje vzrušení. Tohle byl Hughův ostrov. Jeho domov. Tohle bylo místo, kam se před rokem chtěla přestěhovat, aniž by ho byla viděla. Nemohla si pomoci, aby nepřemýšlela o tom, jaký by byl její život, kdyby byl Hugh přijal její nabídku ho sem následovat.

„Budeš to mít tady ráda, Mattie,“ oznámil jí Hugh, když vklouzl za volant.

Mattie mlčela.

„První věc, kterou odpoledne uděláme, bude, že ti seženeme něco na sebe. Ta červená věcička je roztomilá, ale přece ji nemůžeš nosit pořád.“

„To nemůžu.“

„Zastavíme se ve městě, než tě zavezu ven k mýmu domu. Ty si nakoupíš a já zatím skočím do kanceláře.“

Silnice do městečka vedla po skalách nad mořem. Hustá džungle jí lemovala po jedné straně a na druhé viděla Mattie hluboko dole čisté bílé pláže a zpěněný příboj. Nedaleko břehu kotvila šedivá loď námořních sil a velká, bílá, lesknoucí se zábavní loď.

„Námořnictvo se tady zastavuje už léta. Teď se ale taky začíná rozvíjet turistický ruch,“ vysvětloval jí Hugh a snažil se překřičet hvízdání větru, který svištěl podél okének džípu. „Zábavní lodě sem připlouvají jednou za týden. Majitelé jednoho řetězce hotelů plánujou, že tu vybudujou prvotřídní turistickou oblast. Přijíždějí sem taky lidi, který pěstujou potápěčství. St. Gabriel je na cestě vzhůru. A my se stanem jeho součástí, bejby.“

Hugh řídil se stejnou nenucenou kompetentností, která charakterizovala všechno, co dělal. Mattiin zrak se svezl na jeho ruce na volantu. V mysli se jí vynořila vzpomínka na tytéž ruce na jejím těle.

Hughovo milování nemohlo být v žádném případě považováno za rafinované, byla v něm však syrová síla a elementární vášeň, která ji přemohla stejně jako před rokem. Mattie se zachvěla, když si vzpomněla na svou nekontrolovatelnou odezvu. V noci, když se probudila a uviděla, že se nad ní sklání, na ničem na světě jí nezáleželo kromě toho, aby se stal její částí.

Blbečku. Idiote.

Městečko ležící na pobřeží nádherného přirozeného přístavu vypadalo vybledle a sešle. Bylo jasné, že se nikdo nesnaží nějakým způsobem přilákat těch pár turistů, kteří na St. Gabriel přijíždějí, jak tvrdil Hugh.

„Nejsme tady ještě na turisty zvyklý,“ vysvětloval jí Hugh, když zaparkoval před budovou s nápisem Abbottova letecká společnost. „Ale jednoho dne se začne St. Gabriel probouzet, aby zjistil, že jsme všichni zbohatli. Až to nastane, tak uvidíš, jak lidi s městem pohnou. Pojď, bejby, seznámím tě s dvěma chlapíky, který u mě pracujou.“

Navzdory svým smíšeným pocitům vůči Hughovi ho Mattie zvědavě následovala dovnitř budovy. Byla to stavba ve stylu skladiště s malou kanceláří v jednom rohu. Na stěnách bylo několik fotografií vystřižených z kalendářů, ukazujících bohatě obdařené ženy v šatech, které připomínaly Mattiin červený sarong.

„Mattie, tohle je Ray a Derek, piloti,“ ohlásil Hugh a dva muži, jeden mladý a druhý středního věku, sundali nohy ze stolu a vstali.

Mattie se na ně usmála a stiskla jim ruce. Oba muži vypadali, jak piloti z buše po celém světě vypadají. Jistý druh nenucené mužnosti a nádechu bravurnosti. Přelétli Mattii jediným pohledem prostopášných očí od hlavy k patě, avšak zdálo se, že uznávají, že Hughova přítomnost po jejím boku z ní činí jeho soukromý majetek.

„Dopravili jste tu vládní zakázku na St. Julian?“ zeptal se Hugh, který přistoupil k potlučenému kovovému stolu a sebral z něj list papíru.

„Už včera, šéfe,“ řekl lakonicky Ray, mladší z pilotů. „Co bylo s tebou? Slyšel jsem, že na Purgatory byla nějaká mela. Zapletl ses do toho?“

„Mattie se zapletla. Našel jsem ji včas, ale Cormier je, bohužel, mrtvý.“

„Ksakru. Kdo ho dostal?“

„Zatím nevím,“ řekl Hugh a odhodil stranou nějaké papíry. „Dřív nebo pozdějc to zjistím.“

Mattie uslyšela v Hughově hlase chladnou jistotu a překvapeně se k němu obrátila. Nenapadlo ji, že se pokusí vypátrat Cormierova vraha. „Hughu, jak to myslíš, že to zjistíš? Jak bys to mohl zjistit?“

„Nestarej se, bejby.“ Usmál se na ni a obrátil se ke staršímu pilotovi. „Dokončili jste prohlídku tý cessny?“

„No jo, šéfe. Žádný velký závady.“

„A zkontrolovali jste přívod paliva na beechcraftu?“

„Je spravený.“

„Hlídáte si korozi?“

„Jistě, šéfe. Jako vždycky.“ Derek na Mattii mrkl a spiklenecky dodal. „Když přijde na údržbu, je náš šéf příšerný tyran.“

„Jestli se chcete octnout nad mořem se zkorodovaným vybavením, je to vaše věc,“ řekl Hugh. „Ale musíte to zkusit s letadlem někoho jinýho. Ne s mým. Piloty seženu vždycky, ale dobrý spolehlivý letoun se získává těžko.“

Ray se široce zazubil na Mattii. „Nebojte se. Pes, který štěká, nekouše. Většinou.“

Mattie se na něj také usmála. „Budu si to pamatovat.“

Hugh se na ni podíval. „Myslím, žes chtěla jít něco nakupovat, ne? Dál na ulici je několik obchodů. Běž se tam podívat a já zatím dokončím kontrolu. Za pár minut jsem u tebe.“

„Tak dobře.“ Mattie byla trochu rozzlobená, že byla odeslána pryč jako dítě, které nesmí slyšet, co si dospělí povídají. Obrátila se na podpatku a zamířila ke dveřím.

„Myslím, že se zlobí, šéfe,“ poznamenal Derek.

„Zažila v poslední době velký stres,“ vysvětloval Hugh.

O dva domy dál od budovy Abbottovy letecké společnosti uviděla Mattie za výkladem džínsy a košile s krátkými rukávy. Vešla a rychle si vybrala. Mnoho toho totiž na výběr nebylo.

Když se za několik minut vynořila z obchodu, přešla ulici, aby se podívala zblízka na širokou paletu lodí pohupujících se v přístavu. Bylo tu několik plachetnic, rybářské čluny a jedna velká loď, která měla na přídi napsáno Abbottova společnost. Hugh zřejmě provozoval lodní dopravu stejně jako leteckou. Mazaný podnikatel ve všech směrech.

Chvilku kráčela po pobřeží a vstřebávala pitoreskní scénu s podivným pocitem déjá vu. Tohle by byl její domov, kdyby sem byla přišla před rokem. Nějakým způsobem vypadalo všechno přesně, jak mělo, tak, jak to vypadalo v jejích snech a v její fantazii.

Opřela se o betonovou balustrádu a zjistila, že vidí přímo na nezakryté oddělení na přídi jedné lodi. Vteřinu nemohla uvěřit svému zraku.

Dívala se dolů na nedokončený obraz. Spočíval na stojanu, který byl umístěn mezi změtí štětců, barev, stočených lan a rybářského nářadí.

Malba nebyla hotová, ale byla i tak fantastická.

Malíř si jako startovní bod vybral zahálčivou, sluncem vyprahlou hlavní třídu St. Gabriela. Obraz však daleko přesáhl pouhou reprodukci nábřeží s hospodami a vybledlými obchůdky, které lemovaly jednu stranu ulice. To nebyla žádná klidná scéna ostrovního ráje z pohlednice. Byl to primitivní, neuvěřitelně senzuální obraz barbarské krásy.

Zpoloviny hotová malba ukazovala džungli za městečkem, tepající neviditelnou hrozbou a životem v nejsyrovější formě. Nádherné vody přístavu ohrožovaly nepatrný výběžek civilizace, avšak nějakým způsobem ukazovaly příslib budoucnosti.

Obraz byl univerzálním konstatováním podmínek života lidí, stejně jako podmanivou krajinou.

Mattie okamžitě věděla, že by ho doma v Seattlu mohla prodat za malé jmění. Možná že za dost značné jmění, kdyby se jí podařilo zahalit autora do roušky tajemství.

Její instinkt galeristky vyústil v rozechvělou pozornost.

Jako ohař na stopě pospíchala z nábřeží po schodech dolů a nahlédla okénkem do lodní kabiny. Musela zjistit, kdo je ten malíř a jenom doufala, že už ho nezastupuje jiný obchodník s obrazy.

Naklonila se a zavolala: „Je tam někdo?“

Žádná odpověď.

Čekala netrpělivě několik okamžiků. Když se nedočkala žádných známek života, podívala se na jméno napsané na boku lodi a zavolala znovu.

„Promiňte, je někdo na Griffinu doma?“

„Nenamáhejte se, dámo, čekáním na Silka. Ten už je v Hellfiru. Nevrátí se, dokavád ho Bernard někdy po půlnoci nevykope ze dveří ven.“

Mattie se podívala na dok a uviděla prošedivělého starého muže krčícího se za kotoučem lana. Jeho pokožka vypadala jako vydělaná kůže a oči měl před slunečním svitem permanentně přivřené. Na sobě měl staré kalhoty, nebezpečně visící na jeho vychrtlé postavě, a čepici, která byla kdysi možná ozdobena vojenskými emblémy.

„Dobrý den,“ řekla Mattie zdvořile. „Hledám muže, který namaloval ten obraz.“

„To by moh bejt Silk. Dycky si hraje s těma svejma barvičkama. Kromě toho, když chlastá.“

„Jistě. Domnívám se, že teď právě popíjí, ne?“

„Jo. Mrkněte na hodinky. Skoro čtyři. Silk se vydá do hospody ve středu dycky přesně ve tři. Von je přesnej, to teda jo.“

„Děkuju za informaci,“ řekla Mattie a otočila se. „Zkusím Hellfire. Je to ta hospoda nahoře na nábřeží?“

„Jo. Ale já nevím, esli byste tam měla jít, dámo.“ Stařec si ji skepticky prohlížel. „Se Silkem je těžký pořízení, dyž má v sobě pár panáků. Zvlášť dyž de vo ženský. Silk má ženský rád a tady hned tak vo nějakou nezavadí. Akorát vobčas nějaká turistka.“ Muž vyplivl do vody žvanec tabáku. „Žádnej z nás tady vo ženskou nezavadí. Tak daleko se žádný ženský nedostanou. Vobvykle skončej na Havaji. Je to horší než v nějakým klášteře.“

„Opravdu? Když vám to tak připadá, proč tady tedy žijete?“

„Jsem na to zvyklej, to bude vono. Co chcete Silkovi?“

„Chtěla bych s panem Silkem udělat malý obchod.“

„Jo? To je legrační. Nepřišla jste mi jako ten typ. Na takovou práci jste trochu hubená, ne? Ale dyž po tom toužíte, nechal bych si dát prachy napřed, dybych byl váma. Silk nerad platí, dyž je po všem, esli mi rozumíte.“

„Vaši radu nezapomenu,“ řekla Mattie a vydala se ke schodům, které vedly nahoru na ulici.

To, že ji pokládali za prostitutku, už jí trochu zevšednělo. Nejvyšší čas jet domů.

Pojede hned, jak získá nějaké obrazy od toho individua Silka.

Nechtěla, aby její cesta do Tichomoří skončila naprostým fiaskem, jak se až do této chvíle jevila.

7

Hospoda Hellfire byla dalším klasickým ostrovním zapadákem. Mattie se domnívala, že to může posoudit, když včera v jedné takové strávila večer. I tato taverna byla otevřená, aby jí profukoval mořský vánek, stejně jako ta včerejší. Byl tu lenivý stropní ventilátor a dlouhý výčepní pult s obvyklou zásobou alkoholu: piva, whisky, rumu, vodky a ginu. Pokud Mattie mohla vidět, neměli tu žádné bílé víno.

Lidé tu byli bezstarostní a vypadali, jako by trávili svůj život kolem přístavu a na rybářských lodicích. V jednom koutě seděla skupina námořníků, kteří vystoupili zřejmě z lodi, kterou Mattie spatřila zakotvenou v přístavu.

V dalším koutě u zábradlí, které oddělovalo vnitřek taverny od ulice, seděl mohutný muž. Měl přerostlé vousy a kštici, jež musela být kdysi jasně rudá. Byl oblečený do květované košile, až do pasu rozepnuté, která odhalovala širokou, masivní, opálenou hruď. Měl na sobě také šortky a sandály. Na ratanovém stolku před ním stála sklenice s něčím, co vypadalo jako whisky.

Na šortkách měl skvrny od barev, a to Mattii stačilo. Usmála se svým nejvybranějším úsměvem majitelky galerie a vydala se k němu, nevšímajíc si zvuků hvízdání a mlaskání, kterými ji vítal hlouček námořníků.

„Pan Silk? Jsem Mattie Sharpová ze Seattlu. Právě jsem spatřila na Griffinu obraz, na kterém zřejmě pracujete, a myslím si, že je báječný. Chtěla bych si s vámi pohovořit o zastupování.“

Obr pomalu otočil hlavu a podíval se na ni krví podlitýma modrýma očima. Jeho lví tvář se k jeho osobě hodila, pomyslela si Mattie. Byl celkově obrovitý, avšak všechno se na něm zdálo být velice pevné a tuhé.

Když se na ni podíval, jeho modré oči se rozzářily. Mattie se na něj dál usmívala, zdálo se jí, že to vypadá docela nadějně. Nesetkala se dosud s umělcem, který by nebyl celý žhavý prodat svoje dílo.

„Ale, ale.“ I hlas se k němu hodil, byl hluboký, dunivý, s táhlým jižanským přízvukem. „Kdo že k čertu jseš?“

„Mattie Sharpová. Jsem majitelkou galerie v Seattlu, která se jmenuje Sharpe Reaction. Jestli je obraz, který jsem viděla na lodi, ukázkou vaší práce, ráda bych vás zastupovala.“

Mužův úsměv byl pomalý a oslnivý a odhalil dva zlaté zuby v jeho ústech. „Ukázkou mý práce? Posaď se, Mattie Sharpová, a dovol, abych ti koupil něco k pití. Můžeme si opravdu hezky popovídat o tom, co ti můžu předvíst.“

Mattie se posadila. „Díky. Je Silk jméno, kterému dáváte přednost, nebo vás mám raději oslovovat vaším skutečným jménem?“

„Cukroušku, můžeš mi říkat, jak je tvýmu srdíčku libo. Jestli si ale nemůžeš vymyslet nic jinýho, říkej mi klidně Silku. Hedvábnej Silku.“ Silk se otočil a zavolal na výčepního. „Bernarde, chlapče, přines tady dámě, co bude chtít.“

„A co bude chtít, Silku?“ zavolal výčepní zpět.

Silk se obrátil k Mattii. „Co to bude, Mattie Sharpová?“

„Dala bych si ledový čaj.“

„Haló, Bernarde, máš tam pro dámu ledovej čaj?“

„Myslím, že nějakej čaj mám a vím určitě, že mám led. Klidně můžu dát ty dvě věci dohromady, jenže to pár minut potrvá.“

Silk přikývl s těžkopádným uspokojením. „Žádnej spěch, Bernarde. Vůbec žádnej spěch. Tady ta dáma a já budeme sedět u stolu a budeme se pomaloučku seznamovat. Že jo, Mattie Sharpová?“

Mattii napadlo, že muž nazývaný Silk, musí být opilejší, než se zpočátku zdálo. „Pokud jde o vaše obrazy, Silku…“

„Zapomeň na mý obrazy. O tom se můžeme bavit pozdějc. Mnohem pozdějc. Řekni mi něco o sobě, Mattie Sharpová. Řekni mi, jaký je tvoje oblíbený jídlo a tvoje nejmilejší barva a jak máš ráda, aby tě chlap šoustal.“

Mattie na něj zírala a nevěděla, jestli dobře slyšela. Určitě neřekl to, co si myslela, že řekl. „Moje galerie je úspěšná, Silku,“ začala vážně. „Jsem si jistá, že vaše malba se tam uplatní. Má nadčasovou přitažlivost krajiny a přitom je v ní bezprostřední působivost mocného, vášnivého vyjádření.“

Silkův úsměv se ještě rozšířil. „To jsem já, Mattie Sharpová. Vášeň, to je moje.“

„Všichni dobří umělci jsou ve své práci vášniví. Podívejte se, Silku, budu na St. Gabrieli jen velice krátký čas. Pokud uzavřeme přijatelnou smlouvu, ráda bych vzala některé vaše obrazy s sebou.“

Silk se opřel loktem o stůl a bradu si vložil do dlaně. „Máš to ráda pomalu a s citem, nebo rychle a tvrdě?“ zeptal se. „Já to můžu dělat tak i tak, ale ne nadarmo mi tady říkají Hedvábnej Silk. Jsem nejlepší, když to dělám pomalu a s citem. Možná že bys měla bejt nahoře, ne? Seš taková drobná a já bych tě nerad náhodou rozmáčkl. Jo, myslím si, že šoustat pomalu a s citem bude nejlepší.“

Mattie si povzdychla a váhavě vstala. „Myslím, že bychom si měli popovídat někdy jindy.“

„Blbost. Jde nám to fajn, Mattie Sharpová. Posaď se a povídej dál.“ Silkova velká ruka vyrazila vpřed s překvapující rychlostí a jedním pohybem se sevřela kolem jejího zápěstí. Silk měl v prstech enormní sílu.

Mattie zalapala po dechu, když byla stržena zpátky na své místo. Podívala se na velkou pracku, která jí svírala zápěstí. Umělci jsou, jak je obecně známo, někdy velice obtížní, avšak tohle zacházelo příliš daleko.

„Pusťte mě,“ řekla Mattie rozhodně.

„No no, nespěchej tolik, cukroušku. Bernard za chvilku přijde s tím tvým ledovým čajem a ty si ho vypiješ, zatímco si budeme povídat. Pak půjdeme pěkně na Griffina a budeme šoustat do aleluja.“

„Řekla jsem, abyste mě pustil.“

„Hele, cukroušku, nebuď tak netrpělivá. Řekl jsem pomalu. Všechno má svůj čas.“ Silk na ni šťastně zíral. „Já jsem nejlepší až po několika panákách. Jemnej jak hedvábí.“

„Nemám zájem o to, vidět vás, až budete nejlepší.“ Mattie popadla Silkovu nedopitou sklenici whisky a vychrstla mu ji do tváře. Obr vykřikl a jeho sevření trochu povolilo. Mattie mu vytrhla ruku a rychle ustoupila z jeho dosahu.

„Člověče, co to děláte?“ vyštěkl jeden námořník a vstal ze svého místa. „Hned tu dámu pusťte.“

„Nechte to děvče být!“ ječel další muž od stejného stolu. „Určitě by dala přednost civilizovanější společnosti. Viďte, slečno?“ Další námořník se také poněkud potácivě postavil.

Ostatní muži u stolu rychle vyskočili a předvedli různá stadia nestability.

V tu chvíli už bylo slyšet drhnutí nohou od židlí po poškrábané dřevěné podlaze hospody, jak každý vstával. Nadšené výkřiky se změnily ve všeobecné hulákání.

Silk ihned ztratil o Mattii zájem. Jeho tvář se blaženě rozzářila, když v celé své majestátnosti vstal.

„No tak, chlapci, zdá se, že máme na nějaký věci rozdílnej názor. Co kdybysme celou záležitost urovnali jako džentlmeni, kterejma dozajista všichni jsme.“

„Kdy a jak budeš chtít, Silku. Dáme se s tebou do těch roztomilejch námořníčků, hned jak budeš chtít. Stačí říct.“

Silk se podíval přes rameno na Mattii. „Nikam nechoď, Mattie Sharpová. Za minutku to tady vyřídím a pak můžem pokračovat, kde jsme skončili.“

Se zařváním vyrazil Silk proti skupině námořníků. Každodenní hosté hospody ho následovali.

Mattie byla omráčena rychlostí, s jakou rvačka začala. S rukou instinktivně si chránící obličej uskočila, aby se vyhnula židli letící vzduchem. Pak spěšně ustupovala ke dveřím.

Muž, který se jasně přestal holit a používat deodorant, ještě než se přestěhoval na St. Gabriel, ji chňapl za paži. „Co tě nemá, takhle vocuď nevyklouzneš. Todle musí vidět každej, no né?“

Mattie vrazila loket do mužových žeber a když se chytil za žaludek, vymanila se z jeho sevření. Pak otevřela kabelku, kterou měla pověšenou na rameni.

„Slyšíte mě, Silku?“ snažila se překřiknout hluk.

„Slyším tě dobře, Mattie Sharpová. Hned jsem u tebe.“ Silk vrazil masitou pěst do jednoho nešťastného obličeje a obrátil se se širokým zašklebením k Mattii.

Mattie vytáhla z kabelky jednu ze svých obchodních vizitek a zamávala jí ve vzduchu. „Položím ji tady na pult. Vyhledám vás zítra ráno, až se, ehm, vzpamatujete. Opravdu si myslím, že bychom mohli spolu udělat obchod a já – Ach!“

Mattie zděšeně vykřikla, když jí kdosi vytrhl vizitku z ruky. Povědomá mužská ruka jí sevřela rameno takovou silou, že jí mohla způsobit modřiny.

„Ksakru,“ vykřikl Hugh. „To jsem mohl vědět. Copak tě nemůžu nechat ani minutu samotnou?“

„Hughu,“ Mattie si ulehčeně vydechla. „Díkybohu, že jsi to ty. Musím ti říct, že už jsem začínala být trošku nervózní. Umělci bývají někdy trochu excentričtí, ale to, co se mi stalo tady, jsem ještě nikdy předtím nezažila.“

Hugh ji uchopil vzadu za šíji a tlačil ji ke dveřím. „Domnívám se, žes to začala ty?“

Mattie byla uražená. „Já? To je od tebe ošklivé, Hughu. S touhle stupidní rvačkou nemám nic společného. Chtěla jsem jenom uzavřít obchod.“

„Hm.“

„Ba ne, to ona to začala, Abbotte,“ oznámil výčepní Bernard. „Šla rovnou k Silkovýmu stolu a posadila se tam. Silk je Silk, a tobě je snad jasný, co se stalo pak. A my voba víme, že Miles bude čekat, že to někdo zatáhne.“

„Pošlete účet Silkovi,“ navrhl Hugh.

„To nemůžem. Chtěl by to zaplatit dalším vobrazem. Už jich máme naskládanejch v komoře spoustu. Další nepotřebujem.“

„No dobře. Zaúčtujte mi všechno, co vám nezaplatí námořnictvo.“

„To je vono.“ A výčepní se vrátil k leštění sklenic, zatímco rvačka pokračovala.

„Počkej prosím tě aspoň chvilku,“ řekla Mattie. „Nebudeš přece platit za škodu, ke které tady došlo. Není to tvoje vina.“

„Všichni dobře víme, čí je to vina,“ řekl Hugh a postrčil ji ke dveřím. „Neboj se, dostanu kompenzaci. Vykompenzuju si ztrátu na tý tvý jemný měkký kůži.“

„Neopovažuj se takhle mluvit,“ řekla Mattie znechuceně. „Jsem naprosto nevinná oběť.“

Než mohl Hugh odpovědět na její prohlášení, zahřměl do hluku úderů pěstí a létajících židlí povědomý hlas.

„Moment, Abbotte, ksakru, počkej. Co to k čertu děláš? Nemůžeš utýct s tou děvenkou, na tu mám přednostní právo já. Jen ji tady hezky nech, já s tím rumrajchem hned skoncuju.“

Hugh se zastavil a otočil se k Silkovi, který se vynořil zprostředka rvačky, aby požadoval návrat své oběti.

„Lituju, Silku. To je malý nedorozumění. Mattie patří mně. Přivezl jsem ji z Purgatory.“

Silkovy oči se rozhořčením rozšířily. „To nemyslíš vážně.“

„Bohužel myslím. A teď nás omluv, odcházíme.“

„To vod tebe není férový, Abbotte.“

„Já vím, Silku, ale tak už to chodí. Když někdo něco najde, nechá si to.“

Mattie se dopálila. „Budete tak laskaví a přestanete se o mé osobě domlouvat, jako bych byla nějaká hovězí kýta?“ Kolem hlavy jí přeletěla sklenice a Mattie se instinktivně skrčila. O zlomek vteřiny později se sklenice za její hlavou rozbila.

Silkova masitá ruka se sevřela kolem Mattiina volného zápěstí. „Nedělej si z toho nic, Mattie Sharpová. Budu jenom rád, když budu moct tady Abbotta naučit slušnýmu chování. On si někdy o sobě moc myslí.“

„Panebože,“ řekla Mattie.

„Nech ji být, Silku. Máš tady něco k vyřizování.“ Hugh ustoupil před židlí, která mu přistála vedle boty.

„Celý vyřizování spočívá v tom, že já a Mattie Sharpová chceme jít šoust… uh…“

Hugh udělal jednou rukou a jednou nohou něco velice rychlého a velice účinného, takže Silk ztratil rovnováhu a složil se k zemi jako podťatý dub.

„Říkal jsem ti, abys ji nechal být, Silku.“ Hugh promluvil překvapivě jemným tónem. „Přece víš, že udělám vždycky to, co říkám.“

Silk se opřel na loktech a pohlédl na Mattii přimhouřenýma očima. „Říkáš, žes ji přivezl z Purgatory?“

„Jo. A ožením se s ní hned, jak to budu moct zařídit.“

Silk se na něj díval s neskrývaným údivem. „Neděláš si srandu? Můžu přijít na svatbu? Nebyl jsem na vopravdovským svatebním mejdanu už celý léta.“

Mattie vzdychla.

„Jistěže,“ řekl Hugh blahovolně. „Klidně přijď.“

Silk se potácivě postavil, oprášil se a široce se na Mattii zašklebil. „Neboj se, Mattie Sharpová. Zaručuju ti, že to bude pořádnej mejdan. To bude večírek, na kterej se hned tak nezapomene. Pozveme celej tenhle zatracenej ostrov.“

Obrátil se a opět se vmísil do rvačky.

„Doufám jenom, že si něco neudělá s rukama,“ řekla Mattie, když ji Hugh táhl ven na ulici.

„To je peklo,“ řekl Hugh a strčil ji do džípu na sedadlo vedle řidiče. „Copak ty na nic jinýho nemyslíš?“

„Když člověk objeví talent… Nerada bych viděla Silkovu uměleckou kariéru zničenou, protože si poranil ruce v hospodské rvačce.“

„Silka žádná umělecká kariéra nečeká. Pracuje u mě, když vůbec někdy pracuje, a po zbytek času sedí na lodi a maluje, nebo sedí v hospodě a pije.“ Hugh se vyřítil s džípem z městečka. „Občas má to štěstí, že k němu zajde nějaká zatoulaná turistka, která zjistí, že Silk je opravdu pitoreskní muž.“

„Rozumím.“

Hugh na ni vrhl ze strany pohled. „Nemůžu tomu chlapíkovi mít za zlý, že si myslel, že má zas dneska šťastný den. Žádný div, když ses chovala takovým způsobem.“

„Proboha, ty děláš, jako bych tam byla šla jenom proto, abych ho sbalila,“ rozčílila se Mattie.

„A nebylo to tak?“

„Ne, nebylo. Šla jsem dovnitř, abych s ním uzavřela výhodný obchod.“

„Co sis ksakru myslela? Klidně si vejdeš do pobřežní hospody docela sama a sedneš si ke stolu úplně cizího člověka?“ vyštěkl Hugh. „Kam jsi dala rozum, Mattie?“

„Přestaň dělat, jako by všechno, co se tam stalo, byla moje vina.“

„Byla to tvoje vina. A já jsem ti to řekl.“

„Hughu, už o celé té záležitosti nechci slyšet ani slovo, rozumíš? Už jsem ti řekla, že mne tvoje poučování nezajímá. A když už jsme u toho, ráda bych se ještě o něčem zmínila. Přestaň každému vykládat, že se budeme brát.“

„Proč? Je to pravda.“

„Není to pravda. Žádnou svatbu nechystáme. Jenom se tím přivedeš do trapné situace, když budeš každému vyprávět, že se budeš ženit a pak nic.“

Odvrátil pozornost od úzké silnice, jen aby na ni vrhl pronikavý pohled. „Co tím myslíš, že se nebudeme brát? Předešlou noc jsme to dohodli.“

„Nic jsme předešlou noc nedohodli!“ zaječela Mattie. „Předešlou noc jsme se jenom spolu milovali. Jestli si vzpomínáš, udělali jsme to už jednou předtím a žádné manželství z toho nevzešlo.“

„Prokrista, ženská, copak mi to budeš pořád omílat?“

„Ano, budu. Zasloužíš si to.“ Když Hugh prudce zabrzdil auto, zapřela se o okenní rám. „Proč zastavuješ?“

„Protože jsme se dostali do hádky a já se na ni chci naplno soustředit.“ Hugh se k ní obrátil, jednu ruku položenou na volantu a druhou na opěradle. „Mattie, co to do tebe vjelo? Dnes ráno jsem si myslel, že je mezi námi všechno v pořádku.“

„Tušila jsem, že z toho asi něco vyvozuješ, ale copak jsem ti to mohla vysvětlit? Ty mě nikdy neposloucháš.“

„Dej mi šanci. Promluv si se mnou. Vysvětli mi, proč se za mě nechceš provdat,“ řekl chraptivě.

„Zkus to trochu jinak, Hughu. Proč bych se měla za tebe provdat?“

„Protože mě miluješ.“

„Opravdu?“ Dívala se na něho s prudkou zuřivostí. „Ty to víš tak určitě?“

„Vždycky jsem to věděl.“ Vypadal podrážděně a bezmocně, jak vždycky muži vypadají, když zabřednou do obávané diskuze o vztazích. „Od té noci, kterou jsme spolu strávili před rokem. A jestli chceš vědět pravdu, i před tím jsem nebyl úplně slepý, abych si nevšiml, jak ses chovala. Vždycky jsi v mé přítomnosti byla celá nesvá.“

„Ze stresu.“

„Nevymlouvej se na stres. Kdybych si nebyl už tenkrát jistý, co ke mně cítíš, určitě bych na to přišel během posledních osmi měsíců, kdy ses mi snažila za každou cenu vyhnout. Bála ses se mnou setkat, protože jsi věděla, jak to na tebe bude působit.“

„Nesmysl.“

„A jestli bych měl ještě nějaký pochybnosti, předešlý noci se vyjasnily. Chtěla jsi mě, Mattie. Přiznej se, sakra. Chtěla jsi mě.“

„Nevím, co se to se mnou včera večer dělo. Trochu jsem bláznila. To bylo stresem. Muselo to být stresem.“

„Nebylo to žádným zatraceným stresem. Chtěla jsi mě. Taková věc se nedá skrýt.“

„Chtít někoho neznamená milovat ho. Jsi dost starý, abys to věděl.“

„U tebe to ale znamená lásku.“

„To přece nemůžeš vědět!“ zakřičela.

„Mattie, bejby, jsi trochu rozčilená.“

„Samozřejmě že jsem rozčilená. Snažíš se mě opět zničit. Podruhé ti to už nedovolím, Hughu. Posledně mi to trvalo velice dlouho, než jsem se vzpamatovala. Slyšíš mě? Nedovolím ti to.“

„Bejby, poslouchej mě. Už jsem ti řekl, jak mě to mrzí. Nevím, co mě to posledně napadlo. Udělal jsem chybu. Od tý doby jsem toho pořád jen litoval. Ale tentokrát bude všechno jinak.“

„Jak jinak?“ zeptala se téměř zlobně.

„Bude to, jak to má být.“

„Dokaž to.“

To ho na okamžik umlčelo. Vypadal zaraženě. „Jak to myslíš? Jak ti to mám dokázat?“

„Máš jistotu, že se chceš opravdu se mnou oženit?“

Teď začínal vypadat ostražitě. „To tedy mám. Proč bych jinak podstupoval celou tuhle nesmyslnou záležitost?“

„Protože sis umanul, že musíš mít ženu. Protože jsem po ruce. Protože jsem už jednou byla ochotná odstěhovat se na samý konec světa, takže si myslíš, že se mnou nebudou takové problémy jako s mou sestrou. Protože se domníváš, že se mnou můžeš manipulovat.“

Hugh si prohrábl rukou vlasy. „Říkáš to, že to vypadá, jako by to byl nějaký obchod nebo něco podobnýho.“

„Ano, myslím, že to svým způsobem je obchod. Ty chceš ženu a já jsem k mání. Ty přece na tomhle zastrčeném ostrově nemáš mnoho příležitostí najít si vhodnou ženu. Tam dole v přístavu mi nějaký muž řekl, že žít na St. Gabrieli je jako žít v klášteře.“

„Poslyš, Mattie, bejby –“

„Je naprosto jasné, proč ses soustředil na mě, když Ariel vycouvala ze zasnoubení. Jsem už známá veličina a zřejmě jsem vypadala, že se mnou budeš moci snadněji manipulovat než s Ariel. Nakonec, nedělám scény, nehádám se na veřejnosti. Nejsem melodramatická.“

„No tak, bejby, jsi směšná.“

„Ne,“ řekla Mattie napjatě. „Myslím, že nejsem. Jsem realistická. Ty si však neuvědomuješ, že nejsem ta stejná žena jako před rokem. To ráno, co jsem se tak ponížila, jsem dospěla k rozhodnutí.“

„K jakýmu rozhodnutí?“

„Řekla jsem si, že už nikdy nebudu hrát vedle své sestry druhé housle. Dost jsem si toho užila, když jsem vyrůstala. Už se nebudu dívat, jak si dává schůzky, a přát si, aby telefon zazvonil také jednou kvůli mně. Už nebudu utěšovat její zavržené milence, kteří si ke mně chodili pro pochopení a útěchu. Už se nechci dívat, jak vyhrává všechny ceny a sklízí veškerý potlesk.“

„Protože umí vyzdvihnout svý přednosti, Mattie.“

Avšak Mattie byla už tak rozjetá, že se nezastavila. „Bylo to ponižující být vždycky druhá nejlepší. Bylo to příšerné poslouchat, jak lidé přisuzují její záchvaty zuřivosti jejímu rozvíjejícímu se uměleckému temperamentu, zatímco já jsem vždycky dostávala kázání o sebeovládání. Nesnášela jsem, jak mě vždycky posílali k jednomu psychologovi po druhém, aby se zjistilo, jestli mám jen málo ctižádosti, nebo jestli jsem beznadějný případ.“

„Ušetři mě učenýho pojednání o svých dětských traumatech, ano? Něco ti řeknu, bejby, ty vůbec nevíš, co to skutečný trauma je,“ řekl Hugh se zaťatými zuby. „Ty s těma tvejma luxusníma soukromejma školama a uměleckejma hodinama a bohatou tetou Charlottou.“

„Cože?“ zuřila Mattie.

„Ano, copak ty víš, co je to trauma? Trauma je, když ti táta uteče, když je ti šest a ty jsi šťastnej, že zmizel, protože to znamená, že tě přestane mlátit. Trauma je, když tě máma musí dát pěstounům, protože neví, co si počít se mnou a se svým zpackaným životem. Trauma je, když ti lidi říkají, že skončíš v base, protože máš špatný geny.“

Mattie na něj užasle hleděla. Pak se ale její oči zúžily. „Ne ne, Hughu Abbotte. Ten starý trik na mně neuplatňuj.“

„Jaký starý trik?“ vykřikl.

„Nebudeš znevažovat moje pocity tím, že bych tě litovala. Po celý můj život byly moje pocity méně důležité než pocity kohokoliv jiného. Každý mohl být temperamentní, jen ne já. Já jsem musela být milá.“

„Opravdu? Něco ti řeknu. Zrovna v týhle chvíli milá nejsi, bejby. Ječíš hůř než nějaká prodavačka ryb.“

„Víš co? Mně to dělá dobře. Zrovna teď mám právo cítit se využívaná. Ty se mě snažíš využít. Jsi zvyklý rozkazovat, jsi zvyklý, aby se všechno dělo tak, jak chceš ty. Ariel ti to minulý rok překazila, ale to tě nezastavilo, viď? Otřepal ses a našel sis jiný, poddajnější objekt. Já to ale místo ní nebudu. Ne tentokrát. Slyšíš mě?“

„Mattie, takhle to ale přece není.“ Bylo vidět, že se Hugh už zase ovládá.

„Že není? Vybral sis mě tentokrát, protože sis myslel, že ti budu tak vděčná, když se se mnou oženíš, že si snad kleknu a budu ti děkovat. To ale nebudu.“

„Bejby,“ řekl Hugh uklidňujícím tónem, „nerozčiluj se tak.“

„Budu se rozčilovat. Teď a na tomhle místě se dohodneme. Pokud mě opravdu chceš za ženu, dokaž to.“

„Ožením se s tebou. Co chceš ještě víc?“

„Řeknu ti, co chci.“ Cítila se, jako by ji něco popohánělo – byla nebezpečná, bezohledná, zahnala ho do úzkých. „Nečekej, že se vzdám své kariéry, svých přátel a všeho doma v Seattlu, abych se odstěhovala na konec světa a vytvořila ti domov.“

„Ale, bejby –“

„Přestaň mi říkat bejby! Jestli mě opravdu chceš, Hughu Abbotte, musíš se vzdát svého podniku, způsobu svého života, svých přátel a odstěhovat se do Seattlu.“

Hughova ústa se pootevřela, jak na ni omráčeně a překvapeně zíral.

Mattie si uvědomila s pocitem šokujícího uspokojení, že to bylo poprvé, co viděla Hugha opravdu překvapeného. Opřela se zády, složila paže preventivě na prsa a prohlížela si ho chladnýma, přivřenýma očima.

„Mattie, ty ses zbláznila! Já že bych měl opustit ostrov St. Gabriel? To všechno, co tady podnikám?“

„Ano. Je to trochu něco jiného, viď?“ poznamenala sladce. „Jiné, než když já bych měla opustit Seattle?“

Hugh zavřel ústa. Jeho velká ruka se zuřivě sevřela kolem volantu. „To je nějaká hra, Mattie? Protože já hry nemám rád.“

„To není žádná hra. Řekla jsem ti, že mě unavuje být druhá nejlepší. Jen jednou, uvědom si, jen jednou chci vědět, že jsem první. Chci, abys mě chtěl kvůli mně, ne jako náhražku za Ariel. Jen jednou chci skončit jako první. A kdybych neměla být první, vůbec se toho zatraceného závodu nezúčastním.“

Hugh dlouhou dobu mlčel, ale přimhouřené oči s Mattiina obličeje nespustil. „Já tomu nevěřím,“ řekl konečně.

„Věř tomu, Hughu.“

„Ty chceš, abych se vzdal Abbottovy letecký společnosti? Zapomněl na dům, který jsem chtěl pro nás postavit? Abych žil v mizerným městě, chodil na vernisáže a popíjel espresso?“

Pochmurně se usmála. „Žádám toho mnoho, viď? Ty ale totéž žádáš ode mě.“

„Já tu mám ale podnik, který musím řídit.“

„Já ho mám také.“

„Jak můžu, proboha, postavit společnost na nohy, když ji budu řídit ze Seattlu?“

„Jak můžu, proboha, řídit svou galerii ze St. Gabrielu?“

„To není totéž,“ odsekl Hugh. „Ksakru, Mattie, když se sem přestěhuješ, budu se přece o tebe starat já.“

„Když se přestěhuješ do Seattlu, budu se o tebe starat zase já. Vydělávám dost, abych mohla vydržovat nás oba.“

„Nedovolím, abys ze mne udělala nějakýho mizernýho vydržovanýho gigola.“

„No a já také nechci být vydržovaná.“

„Bejby, měj rozum. Minulý rok jsi se sem chtěla přestěhovat. Prosilas mě, abych tě vzal s sebou, když jsem odlítal ze Seattlu.“

Mattie se začínala cítit jako poškozená gramofonová deska. „To bylo minulý rok.“

„Do prčic!“ Hugh se opřel dozadu a otočil klíčkem v zapalování. Motor se zařváním nastartoval.

Mattie pevně zavřela víčka, ale nemohla si pomoci. Slzy jí stékaly po tvářích. Hněvivě si je hřbetem ruky otřela.

„Mattie? Ty pláčeš?“

„Ne. Podruhé už mě k pláči nepřiměješ, Hughu. Už mě nikdy k pláči nepřiměješ.“

Chvíli bylo na druhé straně džípu ticho. Pak řekl Hugh klidně: „Tak dobře. Zkusíme to.“

Mattie zamžikala a oči jí opět zvlhly. „Co zkusíme?“

„Pokusím se ti dokázat, že jsi první. Poletím s tebou do Seattlu. Budu dál dělat pro Charlottu, takže mě nebudeš muset vydržovat. Uvidíme, jak to půjde.“

Mattie se otočila, aby se mohla podívat na jeho tvrdý profil. „To nemyslíš vážně?“

Pokrčil rameny. „Nikdy neříkám věci, který nemyslím vážně.“

„Nemůžeš se mnou odletět do Seattlu. Život by se ti tam brzy zprotivil.“

„Už jsem žil na mnohem horších místech.“

„Hughu, to je šílenství.“

„Jo, souhlasím. Ale nemůžu přijít na žádný jiný způsob, jak bych ti dokázal, že tě chci víc, než jsem chtěl Ariel. O tom to přece všechno je. Chceš důkaz? Máš ho tedy mít, Mattie.“

Slyšela v jeho zdrsnělém hlase ponuré rozhodnutí a zachvěla se. „Nevěřím, že si sbalíš věci a pojedeš se mnou do Seattlu.“

„Ty mi, jak je vidět, vůbec moc nevěříš, bejby?“

„Upřímně řečeno, ne. Jsem přesvědčená, že máš něco za lubem.“

„Letím s tebou do Seattlu. Na tom to teď necháme, ano?“

„Ne,“ řekla Mattie vzdorně. „Já to na tom nenechám. Když už o tom mluvíme, měla bych ti říct, že se ten malý incident dnešní noci nebude opakovat.“

„Souhlasím. Stejně nechci, abys tu červenou věcičku nosila na veřejnosti.“

„Nemluvím o šatech,“ zaječela Mattie. „Mluvím o nás. O tom, že jsme spolu spali. Milovali jsme se. Ty a já v posteli. Už nic takového. Aspoň ne do té doby, než zjistím, o co ti jde.“

„Do prčic,“ zaklel Hugh.

„Zdá se mi, že tvůj slovník, Hughu Abbotte, je poněkud omezený.“

„To je stresem. Když se dostanu do stresu, vždycky říkám do prčic.“

8

„Ten tvůj slepičí mozeček ti nějak nefunguje,“ řekl Silk Taggert a přisunul Hughovi láhev piva. „Odletět do Seattlu? A flákat se tam bůhvíjak dlouho? Když jsi tady zrovna vodstartoval ten svůj podnik. Proč to děláš? Takovou blbost, Abbotte. Ty máš sice spoustu špatnejch vlastností, ale blbej nejsi.“

„To je záležitost vztahu. Těžko se to vysvětluje.“ Hugh se zhluboka napil piva a opřel se o lodní pažení. Seděl na zádi Griffinu a čekal na Mattii, která nakupovala potřeby na večeři v jednom místním obchodě dál v ulici. „Sám nevím, jestli tomu rozumím.“

„Takovej vztah sis už jednou vyzkoušel, nepamatuješ se? Tenkrát to nefungovalo. Proč si myslíš, že to teďka vyjde?“

„Mattie je jiná.“

„To se mi nezdá. Zdá se mi, že je zrovna taková, jako ta předtím. Nejdřív tě zblbne, abys jí nabíd manželství, a pak se vodmítne sem přestěhovat a zabejvat se domácností.“ Silk se posadil ke stojanu a vzal do ruky štětec.

„Minulý rok jsem udělal chybu a teď za to platím,“ řekl Hugh.

„Jak dlouho chceš za to platit?“ Silk vymáchal štětec ve vodě a pak ho namočil do modré barvy.

„Nevím,“ řekl Hugh, opět se napil piva a hlavou mu probíhaly chmurné myšlenky. „Dokud ji o něčem nepřesvědčím.“

„A o čem chce bejt přesvědčená?“ Silk studoval prázdné bílé plátno a pak na něm udělal modrou šmouhu, která se barvou blížila barvě odpolední oblohy nad ostrovem St. Gabriel.

„Že je pro mě důležitější, než byla její sestra.“

„No ne!“ Silk si prohlížel přimhouřenýma očima modrou skvrnu. „Ženskou můžeš až do smrti přesvědčovat, že ona je ta nejdůležitější věc v celým tvým životě a stejně nebude spokojená. Ženský nejsou nikdy spokojený.“

„Mattie bude spokojená. Později. Potřebuje jenom trochu času, aby si zvykla na to, že vždycky myslím to, co říkám.“

„Jak to budeš dělat se svým podnikem v tý době, kdy budeš Mattii přesvědčovat, že je pro tebe číslo jedna.“

„O podnik se postaráš ty, staroušku.“

„Ne ne, nic takovýho. Nebudu místo tebe šéfovat v tvým podniku. Nevadí mi si vobčas zalítat, když máš málo pilotů, anebo máknout při údržbě, ale na šéfa si hrát nebudu. Dobře víš, že mám hrůzu z lejster.“

„Potřebuju tě, Silku. Jsi jediný, komu můžu věřit. Jediný, kdo zvládne Abbottovu leteckou společnost, zatímco budu v Seattlu.“

„Nic takovýho.“

„Bude to jenom na pár týdnů nebo tak nějak.“ Hugh se naklonil dopředu, opřel si lokty o stehna a láhev piva držel v nikou. „Potřebuju jenom trochu času.“

„Ví ona o tom, že chceš přesvědčováním strávit jenom pár tejdnů?“

Hugh se zamračil. „Neví. A jestli otevřeš hubu, sám osobně ti ji zavřu.“

„Budeš dál pracovat pro Vailcourtovou?“

„Asi jo. Dobře platí. Práce je to lehká. Charlotta Vailcourtová si myslí, že řídit bezpečnost je těžký a nebezpečný, ale ona nezná pravý význam slov těžký a nebezpečný. Nevím, proč bych to měl být právě já, kdo by jí to měl vysvětlit. Aspoň ne, dokud je ochotná platit mi slušný peníze jako poradci.“

„No jo, je to asi pohodlný pracovat pro Vailcourtovou.“ Silk přidal k obloze citronově žlutý tón. „Řekl jsi někdy Mattii Sharpový, čím sis dřív vydělával na živobytí?“

„Ksakru ne.“ Hugh se na přítele podíval chladným, varovným pohledem.

„Neboj se. Budu držet hubu,“ řekl Silk klidně. Přidal ještě žlutou barvu. „Ty ale neznáš ženský. Když si myslí, že je v tvým životě nějaký tajemství, nepřestanou šťourat, dokud ho nevyšťourají.“

„Já Mattii zvládnu.“

Silk odfrkl. „Jistě. A proto se na všecko na St. Gabrieli vykašleš a táhneš se s ní do Seattlu. Kdopak koho zvládá, šéfe?“

„Podívej se, zapomeňme na celou tuhle věc, jo?“

Silk pokrčil masivními rameny. „Jak chceš, šéfe. Ale dej si říct, jenom ztrácíš čas. Už to není takový, jako to bejvalo za starejch časů, kdy žena šla za mužem na druhej konec světa a držela při něm, i když hrom třískal. Dneska je to samá nová, osvobozená žena, která chce mít svou vlastní kariéru, luxusní bejvák a to, čemu se říká sofistikovanej životní styl. A k tomu se chce ještě vdát za muže, kterej pracuje u nějaký významný společnosti, pije bílý víno a řídí aspoň BMW.“

„Ty jsi teď odborník na moderní ženy?“

„Moudrej chlap se učí pozorováním,“ informoval ho Silk vznešeně. „Pozoroval jsem minulej rok, jak jsi blbnul, a nerad bych viděl, jak zase střílíš vedle. Rozčiluje mě to.“

„Mattie je jiná,“ trval Hugh na svém. „Jakmile si bude mnou jistá, přestane dělat poprask kolem toho, kde žije.“

„To jistě.“

„Nechceš přijít dneska na večeři?“

Silk nadzvedl huňaté obočí. „Ty budeš dělat další kopec toho příšernýho čili?“

„Ne. Bude vařit Mattie.“ Hugh si nemohl pomoci, aby se necítil trochu blahosklonně. Bylo podivně příjemné moci pozvat přítele na doma uvařenou večeři. Líbila se mu myšlenka být hostitelem ve vlastním domě. Jako by byl ženatý. „Mattie je výborná kuchařka. Řekl jsem jí, aby vybrala bifteky na dva prsty silný a koupila zeleninu na salát. Možná že bude i moučník. Co tomu říkáš?“

Silk o tom uvažoval. „To zní docela fajn. Neměl jsem domácí stravu vod tý doby, co zůstala přes noc na Griffinu ta blond turistka a ráno mi udělala míchaný vejce.“

„To bylo přece před rokem.“

„Jo. Už teď mi tečou sliny, to ti říkám rovnou. Pochybuju ale, že mě slečna Sharpová bude chtít mít u večeře. Včera jsem se jí zrovna nepředved v nejlepším světle.“

„Vysvětlil jsem jí to,“ řekl Hugh.

Na místě, kde mělo být moře, udělal Silk temněmodrou šmouhu. „No, když myslíš, že mě nevotráví, rád se k vám přidám.“

„Výborně. V šest.“ Hugh vzhlédl a uviděl Mattii, která přicházela po nábřeží. Měla na sobě nové džínsy, které si den předtím koupila, a květovanou košili. Stěžovala si, že džínsy jsou příliš úzké a košile že je křiklavá, avšak Hughovi se zdálo, že vypadá báječně, což jenom ukazovalo na jeho vkus příslušníka nižší třídy, pomyslel si. Vstal. „Jen ještě jednu věc,“ varoval Silka. „Ne aby ses předtím zastavil v Hellfiru.“

Silkovi se podařilo vypadat uraženě. „Když potřebuju, tak se umím chovat, Abbotte. Neboj se, nepřijdu k vám nadrátovanej. Slyšel jsi už něco o Purgatory?“

„Ne. Může to chvilku trvat, než se něco dozvím. Ale už jsem dal echo. Dřív nebo pozdějc se něco dozvím.“ Hugh se vyšvihl na dok. „Dostaneme toho, kdo to udělal.“

„Prásknu si jako první po tom chlapovi, co oddělal Cormiera. Jen co ho najdem,“ zamumlal Silk.

„Budeš se muset zařadit do fronty. První jsem já. Ten, kdo to udělal, málem zabil Mattii, na to nezapomeň.“

Silk se zamyšleně mračil na Mattii, která sestupovala po schodech přístavu se dvěma velkými sáčky s nákupem v náručí. „Víš, já si pořád myslím, že tě bude vodit za kroužek v nose jako bejka a pak tě vodkopne. Musím ale přiznat, že je elegantní a má kuráž. Chovala se ke mně správně, když jsem to včera trochu přehnal. Chrstla mi sklenici whisky rovnou do ksichtu. A viděl jsem, jak dala pořádnou ránu do žeber chlapovi, co ji chtěl chytit, když odcházela z hospody.“

Hugh se nadmul pýchou a vzpomněl si, jak Mattie mířila revolverem na Gibbse. „Mattie je docela určitě můj typ. Teď ji ale o tom musím přesvědčit.“

„To bude asi vo hodně těžší, šéfe. Ty ji totiž musíš přesvědčit, že ty seš její typ. A podruhý.“

Jak mohl Hugh posoudit, byla večeře obrovským úspěchem. To je vlastně to, co dělá domov domovem, pomyslel si s hlubokým uspokojením. Tak to také má být, muž a žena mají vytvářet vřelý a šťastný malý svět, kde jsou přátelé vítáni. U Hugha to nikdy tak předtím nebylo, ale byl rozhodnutý, že tomu tak bude v budoucnosti.

Musel si přiznat, že měl trochu pochybnosti, když Mattie klidně prohlásila, že nekoupila bifteky, jak jí řekl, ale že místo toho udělá prvotřídní těstoviny.

Hugh si nebyl docela jistý, jak bude Silk reagovat na módní zdravou stravu, avšak po prvním soustu věděl, že nemusí mít obavy. Silk si jídlo zvědavě prohlédl a pak ho začal pořádat ve velkém množství.

Taggert byl trochu nesvůj, když s Hughem vkročil do malé, dřevěné chaty na pláži. Avšak Mattie okamžitě prolomila chlad otázkami o jeho malování a Silk roztál.

„Takže vy a můj starej kamarád Hugh chcete do toho praštit?“ řekl a dal si třetí porci salátu s chlebem.

„Správně,“ řekl Hugh.

„Uvažujeme o tom,“ váhavě řekla Mattie.

Hugh se zakabonil, ale ona si toho nevšímala. Sáhl po další láhvi piva a začal pít rovnou z láhve. Pak si ale vzpomněl na své dobré způsoby a nalil pivo do skleničky.

„Dáte si ještě, Silku?“ zeptala se s úsměvem Mattie a natáhla ruku s mísou.

„To se vsaďte, že jo,“ a sáhl po míse. „To jsou nejlepší špagety, jaký jsem kdy jedl, i když musím říct, že jsem narazil na zajímavý nudlový jídla v Malajsii a Indonésii. Vzpomínám si na jedno jídlo, byly to rejžový nudle, buráky a pálivý papriky –“

Hugh přítele pod stolem kopl a ten na něj vrhl vyčítavý pohled. Problém se Silkem spočíval v tom, že to obvykle myslel dobře, avšak nevěděl, kdy má mlčet. Pokud se týkalo Hugha, byl přesvědčený, že čím méně řekne o Indonésii a dalších exotických místech z jejich společné minulosti, tím lépe.

„Mám dojem, že znám to jídlo, o kterém mluvíte. Přidávají se tam bylinky a kokosové mléko, že?“

„Jo,“ řekl Silk a díval se na Hugha postranním pohledem. „Něco takovýho v tom bude.“

„Také jsem to jednou nebo dvakrát zkusila uvařit. A teď mi řekněte, kolik máte hotových obrazů připravených k prodeji?“ zeptala se.

Silk pokrčil rameny. „Kdopak to ví? Možná že pár desítek. Můžu dostat nějaký zpátky od Milese z Hellfiru, jestli je chcete. Vy to myslíte vážně, že byste je vzala s sebou do Seattlu?“

„Smrtelně vážně,“ ujistila ho Mattie.

„Ksakru. Jak jste na to přišla, že byste je tam mohla střelit, dyž já je tady nemůžu ani rozdat?“

„Asi proto, že obecná úroveň uměleckého vkusu je na St. Gabrieli žalostně nízká,“ řekla Mattie suše. „Většina uměleckých děl, na něž jsem tady doposud narazila, je takového druhu, jaký člověk vidí v kalendářích s děvčaty, jež visí v kanceláři Abbottovy letecké společnosti.“

„Tak pozor,“ přerušil ji Hugh. „Já je tam nepověsil. To udělal Ray s Derekem.“

Mattie se na něj skepticky podívala a pak se obrátila k Silkovi. „Nebojte se, vaše práce prodám, to vám zaručuji.“

„Proč si myslíte, že lidi v Seattlu si budou myslet, že moje plátna stojej za hodně prachů?“

„Budou si myslet, že stojí za hodně peněz, protože jim to řeknu,“ vysvětlila uhlazeně Mattie.

Silkovy oči se pochopením rozšířily. Pak zařval smíchem. „Líbí se mi váš styl, Mattie Sharpová. Něco mi říká, že my dva jsme byli zrozený k tomu, abysme spolu dělali kšefty.“

Hugh už chtěl něco poznamenat o nepravděpodobném přátelském vztahu, který se tu začíná rozvíjet, když vtom zazvonil telefon. Váhavě vstal, aby ho zvedl. Jediné telefonní hovory, které kdy měl, byly obchodního rázu, a právě teď neměl na žádné takové náladu. Problém byl v tom, že si nemohl dovolit telefon nezvednout.

„Abbottova letecká společnost,“ řekl automaticky s očima upřenýma na Mattii a Silka, kteří byli ponořeni do živého rozhovoru o smlouvě s uměleckou galerií.

„Abbotte? Seš to ty?“ Hlas v telefonu byl tichý, chraptivý a povědomý.

Hugh okamžitě věnoval volajícímu plnou pozornost. „Abbott u telefonu.“

„To jsem já, Rosey. Pamatuješ se na mě?“

„Pamatuju, Roseyi.“

„A pamatuješ si, co jsi řekl? Že seš ochotnej dát velký prachy za informaci?“

„Nabídka pořád platí.“

„Fajn.“ V Roseyho chraptivém hlase bylo slyšet radostné uspokojení. „Jsem tady a myslím, že mám, co chceš. Bude tě to ale stát majlant, kamaráde. Je to nebezpečný.“

„Ty jsi tady? Na St. Gabrieli?“

„Jo. Dorazil jsem dneska vodpoledne. Byl jsem zalehlej a čekal jsem, jestli mě nesledujou. Vypadá to, že ne. Prohlíd jsem si to tady trochu. Znáš to starý, vopuštěný skladiště na sever vod města? Blízko pláže?“

„Znám. Liliová zátoka.“ Hugh si uvědomil, že rozhovor u stolu ustal. Pohlédl přes pokoj a uviděl, že Mattie a Silk ho upřeně pozorují.

„Sejdem se tam za půl hodiny.“

„Dobře.“

„Poslouchej, Abbotte?“

„Co je, Roseyi?“

„Přines prachy. Tisícovku v bankovkách.“

„Probůh, Roseyi, nekupuju most, ale informaci.“

„Tahle informace za to stojí. Jestli ji nechceš, můžu ji prodat někde jinde.“

„Ale Roseyi, neblufuj. Kdo jiný by takovou informaci koupil?“

„To eště nevím, ale mám takový tušení, že existuje víc lidí, který by za ni zaplatili.“

„Ty ale pospícháš, Roseyi, ne? Peníze potřebuješ dneska. Ty si přece nemůžeš dovolit se tady potloukat a čekat na dalšího kupce.“

„Ksakru, Abbotte,“ Roseyův hlas začal nabírat ten jeho charakteristický plačtivý tón, „jestli chceš znát to jméno, buď za půl hodiny u skladiště. A přines tu tisícovku.“

„Pět set a víc nic, Roseyi.“

„Hmm, tak jo. Jak říkáš, nemůžu se tady dýl potloukat. Pět set.“

Na druhé straně se ozvalo mohutné prásknutí sluchátka přímo Hughovi do ucha. Jemně položil telefon a podíval se na Mattii a na Silka.

„To byl Rosey?“ zeptala se Mattie.

„Jo.“ Střetl se zrakem se Silkovým neuhýbavým modrým pohledem. „Má to jméno. Chce pět set v bankovkách.“

Silk zavrtěl hlavou. „Chudák, má nějaký velikášský iluze.“

„Jaké jméno?“ zeptala se Mattie úzkostně.

„Jméno člověka, který zastřelil Paula Cormiera. Aspoň to tvrdí. Copak to může člověk vědět najisto, když jde o takovou krysu, jako je náš přítel Rosey?“ Hugh přešel do kuchyňky a otevřel dřevěnou skříňku. Za krabicí fazolí, z nichž si vařil chili, našel revolver.

„Ty se sejdeš s Roseyem? Dnes v noci? Hughu, co to má všechno znamenat?“ Mattie vstala, držíc v rukou naběračku, kterou rozdělovala špagety. „Proč si bereš revolver?“

„Jistě, sejdu se s Roseyem a beru si s sebou revolver, protože když jde člověk na schůzku s krysama tohohle světa, cítí se bezpečnějc, když má u sebe zbraň.“ Zastrčil revolver za opasek a šel ke stolu. Byl směšně potěšený její zbytečnou účastí. „Nedělej si starosti. Brzy se vrátím.“

„Nelíbí se mi to,“ prohlásila důrazně Mattie. „Ani trochu se mi to nelíbí.“

„Budu zpátky cobydup.“ Sklonil se a políbil ji na špičku nosu. „Silk tady s tebou zůstane, dokud se nevrátím. Viď, Silku?“

„Samo,“ řekl Silk. „Když chceš.“ Hugh přikývl. „Chci.“

Silk rezignovaně pokrčil rameny. „Ty seš šéf. Dáš mu těch pět set babek?“

„Asi jo. Jestli bude ta informace stát za to.“

„Kde seženeš v noci takový prachy?“

„Zastavím se v kanceláři. V sejfu by měly být nějaký peníze. Derek a Ray dostali zaplaceno v bankovkách za tu dodávku léčiv na St. Julian.“

Mattie následovala Hugha, který šel ke dveřím. „Budeš opatrný, viď?“

„Budu.“

„Jak zjistíš, že ti Rosey říká pravdu? Možná že jen řekne nějaké jméno, sebere peníze a zmizí.“

„Daleko by se nedostal,“ řekl Hugh. „A myslím, že je natolik chytrý, že to ví.“ Znovu ji políbil a přibouchl dveře před její úzkostnou tváří. Vyšel ven a šel k džípu, který byl zaparkovaný na příjezdové cestě.

Opět se dalo do deště. Přes ostrov se hnala další průtrž mračen. Palmy šustily ve větru a noční vůně džungle byla zvlášť pronikavá.

Bude se mi po St. Gabrieli stýskat, ať už budu muset zůstat v Seattlu jakkoli dlouho, myslel si Hugh, když nastartoval džíp a jel k hlavní silnici. Bylo to zvláštní, jak se za posledních několik let stal ostrov jeho domovem. Byl to první skutečný domov, který kdy měl. Už se nemohl dočkat, až začne stavět nad mořem svůj dům snů. Věděl, že si ho Mattie oblíbí.

Nejdřív však bude muset přežít Seattle.

Jel do města podél hlučných taveren a hospod a zastavil před budovou Abbottovy letecké společnosti. Odemkl si hlavní dveře a prošel temným interiérem k malé kanceláři, kde měl masivní staromódní sejf. Rozsvítil.

V sejfu bylo skoro pět tisíc dolarů. Hugh si připomněl, že je musí ráno odnést do banky, odpočítal pět set dolarů, složil je a zasunul do kapsy. Do knih je zapsal jako drobné výdaje.

Cestou z kanceláře se Hugh rozhlédl kolem pyšným pohledem majitele. Abbottova společnost začínala prosperovat. Ještě rok nebo dva a bude moci rozšířit podnik. Považoval svůj podnik za svůj jediný skutečný životní úspěch kromě toho, že se vůbec udržel při životě. Byla to jediná pozitivní věc, kterou vytvořil z ničeho. Byl to jeho sen, jeho budoucnost, jeho naděje na jiný způsob života než byl ten, který žil po uplynulých čtyřicet let.

Přemýšlel o tom, jestli Mattie pociťuje totéž, pokud jde o její galerii. Ta myšlenka ho zneklidnila, a tak ji odsunul stranou. Mattii se tady bude dařit dobře. Postará se o to.

Cestou ze dveří strhl Hugh nejbližší obrázkový kalendář ze stěny a hodil ho do koše.

Za deset minut sjel ze silnice a zaparkoval džíp v nenápadné vzdálenosti od opuštěného skladiště v Liliovém zálivu. Tiše kráčel džunglí až na kraj mýtiny, kde se v bledém měsíčním světle rýsovala propadlá stavba skladiště jako zdechlina dinosaura.

Rosey vybral opravdu pitoreskní místo pro jejich jednání. Hugh se zamračil a pátral po známkách života na mýtině. Takový obchod by se lépe uskutečnil v hlučném prostředí Hellfiru plném lidí. Rosey však zřejmě dával přednost práci ve stínu. Jednou krysa, vždycky krysa.

Poblíž nebezpečně nakloněného nákladního doku bylo zaparkováno jedno vozidlo, malý zrezivělý vůz, který asi Rosey získal na letišti.

Zející černý otvor nad nákladním dokem byla zřejmě cesta do nitra budovy. Hugh o tom krátce zauvažoval a pak se rozhodl vejít postranními dveřmi, které visely na pantech.

Z černého interiéru budovy nebylo nic slyšet. Venku začalo pršet ještě víc. Déšť šlehal dovnitř široce otevřenými nákladními dveřmi.

Vytáhl revolver z opasku a šinul se dveřmi do stínu. Věděl, jak rychle v tomto klimatu hnije staré dřevo, a tak posunul po podlaze zatím jen jednu nohu.

Špička boty se octla v prázdnu. Hugh stáhl nohu zpátky a podíval se dolů. Ve tmě neviděl skoro nic, ale věděl, že jeho podezření bylo správné. Prkenná podlaha z velké části shnila. Bude se muset pohybovat opatrně, nebo riskovat, že si zlomí nohu.

„Roseyi?“

Žádná odpověď. Hugh postupoval k nákladnímu vchodu s jedním ramenem přitisknutým ke stěně. Déšť bubnoval na střechu, a tak nebylo slyšet žádný zvuk, který by pocházel buď od něho, nebo od někoho jiného.

Něco nebylo v pořádku a Hugh to věděl. Jinak by se už Rosey objevil a žádal svoje peníze.

Postava ležící v dešti na nákladním doku vypadala zprvu jako hromada starého šatstva. Hugh se skrčil ve stínu a zíral na ranec, který byl až příliš tichý.

Roseyi, ty zatracený hlupáku. Proč ses se mnou nesetkal ve městě? Nač tahle hra?

Čekal minutu nebo dvě, ale jeho smysly mu řekly, že skladiště je, kromě něho a Roseye, prázdné. Narovnal se a přešel váhavě k deštěm promočenému tělu.

Pomalu sáhl dolů a obrátil je. Ve slabém světle uviděl temnou, mokrou skvrnu, která promáčela Roseyho košili. Zkontroloval mu pulz.

Rosey slabě zasténal.

Hugh si k němu rychle přidřepl.

„Roseyi?“

„To jsi ty, Abbotte?“ Roseyho oči zamžikaly. „No jo, Roseyi, to jsem já.“

„Ten zkurvysyn mě dostal. Myslel jsem, že jsem dost vopatrnej. Řekni to Gibbsovi, když ho uvidíš. Bude se divit.“

„Řeknu mu to. Roseyi, kdo to byl?“

„Led…“ V Roseyho hlase se ozval podivný, užaslý tón a slovo skončilo v dusivém krvavém kašli.

„Led? To je déšť, Roseyi. Prší. Dostanu tě z toho. Kdo to byl, člověče?“

Avšak Rosey byl mrtev.

Hugh pomalu vstal a podíval se dolů na malého muže, který zemřel v proudech deště.

Dvě úmrtí ani ne za týden. Ksakru, myslel si Hugh znechuceně. V poslední době se mi tak dařilo. A teď tohle.

Jako za starých časů.

Mattie nalila Silkovi další šálek zeleného čaje a dívala se na něj, jak si pochutnává na předposledním kousku koláče ze sladkých brambor, který připravila jako moučník. Snědl skoro celý koláč sám.

„Jak dlouho už žijete tady na St. Gabrieli?“ zeptala se Mattie.

„Pár let,“ odpověděl Silk s ústy plnými koláče.

„Asi tak dlouho jako Hugh, ne?“

„Jo. Přišli jsme sem společně.“

„Opravdu? A kde jste byli předtím?“

„Různě. Žádná stálá adresa byste asi řekla vy. Hugh dělal různý věci pro Vailcourtovou a já jsem to táhl s ním a někdy jsem mu vypomoh.“

„Zajímavé. Věděla moje teta, že jste také na výplatní listině?“

„Ne. Hugh si myslel, že nemá cenu vobtěžovat ji takovejma detailama. Ona je řídící typ. Takový lidi jenom zajímaj základní fakta. Zahrnul mě do drobnejch výdajů, když posílal svý vyúčtování do účtárny u Vailcourtů.“

„Rozumím,“ Mattie skryla úsměv. „Takže znáte Hugha už delší dobu?“

„No jo. Pracovali jsme spolu dlouhý leta.“

„Kde jste se s ním poprvé setkal?“

Silk se zamračil a zamyslel. „Jestli si dobře vzpomínám, myslím, že to byla hospoda na hranicích Mexika. Zapomněl jsem už jméno toho města. Nezůstali jsme tam dlouho. Žádnej z nás. Měli jsme tam nějaký potíže.“

„Vy jste tam pracovali?“

„Lítali jsme s Abbottem u jednoho chlapíka, kterej tam měl malou leteckou společnost. Docela pohodlný místečko, jenže nám nevydrželo dlouho.“

Mattie si opřela lokty o stůl a bradu si položila na sepjaté ruce. „Říkáte, že ta práce dlouho netrvala. Co jste tedy dělali potom?“

Silk se zazubil. „Vy mě tady krmíte koláčem a čajem, abyste mě přiměla k řeči?“

„To jen ze zvědavosti,“ vysvětlovala Mattie s úsměvem a vstala, aby sklidila ze stolu.

„Radši byste si měla vyzkoušet svou zvědavost na šéfovi. Sedře mě z kůže, jestli budu moc kecat.“

„Proč?“ zeptala se Mattie nevinně.

„Nerad mluví o minulosti.“

„Má k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Nasycený Silk se opřel o opěradlo židle. „Nejradši by na minulost zapomněl. Není ten typ, co se vohlíží zpátky, rozumíte? Abbott se teďka dívá do budoucnosti.“

„Byl Paul Cormier důležitou součástí Hughova minulého života?“

Silkův podmanivý úsměv zrazoval bystrost v jeho velkých modrých očích. „Cormier? Dalo by se říct, že to byl jeho starej přítel. A Hugh je ke svejm starejm přátelům loajální. Možná proto, že jich moc nemá.“

„Má teď ještě nějakého přítele kromě vás?“

„No,“ řekl Silk pokrytecky, „řek bych, že taky vás.“

Mattie po něm vrhla rychlý pohled, když plnila horkou vodou popraskaný dřez. „Já se s Hughem moc dlouho neznám,“ zamumlala. „Vidím ho vlastně poprvé po roce.“

„Já vím. Řekl mi, že jste se mu vyhýbala. Nelíbilo se mu to.“ Silk zavrtěl hlavou. „Ještě jsem neviděl ženskou, která by dokázala, aby Abbott takhle vyváděl, jako to dělal v posledních měsících. A teď ho ještě vláčíte do Seattlu. Bude to tam nenávidět.“

„Já vím,“ řekla Mattie. „Neobávejte se, Silku. Nebude tam dlouho.“

Silkovy bystré oči se náhle zúžily. „Co to má k čertu znamenat?“

„Jenom to, že jsem si jistá, že Hugh bude mít za chvíli Seattlu dost, a až pozná, že se na St. Gabriel nemíním stěhovat, bude mít dost také mě. Vzdá se svých velkých plánů na svatbu a vrátí se dřív, než si myslíte.“ Chmurně se usmála. „Nakonec, musí se přece starat o svůj podnik, ne?“

Silk vypadal zmateně. „Chcete tím říct, že ho táhnete s sebou, i když víte, že tam dlouho nevydrží?“

„Já ho s sebou netáhnu. To on trvá na tom, že mě na zpáteční cestě bude doprovázet.“

„To jo, ale to jenom proto, aby vás přesvědčil, že mu na vás záleží víc, než na tý vaší přitroublý sestře. Řekl mi všecko.“

Zvuk přijíždějícího džípu zabránil Mattii v odpovědi. Ulevilo se jí. „Je zpátky.“

„Jistě. Co jste si myslela, že bude dělat? Že stráví celou noc popíjením v Hellfiru nebo něco podobnýho. Hugh není ten typ.“

„To ne. Jenom jsem se bála, aby se nedostal do potíží. Ten Rosey, co se s ním měl setkat, není nijak příjemný člověk.“ Mattie si rychle otřela ruce roztrhaným kuchyňským ručníkem a šla ke dveřím.

Dveře se otevřely a Hugh vešel do malé předsíňky setřásaje vodu z vlasů.

„Hughu, měla jsem o tebe starosti. Díkybohu, že jsi v pořádku.“ Mattie k němu přiběhla a vrhla se mu do náručí.

„No no,“ řekl Silk z druhé strany místnosti. Díval se na dvojici s blaženým úsměvem. „To je ale obrázek. Možná že ten výlet do Seattlu dopadne nakonec dobře. Nechal jsem ti kus koláče, šéfe.“

„Díky,“ řekl Hugh přes Mattiinu hlavu a jeho oči se setkaly se Silkovými.

„Něco se stalo?“ zeptal se Silk.

„Jo.“

„Mattie to věděla předem,“ řekl Silk s povzdechem.

„Pořád ještě nemohu uvěřit, že je Rosey mrtvý,“ řekla Mattie, když o dvě hodiny později nervózně přecházela po místnosti v Hughově malém domečku na pláži. „Ten, kdo ho zabil, mohl také klidně zabít tebe. Věděla jsem, že ta schůzka bude nebezpečná. Měla jsem takové tušení.“

„Nebyla. V každém případě ne pro mě.“ Hugh otevřel ledničku a vytáhl láhev piva. „Jenom pro Roseye.“

„Takže se teď se Silkem chystáte vyzkoumat, jak daleko Cormierův vrah půjde.“ Mattie si třela obnažené paže dlaněmi. Silk odešel poté, co Hugh vylíčil podrobnosti své noční schůzky u skladiště. Silkem Roseyho smrt nijak viditelně neotřásla. Jako by na takové zprávy byl zvyklý.

„Najdem ho.“

„Jak to chceš udělat ze Seattlu?“ zeptala se Mattie. „Když se něco objeví, Silk mi dá vědět. Seattle není na konci světa.“

„Copak tu není policie nebo federální agenti, kteří se takovými věcmi zabývají?“

„Na Purgatory ne. Mají tam právě teď převrat, nezapomeň.“ Hugh přešel přes pokoj a otevřel skříň.

Mattie ho pozorovala, jak ze skříně vytáhl opotřebovaný khaki kempinkový pytel, který vypadal, jako by ho vláčel několikrát kolem světa. Sklesla do proutěného křesla a dívala se, jak Hugh přináší z ložnice početné kusy spodního prádla a košil a cpe je do pytle.

„Proč ten spěch? Proč musíme odletět zítra?“ zeptala se. Od chvíle, kdy se Hugh vrátil, se spěch vznášel v ovzduší.

„Nemá smysl se tu zdržovat. Silk místo mne dohlídne na společnost. Můžeme klidně vyrazit do Seattlu.“

„V tom je ještě něco jiného, viď? Tahle druhá vražda ti dělá větší starosti, než chceš připustit. Bojíš se, že se můžu octnout v nebezpečí, že? Hughu, jestli je pro tebe vypátrání Cormierova vraha tak důležité, proč nezůstaneš na St. Gabrieli a nenecháš mě odjet samotnou?“

„To určitě. Aby ses mi zase začala vyhýbat, kdykoliv se tě pokusím navštívit nebo ti zavolat? Ani nápad, bejby. Chceš důkaz, že to s tou svatbou myslím vážně. Máš ho mít.“

„Panebože, Hughu. Já vím, že to se svatbou myslíš vážně. O to vůbec nejde. To, čemu nevěřím, je důvod, proč si mě chceš vzít.“

Přestal balit věci a zastavil se s nohama rozkročenýma, s rukama v bok a upřeně se na ni zadíval. „Teď poslouchej, a poslouchej dobře, bejby. Chci se s tebou oženit z docela normálních důvodů. Chci mít ženu a domov, opravdový domov. Chci někoho, s kým bych si mohl večer povídat, někoho, kdo by mi zahřál postel, někoho, kdo by se mnou jedl, někoho, kdo si nic nedělá z toho, když přijdu domů pozdě. Co na tom není k uvěření?“

Zírala na něj a splétala prsty na klíně. „Spousta žen by tohle pro tebe ráda dělala.“

„Já nechci spoustu žen. Chci tebe.“ Přistoupil k ní dvěma kroky a zvedl ji z křesla. „A nechci už slyšet ani slovo o tom, že bych měl zůstat na St. Gabrieli, zatímco ty odletíš do Seattlu. Rozuměno?“

Mattie k němu smutně vzhlédla. „Myslím, že to nebude fungovat, Hughu.“

„Nech to na mně, bejby. Vždycky svou práci dokončím.“

9

O tři dny později si vzala Mattie obložený chlebíček z tácu, který se nesl kolem ní, a rozhlédla se po davu dobře oblečených lidí shromážděných v prestižní galerii v Seattlu.

Všude byly plastové pohárky na šampaňské. Lidé je drželi v rukou, hrnuly se z přeplněných košů na odpadky a stály na každém volném místě. Byly tu také spousty malých papírových ubrousků, zbytky obložených chlebíčků a odhozené katalogy. Zdálo se, že většina lidí v místnosti se zajímá spíš o to, aby je bylo vidět, než o umělecká díla, která visela na stěnách.

Ne že by díla na stěnách nebyla dobrá. Byla dobrá. Galerie právě vystavovala některé nejlepší avantgardní obrazy, které byly na západním pobřeží vytvořeny. Vždyť to také byla retrospektivní výstava prací Ariel Sharpové.

Plátna byla seřazena podle čtyř jasně poznatelných období její tvorby: Časné temné období, Experimentální období, její krátké Elementární období a poslední období, jež se nazývalo Časným zralým obdobím.

Mattie zachytila několik útržků rozhovorů, které kolem ní probíhaly: „Neuvěřitelné emoce hned od samého začátku… tak brilantní užívaní barev, dokonce i v Časném temném období, kdy používala jenom černou a hnědou… pocit katastrofální nevyhnutelnosti… překvapivě šokující užívání linie, v té době se rozváděla s Blackwellem a taková věc má na ni vždycky vliv. Je tak emocionální… trochu drsné a syrové, art brut, pokud chcete, ale konečně, je to z jejího Elementárního období…“

Mattii nepůsobilo nesnáze rozeznat v dílech její sestry talent. Vyvinutý smysl pro linii a barvu dodával emocionální vytříbenost a vizuálně podmanivou kvalitu abstraktním vzorům, které je povznesly vysoko nad obyčejný průměr do říše dokonalosti.

A nákladnosti.

Mattie uštipovala ze svého chlebíčku a nevědomky podupávala špičkou svého černého koženého střevíce. Podívala se na černozlaté hodinky, které měla na zápěstí.

Hugh se měl objevit už před půl hodinou. Slíbil, že přijde na vernisáž hned, jak skončí jeho schůzka s Charlottou Vailcourtovou. Měli se sejít ve čtyři hodiny a teď bylo skoro šest.

Věděla, že se na dnešní událost nijak netěšil, avšak Mattie trvala na tom, aby se jí zúčastnil. Účast na vernisážích byla součástí její práce a jejího světa a jestli se rozhodl, že se do něho zařadí, musel se pokusit se něco o něm naučit.

Mattie se znovu netrpělivě podívala na hodinky. Začínala mít podezření, že Hugh záměrně protahuje schůzku s její tetou, aby se vyhnul vernisáži. Přemýšlela, jestli nemá jít zavolat do Charlottiny kanceláře, když vtom ji pozdravil hlas z druhé strany přeplněné místnosti.

„Mattie, tak ty jsi zpátky z ráje. Myslel jsem, že tam pobudeš ještě asi týden. Měla to být dovolená, ne?“

Mattie otočila hlavu a usmála se na vysokého, plavovlasého vikingského boha, který se k ní prodíral davem. „Ahoj, Flynne. Vrátila jsem se dřív. Ráj není takový, jak se o něm říká. Věci se nevyvíjely podle plánu, ale to se asi stává, když chce člověk cestovat úsporně.“

„Jsem rád, že jsi zpátky ve zdraví a v pořádku. A že jsi to sem dneska stihla.“ Flynn Grafton byl podle všech měřítek pozoruhodný muž. Plavou hřívu měl staženou vzadu na krku do ohonu, což působilo efektně vzhledem k jeho černému oblečení, jež sestávalo z černých plizovaných kalhot, černé košile se širokými rozevlátými rukávy a černých vyleštěných holinek. Jako jedinou ozdobu měl na krku stříbrný egyptský ankh, symbol života.

„Zdá se, že to bude další Arielin úspěch,“ poznamenala Mattie.

Flynn pyšně přikývl. „Dopadlo to dobře, viď? Elizabeth Kenyonová vždycky odvede dobrou práci. Jsou tu správní lidé. A taky obvyklý počet příživníků, kteří vždycky poletují od jedné vernisáže k druhé, aby se zadarmo najedli a napili. Ale co na tom záleží. Dodávají tomu barvitosti.“

Mattie se zasmála. „Myslím, že jsem viděla Shock Value Fredericksonovou a nějaké její přátele, jak se propracovávají mísami s předkrmy.“

„Hladovějící umělci, jeden jako druhý. Jsou tu ale také nějací skuteční kupci. To je dobře. Ariel bude mít radost.“

„Když už o Ariel mluvíme, kde vlastně je? Už jsem tu přes půl hodiny a ještě jsem ji neviděla.“

Flynnovo vznosné obočí se na krátký okamžik zachmuřilo. „Já nevím. Měla tu být už před čtvrt hodinou. Plánovala si jako obvykle svůj příchod až potom, co se všichni shromáždí. Volal jsem domů, ale nikdo to nebral.“

„Asi ji zdržel provoz na ulici.“

„Pravděpodobně.“ Flynnův starostlivý výraz se poněkud zmírnil. „V poslední době je trochu ve stresu. Abych ti řekl pravdu, dělá mi starosti.“

„Ariel je tak nervní. To přece víš.“

Zavrtěl hlavou a ukousl si z chlebíčku. „Tentokrát je to jiné.“

„Víš snad, proč by měla být ve větším napětí než obvykle?“

„Vím. Poukázal jsem na to, že její biologické hodiny začaly odtikávat. Je o tři roky starší než ty, Mattie. Je jí třicet pět. Jestli máme mít dítě, měli bychom si pospíšit. Zpanikařila z toho.“

Mattie se na něj vyděšeně podívala. „To si dovedu představit. Myslela jsem, že se Ariel už před lety rozhodla nemít děti vůbec. Vzpomínám si přesně, že mi o tom řekla ten den, kdy jste se brali. Řekla, že by to zasáhlo do její umělecké kariéry.“

Flynn se samolibě usmál. „Ona se jenom bojí kvůli tomu svému rekordu pokud jde o lásky a sňatky. Přitom se rozvedla jen jednou, ale sám pánbůh ví, kolik zasnoubení během doby zrušila.“

„Ariel? A bát se? Nesmysl. Věř mi, Flynne, že moje sestra má víc čistého nefalšovaného sebevědomí než kdokoliv jiný, kromě možná jednoho člověka, s nímž byla minulý rok zasnoubená.“

„Třebaže jsi její sestra, Mattie, ve skutečnosti jí nerozumíš tak jako já. To nevadí. Jsem rád, že se zpozdila a jsem rád, že ty jsi tady. Aspoň si můžeme pohovořit. Přemýšlel jsem o tom mnohokrát a chtěl bych pro tvou galerii něco udělat. Myslelas to vážně, že by ses podívala na některé mé práce?“

„Kdykoliv budeš chtít, Flynne. Ty ale víš velice dobře, jaké věci vystavuju. Jsem zaměřená komerčně. To znamená, že tvoje experimentální věci nemůžu použít.“

„Já vím. Ale mám na mysli sérii obrazů, která by byla velice vhodná pro klienty tvé galerie.“

„Ariel se z toho zblázní,“ varovala ho jemně Mattie. „Bude nás chtít oba uškrtit. Víš, co si myslí o věcech, které prodávám.“

Flynn se ušklíbl. „Ano. Komerční brak. Nedělej si starosti s Ariel. Já ji zvládnu. Tohle je jen mezi mnou a tebou.“

„Když myslíš. Ráda se podívám na všecko, co mi přineseš. Ty máš opravdu velký talent, v tom má Ariel pravdu. Jenom tě dosud neobjevili. Na rozdíl od ní.“

„Něco ti povím, Mattie. Neobjevený talent je právě tak užitečný jako peří na praseti. Přinesu ti za několik dní pár pláten.“ Zarazil se a podíval se ke dveřím. „Tady je. Nejvyšší čas. Kdo je to s ní?“

Mattie se obrátila a podívala se ve směru jeho pohledu. Žaludek se jí sevřel pocitem, který mohl znamenat pouze žárlivost. Snažila se ho přemoci. „To je,“ řekla Flynnovi, „Hugh Abbott. Ariel s ním byla zasnoubená.“

„Aha. Ten chlapík z jejího Elementárního období, že?“

„Ano.“

„To byla pro ni slepá ulička,“ řekl Flynn a tím odbyl problém Hugha.

„Ano, já jsem si to také tenkrát myslela.“ Mattie pozorovala svou sestru, která sestupovala ze schodů jako královna.

Ariel byla ten večer opravdu oslnivá. Ona však vždycky vypadala dramaticky. Její lesklé černé vlasy, průsvitná bílá pleť a exoticky zelené oči ji určovaly pro drama všeho druhu.

Ariel dávala svému oblečení stejné intuitivní výtvarné řešení jako svému umění. Měla již dlouhá léta v oblibě černou barvu, vlastně od svého Časného temného období. Stále jí ještě slušela, i když se její obrazy staly barevnější. Ten večer byla upnuta do černých šatů bez ramínek a měla na nohou černé sandály na vysokých podpatcích.

Jako šperk zvolila pouze dlouhé gagátové náušnice, které jí dosahovaly až po ramena. Hladké černé vlasy měla uprostřed rozdělené a upravené do lesklého účesu s ofinou, který jejím jemně modelovaným rysům dodával vzezření egyptské princezny. Jediné, co bylo na Ariel barevné, byla její rudá ústa a překvapivě zelené oči.

Mattie nostalgicky pomyslela na svůj červený saténový sarong, který si přivezla z ostrovů. Dnes večer by tady vzbudil senzaci. Bylo by to ovšem naprosto nevhodné, řekla si pevně. Konzervativní šedý kostým s pastelovou hedvábnou blůzou, který měla na sobě, nosila na tyto příležitosti vždycky. Jenom umělci směli vypadat exoticky a fantasticky.

Viděla Hugha, jak pátrá netrpělivým pohledem po místnosti. Měl na sobě jediné sako, které vlastnil, poněkud obnošený námořnicky modrý blejzr, bílou košili a obvyklé džínsy. Měl také svoje vysoké boty. Kravata chyběla.

Když se setkali očima, ironicky se pousmála. Vydal se směrem k ní a Ariel nechal uprostřed kruhu jejích ctitelů.

„Znáš dobře toho člověka?“ zeptal se Flynn a vzal si další chlebíček.

„Proč se ptáš?“

„Vypadá naštvaně.“

„To je jeho obvyklý výraz.“ Mattie skryla úsměv, když se Hugh před ní zastavil a ostře se podíval na Flynna.

„Ahoj, Hughu,“ řekla Mattie. „Myslím, že ses ještě s Flynnem Graftonem nesetkal. Je to vynikající malíř. Před šesti měsíci se oženil s Ariel.“

Hugh krátce přikývl a stiskl ruku, kterou mu Flynn podal. „Blahopřeju,“ řekl břitce.

„Děkuji. Slyšel jsem, že jste ten chlapík z Arielina Elementárního období.“

Hughův výraz ztemněl. „To není přesně, jak to vidím já.“

„Snad se nezlobíte? Chápu, proč nechcete být spojován s tím obdobím v její práci. Chci tím říct, že my všichni víme, že v celkovém kontextu jejího díla to byla odbočka, avšak věci, které tehdy namalovala, jsou sběrateli vyhledávány. Lidé za to platí celé jmění jen proto, že to bylo takové zvláštní odbočení.“

„Opravdu?“ zamumlal Hugh.

„Já jsem osobně vždycky některé věci z toho období měl rád. Je v nich určitá drsná primitivita. Trochu jako raný Ashton nebo Clyde Harding.“

Hughova ústa byla sevřena do neúsměvné linky. „Podívejte se, nebudete mít nic proti tomu, když si na chvilku promluvím s Mattii? O samotě.“

„Ne, ne, beze všeho,“ řekl Flynn. „Podívám se za Ariel. Uvidíme se později, Mattie.“

„Výborně.“ Mattie se napila šampaňského a dívala se za Flynnem, který volným krokem odcházel davem.

„No tak, ven s tím,“ řekl Hugh a vzal si plastový pohárek z tácu.

„S čím?“ zeptala se Mattie zdvořile.

„Chceš přece vědět, proč jsem přišel pozdě a proč jsem přišel s Ariel.“ Hugh do sebe rychle hodil skoro celý obsah pohárku.

„Já že to chci vědět?“

„Odpověď zní: za a) schůzka s Charlottou se protáhla. Za b) Ariel právě vystupovala z taxíku před tímhle podnikem, a tak jsem se nemohl vyhnout tomu, abych s ní nevešel.“

„Rozumím.“

„Dobrá.“ V domnění, že je tato věc uzavřena, se Hugh zakabonil. „A teď mi řekni, co máš s tím Graftonem?“

Mattie na něj užasle zírala. „Pro všechno na světě, o čem to mluvíš?“

„Díval se na tebe způsobem, jakým se pes dívá na kost. Dost vášnivě.“

Mattie pokrčila rameny. „Je to umělec. Umělci jsou vždycky svým způsobem vášniví. Chce, abych si prohlédla některé jeho obrazy. Slíbila jsem mu to. To je všechno. Jak jste se domluvili s Charlottou?“

Hugh se mračil a zdálo se, že by rád pokračoval v rozhovoru o Flynnovi Graftonovi. Jen nerad změnil směr hovoru. „Všechno je fajn, přesně, jak jsem ti povídal. Je ráda, že mě bude mít na výplatní listině a řekla, že můžu pracovat tady na ústředí, jak dlouho budu chtít. Nebudu muset vůbec jezdit.“

„Co budeš na ústředí dělat?“

„Chce, abych jí vypracoval nový zásady bezpečnosti, který by se daly použít ve všech pobočkách Vailcourtovy společnosti po celým světě. Řekl jsem jí, že to není žádný problém.“

„Jak dlouho tě bude taková práce těšit, Hughu? Mám dojem, že jsi člověk do terénu a žádný kancelářský typ.“

„Taková zkušenost mi jenom prospěje,“ řekl jí. „Čím víc se toho naučím o tom, jak se řídí společnost, tím líp.“

„Protože máš v plánu odjet zpátky na St. Gabriel a řídit tam Abbottovu leteckou společnost, viď? Přiznej se. Považuješ pobyt v Seattlu za krátkou přestávku, kterou musíš vydržet, dokud nezmoudřím a nespatřím světlo?“

„Dej pokoj s Abbottovou společností a se St. Gabrielem. Nechce se mi teď se hádat. Kdopak to k nám míří?“

Mattie se podívala na druhou stranu místnosti a vzdychla. „Když je něčeho moc, tak je toho příliš.“

„Co to znamená?“

„Jen to, že je tu dneska celý dav Arieliných bývalých lásek. Jde k nám její první manžel Emery Blackwell. Z jejího Časného temného a Experimentálního období. Žili spolu pět let.“

„Zdá se, že je sťatý.“

„Pravděpodobně.“ Mattie se znepokojeně kousla do rtu.

Emerymu se dařilo svůj problém skrývat. Blížil se šedesátce, avšak byl hezký tím drsným, trochu prostopášným způsobem, jaký příslušel autorům, kteří byli kdysi v nejvyšších literárních kruzích považováni za téměř mýtické osoby. Stárnutí mu neublížilo, i když stále více inklinoval k alkoholu. Byla sice pravda, že se mu začal objevovat náznak podbradku a že začal tloustnout v pase, avšak snažil se dobře oblékat a jeho šaty tak skryly tisíce jeho hříchů. Měl ohromující hřívu stříbrošedých vlasů a jeho světlé oči vyzařovaly inteligenci, i když byly trochu podlité krví.

Mattie měla Emeryho ráda a on se k ní vždycky choval s blahosklonnou příchylností.

„V posledních několika letech se octl ve stresu,“ svěřila Mattie tiše Hughovi, když se k nim Emery blížil. „Jeho kariéra už řadu let stagnuje, i když ho občas zvou na přednášky a autorská čtení.“

„Ve stresu? To je důvod všech těch problémů, který teď lidi ve Státech mají?“

„Z velké části ano.“ Mattie se usmála na Emeryho, který se před ní zastavil a s královskou grácií sklonil hlavu.

„Mattie, lásko moje, vypadáš absolutně báječně, jako vždycky. Co říkáš, nepřijela bys ke mně na Whidbey na několik dní? Potřeboval bych múzu. Vem si s sebou něco pohodlného na sebe. Popovídáme si o poezii a budeme pít koňak.“

„Víš přece, že si na poezii nijak nepotrpím, Emery. Ty také vypadáš báječně.“ Mattie se postavila na špičky, aby mohla dát Emerymu rychlý polibek na tvář. „Ty vypadáš báječně vždycky.“

„Tomu se říká styl, má drahá. Někteří z nás ho mají –“ Emery se odmlčel a změřil si Hugha od hlavy k patě pobaveným pohledem. „A někteří ho nemají. Prosím tě, seznam mne s tvým rustikálním přítelem, Mattie. Předpokládám, že je to přítel, a ne najatý gangster?“

„Hugh Abbott,“ ohlásil chladně Hugh. „Budeme se s Mattii brát.“

„Proboha, Mattie.“ Emery se k ní obrátil s teatrálním výrazem úžasu. „Říkal jsem ti, žes mě měla pozvat, abych s tebou jel na dovolenou. Člověk tě pošle do tichomořské divočiny samotnou a hleďme, co se stane. Vrátíš se zpátky s takovým laciným suvenýrem.“

„Možná že jsem laciný, ale Mattie si myslí, že jsem rozkošný.“ Hugh si strčil do úst celý chlebíček a pevně ho skousl.

„Musím říci, že Mattiin vkus byl vždycky trochu plebejský. Proto má také takový úspěch se svou galerií. A také to vysvětluje její problémy s muži.“

Mattie se na oba muže zamračila. „To už stačí, od vás od obou. Jestli se do sebe chcete pustit, jděte ven na ulici.“

„To je příliš fyzické. Má drahá, já bych se nikdy k takovému druhu aktivity nesnížil,“ namítl Emery.

„To já ano.“ Hugh si strčil do úst další sýrový chlebíček a zuřivě žvýkal. „Kdykoliv budete chtít, Blackwelle.“

„Panebože. Kdes ho vůbec našla, Mattie?“

„Já jsem ho nenašla. To teta Charlotta. Pracuje u ní.“

„To vysvětluje všechno.“ Emery se na Hugha vlídně usmál. „Charlotta Vailcourtová je proslulá svou značnou výstředností.“

„Také dobře platí,“ poznamenal Hugh.

Mattie zvedla oči k nebi v němé prosbě, která byla téměř okamžitě vyslyšena. K jejich skupince se přidala hezká žena středních let s tvrdýma očima. Byla to impozantní dáma sošných tvarů, která měla zálibu v tyrkysech z Jihozápadu a stříbrných špercích.

„Ahoj všem,“ řekla vesele Elizabeth Kenyonová. „Doufám, že se dobře bavíte.“ Její oříškově hnědé oči zářily radostí z úspěchu.

Galerie Elizabeth Kenyonové patřila na západním pobřeží k nejvýznamnějším, což všichni věděli. Zásobovala bohaté sběratele, jejichž jediným cílem bylo, aby si všichni mysleli, že stojí v čele současného uměleckého hnutí.

Elizabeth byla důležitá jak společensky, tak i v uměleckém světě. Mohla umělce udělat nebo zničit a oboje často dělala. Měla pověst, že je schopna namluvit klientům, aby koupili cokoliv, o čem jim řekne, že je sběratelsky cenné, a zlomila už tvůrčího ducha řady umělců, jejichž práce odsoudila jako zpátečnické.

Mattie Elizabeth Kenyonovou velice obdivovala. Přestože měla sama úplně jiný umělecký vkus a věděla, že je při jednání s umělci a klienty příliš měkká, vážila si Elizabetina úspěchu. Mattie věřila, že jednoho dne se dostane její galerie na stejnou úroveň, jako je Elizabetina.

„Dobrý večer, Elizabeth,“ řekl Emery s půvabným úklonem hlavy. „Fantastická zábava. Jako vždycky.“

„Díky, Emery. Vy dobře víte, jak jsem nadšená, že jste mohl přijít. Vaše přítomnost je vždycky ohromným přínosem pro takovéhle podniky.“ Elizabeth se obrátila k Mattii. „Kdo je ten váš přítel, drahoušku?“

„Hugh Abbott,“ řekla Mattie.

„Mattiin snoubenec,“ dokončil Hugh představování a vrhl na Mattii trochu znechucený pohled. Varovný svit v jeho očích napovídal, že už má dost toho neustálého vysvětlování, jaké postavení zaujímá v Mattiině životě.

„Abbott, Abbott, Abbott. Kde jsem to jenom…? Ach ano.“ Elizabethiny oči zazářily. „Vy jste přece ten chlapík z Arielina Elementárního období?“

„Promiňte,“ řekl Emery Blackwell a natáhl se pro další pohárek šampaňského. „Myslím, že tohle jsem už slyšel. Půjdu mezi ostatní. Na shledanou, Mattie a Elizabeth.“ Hugha si nevšímal, a ten si zase nevšímal jeho.

„Ještě se uvidíme, Emery,“ řekla Mattie a zdvihla pohárek na pozdrav.

Elizabeth se na Emeryho vzdalující se záda mračila. „Bojím se, že drahoušek Emery nejenže je strašlivě passé, ale už nezvládá alkohol tak jako dřív. Byla bych radši, kdyby se tu dneska vůbec neobjevil. Zřejmě nemohl odolat. Přestože je s Ariel rozvedený, pociťuje stále ještě jakýsi otcovský zájem o její úspěch.“

„Emery měl přece hlavní vliv na její rané práce,“ řekla Mattie, která měla pocit, že musí Emeryho bránit. „A uvedl ji na úplném začátku mezi všechny ty správné lidi. To určitě pomohlo.“

„Nesmysl. Ariel už přece přes svou rodinu většinu těch správných lidí znala,“ oponovala Elizabeth a usmála se na Hugha. „Jak dlouho se zdržíte v Seattlu, Hughu?“

Hugh zachytil Mattiin pohled. „Tak dlouho, jak bude potřeba.“

„Rozumím.“ Elizabeth nad touto nepřímou odpovědí vypadala chvíli zaraženě. Pak jim ale kývla na pozdrav a zmizela v davu.

„Matildo, drahoušku, jak se máte?“ řekl nový hlas u Mattiina lokte. „Právě jsem mluvila pár minut s vaší sestrou. Rodiče prý nemohli dnes přijít.“

„Dobrý den, paní Eberlyová. Ráda vás vidím. Ariel má pravdu. Matka a otec mají moc práce. Matka pracuje tohle jaro na soukromé univerzitě na Východě jako hostující profesorka a otec jel s ní. Chtěl by dokončit svou knihu o moderní a postmoderní kontinuitě a myslel si, že to by byla dobrá příležitost. Znáte se s Hughem Abbottem?“

Starší dáma se obrátila k Hughovi. „Abbott? Myslím, že ne.“ Její jasné oči se rozšířily. „Pokud to ovšem není ten muž z Arielina –“

„Nevyslovujte to,“ radil jí Hugh s pokřiveným úsměvem. „Jestli ještě jednou dneska uslyším o Arielině Elementárním období, tak se asi pozvracím do tácu s chlebíčky.“

„No, to nebylo zrovna její nejlepší období,“ řekla paní Eberlyová a smířlivě ho poplácala po ruce. „To ale neznamená, milý chlapče, že za to nesete nějakou odpovědnost. Něco dobrého z toho nakonec vzešlo.“

„Ano. Zrušila zasnoubení, za což jsem jí byl dlouhé měsíce vděčný.“

„To jsem právě neměla na mysli,“ zamumlala paní Eberlyová. „Co jsou to za pověsti? Doneslo se mi, že jste s Matildou zasnoubení?“

„To je fakt,“ řekl Hugh drsně, „žádná pověst.“

„Kdo vám to řekl, paní Eberlyová?“ zeptala se Mattie.

„Povídá se to. Víte, jak to je. Pyšním se tím, že pokud jde o klepy, jsem jako houba. Kudy chodím, tudy je nasávám. Neumím si ale představit, že zrovna vy byste si vzala někoho, kdo nosí džínsy a vysoké boty. Jenže protivy se přitahují.“

„Mattie a já máme mnoho společného,“ řekl Hugh.

Mattie se na něj zářivě usmála. „Jako co?“

„Chceš seznam?“ řekl s tichou hrozbou v hlase.

„To by bylo ohromné.“ Mattie se záměrně odvrátila a obrátila se k paní Eberlyové, která fascinovaně pozorovala tuto scénu svýma bystrýma hnědýma očima. „Mimochodem, paní Eberlyová, mám v galerii další z Lingartových červených prací, pokud byste měla zájem.“

„Děkuji vám, Matildo. Schovejte mi ho, ano? Domnívám se, že vstupuje do svého žlutého období. Těch červených kousků mnoho nebude. A tolik bych si přála ovládnout trh s nimi.“

„Je váš,“ slíbila Mattie. „Jestli si však myslíte, že Lingartovy obrazy jsou dobré, tak počkejte, až uvidíte, co jsem přivezla z ostrovů.“

„Máte na mysli ještě něco kromě tohohle dokonalého vzorku mužnosti?“ Paní Eberlyová se s úsměvem podívala na Hugha.

„Určitě sběratelsky zajímavější, ujišťuji vás,“ řekla Mattie. „Ten malíř se jmenuje Taggert. Silk Taggert. Mám v plánu výstavu jeho prací od pátku za týden.“

„Počítejte se mnou, má drahá. Miluji všechno, co jste mi kdy prodala.“ Přelétla obrazy, které visely na stěnách galerie Elizabeth Kenyonové jediným kosým pohledem. „Uvědomuji si, že tahle umělecká díla jsou velice avantgardní a současná. Svým způsobem impozantní. Je však pravdou, že bych je ve svém domě na stěnách mít nechtěla, jestli mi rozumíte. Pohled na ně mi nepůsobí radost. Když si něco kupuji pro svůj domov, chci se na to s potěšením podívat, kdykoli vejdu do pokoje.“

„Jste v dobré společnosti, paní Eberlyová. Medicejští a Borgiové a několik dalších významných sběratelů umění minulosti mělo stejný názor na sbírání uměleckých děl.“

Hugh se zamračil a chystal se pronést nějakou poznámku, když se v tom okamžiku dav rozdělil a objevila se Ariel, která k nim spěchala. Její exotické smaragdové oči byly upřeny na Mattii.

„Mattie, já prostě té věci o tobě a Hughovi nemůžu uvěřit.“ Ariel delikátně objala sestru na přivítanou a na Hugha se podívala zúženýma očima. „Co to pro všechno na světě děláš?“

„No, já –“

„Teď ne,“ řekla Ariel břitce a ustoupila. „Není tu na to vhodné místo ani čas. Mám dojem, že jsi také mluvila s Flynnem. Chtěla bych si o tom s tebou také pohovořit. Zastavím se u tebe v galerii někdy během zítřka.“

„Výborně,“ souhlasila Mattie klidně.

Skupina lidí, kteří vypadali, že mají peníze, se přiblížila, aby si vynutila Arielinu pozornost. Okamžitě se k nim obrátila a přešla s nimi k jednomu obrazu z jejího Experimentálního období.

Vedle Mattie se opět objevila Elizabeth Kenyonová. „Mattie, drahoušku, udělala byste něco pro mne?“ zašeptala.

„A co to má být?“

„Udělejte něco s Blackwellem, strčte ho do taxíku. Stává se trochu nepříjemný. Nechci, aby urazil některého z mých klientů. Jestli ho odtud dostanete, budu vám nesmírně zavázána.“

Mattie vzdychla a podívala se přes zaplněnou místnost na Emeryho Blackwella, kterému hrozilo nebezpečí, že vylije své šampaňské do výstřihu wagnerovské dámy středních let. „Tak dobře, Liz, ale pamatujte si, že jste mým dlužníkem.“

„Děkuji vám, drahoušku.“ Usmála se a když se obracela, přejela ještě jednou svýma tvrdýma očima po Hughovi. „Vždycky jste měla ve zvyku sbírat exempláře, které za sebou nechávala Ariel, viďte?“

Mattie zaťala zuby a šla k Emerymu. Sotva si byla vědoma, že ji Hugh davem následuje.

„Tak tady jsi, Emery,“ řekla, když se zastavila po jeho boku. „Hledala jsem tě.“ Mattie mu obratně vzala z ruky pohárek. „Tamhle je člověk, který po tobě touží.“ Podívala se na velkou ženu, s níž Emery hovořil, a usmála se na ni. „Omluvíte nás, že? Po Emerym je vždycky taková sháňka.“

„Samozřejmě,“ řekla žena a vypadala trochu zklamaně.

„Mattie, lásko moje, přišla jsi v poslední chvíli,“ mumlal Emery, když ho odváděla. „Mám dojem, že jsem se chystal sestoupit do neobyčejně zrádné propasti, aniž bych měl pořádnou horolezeckou výstroj. Už dobrých deset nebo patnáct let jsem neviděl takhle stavěnou ženu.“ Emery vrhl poslední toužebný pohled na obrovské poprsí, jež opouštěl. „Už je takhle nevyrábějí.“

„No, já nevím,“ řekl Hugh lehce. „Mám v kanceláři nějaký obrázkový kalendáře a tam jsou děvčata, který jsou právě takhle stavěný.“

„To je možné,“ souhlasil Emery.

Mattie vzdychla. „Emery, začínáš být opilý a v takovém případě jsi vždycky trochu obtížný.“

„Jsi hodná, že sis toho všimla. Pokusím se vydržet. Kam jdeme?“

„Ty pojedeš domů taxíkem,“ řekla Mattie a obrátila ho ke dveřím.

„Mám mnohem lepší nápad. Co kdybychom si šli něco sníst? Jen ty a já, samozřejmě. To elementární stvoření necháme tady.“

Hugh je v těsném závěsu následoval ze dveří. „Zapomeňte na to, Blackwelle. Máme s Mattii už něco v plánu.“

„Škoda,“ řekl Emery.

„Haló, Mattie,“ zavolal na ně Flynn, který se je snažil chytit ve dveřích. „Už odcházíte?“

„Bohužel,“ řekla Mattie.

„Neříkám, že to nebyla legrace,“ zavrčel Hugh.

„Mattie, přinesu ti ta plátna, jak nejdřív to půjde.“ Flynn šel za nimi až na chodník a čekal, až kolemjedoucí taxi zastaví.

„No dobře, Flynne, ale jak už jsem řekla, Ariel s tím nebude souhlasit.“

„O to se nestarej.“ Flynn otevřel dvířka taxíku a pomohl Blackwellovi dovnitř.

Mattie se posadila vedle Emeryho.

„Kam ksakru jedeš?“ zeptal se Hugh, když Mattie nastoupila do taxíku.

„Domů. Už mám dnes večer dost šampaňského a promočených chlebíčků. Pojedeš s námi? Jedeme stejným směrem.“

Hugh se na ni zklamaně podíval a pak nastoupil do vozu a posadil se vedle ní.

„Hezký večer vám třem,“ řekl Flynn nenuceně a sklonil se, aby se s nimi rozloučil.

„Jdi do prčic,“ řekl Hugh.

„Přesně totéž si myslím já,“ zavolal Emery Blackwell, když se vůz odlepil od chodníku.

„Neměl jsi tam dneska chodit, Emery,“ kárala ho Mattie. „Slíbil jsi mi, že zůstaneš doma na Whidbey Islandu dokud nedokončíš druhou knihu cyklu o Byronovi St. Cyrovi.“

„Nehubuj mne, Mattie, lásko má. Zasluhuji přestávku. Přísahám jako stárnoucí učenec, který prodal svou duši komerčnímu románu, že se vrátím na Whidbey hned zítra. Nemohl jsem prostě dnešní vernisáži odolat.“ Podíval se přes Mattii na Hugha, který zaplňoval velkou část prostoru. „A co vy, Abbotte?“

„Co je se mnou?“

„Necítíte určité perverzní potěšení z toho, že vidíte svůj vliv na Arielino dílo? Nenárokujete si také trochu umělecké nesmrtelnosti?“

„Jdi do háje.“

„Řečeno stručně. Jste člověk mála slov. No, pokud jde mne, sbírám okamžiky slávy kde a jak mohu. Sláva je pomíjející. Víš, Mattie, že jsem musel v té galerii vysvětlovat několika lidem, kdo jsem? Ponižující zážitek.“

„Neobávej se, čeká na tebe další sláva, až se vynoříš jako tajemný autor bestselleru o Byronovi St. Cyrovi,“ řekla Mattie jemně. „Přestaň se litovat a raději se těš na den, kdy budeš podpisovat své knihy v nákupním středisku.“

„Můj bože,“ zasténal Emery. „To je osud. Podpisovat v nákupním středisku. Udělal jsem opravdu smlouvu s ďáblem, Mattie Sharpová. A za to můžeš ty.“

„První kniha cyklu se objeví na pultech za pár týdnů, Emery, a jsem si jistá, že se budeš cítit mnohem lépe, až uvidíš, že jde na dračku. Věř mi.“

„Moje budoucnost je ve tvých rukách, má drahá Mattie.“

Za deset minut zastavil taxík před rekonstruovaným domem z devatenáctého století, který stál na náměstí Pioneer Square a kde byl Mattiin velký podkrovní byt. Mattie a Hugh vystoupili a po několika tichých pobídkách zaplatil Hugh nerad jízdné, včetně toho, co bude stát cesta Emeryho Blackwella k jeho domu na Capitol Hillu.

Taxi odjelo s Emerym, který seděl vznosně na zadním sedadle. Mattie vyhrabala z kabelky klíče a otevřela bezpečnostní dveře budovy.

„To byl tedy večer,“ zamumlal Hugh a stiskl tlačítko výtahu na chodbě.

„Něco jiného než Hellfire v sobotu v noci, že?“ poznamenala Mattie.

„To je mi Hellfire milejší.“

„Měl by sis zvyknout na takové večery, Hughu,“ řekla Mattie sladce. „Chodívám na několik vernisáží měsíčně a sama také nějaké pořádám pro své umělce. Jsem si jistá, že mě budeš chtít na každou doprovázet. Nakonec, přece se chceš stát součástí mého života tady v Seattlu, ne?“

„Tak dlouho, jak bude potřeba,“ připustil Hugh pochmurně.

10

Té noci se Hughovi poprvé zdálo, že věci nejdou tak hladce a lehce, jak očekával.

Ležel na Mattiině černém koženém gauči uprostřed změti pokrývek s rukama založenýma za hlavou. Byly skoro dvě hodiny ráno, avšak obloha za vysokými obloukovými okny Mattiina velkého ateliéru byla neonově jasná. Záře světel města v noci Hughovi vždycky vadila. Dával přednost sametové, vůní květin prosycené temnotě ostrovních nocí. Když zavřel oči, dokázal si vykouzlit v mysli obraz bledého měsíčního světla zalévajícího moře jako smetana.

Když viděl dnes večer Mattii uprostřed jejího světa, byl to pro něj větší šok, než očekával. Nakonec přece věděl, jak si vydělává na živobytí, znal její sestru a věděl něco o její rodině. Žasl nad tím, že ho tak překvapilo, když viděl Mattii pohybující se jako doma uprostřed davu v galerii.

Jedna jeho část odpověď znala. Nechtěl připustit, že byla součástí toho světa. Během posledních několika měsíců si připomínal pouze jejich noc vášně, kterou následovala její tichá prosba, aby ji vzal s sebou na ostrovy. „Vezmi mě s sebou, Hughu, tolik tě miluju. Prosím tě, vezmi mě s sebou.“ Celý uplynulý týden byl na svém vlastním teritoriu, tam, kde si sám vytvářel pravidla a kde se cítil dobře.

Když se před třemi dny objevil s ní v Seattlu a nastěhoval se do jejího přepychového ateliérového bytu, byl přesvědčený o své schopnosti během několika dnů ji přesvědčit, aby se přestěhovala na ostrov St. Gabriel. Byl si tím tak jistý, že se domníval, že potřebuje jen trochu času, aby překonal její zraněnou pýchu, vyplývající z jeho zasnoubení s Ariel.

Teď však vypadalo všechno mnohem složitěji, než se mu zdálo na St. Gabrieli. Hlodal v něm naprosto nový pocit nejistoty.

Po dvou nocích byl už také ze spaní na gauči zatraceně unavený.

Hugh odhodil pokrývky ze své provizorní postele a vstal. Přešel po červenočerném koberci, který, jak se domníval, měl představovat obývací část rozlehlého ateliéru, a kráčel po lesklé podlaze k oknům. Dlouho tam stál a pozoroval noční převozní parníček plující přes Elliott Bay.

Stále neklidný zašel do kuchyňského kouta, kde hrabal ve tmě, až našel sáček s koláčky z ovesných otrub, které Mattie koupila k snídani. Vytáhl jeden a zakousl se do něho. Měl dojem, že se nikdy nestane velkým příznivcem ovesných otrub, ale už jedl v životě horší věci. Například Cormierova rajčata sušená na slunci.

Ta vzpomínka mu přivolala řadu dalších, z nichž některé nebyly příjemné. Většina z nich obsahovala obraz zející rudé rány na Cormierově hrudi.

Hugh neměl nikdy mnoho přátel. Cormier byl jeden z mála, které měl. Pravdou bylo, že po nějakou dobu mu byl víc než přítelem, byl mu kdysi téměř otcem, tenkrát na začátku, kdy ještě hledal sám sebe a způsob, jak si vyzkoušet svou mladistvou mužnost. Od Paula se naučil řadu důležitých věcí, jako například jak být sám na sebe hrdý a jak žít podle kodexu cti. A jak přežít.

Hugh si náhle ostře uvědomil svou osamělost. Poslední dobou se mu ten pocit vracel stále častěji. Ve skutečnosti ho nepociťoval pouze ve chvíli, kdy se miloval s Mattii.

Tichý zvuk seshora ho přinutil obrátit se a podívat vzhůru, kde se nad obývacím prostorem zdvihalo další patro s otevřenou ložnicí. Byla ohražena červeným kovovým zábradlím a Mattiina postel se za ním ztrácela ve stínu.

Mattie byla jediným člověkem, který by mohl zahnat jeho osamělost.

Hugh dospěl k rozhodnutí. Položil na stůl nakousnutý koláček a vykročil k úzkému točitému schodišti. Tiše stoupal po kovových schodech k Mattiině ložnici.

Včera večer v galerii se cítil velice nepříjemně, když viděl, jak Flynn Grafton a Emery Blackwell Mattii obletují, jako by měli na ni nějaké přednostní právo.

S Mattii to nakonec neměl nijak jisté. Mohl ji ztratit, pomyslel si. Znal jediný způsob, jak se ujistit o svém nároku na ni. Potřeboval nějaké ujištění. Potřeboval vědět, že po něm stále ještě fyzicky touží, i když se snažila vymluvit si skutečnost, že by po něm toužila jako po manželovi.

Potřeboval vědět, že přinejmenším na určité úrovni mu stále ještě patří tak jako od jejich první noci před mnoha měsíci.

Mattie byla ještě vzhůru, když vycítila Hughovu přítomnost u své postele. Od chvíle, kdy před dvěma hodinami vystoupila po schodech ke své malé pevnosti u oblohy, nemohla usnout.

V duchu věděla, že k tomu dojde, když ne dnes v noci, tak tedy zítra nebo další noc. Brzy. To, co je nevyhnutelné, se nedá dlouho odkládat. Přitažlivost, která vládla mezi ní a Hughem, byla příliš silná, a strach, že ho stále ještě miluje, byl příliš naléhavý, než aby ho mohla ignorovat. Obrátila se a uviděla ho, jak stojí u její postele oblečený jen ve spodkách.

„Hughu?“

„Řekni mi, že mě chceš, Mattie. Poskytni mi aspoň to.“

„Chci tě. Ty to víš. O to ale nejde.“

„Teď ano.“ Sklonil se, zvedl pokrývku a vklouzl do postele vedle ní. „Jestli nechceš, abych se tě dotkl, nesáhnu na tebe. Ale já už další noc na tom tvým gauči dole o samotě nevydržím.“ Natáhl ruku a pohladil ji po rameni. „Už jsem prožil zatraceně moc nocí sám, bejby.“

Mattie ve tmě dlouho hledala jeho obličej a pak se s povzdechem vzdala, zvedla se na lokti a políbila ho na smyslná ústa. Její rty jen prchavě zavadily o jeho. Prsty jí sklouzly po jeho hrudi jako motýli.

„Mattie.“ Hughův úlevný vzdech vyšel z hloubi jeho duše. Napůl se zvedl a vtiskl ji nedočkavě zpátky do polštářů. Pak se na ni svezl jako tuna cihel.

Mattie ležela pod jeho váhou a otevřela mu ústa vstříc. Uvědomovala si jeho velké ruce, jak jí bloudí po těle, jak jí kloužou po prsou k žaludku a níže. Pak jí vklínil nohu mezi stehna, rozevřel je a rukou ji laskal na tom nejintimnějším místě.

Mattie vydechla, cítíc, že ji téměř okamžitě zalilo horko a že vlhne. Hugh jí jazykem zaplnil ústa. Vypjala proti němu tělo a hlavu zvrátila přes jeho paži.

„To je ono, bejby. Panebože, ano. Jsi tak horká, tak vlhká, tak báječná.“ Vnikl jí mezi stehna a jejíma nohama si obemkl boky. „Sevři mě pevně, bejby. Pusť mě dovnitř a drž mě tam.“

Mattie cítila, jak její smysly zachvacuje žár a vzrušení. Chtěla mu říci, aby zmírnil tempo, avšak nenalézala slov. S Hughem bylo všechno tak těžké, tak rychlé a tak ohromující. Milování s ním byl primitivní zážitek jako třeba plavání v moři nebo běh džunglí. S ním neexistoval žádný pomalý, delikátní a civilizovaný způsob.

Cítila, jak se k ní jeho mužství tiskne, cítila, jak prsty rozvírá její něžné lupínky a cítila, jak vniká, vedeno jeho rukou, dovnitř.

„Jsi tak úzká,“ řekl s chraptivým údivem, když zvedl boky, aby do ní pronikl hlouběji. „Bejby, s tebou mám tak báječný pocit.“

A pak už byl celý v ní, naplňoval ji, napínal ji a každé jednotlivé zakončení nervů uváděl v poplach. Jeho ústa opět zakryla její a zmocnil se jich právě tak do hloubky, vlhce a úplně, jako se zmocnil hladkého, úzkého a senzitivního místečka mezi jejíma nohama.

Mattie zavřela oči a odpoutala se od všeho, co ji dosud drželo při zemi. Objala Hugha a tiskla se k němu vší silou.

Byl to divoký, šílený běh nocí s obrovským vlkem. Byla konečně svobodná a byla se svým pravým druhem. Na této cestě nebylo nic měkkého nebo něžného, avšak když skončila řadou krátkých delikátních křečovitých záchvěvů, které jí prochvívaly, byla v extázi.

Odvrátila tvář k polštáři a zhluboka se nadechla.

„Mattie?“

„Ano?“

„Od teďka budu spát s tebou tady nahoře. Dohodneme se aspoň na tom?“

„Ano.“

„Vidíš?“ Hugh se v temnotě zasmál a převalil se na záda. „Máme toho hodně společnýho.“

„Sex není všechno, Hughu.“

„Ne, ale je to začátek.“ Hovořil lenivě a spokojeně. „Báječný začátek. A to není všechno, co svědčí pro nás,“ připojil a zívl. „Už jsem ti to dneska říkal.“

„Co tedy máme my dva ještě společného?“ Byla zvědavá, i když nechtěla. Opřela se o lokty a dívala se dolů na něho. „Pokračuj, Hughu. Jmenuj jedinou věc.“

Intenzivní lesk jeho stříbrošedých očí viděla i ve tmě. „Nechápeš to? Jsme oba vyděděnci, bejby. Podstrčené děti. Po větší část našich životů jsme nepatřili tam, kde jsme byli.“

Mattie poplašeně zamžikala. Pak se zamračila. „To není pravda.“

„Je to pravda. Myslím, že tys to poznala první. Proto jsi mě taky před rokem prosila, abych tě vzal s sebou. Tenkrát jsi to instinktivně chápala, ale potom, když jsem tě opustil, jsi byla příliš rozhněvaná, než abys mi ještě dala další šanci. Teď si vymýšlíš všelijaký výmluvy, říkáš si, že tě chci jenom proto, že jsem nedostal Ariel. Snažíš se mě přesvědčit, že náš způsob života je natolik odlišný, že nemůžem žít spolu.“

„Náš způsob života je odlišný. Pro nás nepřichází v úvahu žádný kompromis, Hughu. A ty jsi skutečně chtěl nejdřív Ariel, to nemůžeš popřít. I pak, když ses se mnou tenkrát vyspal, stále jsi ještě chtěl ji.“

„To ne.“

„Ano, je to tak, kruci. Řekl jsi, že nejsem tvůj typ, nepamatuješ se? Dík za vyspání, ale musím chytit letadlo na ostrovy.“

„Mattie, ty máš strach,“ řekl jemně. „Proč to nepřipustíš? Vím, že jsi musela sebrat všechnu svou sílu, abys mi udělala před rokem tu nabídku a já jsem byl hlupák, že jsem ji odmítl. Ty máš ale spoustu kuráže, bejby. Vím to teď docela určitě, viděl jsem, jak ses chovala na ostrovech. Proč bychom neměli dát našemu vztahu další šanci? Opravdovou šanci?“

Vtáhla do sebe dech a divoce vykřikla. „Nezapomínej, že teď ti už nabídku znova dělat nemusím. Teď jsi udělal nabídku ty mně. Vybral sis, že mě budeš následovat do Seattlu. Jsi teď tady a já se nemusím vracet zpátky na ostrovy.“ Dlouhou dobu mlčeli a zírali na sebe tmou. Byl to zápas vůlí. Mattie cítila Hughovo odhodlání, které na ni útočilo a hledalo slabá místa v její obraně. Byla zticha jako králík, který se setkal s vlkem.

Pak se ale vlk zasmál. „Klid, bejby. Uvidíš, že to bude fungovat. Potřebuješ jenom trochu času, aby ses naučila mi důvěřovat. Teď ale spi. Oba musíme jít ráno do práce.“

„Hughu,“ řekla Mattie zvědavě, „pracuješ rád u Vailcourtů v ústředí?“

„Už jsem pracoval na horších místech.“

„Tobě se tam nelíbí. Nenávidíš to tam, viď? Ty nejsi žádný městský člověk. Oba to víme.“

„Nedělej si starosti. Jak už jsem řekl, pracoval jsem na horších místech.“

„Ale, Hughu –“

„Tiše, bejby. Spi.“ Přitáhl si ji k boku a přivinul ji ke svému tvrdému, hubenému, silnému tělu. Na její štíhlé lýtko položil svou svalnatou nohu.

Mattie cítila, že během několika minut usnul. Ona však byla dlouho vzhůru.

Mattie se pohodlně opřela v křesle za malým psacím stolem ve své kanceláři a pozorovala bizarně vypadající stvoření před sebou.

Shock Value Fredericksonové, jak se tento měsíc sama nazvala, bylo asi pětadvacet let. Byla hubená, až vychrtlá, a měla spoustu světlezelených vlasů, které jí trčely v tuhém, nalakovaném účesu kolem hlavy. Na každé ruce měla tucet cinkajících kovových náramků a v každém uchu čtyři náušnice. Měla také tenký kovový kroužek v nose. Světlehnědé oči měla orámované černou a zlatou barvou a její oblečení bylo směsicí vyřazených oděvů od Armády spásy, jež přidržoval těžký kovový opasek.

„Tak co myslíte, Mattie?“ Shock Value ukázala na svoji nejnovější kovovou skulpturu, která stála na zemi vedle její židle. „Vezmete to do prodeje?“

Mattie vzdychla. „Vidím, že jste stále ještě ve svém období Konce světa. Je to zajímavé, ale my obě dobře víme, že se to mým klientům líbit nebude. Možná že by to vzala galerie Christiny Fergusonové.“

Shock Value se nejistě zavrtěla na židli. Na rukou a v uších jí zachrastil kov. „Ta to také nechtěla. A taky nikdo jinej, kde jsem to zkoušela, Mattie. Jsem v týhle chvíli ve špatný situaci. Posledních deset dolarů jsem utratila za materiál a už celý měsíce jsem nic neprodala.“

„Myslela jsem, že jste se finančně vzchopila, když teď pracujete v té restauraci, jak jsem vám to zařídila.“

„Vzchopila jsem se. A od vás to bylo opravdu skvělý, že jste mi to zařídila, ale oni mě tam nechápali.“ Shock Value se vážně naklonila dopředu. „Víte co? Oni mě jednoduše vyhodili, protože jsem párkrát přišla pozdě. Věřila byste tomu? Říkala jsem jim, že jsem celou noc dělala ve svým ateliéru a že jsem si neuvědomila, kolik je hodin, ale ředitel mě ani nevyslechl.“

„Rozumím.“

„Mattie, prosím vás. Pracuju teď na něčem opravdu velkým. Potřebuju jenom trochu času a pár drobnejch, abych s tím několik tejdnů vydržela, dokud to nedokončím.“

„Něco podobného jako je tahle Prázdná díra?“ Mattie kývla hlavou ke skulptuře na zemi.

Shock Value zavrtěla netrpělivě svou zelenkavou hlavou. „Ne ne, s tím končím. Tohle období mám za sebou. Chci tím říct, že to bylo užitečný a tak, protože mě to přinutilo se soustředit, víte? Teď se ale dostávám ke skutečně důležitý práci. Musím ale mít možnost pracovat.“

„Měla jste utratit svých posledních deset dolarů za jídlo. Jste strašně hubená.“

„Na jídle mi nezáleží. Musím mít možnost si kupovat materiál. Vy jistě víte, jak je kov drahej.“

„Tu práci v restauraci jsem vám opatřila proto, abyste kvůli své umělecké práci neumřela hladem. Dávají tam zaměstnancům jedno jídlo denně zdarma.“

„Já vím, Já jsem ho ale obyčejně prošvihla.“

Mattie vzdychla. „Pokusila jste se získat stravenky na sociálním úřadě?“

„Mattie, na sociálce chtějí, abyste jim dokázala, že hledáte zaměstnání. To já nemůžu. Já už pracuju. Moje umění je má práce. Přísahám, že se vrátím zase na místo číšnice, jen jak dokončím dílo, který mám v plánu. Potřebuju jenom několik tejdnů svobody. Musím získat nějaký peníze. A rychle. Jestli nemůžete prodat Prázdnou díru, mohla byste mi aspoň něco půjčit?“

Mattie se zahleděla na skulpturu, kterou Shock Value přinesla. Byla to jedna z jejích posledních kreací, vytvořená z drátů, zrezivělého kovu a použitých polystyrénových šálků.

Nebylo pochyb, že práce Shock Value byly robustní a plné energie. Mattie od začátku viděla její možnosti. Avšak její talent ještě nedozrál. Mattie věděla, že ať už z ní vyzařovalo jakékoli množství energie, Prázdná díra by se v její galerii nikdy neprodala. Měla svou vlastní sílu, ale byla to síla ošklivosti.

Nicméně bylo jasné, že jednoho dne bude Shock Value Fredericksonová vynikající sochařkou, ale do té doby musela také jíst.

„Bude vám na nějakou dobu stačit sto dolarů?“ zeptala se konečně Mattie.

Shock Value rychle přikývla. „Bude mi stačit cokoliv. Můžete si tady nechat Prázdnou díru jako zástavu.“

Mattie sáhla po peněžence ve spodní zásuvce psacího stolu a vyňala pět dvacetidolarovek, které si právě ten den vyzvedla v bance. „Tady máte. Prázdnou díru si můžete vzít s sebou, ale musíte mi odpřísáhnout, že mi dáte jako prvnímu člověku dílo, na němž teď pracujete. Ať už je to cokoliv. Platí?“

„Je vaše.“ Shock Value zazářila úlevou, popadla z Mattiiných rukou dvacetidolarovky a sebrala ze země svou skulpturu. „Nebudete toho litovat, Mattie. Slibuju. Díky.“

Shock Value se obrátila a zamířila ke dveřím se svou obvyklou horečnou energií. Málem se srazila s Ariel, která právě vstupovala do kanceláře.

„Promiňte,“ zamumlala Shock Value a spěchala ven, svírajíc Prázdnou díru v obou rukou.

Ariel se podívala na Mattii. „Kolik jsi jí dala?“

„Sto dolarů.“

„Už je neuvidíš.“ Ariel vešla a posadila se na židli, kterou právě Shock Value uvolnila.

Mattie uložila peněženku zpátky do zásuvky. „O tom nic nevím. Shock bude brzy velice dobrá. Dokonce i prodejná, jakmile získá kontrolu nad svým talentem. Její práce mají ostré kontury a překypují kvalitou, která se může jednoho dne přetvořit v takové věci, jež se budou v mé galerii dobře prodávat.“

„Chceš tím říci, jestli udělá své věci dostatečně hezké, aby se líbily tvým průměrným klientům z řad obchodníků, malých podnikatelů a počítačových programátorů?“

Mattie se ušklíbla. „Já vím, že nemáš o lidech, kteří nakupují v mé galerii, vysoké mínění, Ariel, ale další poučování na tohle téma nepotřebuju. Smiř se s tím, že jsem další z těch beznadějných případů lidí, kteří se domnívají, že existuje taková věc, jako je dobré umění pro masy. Jak to říká paní Eberlyová, proč si věšet do obývacího pokoje něco, z čeho se člověku vždycky zvedne žaludek, kdykoliv se na to podívá?“

Arielin úsměv zhořkl. „No dobrá, obě známe svůj vkus. Ale o tom jsem se s tebou bavit nepřišla.“

„O čem chceš se mnou mluvit?“

„Řekni mi, drahá sestro, jak dlouho chceš být dobrou vílou na rozdíl ode mě, zlé čarodějnice? Osobně mě to už trochu unavuje. Byla bych ráda, kdybys nechala mé muže na pokoji.“

„Proboha,“ řekla Mattie. „Zdá se, že to bude jeden z těch nepříjemných pohovorů, kdy velká sestra domlouvá malé sestře. Víš, jak je nenávidím. Vždycky vyhraješ.“ Mattie se opřela v křesle a zkontrolovala, jestli je dost vody v elektrické konvici stojící na zemi za ní. Když uviděla, že je plná, zapjala ji.

„Mattie, tohle už zachází příliš daleko.“

„Dala by sis šálek bylinkového čaje a pár ovesných koláčků? Nějaké mi od snídaně zbyly.“

„Prokrista, Mattie, ne, nechci žádný ovesný koláček. Jak můžeš myslet v téhle chvíli na zdravou výživu? Ale to jsi celá ty. Nesnáším to. Vždycky jsem to nesnášela. Všichni v celé naší rodině to nesnášejí. My ostatní ventilujeme své emoce normálním, zdravým způsobem, ale ty se vždycky pokoušíš změnit předmět hovoru.“

„Víš přece, že se neumím hádat,“ upozornila ji pokorně Mattie. Podívala se na ovesný koláček, rozhodla se však, že nemá hlad. „Hádky mi působí stres.“

Byla to pravda. Kdykoliv došlo na hádku s kterýmkoliv členem jejího temperamentního, vášnivého a předrážděného klanu, octla se vždycky v nevýhodě z toho prostého důvodu, že byla jediná v rodině, která se opravdu hrozila scén. Bylo jí z nich fyzicky špatně. Všichni ostatní se v nich vyžívali. A co víc, šlo jim to. Při vzácných příležitostech, kdy se Mattie pokusila vyvolat scénu, ji vždycky předstihli. Byli o tolik lepší.

Kromě toho, kdy vyvolala scénu s Hughem. Ve skutečnosti se s Hughem pohádala víc než jednou, a nikdy necítila, že by jí bylo fyzicky špatně.

„Možná že se neumíš hádat, protože jsi zbabělá. Kdybys jen jednou zabojovala, nebyla bys ve stresu.“

Mattie vzdychla. „Nejsem taková osobnost, abych se mohla věnovat tomuhle druhu dramatu, nejsem taková jako ty, matka, otec a všichni ostatní v rodině. Takové věci mi působí stres. Ty víš, že se teď snažím stresu vyhýbat.“

„Ty vůbec nevíš, co to stres je,“ vypálila na ni Ariel. „Já ti řeknu, co je skutečný stres. Včerejší večer byl pro mne velice stresující.“

„Včerejší večer?“ podivila se Mattie. „Co bylo na včerejším večeru tak stresujícího? Retrospektivní výstava tvých prací měla velký úspěch.“

„To jistě. A ty si myslíš, že když jste odešli, všichni mluvili o mých pracích? Nemluvili. Hlavním předmětem rozhovoru byla ta roztomilá scénka dole na chodníku, kde jste se ty, Flynn, Emery a Hugh shromáždili jako ti nejlepší přátelé, což zřejmě jste. A pak jsi ty, drahá sestro, měla tu drzost nastoupit do taxíku s mým bývalým manželem a bývalým snoubencem a odjet s nimi kamsi do noci. Jaký jsem z toho měla pocit, co myslíš?“

„Myslela jsem, že si toho nikdo nevšiml,“ řekla Mattie chabě.

„Nesmysl. Ty prostě takové věci děláš ráda. Chceš, abych vypadala jako Zlá královna, zatímco ty si hraješ na Sněhurku.“ Ariel vyskočila ze židle a obešla místnost.

„Tak to není, Ariel.“ Mattie pozorovala ostražitě svou sestru. Ariel se zřejmě chystala na jednu ze svých opravdu bouřlivých scén. Když se do toho dala, byla schopná vyvolat skutečnou bouři s blesky.

„Neříkej mi, že to tak není. Já vím, jak to je a jak to vždycky bylo. Každý si myslí, že jsem nějaká amazonská bohyně v kovovém brnění, která má potěšení z toho, když ničí muže. Ale to není pravda.“ Obrátila se a hleděla na Mattii. „Rozvod s Emerym nebyla moje vina.“

„Já vím, Ariel.“

„Ty to nevíš, kruci. Jak bys to mohla vědět? Ty jsi nikdy nebyla vdaná. Proč by ti to mělo vadit? Ty sis užívala, když jsi utěšovala muže, které jsem vyřídila a skoncovala s nimi, viď?“

„Počkej, Ariel…“

„Těšilo tě, když si všichni mysleli, že jsi jediná žena, která je neobyčejně citlivá, a svůj nedostatek uměleckého talentu sis nahrazovala tím, že jsi předváděla hloubku své ženské empatie a porozumění. Už jsi chytila Emeryho a Hugha, ale to ti nestačí. Teď už jsi zaťala své drápy také do Flynna.“

„To není pravda.“ Mattie seděla v křesle ohromená. Nikdy ji nenapadlo, že by Ariel mohla na Flynna žárlit. Ariel byla vždycky, pokud šlo o muže, naprosto sebejistá, stejně jako pokud šlo o její talent.

„Je to pravda. Ty si prostě chceš připojit Flynnův skalp ke své sbírce skalpů. Chceš ho přimět k tomu, aby se k tobě obrátil a vyplakal se ti na prsou stejně jako ti ostatní. Víš, co o tobě jednou řekl Emery? Že jsi taková sladká, staromódní ženuška, velice mile působící na mužské ego. Žena toho druhu, která se narodila, aby věrně čekala na hradě, až se její válečník vrátí domů.“

Mattie si skryla obličej v dlaních. „Můj bože, to zní hrozně. Zvláště když všichni vědí, že takové ženy nudí muže k smrti.“

„Nedovolím ti to, Mattie.“

„Co?“ vzhlédla Mattie.

„Můžeš mít Emeryho a můžeš mít Hugha, jestliže je chceš, ačkoliv opravdu nevím proč. Ale nemůžeš mít Flynna.“

„Já Flynna nechci, ksakru.“ Mattie prudce vyskočila na nohy, jak ji napětí této chvíle elektrizovalo. „Nechtěla jsem ani Emeryho. Byli jsme vždycky jenom přátelé, což je čistá pravda. Jediný, koho jsem chtěla, byl Hugh, ale toho jsem nijak nezajímala, když jsem se mu minulý rok nabídla na stříbrném tácu. Takže přestaň ze mě dělat nějakou Jezabel, která se specializuje na tebou odmrštěné muže. Nechci po tobě žádné zbytky, Ariel, a nikdy jsem je nechtěla.“

Ariel na ni zírala. „Jak to myslíš, že jsi se loni Hughovi nabídla na stříbrném tácu?“

„Proč jen jsem se dala zatáhnout do téhle hloupé hádky? Zapomeň na to. Zapomeň na všechno.“ Vzácná a nepovědomá hněvivá emoce odumřela tak rychle, jako se zrodila. Mattie klesla unaveně zpátky do svého křesla překvapena, že ačkoliv se cítila hádkou vyčerpána, nebylo jí fyzicky nevolno. Pokud šlo o hněv, zlepšila se. Možná že to bylo tréninkem, který měla s Hughem.

„Řekni mi, cos myslela tou záležitostí se stříbrným tácem,“ naléhavě se ptala Ariel a opřela se oběma dlaněmi o Mattiin stůl.

„Není tu nic k vyprávění. Když jsi minulý rok odkopla Hugha, udělala jsem ze sebe hlupáka. To je všechno, věř mi. Dal mi pořádnou lekci.“ Voda se v konvici vařila. Mattie sáhla dolů, aby ji vypnula a všimla si, že se jí třesou ruce. Stres, pomyslela si. To ze stresu se třásla. Dnes musí určitě jít v poledne na hodinu aerobiku. Cvičení jí pomůže vyrovnat se s úzkostí.

„Jak to, že jsi ze sebe udělala hlupáka? Co se mezi vámi dvěma stalo? Scházela ses s ním, když jsme byli zasnoubení?“ ječela zuřivě Ariel.

„To ne, samozřejmě. Tvoji muži si mě nikdy nevšimnou, dokud s nimi neskoncuješ. To bys měla vědět. Příliš je oslepuješ.“

„Co se stalo? Jak to, že jsi ze sebe udělala hlupáka?“

„Nech toho, Ariel.“

„Ne, nenechám. Chci to vědět. Řekni mi, co se stalo.“

Mattie zhluboka vydechla. „Je to tak trapné. Večer předtím, než měl Hugh odletět zpátky na ostrov St. Gabriel, jsem mu zavolala. Řekla jsem mu, že může přenocovat v mém bytě. Připojila jsem nějakou idiotskou poznámku o tom, že ho to přijde levněji než v hotelu na letišti, kam měl namířeno.“

„Ale, Mattie.“

„Já vím. Znělo to právě tak hloupě, jako to zní teď. Jenže se večer objevil u mých dveří. Nebyl v dobré náladě. Byl zlostný a neklidný jako vlk v kleci. Měl už v sobě nějaký alkohol. Udělala jsem chybu, když jsem mu během večeře nalila ještě pár drinků.“

„Panebože. Zahrávala sis s ohněm.“

„Hm, ano. Byla to pro mne nová zkušenost,“ připustila suše Mattie. „Jsem si jistá, že si umíš představit, jak to dopadlo. Hugh vypil po večeři velkou část láhve drahého koňaku a pak víceméně padl do postele. Se mnou. Musím přiznat, že jsem ho trochu postrčila.“

„Co sis myslela, že tím dokážeš?“ ptala se Ariel napjatě. „Chtěla sis dokázat, že jsi schopná ho svést?“

„To ne. Ne tak docela.“ Mattie si pohrávala s perem na stole. „Chtěla jsem, aby mě vzal s sebou na ostrov St. Gabriel, až bude ráno odlétat.“

Ariel zírala překvapeně na sestru. „Ty jsi s ním chtěla utéct na ostrovy? Ty? Nemohu tomu uvěřit.“

„Co ti mám říct? Trochu jsem se pomátla. Věř mi, že podruhé už se to nestane.“

„Ale on tvrdí, že je s tebou zasnoubený. Bydlí s tebou ve tvém bytě.“

„To on mluví o sňatku. Já považuju současné uspořádání za milostný poměr.“ Mattie se ponuře usmála. „Neboj se, Ariel, nebude to trvat dlouho. Jednoho dne nastoupí Hugh do letadla a odletí na ostrovy.“

„Chudák Hugh.“

Mattie se zamračila. „Proč chudák?“

Avšak Ariel už učinila jednu ze svých bleskových proměn nálady. „A chudák Emery. Víš, v poslední době se zamýšlím nad tím, čím to je, že vždycky přitahuju ztracené existence. Je to zvláštní, protože si lidé myslí, že je ruinuju já, ale pravdou je, že již v sobě nesou zárodky své vlastní zkázy. Já jsem pouze katalyzátor, který nejspíš celý proces urychluje.“

„Proboha, Ariel.“

„Nenesu odpovědnost za to, že si Emery a Hugh zničili život.“

„Samozřejmě že neneseš. A jejich životy nejsou vůbec zničené. Ujišťuju tě, že oba mají do budoucnosti velké plány.“

Avšak Ariel se už zmocnila nového tématu vhodného pro drama. „Včera večer jsem měla strašný pocit viny, když jsem tě s nimi viděla venku na chodníku.“

„Ty přece žádný pocit viny mít nemusíš.“ Také Mattie už byla na tuto roli zvyklá. Roky strávila tím, že uklidňovala Ariel a všechny ostatní v rodině.

„Je docela možné, že je to moje vina. Že dělám něco, čím je ničím.“

„Ariel, přestaň. To není pravda a ty to víš.“ Mattie začínala být poděšená. Arieliny emoce se nedaly předvídat. „Proboha, nazačínej si libovat v pocitech nezasloužené viny. Není to tvůj styl a bude ti dlouho trvat, než se z toho dostaneš a začneš zase malovat.“

„Na tom nezáleží. Nevzala jsem štětec do ruky celé týdny. Jsem celá vystrašená z toho, co se děje mezi mnou a Flynnem.“

„Čeho se bojíš?“

„Že mu udělám to, co jsem udělala Emerymu a Hughovi.“ Se vzlykem se Ariel rozběhla ke dveřím.

11

Mattie vystoupila z výtahu v šestadvacátém patře vysokého mrakodrapu v centru města a kráčela po koberci širokou chodbou. Několikrát se zhluboka nadechla, aby zapudila povědomé napětí, a pak si uvědomila, že svírá křečovitě papírový sáček, který nese v podpaží, a řemínek své kabelky. Byla to sem nahoru dlouhá cesta a kabina výtahu byla plná lidí.

Když dojeli do dvanáctého patra, kde nastoupilo pět dalších exemplářů lidstva, vzpomněla si na jeskyně na ostrově Purgatory. Opravdová úzkost se jí zmocnila ve dvacátém patře, kde se zavřené dveře na okamžik zasekly. Když výtah dorazil do dvacátého šestého patra, doslova z kabiny vyskočila.

Vždycky měla s výtahy trochu problém, avšak poslední zážitek byl neobyčejně náročný. V těchto dnech, což byl fakt, se musela snažit víc než normálně, aby svůj stres zvládla. Možná že to bylo tím, že ho měla víc než obvyklou dávku, připomněla si ponuře. Život s Hughem Abbottem pod jednou střechou rozhodně nepřispíval ke klidu. Bylo to, jako by člověk musel ovládat velké divoké zvíře, takové, které jen čeká, kdy se bude moci vrátit do divočiny. A odvléci ji s sebou, samozřejmě. Věděla, že to bylo vždycky v pozadí jeho mysli, i když ji neustále ujišťoval, že chce v Seattlu zůstat neomezenou dobu.

Neomezenou dobu, musela se smát. Znala Hugha Abbotta víc než dobře. Nebyl to ani trochu trpělivý člověk.

Možná že by měla zdvojnásobit svou ranní dávku vitaminu B a niacinových tablet, pomyslela si Mattie. Působily dobře proti stresu.

Ve dvacátém šestém patře Vailcourtovy budovy viselo na stěnách několik vynikajících obrazů. Bylo to jedno ze tří pater, kde sídlilo vedení. Mattie na žádost své tety vybrala obrazy a měla radost, že stále ještě vypadají tak dobře jako v den, kdy se sem zavěsily. Některá umělecká díla během doby nevydržela, i když při prvním umístění na stěnách vypadala skvěle. Tak to v tomto obchodě chodilo. Jenom opravdu dobrá díla vypadala výborně i po pěti, po deseti nebo po stu letech.

Mattie se zastavila u otevřených dveří jedné kanceláře a nahlédla dovnitř. U velkých psacích stolů seděli dva lidé, mladý muž a asi padesátiletá žena. Na každém stole bzučel počítač. V místnosti bylo obvyklé kancelářské vybavení. Faxy, zvláštní telefony, laserové tiskárny a různé druhy počítačových doplňků. Na mnoha místech se vršily stohy papírů. Zdálo se, že moderní přístroje plodí víc papíru než ty staré.

Atraktivní, pečlivě upravený mladík u prvního stolu vzhlédl a spatřil Mattii, stojící ve dveřích.

„Přejete si?“ zeptal se mladík s nadneseným přízvukem.

„Jen jsem se tu zastavila, abych se podívala, jestli je tu Hugh, tedy pan Abbott,“ řekla Mattie a pomalu vstoupila do kanceláře. Cítila se celá nesvá a uvědomila si, že to bylo tím, že si nedovedla představit Hugha, jak pracuje v takovém vytříbeném prostředí. Nějak to k němu nešlo.

„Pan Abbott je velice zaneprázdněný,“ řekl mladík uhlazeně. „Máte s ním domluvenou schůzku?“

„Ne ne, ale to je v pořádku,“ řekla Mattie rychle. „Jestli má práci, nevyrušujte ho, prosím. Náhodou jsem v budově, a tak jsem si myslela, že ho pozdravím.“

„Řekněte mi vaše jméno a já se zeptám, jestli by si na vás našel čas,“ nabídl jí mladý muž.

„Mattie Sharpová. Ale opravdu, to je v pořádku. Nedělejte si starosti. Poběžím hned dál. Můžete mu dát tohle, jestli budete tak laskavý.“ A podávala mu papírový sáček, který držela v ruce. „Dnes ráno si ho zapomněl. Podezřívám ho, že naschvál.“

„Slečna Sharpová.“ Jméno mu okamžitě řeklo, o koho jde. Mladík, který již natahoval ruku, aby převzal sáček, ji nechal sklesnout a usmál se. „Okamžik, prosím.“ Stiskl tlačítko intercomu a začal do něj mluvit.

V tom okamžiku se dveře vedlejší kanceláře rozletěly a Hugh nahlédl dovnitř. „Gary nebo Jenny, jeden z vás mi hned přineste zprávu z římské pobočky. A hoďte sebou, nemám na to celý den.“

„Mám ji zrovna tady,“ ozvala se žena klidně a sáhla po silném šanonu, který ležel na jejím stole.

„Výborně. Děkuju.“ Hugh natáhl ruku, když se sekretářka zvedla od stolu.

„Promiňte, pane Abbotte,“ řekl Gary. „Máte tu návštěvu.“

„Teď ne, Gary, mám moc práce,“ řekl Hugh a začal listovat v šanonu. „Řekl jsem vám, že až do odpoledne nechci nikoho vidět.“ Vzhlédl a konečně si všiml Mattie, stojící poblíž sekretářčina stolu. „To jsi ty, bejby. Neviděl jsem tě.“

„Asi proto, že moje šaty mají stejnou barvu jako koberec,“ zažehrala Mattie a podívala se na svoje béžovohnědé oblečení.

„Musím přiznat, že vynikáš víc v červeném,“ zazubil se Hugh. „Pojď dál.“ Jeho úsměv se změnil v zakabonění, když se na ni zblízka podíval. „Co se ti stalo? Vypadáš příšerně.“

„Díky. Ty šaty nejsou tak špatné, vid?“

„Vykašli se na ty zatracené šaty. Jsi bledá jako smrtka.“ Hugh zavřel dveře a pokynul jí na křeslo stojící u vysokého okna. „Vypadáš přesně tak jako tenkrát, když jsme šli podzemními chodbami na Purgatory.“

„Ve výtahu bylo moc lidí,“ vysvětlovala Mattie, když se usazovala do křesla. Rozhlédla se po přepychově zařízené kanceláři s vyleštěným dřevěným psacím stolem, tlustým kobercem a značkovými křesly. „Pěkná kancelář. A žádný kalendář s děvčaty na stěnách.“

„Neboj se. Už jsem jich pár objednal, abych si je tady rozvěsil. Budu se cítit víc doma. Co tady děláš?“

„Přišla jsem na královský příkaz. Dnes ráno mi zavolala teta Charlotta a řekla mi, že mě chce vidět. Asi kolem desáté bude pro mě volná.“

„Dneska je čtvrtek. Vždycky ve čtvrtek v deset si dává masáž dole ve fitness klubu.“ Hugh se rozložil ve svém velkém manažerském křesle a nohy ve vysokých botách položil na lesklou stolní desku.

„Správně. Pozvala mě, abych se k ní připojila. Můžeme si prý popovídat při masáži.“

„O čem si vy dvě budete povídat?“ zeptal se Hugh a pátravě přimhouřil oči.

„Zřejmě o tobě. To je předmět, o kterém se mnou v poslední době lidé nejvíc mluví. Zastavila jsem se tu, jen abych ti dala tohle.“ Mattie vyňala z hnědého papírového sáčku láhev hustého, barevného džusu. „Ráno jsi utekl a nechal jsi to doma.“

Hugh vypadal otřeseně. „Mou zeleninoovocnou šťávu? Když jsi vynaložila tolik práce, abys ji pro mě namixovala? A já jsem ji nechal v lednici? To je neuvěřitelný, že jsem něco takovýho byl schopen udělat. Poslední dobou začínám zapomínat.“

„To bude asi stresem.“

Hugh se zasmál. „Co je v tom tentokrát?“

„Kombinace citronu, papáje a banánu s pýrem plazivým a trochou otrub kvůli vláknině. Říkala jsem ti, když jsem džus ráno připravovala, že ti dodá v poledne spoustu energie. Je v něm mnoho vitaminů a enzymů.“

„Gary dělá docela dobrou kávu,“ řekl Hugh s nadějí v hlase. „V kávě je taky spousta energie.“

„Ale žádná výživa,“ řekla Mattie a zatvářila se káravě.

„No dobrá. Žádná výživa. Fajn, strč ten džus tamhle do tý malý ledničky, já si ho vypiju pozdějc. Kdy máš jít za Charlottou?“

„Už bych měla běžet,“ řekla Mattie a otevřela tiše bzučící přihrádku v knihovně na druhé straně místnosti. „To je imponující, Hughu. Tvoje vlastní lednička. Všechny domácí potřeby na místě.“

„Všechny ne,“ protáhl. „Docela by se mi hodil gauč.“

„Na co potřebuješ gauč?“ zeptala se, když se narovnávala, a pak se její oči setkaly s jeho vyzývavým, jednoznačným pohledem, a začervenala se. „Ach, ty myslíš jen na jedno, Hughu Abbotte.“

„Jen bych chtěl být líp připravený na tvoje návštěvy,“ řekl Hugh a shodil nohy ze stolu. Pak se přemýšlivě podíval na vyleštěnou dřevěnou desku stolu. „Ovšem je tu ještě ten stůl, co říkáš?“

„Nech toho,“ řekla pevně a vzpomínka na minulou noc ji zalila horkem. „Musím nahoru. Už musím běžet.“

„Snad tedy někdy jindy. Pojď, doprovodím tě k Charlottinu paláci.“

„To není třeba, vím, že máš práci.“

„Tak zlý to zas není.“

Vzal ji za paži a vedl ji přes kancelář na chodbu. U výtahu, jehož dveře se právě otevřely, čekal hlouček lidí.

„Promiňte,“ řekl Hugh chladným, velitelským hlasem, když vtáhl Mattii do prázdného výtahu. „Kontrola bezpečnosti. Další výtah tu bude za minutu.“

Dveře se zavřely několika udiveným tvářím před nosem a Mattie s Hughem zůstali sami v kabině. Hugh stiskl tlačítko k prezidentskému patru.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Mattie.

„Myslel jsem si, že už máš dneska dost přeplněných výtahů.“ Hugh spokojeně složil paže na prsou a opřel se o stěnu. Usmíval se.

„Takže jsi všechny vykopl, abych nemusela jet v přeplněné kabině?“ Mattie se začala smát. „Ale, Hughu, no tak.“

„Co je na tom tak směšnýho?“

„Směšné je, dívat se na tebe, jak uplatňuješ svou autoritu. Docela ti to jde. Asi je to u tebe přirozené.“

„Na tomhle světě nedostaneš nic zadarmo.“ Sáhl po ní, přitáhl ji k sobě a divoce ji políbil, právě když se dveře výtahu otvíraly. „To už jsem se naučil dávno, bejby.“

„To je báječný pocit, teto Charlotto. Ohromný. Senzační.“ Mattie ležela tváří dolů na masážním stole a bíle oblečená žena s překvapivě silnýma rukama jí masírovala záda. Hnětla je, tloukla do nich a bušila a bylo to báječné. „Ty říkáš, že se dáváš masírovat jednou týdně?“

„Přinejmenším,“ řekla Charlotta Vailcourtová z vedlejšího stolu. „Někdy častěji, když na mne dolehne více stresu.“

Další žena v bílém pracovala pečlivě na Charlottě. Mattie otevřela oči a podívala se na svou tetu. Charlotta Vailcourtová byla vždycky krásná. Teď jí bylo skoro šedesát, ale kdykoliv někam vešla, přitáhla pohledy všech přítomných. Nebylo to jenom kvůli její fyzické kráse, i když jí tohoto daru ještě mnoho zůstalo díky jemně utvářeným kostem a velkému množství peněz, ale byla to také záležitost grácie a stylu.

A Charlotta Vailcourtová měla grácie a stylu požehnaně. Tyto kvality byly také hlavními atributy její herecké kariéry a provedly ji bezpečně hlubokými, nebezpečnými vodami mezinárodního obchodu, když po svém manželovi převzala řízení Vailcourtovy společnosti. Byla to Charlotta, která rozšířila podnik za hranice. Společnost pod jejím vedením prosperovala.

„Pokusím se to do svého programu zařadit pravidelně,“ řekla Mattie malátně, když ucítila, jak jí v těle povoluje napětí. „Je to tak osvěžující.“

„Myslela jsem si, že se ti to bude líbit. V poslední době jsi byla pod velkým tlakem. Hugh mi vyprávěl podrobně, čím vším jsi prošla na Purgatory. Byla jsem otřesená. Ubohý pan Cormier.“

„Musím ti říct, že jsem se zamýšlela nad tím, jestli na té staré legendě o meči není něco pravdy, teto Charlotto.“

„Myslíš to s tím, ‚Smrt potká každého, kdo se zmocní této čepele, dokud ji do svých rukou neuchopí mstitel a neočistí ji v krvi zrádce?‘ Typický středověký nesmysl. Všechny prvotřídní staré meče jako je Valor mají kolem sebe řadu legend a prokletí. To je také zčásti to, proč jsou zajímavé. Ne ne, obávám se, že problém pana Cormiera spočíval v tom, že se octl na špatném místě ve špatnou dobu.“

„Byla to smůla, opravdu,“ řekla Mattie a trochu se otřásla.

„Nemusela ses do toho vůbec zaplést, to dobře víš. Proč ses, proboha, nezastavila na St. Gabrieli, jak jsi měla? Byla by ses té ošklivé situaci na Purgatory vyhnula. Hugh by se do něčeho takového nikdy nedostal. Má instinkt, který ho varuje.“

„Ty přece víš, proč jsem změnila plány.“

„Proto, že jsem si hrála na dohazovačku? Nakonec se mi to ale docela povedlo. Hugh mi říkal, že jste zasnoubeni.“

„Nebuď tak spokojená, teto Charlotto. Já se nedomnívám, že je možno náš současný vztah nazvat zasnoubením.“

„Tak to nazývá Hugh, a proto to tak nazývám i já.“

„Rozumím. Vy dva jste si to odhlasovali, a já jsem tudíž přehlasovaná.“

„No no, nerozčiluj se zase, Mattie. Pokazíš všechno dobré, co tady ty milé ženy dokázaly. Kdy myslíš, že se přestěhuješ na St. Gabriel?“

Mattie strnula a masérka na to zareagovala tím, že jí zaryla prsty na tlaková místa. „Auu. Nepostěhuju se na St. Gabriel. Copak ti to Hugh nevysvětlil? Rozhodl se, že se přestěhuje do Seattlu on.“

„Ne napořád.“

Mattie se chmurně usmála. „Pak se ho tedy musíš zeptat, kdy chce odjet.“

„Mattie, ty víš, že ho tady dlouho držet nemůžeš. Hugh Abbott nikdy nebude ve městě šťastný. Je jako divoké zvíře. Nikdy se nestane docela civilizovaný, ať už sní a vypije jakékoliv množství suši a bílého vína. Všechny jeho naděje a sny na něho čekají na jeho ostrově.“

„Já vím. Čekám jenom, až to připustí a odjede zpátky na St. Gabriel.“

„Bez tebe neodjede.“

„Tak tedy bude čekat navěky.“

„Vám už zase tuhnou svaly, madam,“ řekla masérka pohněvaně.

„Promiňte,“ zamumlala Mattie.

„Věc se má tak,“ vysvětlovala Charlotta jemně, „že teď jsi se stala součástí jeho nadějí a snů ty. Bez tebe neodjede.“

„Už jednou odjel.“

„Budeš mu to mít za zlé do konce jeho života?“

Mattie o tom chvilku přemýšlela. „Asi ano. Nebo aspoň do té doby, než se přesvědčím, že nejsem jenom náhrada za Ariel.“

„Tomu nevěřím. To ti není podobné, Mattie. Hugh udělal před rokem chybu, ale to jen proto, že byl strašlivě rozrušený a nevyznal se v sobě. Proboha, má drahá, je to muž. A muži, jak jistě víš, nejsou příliš schopni sebeanalýzy.“

„Já vím. Ale mě už unavuje ho analyzovat. Myslela jsem, že ho mám přečteného už před rokem. Myslela jsem, že mu rozumím a že jakmile se zbaví Ariel a jejího kouzla, rozsvítí se mu. Nestalo se tak, teto Charlotto.“

„Trvalo mu to jen pár měsíců, aby se vzpamatoval. Buď rozumná, Mattie.“ Charlotta vzdychla. „Octl se v prázdnu, když Ariel zrušila zasnoubení. Potřeboval čas, aby své chování zase uvedl do pořádku. Chudák Hugh, myslel si, že má všechno pěkně pohromadě, všechny jeho plány se uskutečňovaly, a on je zvyklý, aby věci běžely podle jeho plánů. I když je musí někdy přitlouct tam, kam patří, kladivem.“

„Jako právě teď.“

„Dávám si to částečně za vinu. Nikdy jsem neměla zaranžovat setkání Hugha s Ariel.“

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se Mattie ublíženě. „Netajila ses s tím, že bys ho chtěla do rodiny. Ale proč jsi pro něj vybrala nejdřív Ariel? Proč jsi nepředhodila Hughovi mě?“

„Ach bože. Myslela jsem si, že bys proti tomu měla nějaké námitky.“

„Nevadí, teto Charlotto. Jsem na to zvyklá, že Ariel je vybrána jako první. Vždycky jsem fungovala jen jako její náhradnice.“

„Má drahá, musíš se vracet zase k té své staré sebelítosti? Myslela jsem, že jsi z toho už před lety vyrostla.“

Mattie zamžikala, jak jí masérka drtila ramena. „Lituju. Starých zvyků se člověk těžko zbavuje.“

„No, v této záležitosti máš docela pravdu. Vybrala jsem záměrně pro Hugha Ariel. Připouštím, že to byla chyba. Mohu říci jenom to, že na první pohled se mi zdálo, že se k sobě výborně hodí. Oba jsou velice energičtí, barvití a dramatičtí lidé. Myslela jsem, že jeden z druhého vykřeše jiskry.“

„To se také stalo. A nejen jiskry. Exploze.“

„Ale nevznikl z toho nějaký trvalejší oheň, Mattie. U tebe a Hugha ano.“

„To je další omyl, teto Charlotto. Věř mi.“

„No, ať už je to tak nebo tak, buď připravená na pořádný bengál, jestliže se pokusíš připoutat Hugha navždycky k Seattlu. Protože on tady na neomezenou dobu zůstat nemůže a bez tebe neodjede.“

„Opravdu?“ řekla Mattie a cítila, jak se jí opět zmocňuje napětí. „A co já? Proč bych měla já zdvihnout kotvy a usadit se na jeho bohem zapomenutém ostrově? Co by bylo s mojí kariérou? Co s mým suši a mým bílým vínem? Jsem tu šťastná, teto Charlotto. Konečně šťastná. Po všech těch letech jsem skutečně šťastná.“

„Je tomu tak opravdu, má drahá?“ zeptala se Charlotta jemně.

„Myslím, že se mě zase zmocňuje stres,“ prohlásila Mattie. „Tak se uvolni, drahoušku.“

„Teto Charlotto?“

„Ano?“

„Co víš o Hughově minulosti?“

„O jeho minulosti? Poslední čtyři roky pracoval u Vailcourtovy společnosti jako bezpečnostní poradce. Byl ovšem na volné noze.“

„Mám na mysli, co dělal předtím, než začal u tebe pracovat?“

„Obávám se, že ti toho moc neřeknu.“

„Protože je to přísně důvěrné? Personální politika to nedovoluje?“

Charlotta se zasmála. „To není ani tak záležitost personální politiky, jako spíš toho prostého faktu, že přesně nevím, co Hugh dělal předtím, než začal pracovat u mě.“

Mattie se zamračila. „Nechce se mi věřit, že bys přijala někoho, o kom absolutně nic nevíš, teto Charlotto.“

„Něco v jeho způsobu se mi zalíbilo,“ řekla Charlotta zamyšleně. „Jednoho dne prostě vstoupil do mé kanceláře, aniž by byl předem ohlášený, a přesvědčil mě, že ho potřebuju. Řekl mi, že jedna naše důlní pobočka v Jižní Americe je v nebezpečí, protože se skupina povstalců chystá ji zničit jako politické gesto. Slíbil mi, že za deset tisíc dolarů to vyřeší.“

„A vyřešil?“

„Ano, drahoušku. Vyřešil. A to ostatní je, jak se říká, dávná historie.“

Hugh seděl na svém manažerském křesle s nohama na stole a díval se oknem na nádherný pohled, který se před ním prostíral, na zátoku Elliott Bay. Až se vrátí zpátky na St. Gabriel, bude si muset takové křeslo pořídit. Pokud šlo o výhled, ten měl na ostrovech lepší. Na tom, že se díval na rozlehlou zátoku přes sklo oken, která se nedala otevřít, mu něco vadilo.

Nakonec však byla spousta věcí kolem života ve městě, která mu vadila. Čím dříve dostane Mattii odtud, tím lépe.

„Kde jsi ksakru byl, Silku?“ řekl Hugh, když Taggert konečně tázavě zabručel do telefonu. V pozadí slyšel zvuky večerního ruchu v Hellfiru. „Sháním tě už dva dny.“

„Byl jsem z ostrova pryč,“ řekl Silk a k Hughovu překvapení se zdál být střízlivý. „Udělal jsem si výlet na Hades, abych zjistil, jestli bych nemoh získat nějaký vodítko.“

„Měl jsi štěstí?“

„Říká se, že se to na Purgatory uklidnilo. Revoluce, nebo jak tomu chceš říkat, prej skončila a zřejmě to tam funguje zas normálně.“

„Kdo to tam vede?“

„Dobrá otázka, šéfe. Řada lidí z dřívějška zůstala ve svejch funkcích, dokonce i ten starej Findley. Oficiálně se tvrdí, že se převrat nepodařil a všechno se vrátilo do starejch kolejí. Ale kolujou zvěsti, že za tím vším je v pozadí někdo, komu se důležitý vládní úředníci odpovídaj.“

„Jinými slovy, převrat se povedl, jenže ten nový vůdce má tolik rozumu, aby nevystupoval na veřejnost.“

„Vypadá to tak. A ať už je to, kdo chce, je natolik chytrej, že místo pušek používá peníze, aby si koupil místní úřady.“

„Peníze měly vždycky na Purgatory svou váhu,“ poznamenal Hugh. „To se právě Cormierovi moc zamlouvalo.“

„Jak řekl Cormier, peníze mají váhu všude. Jenom je to na takovým malým ostrově, jako je Purgatory, víc vidět. Taky nesmíš zapomenout, že tenhle ostrov byl kdysi pirátská pevnost. Od tý doby se moc nezměnil.“

„Hmm. Zajímavý.“ Hugh se na chvíli odmlčel a hlavou mu probíhaly různé možnosti. „Našel jsi Gibbse? Toho chlapíka, co byl s Roseyem?“

„Nenašel. Není po něm ani stopy. Vypadá to, jako že upláchl.“

„Asi k tomu měl dobrý důvod. Nejspíš zjistil, co se stalo jeho kamarádovi. Nejlepší by asi teď bylo, vypátrat někoho z Cormierova personálu. Zkus, jestli by někdo nepromluvil. Zjisti, jestli neviděli něco mimořádnýho ten den, kdy byl Cormier zavražděn.“

„Myslím si, že budou všichni trpět ztrátou paměti. Pokud vůbec jednoho nebo dva najdeme.“

„Jestli někoho najdeme, přimějeme ho k tomu, aby mluvil. Pokračuj v tom, Silku. Já se pokusím něco zjistit odtud.“

„Jako co? A jak?“

„Slyšel jsi někdy o počítačích? O informační síti? O databankách po celým světě?“

„Kde chceš, prosím tě, kápnout na počítač, kterej by měl dost informací, aby nám pomoh najít Cormierova vraha?“

„Sedím na vrcholku jedné z nejlepších počítačových sítí na světě, Silku. Zavolej mi, kdyby se ti něco dostalo do rukou.“

„No dobře.“

„Mimochodem,“ řekl ještě Hugh, „Mattie plánuje vernisáž výstavy tvých prací na zítřek večer. Bude tam šampaňské a spousta jídla zdarma. Tady se to tak dělá.“

„Zatraceně. Přál bych si tam bejt. To by byl mejdan podle mýho gusta.“ Silk se na druhém konci telefonu na chvíli odmlčel. „Ona si opravdu myslí, že se moje věci budou prodávat?“

Hugha nejistota v Silkově hlase překvapila. Ten obr neměl ve zvyku být si něčím nejistý. „Říká, že z tebe zbohatne.“

„Do prčic,“ řekl Silk udiveným tónem. „Když si pomyslím, jak jsem musel svý plátna cpát Milesovi horem dolem, abych zaplatil dluhy v Hellfiru, hned bych si odplivl. Teď mě o ně bude muset prosit.“

„Pomsta je sladká.“

„A tak je to taky správný.“

Hugh zavěsil telefon a sundal nohy ze stolu. Vstal, přešel k ledničce a vyndal z ní láhev džusu, kterou mu Mattie dopoledne přinesla.

Oba zaměstnanci, kteří mu byli přiděleni, se na něj tázavě podívali, když kráčel jejich kanceláří a mířil k výtahu.

„Nashle,“ rozloučil se Hugh.

„Co máme říkat, pokud vás bude někdo shánět? Kdy se asi vrátíte, pane Abbotte?“ vyzvídal Gary, když Hugh došel ke dveřím.

„Řekněte, že budu za chvilku zpátky.“ Hugh přistoupil k výtahu, stiskl tlačítko a přivolal si výtah. Tajemníci, kteří se snažili plánovat mu den a řídit jeho život, ho obtěžovali. Věděl, že ti dva lidé, které má k dispozici, patří v podniku k nejlepším, ale stejně ho rozčilovali.

Hugh dělal, co mohl, aby se naučil řídit podřízené, protože si myslel, že v nejbližší době bude muset přijmout do kanceláře Abbottovy letecké společnosti pomoc. Rozhodně nechtěl dělat kancelářskou práci sám a nemohl spoléhat, že ji udělá Derek nebo Ray. Jejich představa o kancelářské práci se rovnala názoru, že co není k jídlu nebo na prodej, patří do nejbližšího koše na odpadky.

„Co to máte proboha v té láhvi?“ zeptala se Charlotta Vailcourtová Hugha, když o několik minut později prošel jejími dveřmi.

„Zeleninoovocný džus. Dělala ho Mattie.“ Hugh postavil láhev na Charlottin velký, břidlicově šedý psací stůl. „Dáte si trochu?“

„Další z jejích vysokoenergetických protistresových lektvarů.“ Charlotta si ostražitě prohlížela láhev.

„Ano. Lektvar podle tohohle receptu jsem ještě nepil, ale jestli je takový, jako ty ostatní, budeme rádi, když přežijeme.“ Hugh přešel k černému lesklému baru na druhé straně kanceláře a vyňal odtud dvě skleničky.

„Proč pijete ty její elixíry, když je nesnášíte? Proč to prostě nevylejete do nejbližšího květináče?“

Hugh pokrčil rameny a nalil džus do dvou skleniček. „Není to zas tak špatný. Už jsem pil horší věci.“ Vypil obsah skleničky jedním douškem a zašklebil se. „Jenom si nevzpomínám kdy.“

Charlotta se usmála a opatrně usrkávala ze své skleničky.

„Myslím, že fakt, že si dá tolik práce, abyste dělal něco pro své zdraví, je znamením, jak velice o vás stojí.“

„To si taky neustále říkám, když jím těstoviny a zeleninu místo pořádnýho krvavýho bifteku.“ Hugh klesl do chromovaného černého křesla.

Jeho pohled zalétl krátce k velké zasklené vitríně, která obsahovala ty nejzajímavější exempláře z Charlottiny sbírky starých zbraní. V osvětlené skříňce byla vystavena řada mečů s neobvyklými rukojeťmi, z nichž některé byly pozlacené, jiné vykládané polodrahokamy, a několik dýk různých velikostí.

„Ten rapír je nový?“ zeptal se lenivě Hugh. „Nevzpomínám si, že bych ho byl tady už viděl.“

„Ano, je nový. Dorazil včera. Sedmnácté století. Opravdu pěkný, nemyslíte?“

„Pokud má někdo takové věci rád.“ Hugh obrátil pohled ke své šéfové. „Charlotto, mohla byste mi udělat laskavost?“

„Myslela jsem si, že budete něco chtít. Normálně sem jen tak na návštěvu nepřicházíte. Jakou laskavost ode mě chcete?“

„Potřeboval bych si vypůjčit pár vašich lidí od počítačů. Musím podniknout nějaké pátrání.“

„O čem?“

„O tom, co se stalo na Purgatory.“

„Podle jediného krátkého článku, který jsem o tom nedávno četla, bylo povstání okamžitě potlačeno.“

„To je oficiální verze, ale jeden můj přítel mi řekl, že kolují zvěsti, že to tam teď vede někdo jiný. Někdo, kdo operuje v pozadí. Myslel jsem si, že kdybych mohl trochu zapátrat v některých vašich databankách, mohl bych přijít na nějaké jméno.“

„V mých databankách nebo v databankách někoho jiného?“ zeptala se Charlotta se zdviženým obočím. „Nevadí. Ani nechci znát odpověď. Klidně jděte a promluvte si s panem Johnsonem ze systémového oddělení. Z našich počítačů se může spojit s jakoukoli databankou na světě. Já ale o žádné podrobnosti nestojím. A řekněte Johnsonovi, že si nepřeji, aby zůstaly nějaké stopy, které by vedly k Vailcourtově společnosti.“

Hugh se zazubil. „Vřelé díky.“

„Považujte to za svatební dar.“

„To udělám.“ Hugh vstal. „Chcete si nechat ten zbytek džusu?“

„Nechci. Děkuju. Obávám se, že ho budete muset vypít sám.“

„Toho jsem se taky bál.“ Hugh sebral láhev a zamířil ke dveřím.

„Hughu, mimochodem,“ řekla Charlotta za ním. „Ano?“ Hugh se otočil s jednou rukou na klice. „Jak to vypadá s hlavním bezpečnostním plánem společnosti?“

„Pro zahraničí bude hotový během několika týdnů.“

„A pak?“

„Pak, s trochou štěstí, budu na cestě s Mattii na St. Gabriel.“

„Myslím, že v té oblasti budete ještě muset vyvinout trochu přesvědčovacího umění.“

„Vyjde to.“

Charlotta nevědomky ťukala zlatým plnicím perem na desku stolu. „Doufám. Upřímně věřím, že s vámi bude šťastná, pokud si to štěstí dopřeje.“

„Máte pravdu,“ řekl Hugh prudce. „Udělám ji šťastnou, Charlotto. To přísahám.“

„Nikdo z nás nemůže udělat druhého šťastným, opravdu je to tak. My musíme najít štěstí v nás samých. Musíme na tom pracovat. Je k tomu třeba odvaha.“

„Mattie má kuráž,“ ujistil ji Hugh. „Bude v pořádku. Potřebuje jenom nějaký čas, aby si zvykla na myšlenku, že bude se mnou žít nastálo.“

„Doufám, že jí ten čas poskytnete, Hughu,“ řekla Charlotta s významným pohledem. „Doufám, že ji nebudete příliš brzy nutit k rozhodnutí. Máte ve zvyku jednat velice rychle.“

„Já se tady ale nemůžu potloukat navždycky. Musím řídit společnost a musím postavit dům. A nijak nemládnu.“

„Opravdu si myslíte, že se kvůli vám všeho vzdá? Své galerie, svých přátel, svého životního stylu? Není to od vás, Hughu, trochu domýšlivé?“

Zamračil se. „Já se o ni postarám.“

„O ni se nemusí nikdo starat. Je naprosto schopná se o sebe postarat sama. Pánbůh ví, že to musela dělat celá léta. Nikdo z rodiny se neuměl o ni postarat. Byla jiná než ostatní. Její potřeby byly jiné. Její vlohy byly jiné. Nikdo nevěděl, co by se s ní mělo dělat, když zjistili, že není stvořená stejně jako ostatní.“

„Vy, jak se zdá, ji chápete.“

Charlotta se zasmála. „To je možná proto, že jsem už před mnoha lety opustila umělecký svět a věnuji se obchodu. Když jsem se octla v čele Vailcourtovy společnosti, naučila jsem se hodně o oblasti života, kterou jsem do té doby ignorovala. Ta zkušenost mě naučila, abych si vážila takových lidí, jako jste vy a Mattie, a uznávala je. Jste oba v hloubi srdce praví podnikatelé. Oba inklinujete k rizikům.“

„Vy si myslíte, že Mattie je schopná rizika?“

„Určitě, i když ona si to o sobě nemyslí. Občas riskuje. Riskovala hodně, když začala se svou galerií. Ariel a ostatní členové rodiny byli zděšení, když se pustila na komerční trh. Vůbec ji nepodpořili, to mi věřte, a na začátku by jí bylo hodně pomohlo, kdyby si mohla pověsit některé práce své matky nebo obrazy své sestry.“

„Nechtěli, aby uspěla?“

„Ne. Nikoli proto, že by ji neměli rádi, prostě s tím, co dělala, nesouhlasili. Pokud jde o umění, je Sharpovic klan velice elitářský.“

„Kromě vás.“

Charlotta se usmála. „Jak už jsem řekla, řízení společnosti mé obzory rozšířilo. Myslím si však o Mattii, že je schopná podstupovat rizika. Vždyť to dělá pokaždé, když objeví nějakého neznámého umělce a jeho díla vystaví ve své galerii. Její pověst závisí na kvalitě umělců, které vystaví. Nemůže si dovolit mnoho omylů. A jako každý dobrý obchodník se ze svých chyb učí.“

Hugh pochopil narážku v její poslední větě. Cítil, jak rudne. „Se mnou chybu neudělala. Byl to jenom případ špatnýho načasování. Dřív nebo pozdějc to pochopí.“

Charlotta o tom zauvažovala. „Myslím, že je to dobré znamení, že se Mattie začíná zajímat o vaši minulost. Mluvily jsme o tom dnes dopoledne při masáži. Hodně se vyptávala.“

„Ksakru.“ Hugh cítil, jak se mu svírají útroby. „Moje minulost nemá co dělat s mojí přítomností nebo budoucností. To jsem Mattii řekl. Nepotřebuje o mně vědět o nic víc, než už ví.“

„Ženy, a zvláště ženy, které se naučily být pokud jde o muže opatrné, mají někdy trochu jiný názor.“

„Do prčic,“ zaklel Hugh, když prošel dveřmi a zabouchl je za sebou.

„Užijte si ten svůj lektvar!“ volala za ním Charlotta.

12

„Co myslíš, měla bych sérii obrazů laguny pověsit na pravou stěnu a obrázky městečka na levou?“ Mattie stála uprostřed místnosti a studovala prázdné bílé stěny. Celé odpoledne dumala nad pracemi Silka Taggerta. Schválně čekala se zavěšením obrazů, až se zavře galerie, aby se ve zdejší umělecké komunitě vytvořilo napětí a zvědavost. Chtěla všechny překvapit. Umístění obrazů měla předem rozvržené a neměla nic jiného na práci než pověsit obrazy na místa pro ně připravená. Času však měla málo a pospíchala.

Jen těžko se soustřeďovala na navržený plán výstavy, protože její sestra Ariel zuřivě pochodovala po místnosti sem a tam. Její vlající černá sukně a bohatě zřasená černá hedvábná halenka způsobily, že Ariel vypadala jako exotický černý motýl, který poletuje od jednoho konce galerie k druhému.

Mattie se automaticky podívala na svůj námořnicky modrý kostýmek s bílou blůzou a zlatým řetízkem u krku a na své černé lodičky a připadala si spíš jako můra než motýl. Přála si, aby byl kostýmek raději červený než modrý. Vzpomínky na odvážný červený sarong, který si přivezla z ostrovů, jí zatančily v hlavě. Sarong byl pečlivě zastrčený v nejtemnějším koutě její skříně.

„Přestaň pořád blábolit o těch obrazech. Snažím se s tebou hovořit o něčem opravdu důležitém.“ Ariel zamávala rukama v půvabném gestu naprosté frustrace, otočila se a spěchala na druhou stranu místnosti.

„Ty obrazy jsou ale důležité. Zrovna v téhle chvíli jsou pro mě důležitější než cokoliv, co mi chceš říct, Ariel. Víš přece, že mám dnes večer vernisáž.“ Mattie se sklonila nad hromadou obrazů opřených o stěnu. Před chvílí je vyndala z krabice a byla zvědavá na to, jak budou vypadat na stěně její galerie.

„Další vernisáž pro dalšího z tvých otravných umělců, kteří malují hezké obrázečky pro lidi, co mají rádi hezké umění?“

Mattie kvůli Silkovi vzplála. „Na Silkových obrazech není nic otravného.“ Náhodně vybrala z hromady dva obrazy a pověsila je na stěnu. „Podívej se na tyhle obrazy, Ariel. Dobře se na ně podívej a pak mi řekni, jestli jsou otravné.“

Ariel zhluboka vzdychla a přelétla obrazy jedním krátkým pohledem. Jeden představoval podivně vzrušivou přístavní scénu a druhý zobrazoval džungli, která zachycovala její primitivní hrozbu a vzbuzovala pocit bujného života.

„Krajinky z ostrovů? Dej mi s tím pokoj, Mattie. To je druh umění, které si hotely věší na zdi na chodbách. Můžeš je všude dostat po celých tuctech. Všechny vypadají stejně. Jistě, jsem přesvědčená, že tvým klientům se budou líbit. Jsou jen o málo lepší než plakáty. Bude se jim pravděpodobně zdát, že jde o velké umění.“

„Ariel, ty jsi elitář a egoista a pokud jde o umění, máš klapky na očích. Co je to s tebou? Myslíš si, že jediné dobré umění je takové, které nevyjadřuje nic jiného než neurózu svého tvůrce? Něco ti řeknu, Ariel. Ty a tobě podobní byste za renesance nepřežili se svým uměním ani pět minut.“

Ariel, což bylo pochopitelné, vypadala po tomto nečekaném útoku zkrotle. V Sharpovic rodině bylo axiomem, že v otázkách uměleckého vkusu Mattie ostatním členům klanu neodporovala. Domnívali se, že těmto věcem pořádně nerozumí.

„Proboha, Mattie, nemusíš se hned tak rozčilovat. Kromě toho chci s tebou mluvit o něčem úplně jiném.“

Mattie však již rozčilená byla. Dělalo jí dobře hádat se s Ariel. Bylo zvláštní, že to poslední dobou dělala stále častěji. Ve skutečnosti to bylo od té doby, co se vrátila z ostrovů.

„Něco ti povím,“ vyštěkla Mattie. „Za starých dobrých časů lidé chápali, k čemu je umění. Mělo se jim líbit. Mělo k nim promlouvat umění, a ne umělec. Mělo znamenat něco důležitého, něco univerzálního. Mělo být krásné. A mělo představovat určité ideály a hodnoty a naděje a sny.“

„Opravdu, Mattie, to už zachází příliš daleko.“

„Tehdy lidé poznali dobré umění, když ho spatřili, a takové taky kupovali. Umělci vytvářeli svá díla, aby se líbila zákazníkovi a ani ty nemůžeš popřít, že některá z největších uměleckých děl vznikla za těchhle podmínek. V současné době se vy, elita uměleckého světa, snažíte zákazníkovi namluvit, co se mu má líbit, a podařilo se vám řadu z nich přimět koupit něco, o čem jste jim řekli, že je to velké umění. Moji zákazníci jsou jiní. Kupují to, co opravdu chtějí koupit, věci, které si s potěšením pověsí na stěnu ve svých domovech.“

„Mattie, to je šílené. Nepřeju si s tebou diskutovat o umění.“

„Podívej se zblízka na obrazy Silka Taggerta a řekni, že jsou špatné!“ zaječela Mattie.

„Mattie, proboha, nekřič tak,“ zasyčela Ariel.

„Proč ne? Dělá mi dobře, když na tebe křičím. Myslím, že se tímhle způsobem zbavuju spousty stresu. Ve skutečnosti celých dlouhých let stresu. Podívej se na Silkovy obrazy, ksakru.“

„Tak dobře, podívám se. A ty se ovládej. Není ti podobné, abys byla tak… tak emocionální.“ Ariel se obrátila, aby si prohlédla obrazy. Zírala na ně dvě nebo tři minuty. Oči přemýšlivě přimhouřila.

„No tak?“ vyzvala ji netrpělivě Mattie. „Pořád se ti zdají být otravné?“

„Už ne,“ připustila zdráhavě Ariel. „nejsou otravné. Ten chlapík má talent. Za to ti ručím.“

„Velký talent.“

„Jasně. Velký talent. Škoda, že ho utrácí na krajinkách a mořských sceneriích.“

„To, že užívá pro svou práci známé prostředí, ji činí tak přístupnou. Copak tomu nerozumíš? Obrazy pak působí v několika rovinách. Od fyzicky atraktivní až po mentálně stimulující. Lidé, myslím tím skuteční lidé, mají rádi umění, které takhle působí. A řeknu ti ještě něco, Ariel. To je právě to, co by činilo Flynnovu práci přitažlivější. Měl by se rozhodnout dělat realističtější umění.“

Ariel se k ní otočila se zuřivým výrazem v očích. „Ať tě ani nenapadne svádět Flynna, aby pro tebe dělal něco takového. Slyšíš? Neopovažuj se.“

Mattie vzdychla a její hněv se vytrácel. „Nech toho, Ariel. Podívej se, mám teď opravdu spoustu práce. Jestli dovolíš, dám se do toho.“

Ariel zaváhala. „Poslyš, pomůžu ti. Myslím, že máš pravdu, když chceš řadit obrazy podle námětu. Já pověsím obrazy džungle.“

Mattie na ni ohromeně zírala. „Děkuju ti.“

„Nekoukej tak překvapeně. Nejsem pořád potvora všech potvor. Říkala jsem ti, že si s tebou chci promluvit a zdá se, že tohle je jediný způsob, jak se mi to může podařit.“

„Bála jsem se, že budeš mít nějaký postranní motiv.“ Mattie umístila doprostřed stěny obraz přístavu a ustoupila, aby se na výsledek podívala. „Tak se do toho dáme. O čem mi chceš kázat?“

„Chtěla bych vědět, co sleduješ tím, že ses zasnoubila s Hughem Abbottem.“ Ariel zavěsila obraz džungle. „Jak k tomu došlo, Mattie?“

„To se těžko vysvětluje. Sama nevím, jak k tomu došlo. Ani si nejsem jistá, že jsem zasnoubená. Tak vysvětluje naši situaci Hugh, ne já. Já jsem se ještě nerozhodla.“

„Ale Mattie, buď upřímná. Ten muž s tebou žije. Každému říká, že se budete brát. Musela jsi zajít až tak daleko, abys dokázala, že můžeš mít to, co jsem kdysi měla já?“

„Nechci nic dokazovat.“

„Ale ano. Vždycky jsi mi záviděla. Můj talent, můj vzhled, můj úspěch, moje muže. Všecko.“

„To není pravda. Možná tenkrát, když jsme byly děti. Ale to už je dávno. Lidé zmoudří, Ariel.“

„Opravdu? Jak to tedy, že jediný muž, kterého se rozhodneš brát vážně, je jeden z mých bývalých? V tomhle případě, můj bývalý snoubenec. Nezdá se ti, že je to příliš velká náhoda? Proč právě tenhle muž? Řekni mi to, Mattie. Přiznej pravdu.“

„Já jsem si ho nevybrala. Ne tentokrát. On si vybral mne.“ Mattie se obrátila a šla do kanceláře pro nějaké nářadí.

Ariel ji následovala a proplula dveřmi za ní. „On že si tě vybral? Co to má znamenat?“

„Zeptej se Hugha. To on trval na tom, abychom se zasnoubili. Já jsem se mu celý rok vyhýbala. To on všechno zařídil tak, abychom se setkali na Purgatory, ne já. Ať se ale děje cokoliv, tebe se to netýká.“

„Jak to netýká? Je to můj bývalý snoubenec.“

„A co má být?“ odsekla Mattie. „To tys ho opustila, nepamatuješ se? Ty jsi ho nechtěla.“

„A ty bys ho neměla chtít taky. Mattie, poslouchej mě. Nehodí se k tobě. Věř mi, já ho znám. Když už musíš mít některého z mých mužů, vem si Emeryho. Ten tě má přinejmenším opravdu rád.“

„Vřelé díky.“

„No prosím, je o hodně starší než ty a jeho umělecká kariéra je na ústupu, ale zná svět a lidi v něm. Můžeš si s ním povídat o takových věcech, jako je umění, víno a knihy. Bude respektovat tvou profesi. Nebude se pokoušet tě odvléci na nějaký bohem zapomenutý ostrov a očekávat, že budeš sedět pod palmou a roztloukat kokosové ořechy.“

„Nemám zájem, vzít si Emeryho, díky. A nemám v plánu sedět pod palmou a točit palci.“

„Co jiného bys mohla dělat tam uprostřed ničeho? Anebo si děláš nějaké iluze, že Hugha změníš? Jestli ano, čeká tě drsné probuzení, já bych to měla vědět. Já jsem si také myslela, že se mi podaří ho zcivilizovat. Ale byl to omyl. A když se nezměnil kvůli mě, proč myslíš, že se změní kvůli tobě?“

Mattie hledala v krabici s nářadím, až našla šroubovák. Pevně ho sevřela v ruce a obrátila se ke své sestře. „Promiň, Ariel, ale musím ještě pověsit spoustu obrazů.“

Arielina tvář zvlídněla. „Mattie, je mi líto, jestli jsem zranila tvé city. Dělám to pro tvoje dobro, přísahám. Mluvím teď s tebou jako tvoje starší sestra. Chvíli jsem myslela, že mohu Hugha přesvědčit, aby byl rozumný a přestěhoval se zpátky do Států. Brzy jsem však objevila pravdu. Kvůli žádné ženě na světě ten svůj zatracený ostrov neopustí.“

„Ustup, Ariel. Mám práci.“

„Mattie, ty se přece za něj nechceš provdat. Ten člověk je pozůstatek minulosti, patří do středověku. Jeho přístup k ženám a k manželství je staromódní. Já vím, že ten jeho machismus v posteli je zprvu zajímavý, ale za chvíli ho má člověk dost, věř mi.“

Mattie si uvědomila, že rudne. „Třebaže jsi moje sestra, Ariel, nejsem povinna se s tebou bavit o svém milostném životě.“

„Proč ne?“ vybuchla popuzeně Ariel. „Jenom si pomysli, jaké důvěrnosti můžeme sdílet teď, když jsme spaly se stejným mužem. Řekněme si to bez obalu. Tak dobrý zase není.“

„Mlč, Ariel.“ Opět se v ní vzmáhal hněv.

„Je to pravda, Mattie. Varuju tě. Ten jeho bum a bam, dík, madam styl člověku brzy zevšední.“

„Řekla jsem, abys mlčela, Ariel. Už o tom nechci slyšet ani slovo.“

„Hugh není muž pro tebe. Nebyl ani mužem pro mě. A pokud ti mohu říct, není to muž pro žádnou moderní ženu. Je to nemoderní, beztaktní a necitlivý mizera, Mattie. Poslechni mě. Mluvíme o tvé budoucnosti.“

„No dobře. Chceš, abych ti to řekla? Že se bojím? Že si nejsem jistá tím, co dělám? Fajn, bojím se. Připouštím to. Nevím, co –“

Tichý šustivý zvuk otvíraného sáčku přitáhl Mattiinu pozornost ke dveřím za Arielinými zády. Stál tam Hugh s jedním ramenem opřeným o rám dveří. Zabýval se sáčkem s jídlem z thajské restaurace za rohem. Vzhlédl od sáčku, když v kanceláři zavládlo náhle ticho.

„Nenechte se vyrušovat,“ řekl klidně a vytáhl ze sáčku papírovou krabičku. „Zastavil jsem se tu s večeří pro Mattii. Myslel jsem si, že se bude muset před vernisáží trochu posílit.“

„Panebože,“ vydechla Ariel. „Podívej se, jak je klidný. Jak si je nechutně jistý sám sebou. Jak to, že jsi takový parchant, Hughu? Jak je to možné?“

„No,“ začal Hugh a tvářil se přemýšlivě. „Není to lehký, to ti můžu říct.“

„Ach bože, drž hubu.“ Ariel kolem něj proběhla a černé hedvábí za ní zavlálo.

Za okamžik se vnější dveře otevřely a s ozvěnou se zabouchly.

V malé kanceláři se opět rozhostilo ticho.

Hugh se podíval na šroubovák, který Mattie svírala v ruce. „Něco ti povím. Když ho pomalu a opatrně položíš na stůl, naservíruju večeři.“

Mattie si uvědomila, že se třese. Upustila šroubovák na stůl, obešla ho a složila se do svého křesla. Cítila, že má slabé nohy.

V němém tichu pozorovala Hugha, který prostřel na stůl jídlo, jež sestávalo z nudlí, zeleniny a kořeněné omáčky s burskými oříšky.

„Najez se,“ pobídl ji Hugh, položil jí ubrousek na kolena a posunul před ni plastový talíř plný nudlí. „Až se najíme, pomůžu ti pověsit zbytek Silkových obrazů.“

„Děkuju ti.“ Mattie zírala na nudle jako slepá.

„To nic. Dokonce i my nemoderní, beztaktní a necitliví mizerové můžeme být někdy k užitku.“

Mattie stále ještě zírala na nudle.

Hugh začal pomalu jíst svou porci. Asi minutu tiše přežvykoval a pak zvedl jedno obočí. „Jak je to? Bum a bam, dík, madam?“

Mattie zamžikala a konečně se chopila tyčinek. „Není to tak zlé.“

„Díky,“ řekl Hugh pokorně. „Víš, snažím se. Chci se učit a hodně naučit. Já se učím rychle.“

Mattie si najednou nemohla pomoci. Vzpomněla si na jeho intenzivní, velice erotické a neuvěřitelně sexy milování a začala se chichotat. Pak vybuchla v chechtot a za okamžik se zmítala v záchvatech smíchu. Hugh ji pobaveně pozoroval a vypadal nějak spokojený.

Za chvíli si Mattie překvapeně uvědomila, že smích byl právě tak efektivní při snižování jejího stresu, jako předtím její hněv.

A byl to právě Hugh, který jí poskytl dar těchto dvou druhů svobody.

Vernisáž Silka Taggerta byla velkým úspěchem. Hugh strávil většinu doby nedbale se opíraje o jednu stěnu se sklenicí šampaňského v ruce. Přál si, aby to jeho přítel mohl vidět. Silka by ranila mrtvice, kdyby mohl vidět všechny tyhle vytříbené módní charaktery šílet nad jeho pracemi. Hugh se snažil zapamatovat si co nejvíc z poznámek, které tu dnes večer zaslechl.

„… Zanechává to ve mně podivný pocit touhy… Nemohu se dočkat, až mi bude ta laguna viset na zdi… Takové zvláštní barvy, skutečné barvy… Jaký je to rozdíl proti těm hnědým, černým a šedivým barvám, které jsou v dnešní době k vidění v Seattlu…Tak odvážné a tak plné života… Příjemná změna, už mě ta subtilnost unavuje… Ta džungle žije… Je nebezpečná, ale krásná… Ten člověk se zmocnil síly přírody…“

Mattie byla všude. Ve svém konzervativním oblečení, s vlasy svázanými do uzlu na šíji, vypadala velice obchodnicky. Mísila se s davem, hovořila s potenciálními kupci a přimhuřovala oči nad nájezdy evidentně hladových umělců na bufetový stůl. Už dříve řekla Hughovi, že považuje jídlo zdarma pro umělce-příživníky za jakousi daň umění.

„Není to špatný,“ ozvala se žena se zelenými vlasy a spoustou kovu visícího z jejího oblečení vedle Hugha.

Hugh se na ni podíval. „Myslíte ty obrazy?“

„Ne, myslím jídlo. Obrazy jsou dobrý, ale jídlo je báječný, že jo? Mattie uspořádá vždycky prvotřídní hostinu. Není lakomá jako některý majitelé galerií.“ Mladá žena zašilhala na Hugha. „Kdo jste vy? Ten malíř?“

„Ne. Jsem jeho přítel. On nemohl přijet.“

„Škoda. Musí to bejt hezký, když člověk vidí, jak lidi šílej nad jeho dílem. Dala bych nevímco za to, aby takhle blbli nad mýma pracema.“

„Jaké věci děláte?“

„Kovový skulptury. Jmenuju se Shock Value. Shock Value Fredericksonová. Ale pomejšlím na to, že změním jméno. Nehodí se k novýmu směru mý práce.“

„Aha.“

„Moje práce jsou teď rafinovanější,“ vysvětlovala trpělivě Shock Value. „Díky Mattii je teď všechno v pořádku a tím se hodně mění.“

„Díky Mattii? Co ta s tím má společnýho?“

„Ona je něco jako ty bejvalí mecenáši, víte? Díky ní mám dost jídla a můžu pracovat na svým posledním projektu. Jednou jí to všechno zaplatím.“

„Hm. Kolik vám půjčila?“

„To přesně nevím,“ řekla Shock Value bezstarostně. „Hele, tamhle je jeden můj kamarád. Neviděla jsem ho od tý doby, co si zlomil kotník, když dělal v parku jednu ze svejch performancí. Hezky jsme si popovídali, i když nevím, jak se jmenujete. Ještě se uvidíme.“

Za dlouhou dobu poté pozoroval Hugh Mattii, jak zamyká dveře. Vypadala rozjařeně.

„Proběhlo to dobře, co?“ Hugh ji vzal pod paží a kráčeli k jejímu bytu.

„Výborně. Všecko jsem prodala. Doufám, že bude mít Silk radost.“

„Určitě. Bude mít radost jako děcko na Ježíška. Nikdy předtím neměl úspěch. V ničem. Nemůžu se dočkat, až mu to oznámím.“ Hugh chvíli zamyšleně mlčel. „Ty jsi v těchhle věcech opravdu dobrá, viď?“

„V jakých věcech?“

„Jak jsi dneska jednala s těma lidma. Jak jsi vystavila Silkovy obrazy. Jak řídíš svou galerii. V tom všem.“

„Živím se tím,“ řekla klidně. „Jo.“

„Co se děje, Hughu?“

„Nic.“

„Jsi si tím jistý?“

„Když jsem tě dneska večer pozoroval, napadaly mě určitý věci, to je všecko,“ zamumlal a přál si, aby byl držel pusu.

„Jaké věci?“

„Jaký věci?“ Pravdou však bylo, že začínal mít starosti. Mattie byla v tomto světě zabydlená. Měla v něm úspěch. Měla v něm přátele. Byla součástí umělecké komunity.

Dnes večer viděl, jak dobře se v tomto prostředí pohybuje a toto vědomí ho začalo pronásledovat. Až do této chvíle si namlouval, že až přijde čas, snadno si zvykne na život na St. Gabrieli.

Teď začínal uvažovat o tom, jestli ta doba vůbec někdy přijde. Byl si do nynějška tak naprosto jistý, že až se mu podaří přesvědčit Mattii o tom, že není žádná náhradnice za Ariel, všeho se vzdá a přestěhuje se na St. Gabriel.

Teď začínal přemýšlet o tom, jestli k tomu vůbec dojde. Když se na to díval objektivně, co jí on mohl nabídnout ve srovnání se životem, který si vytvořila tady, v Seattlu? Jenom sebe.

Silk měl pravdu. Už dávno byly pryč ty dobré staré časy, kdy mohl muž očekávat, že žena všechno opustí a bude ho následovat, kam bude chtít. Možná že Charlotta měla pravdu, když mu řekla, že je domýšlivý.

„Hughu, stalo se něco?“ Mattie na něj starostlivě pohlédla, když se zastavili přede dveřmi budovy, kde bydlela.

„Nic se nestalo. Nevšímej si toho, Mattie.“ Hugh otevřel bezpečnostní dveře, přešel s Mattii halou a mlčky stiskl tlačítko výtahu. Mattie na něj neustále vrhala krátké, starostlivé pohledy, ale on si toho nevšímal. Přemýšlel.

Ve skutečnosti se Hugh tak soustředil na starosti, které se před ním dnes večer vynořily, že si hned nevšiml, že závora na Mattiiných dveřích nevypadá tak, jak by měla.

On sám ji předtím zamkl. Nikdy se takových chyb, aby nechal otevřeno, nedopouštěl.

Někdo dnes večer závoru odemkl a nezamkl za sebou dveře. Ten někdo může být ještě uvnitř.

Hugh ustoupil a přitiskl ruku na Mattiina ústa, aby jí znemožnil cokoliv říci. Byla zticha, jen oči se jí rozšířily v němé otázce.

„Někdo je uvnitř,“ šeptl jí do ucha. Sňal ruku z jejích úst, teprve když kývla na znamení, že situaci porozuměla.

Mattie zašeptala jen jedno slovo. „Policie.“

Zavrtěl hlavou a táhl ji chodbou ke dveřím do komory s uklízecími potřebami. Otevřel je, sáhl dovnitř a hmatal po vypínači, kterým se ovládají světla na chodbě. Když ho stiskl, chodba před Mattiinými dveřmi se ponořila do tmy, kromě slabé záře nouzového světla na konci chodby.

„Hughu?“ Mattiin tichý hlas byl teď plný úzkosti.

„Počkej tady.“

„Co chceš dělat? Uvnitř může být lupič. Neměl bys mu odporovat. Měl bys co nejrychleji od souseda zavolat policii.“

„Dej mi dvě minuty. Jestli to do tý doby nezvládnu, jdi a zavolej policii.“

„Byla bych raději, kdybys –“

„Pšt, bejby. Hned jsem zpátky.“

Pomyšlení na to, že by to nemusel být obyčejný zloděj, ho přinutilo, aby postupoval tímto způsobem. Po všem tom vzrušení na Purgatory, po němž následovala Roseyho smrt a zmizení Gibbse, musel člověk brát v úvahu možnost, že se v bytě neodehrává běžná, všední loupež.

Pokud to tak bylo, chtěl Hugh dostat odpověď na některé otázky. Byla to příliš dobrá příležitost, než aby ji promarnil.

Jeho zrak si již na tmu zvykl. Strčil do dveří a skloněný rychle vešel. Spoléhal na to, že tma za ním mu poskytne dobrý kryt.

S obrázkem rozmístění nábytku v místnosti pevně vrytým do paměti skočil za opěradlo pohovky a přitiskl se k zemi. Ze všeho nejdřív se podíval nahoru k ložnici. Nikdo tam nebyl. To bezpečně poznal ve světle, které tam pronikalo zvenčí vysokými okny.

Celý pokoj byl zahalen ve tmě. Ať už to byl kdokoliv, kdo tam vnikl, zhasl i světlo, které Hugh nechával svítit v kuchyňském koutě.

Hugh si právě začal v mysli zpracovávat tuto informaci, když uslyšel, že se někdo na gauči pohnul. Kůže tiše zavrzala.

Hugh se převalil, přeskočil opěradlo a dopadl na tělo na gauči.

Muž, kterému vyrazil dech, překvapeně vykřikl. Lapaje po dechu se vetřelec pod Hughem zmítal jako ryba na suchu. Zmítal sebou tak prudce, že oba, Hugh i jeho oběť, sklouzli z gauče na zem, na koberec.

Hugh přitiskl muže k podlaze a pak pokrčil nos, když ucítil neomylný pach alkoholu.

Ať už to byl, kdo chtěl, posloužil si z Mattiiných malých zásob alkoholu.

„Hej,“ řekl vetřelec přiškrceným hlasem. „Nech toho, ksakru. Pusť mě, jo?“

Světla se rozsvítila. „Zavolala jsem policii,“ důrazně prohlásila Mattie, která stála ve dveřích. „Za minutu jsou tady. Hughu, jsi v pořádku?“

Hugh se podíval na muže uvězněného pod jeho tělem. „Zruš tu policii, to bude lepší.“

„Doopravdy jsem je nevolala,“ vysvětlovala Mattie a pokročila do pokoje. „Neměla jsem možnost. Řekla jsem to jenom proto, aby toho lupiče nenapadlo chtít si prostřílet cestu ven. Myslela jsem, že si to rozmyslí, když bude vědět, že je policie už na cestě.“ Náhle se zastavila a oči se jí v šoku rozšířily. „Panebože. Co to děláš, Hughu? To není žádný lupič.“

„Ahoj, Mattie.“ Flynn Grafton vzhlédl ze země, na níž ležel. Jeho blond vlasy se mu rozestíraly kolem hlavy jako plavý vějíř a oči měl zarudlé a zaslzené. „Nezlob se na mě.“

13

„Můj bože, to je Flynn,“ pospíchala k němu Mattie se soucitným pohledem. „Hughu, proboha, pusť ho. Neudělals mu nic? Flynne, jsi v pořádku?“

„Nic mu není.“ Hugh vstal, pohněvaný rychlostí, s jakou Mattie obrátila svůj zájem k Arielinu manželovi.

„Myslím, že jo.“ Flynn potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Pomalu se posadil a mžikal do světla, když se k němu Mattie skláněla. „Propána, Abbotte, vy jste na mě dopadl jako nějaký tank. Kdo jste myslel, že jsem? Jack Rozparovač, co?“

„I to by bylo možný. Co tu ksakru děláte, Graftone? Jak jste se sem dostal?“

„Ariel má klíče. Vypůjčil jsem si je.“ Flynn mluvil poněkud přiškrceně.

„Na co?“ zeptal se hrubě Hugh.

Mattie se na něj zamračila. „Přestaň Flynna vyslýchat. Copak nevidíš, že se sotva vzpamatoval z tvého útoku? Doufám, že není vážně zraněný. Takový otřes může způsobit všechny možné druhy zdravotních problémů od bolesti zad až po bolesti hlavy. Přehnals to, Hughu.“

„Já že jsem to přehnal?“ Hugh na ni nevěřícně zíral. „Ten chlap se vetře do tvýho bytu, vypije ti koňak, uvelebí se na tvým gauči a čeká, až přijdeš domů. Nechá za sebou stopy, který ukazujou na lupiče, a když po něm skočím, tak říkáš, že jsem to přehnal.“

„Díkybohu, že jsi neměl pistoli. Přesně takhle dochází k nešťastným náhodám.“

Hugh zvedl oči ke stropu a hledal tam pomoc. „Nech toho. Nikdy v životě jsem nikoho nezastřelil náhodou. Takový věci dělám s rozmyslem.“

„Uklidni se, Hughu,“ řekla Mattie konejšivě. „Vidím, že jsi stále ještě rozčilený, jak ti stoupl adrenalin, ale to neznamená, že bys musel být nervózní.“

„Já že jsem rozčilený? Já že jsem nervózní? Tos toho ještě moc neviděla.“

Mattie se zářivě usmála. „Měl bys pro nás pro všechny udělat kotel bylinkového čaje. Mám v kuchyni heřmánek. To nám uklidní nervy.“

„Moje nervy jsou v naprostým pořádku, díky. Nejsem zrovna moc šťastný, ale nervy mám zaplaťpánbůh v pořádku.“

„Možná že by si Flynn dal šálek bylinkového čaje,“ řekla Mattie s pohledem na malíře, který se pokoušel vstát.

„Ne,“ zašeptal Flynn a vztáhl prosebně ruku. Vypadal, jako by měl mořskou nemoc. „Abych řekl pravdu, je mi trochu nevolno. Nerad bych ti ten tvůj krásný koberec znečistil.“

„To ať vás taky ani nenapadne,“ řekl varovně Hugh.

Mattie se zakabonila. „Nevyhrožuj, Hughu. Jenom ho tím ještě víc stresuješ.“

„Možná že ti to způsobí vážný šok, Mattie, ale to, jak závažný je stres pana Graftona, je mi úplně fuk.“ Obrátil se k Flynnovi, který se snažil vysoukat na gauč. „Přestaňte si tady hrát na zraněný neviňátko a řekněte mi, co jste tady chtěl, než mi opravdu rupnou nervy, odnesu vás k oknu, otevřu ho a vyhodím vás dolů na ulici.“

„Hughu,“ Mattie na něj vrhla vyčítavý pohled, ale Hugh si jí nevšímal a upíral zrak na Flynna. „Čekám na vysvětlení.“

Konečně se Flynn dostal na gauč a klesl těžce do polštářů. Hlavu složil do dlaní. „Chtěl jsem se zeptat Mattie, jestli bych tu mohl strávit noc.“

„Ksakru. Tím je to jasný. Vyhodím vás z okna. Ale nejdřív vám ten váš hezkej obličej neoimpresionisticky zmaluju.“ A pokročil kupředu.

„Hughu, přestaň. Okamžitě toho nech.“ Mattie se mu vrhla do cesty se vztaženou rukou. „Tohle není Purgatory nebo St. Gabriel. Jsi opět v civilizaci, a tak se taky budeš civilizovaně chovat, rozumíš?“

„Jdi mi z cesty, Mattie.“

„Ani mě nenapadne. Tohle je můj byt a tady rozhoduju já. Nebudeš tady mlátit Flynna, je ti to jasné? Jsem si naprosto jistá, že neměl na mysli to, co ty, když řekl, že tu chtěl strávit noc.“

„Chtěl strávit noc s tebou. Slyšelas to, sám to řekl,“ vrčel Hugh. „Z cesty, Mattie.“

„Chtěl se tady jen vyspat na mém gauči, viď, Flynne?“ a Mattie se obrátila ke svému nezvanému hostu pro potvrzení svých slov.

Flynn zvedl hlavu a ze všeho toho rozrušení vypadal trochu omámeně. „No jistě. Jen jsem se chtěl vyspat. Tady na gauči. Pohádali jsme se s Ariel. Přišel jsem sem požádat tě, jestli bys mne nemohla na noc uložit, Mattie. Co je tu za problém?“

„Nevěřím tomu.“ Hugh probodl Mattii svým nejledovějším pohledem. „Spí na tvým gauči pravidelně?“

„Samozřejmě že ne.“ Mattie se se zájmem podívala na Flynna. „Je to poprvé, co požádal, aby tu mohl přespat. Mám dojem, že ta hádka musela být opravdu zlá, viď, Flynne?“

„Hodně zlá.“ Flynn se zhroutil do polštářů a zavřel oči. „Říkám si stále, že vstupuje do svého Časného zralého období, ale nejsem si tím tak jistý. Vím, že je temperamentní, ale poslední dobou se chová jako blázen. V jednom kuse mění nálady.“

Mattie ho jemně poplácala po rameni. „Kvůli čemu jste se pohádali?“

„Pořád kvůli tomu stejnému. Kvůli mému malování. Tentokrát ale opravdu šílela.“

„Proč?“

„Protože jsem jí řekl, že už jsem se definitivně rozhodl. Mám už pro tebe nějaké věci připravené, Mattie. Chci, abys mi řekla, jestli jsi schopná je prodat těm tvým zazobaným Borgiům a Medicejským.“

Mattie klesla na gauč vedle Flynna. „To se tedy nedivím, že Ariel vybuchla. Hádá se s tebou celou dobu, co o tom uvažuješ.“

„Ano. Já jsem se ale rozhodl, Mattie, nemůžu už žít z jejích peněz. Kromě toho, abych řekl pravdu, už mne unavuje dělat umění pro umění. Ksakru, možná že chci jen starému pánovi dokázat po všech těch letech, že neměl pravdu. Možná že mu chci dokázat, že se můžu malířstvím uživit. Já nevím. Vím jenom, že bych chtěl některé své věci vystavit v tvé galerii.“

„Chápu tě,“ řekla Mattie, které ho stále ještě poklepávala po rameni.

„Poslyšte, tohle je všecko strašně dojemný,“ přerušil je ironicky Hugh. „A věřte mi, že vím až moc dobře, jak temperamentní dokáže Ariel být. To ale nijak neomlouvá fakt, že jste sem přišel strávit noc, Graftone. V Mattiině bytě nebude kromě mě nikdo trávit noc. Jasný?“

„Ale Hughu,“ řekla Mattie konejšivým tónem, „Není třeba, aby ses tady bušil do hrudníku a bránil svoje teritorium. Podívej se, kolik je hodin. Už je příliš pozdě, aby Flynn někde hledal ubytování. Neexistuje jediný důvod, proč by nemohl spát tady na tom gauči.“

„Končíme,“ prohlásil Hugh. „Zmizte odtud, Graftone, a to hned.“

Flynn se zoufalým výrazem v očích přikývl. „Zavolám taxík.“

„To není třeba, Flynne,“ řekla Mattie pevně a vrhla na Hugha vzdorovitý pohled. Pak se zase obrátila k Flynnovi. „Kam bys šel v tuhle dobu, Flynne? Do hotelu? Stálo by tě to celé jmění a ty přece nemáš žádné peníze.“

„Mám kreditní karty Ariel.“

„Výborný nápad,“ zahučel Hugh. „Použít jednu z kreditních karet vaší ženy, abyste se před ní schoval v luxusním apartmá hotelu někde v centru. Je v tom taková poetická spravedlnost.“

„Já vím, to by asi nebylo správné.“ Flynn se narovnal a vypadal najednou klidně a vznešeně. „Něco vymyslím, Mattie. Nedělej si starosti. Najdu si nějaké místečko, kde přespím. Už je moc pozdě, abych se obrátil na charitu, ale vždycky se můžu schovat někde u dveří nebo tak.“

Mattie byla zděšená. „Ale Flynne, přece nebudeš spát na ulici. Nedovolím to.“

Hugh pozoroval dojemnou scénu a pak vytáhl z kapsy džínsů svou náprsní tašku. „Něco vám povím. Snadnější bude, když vám zaplatím noc v hotelu, Graftone. Stojí mi to za to. Aspoň odtud vypadnete.“

Mattie vyskočila z gauče a přistoupila k Hughovi s tak odhodlaným výrazem, že se začal cítit trochu nepříjemně.

„Přestaneš se už chovat jako žárlivý Tarzan? Nevím, proč by tu Flynn nemohl zůstat. Je po půlnoci. V tuhle hodinu ho ven nepošlu.“

„Tak ať jde domů a vyspí se ve své vlastní posteli.“

„Tohle je můj byt. Flynn je můj švagr a já říkám, že tu může přespat.“

Hugh cítil, že se jeho porážka blíží, ale snažil se obrnit. Zapřel si pěsti o boky a pokusil se o maximálně hrozivý tón. „Já říkám, že půjde.“

„Ty nemáš žádné právo tady rozkazovat.“

„Fakticky? Jestli sis toho nevšimla, tak jsme zasnoubeni. To mi nějaký zatracený práva snad dává.“

Mattie se na něj chvíli ledově dívala, ale pak s udivující rychlostí změnila taktiku. „Hughu, nechci se kvůli tomu hádat. Flynn toho hodně vypil. Je v depresi, doléhá na něj stres a nemá žádné svoje peníze. To ti přece nic neudělá, když ho tady necháš vyspat na gauči. Jen pro tentokrát. Prosím tě.“

„Ksakru, Mattie.“ Není správné, že ženské prosby mohou tak snadno muže odzbrojit, pomyslel si Hugh, který cítil, že jeho odpor slábne.

Jejich hádku přerušilo tiché zachrápání. Hugh se podíval na gauč a zjistil, že muž, kterého se pokoušel vypudit, usnul. Hugh věděl dobře, jak vypadá strategicky neobhajitelné postavení. Někdy bývá nejlepším řešením pečlivě zorganizovaný ústup.

A samozřejmě odplata. Vykonání pomsty však také přináší určité radosti.

O půl hodiny později se Hugh natáhl na postel vedle Mattie v její ložnici u stropu a přitáhl si ji do náruče. Trpělivě čekal, než našla pro Flynna pokrývku, než si vyčistila zuby, vzala si svou večerní dávku vitaminů a převlékla se do své přísné flanelové noční košile.

„Hughu, chtěla bych ti poděkovat, že jsi v téhle záležitosti ustoupil a nechals tu Flynna spát,“ zašeptala Mattie, když se k němu přivinula. „Vím, že tě rozčílilo, když jsi ho tu našel, a uvědomuju si, že za těch okolností jsi měl plné právo chovat se tak, jak ses choval. Slibuju ti, že už se to nestane.“

„Máš pravdu, už se to nestane.“ Políbil ji na krk a vdechoval sladkou vůni jejího ženství. Uvědomil si, že v očekávání sexu jeho mužství topoří, a tak jí sklouzl rukou dolů po boku.

„Hughu?“

„Copak, bejby?“ Pomalu jí vytáhl noční košili ke kolenům a pak výše.

„Hughu, nemůžeme. Ne dnes.“ Neúspěšně se bránila jeho rukám, které jí bloudily po těle. „Flynn by se mohl probudit a slyšet nás. To by bylo strašně trapné.“

„V tom případě teda musíš být zticha, ano?“ Jemně jí rozevřel pevně stisknuté nohy. Je tak hebká, pomyslel si. Její pokožka je jako ze sametu. Usmál se tiše, když ucítil, jak jí proběhlo první zachvění. Líbilo se mu, když se takhle chvěla.

„Přestaň,“ zašeptala Mattie. „Děláš to proto, abychom si byli kvit, co?“

„Nic takovýho, bejby. Dělám to proto, že jsem milý a citlivý chlapík a ještě k tomu pekelně roztoužený.“ Svlékl jí netrpělivě noční košili a hodil ji přes zábradlí.

Mattie zděšeně vyjekla, když se košile snášela dolů. „Proboha, Hughu, co si Flynn pomyslí, až uvidí ráno mou košili dole na podlaze?“

„Pomyslí si to, co si má myslet. Že si chci vyznačit svý teritorium.“

„Měla bych být vlastně ráda, že si nevyznačuješ své teritorium, jako to dělají vlci a jiná divoká zvířata,“ odvětila kousavě. „Opravdu, Hughu, copak musíš být v těchhle věcech tak primitivní? Áááááh.“ Uvědomila si, že nahlas zasténala a zakryla si ústa rukou.

„Tiše, bejby, nebo tě Flynn uslyší. Pomysli jen, jak to bude trapný.“ Hugh sklouzl mezi její nohy, stále níže po celé délce jejího příjemně zaobleného těla, až mohl ochutnat její vláhu.

„Hmmm, ne. Řekla jsem ne, ááááh.“ Mattie si přikryla obličej polštářem. Jednou rukou držela polštář a druhou bolestivě cloumala Hugha za vlasy.

Prsty ji opatrně rozevřel a pak použil jazyk. „Hmmm.“ Mattie shodila polštář z obličeje. „Ach bože, Hughu.“ Dala polštář zpátky. „Áááááh. Ach, Hughu.“

Hugh počkal, až se její tělo začne divoce zmítat a až bude hrozit nebezpečí, že se její steny změní v jemu dobře známé výkřiky rozkoše, na něž si v posledních dnech zvykl.

Když uviděl, že Mattie zašla už tak daleko, že nemyslí na to, aby použila polštář ke ztlumení svých vzdechů, posunul se vzhůru, rozevřel jí nohy ještě víc a vnikl pomalu a hluboko do jejího vlhkého tepla.

V tu chvíli Mattie odhodila polštář a podívala se na něj velkýma, zářícíma očima. Všiml si, že se kouše do spodního rtu, aby zdusila výkřiky.

„Bum a bam, dík, madam?“ zamumlal Hugh a tiše, chraptivě se zasmál.

„Ach, Hughu, řekla jsem ti už, že to není tak zlé.“

Zasmál se a zakryl jí ústa polibkem. O chvíli později do svých úst pohltil její tichý výkřik extáze. Pak rychle opustil její rty a zabořil svůj vlastní obličej do polštáře, aby zdusil zvuky provázející jeho triumfální vyvrcholení. Ty také způsobily, že se celá postel roztřásla.

Vzteklé vyzvánění telefonu probudilo Mattii z hlubokého spánku. Nejdřív se vyděsila, ale pak se obrátila v rozházené posteli a podařilo se jí umlčet přístroj tím, že zvedla sluchátko a přiložila si je k uchu.

Okamžitě toho litovala. Byla to plačící Ariel a byla ještě hlasitější, než zvonící telefon.

„Je u tebe, Mattie, viď? Já vím, že ano. Odešel k tobě stejně jako ti ostatní. Dej mi ho hned k telefonu. Chci Flynnovi Graftonovi říct, že už se do mé postele nikdy v životě nevrátí. Je mi jedno, jak úpěnlivě bude prosit.“

„Přeju ti taky pěkné dobré jitro, Ariel. To je od tebe hezké, že voláš.“ Mattie otevřela oči a dívala se do stropu. Byla v posteli sama. Zdola slyšela zvuky mužských hlasů a zacinknutí kávovaru. Vůně silné černé kávy stoupala k ní nahoru.

„Doufám, že jsi spokojená,“ popotahovala Ariel. „Konečně jsi po všech těch letech navýsost spokojená. Konečně se ti to podařilo. Dostala jsi do svých zlodějských pracek jediného muže, kterého jsem kdy chtěla.“

„Ariel, na rozdíl od tvého přesvědčení, já a Flynn spolu poměr nemáme.“

V telefonu se ozvalo cvaknutí následované dutým zvukem, který ohlašoval, že někdo dole zvedl druhé sluchátko.

„Můj bože, poměr,“ říkala Ariel, aniž by věděla, že naslouchá ještě někdo další. „Poměr, věděla jsem to. Modlila jsem se, aby to byla záležitost jen jedné noci. Něco, co se stane v jediném okamžiku vášně, zrovna tak jako loni, kdy ses tak hloupě vrhla do náruče Hughovi. Něco, čeho bys aspoň ze slušnosti litovala, jako jsi litovala tamtoho. Ale ne, ty se tím ještě chlubíš.“

„Ariel, ty mě neposloucháš. Právě jsem ti řekla, že jsem se s tvým mužem nevyspala. Nikdy jsem s ním nespala. Netoužím po tom vyspat se s tvým manželem. A on netouží vyspat se se mnou. Miluje tebe.“

„Včera večer šel k tobě. Domů se nevrátil. Šel rovnou k tobě. Utěšila jsi ho, Mattie, tak jako jsi utěšila ty ostatní? Nabídla jsi mu bylinkový čaj a své sympatie? Řeklas mu, že chápeš, v jakém se octl stresu? K čertu s tebou.“

„Proboha, Ariel, přestaň,“ nařídil jí ostře Hugh. „Grafton je tady. Spal dole na gauči, já to musím vědět, protože ten, kdo strávil noc v Mattiině posteli, jsem byl já. Kdyby tam byl někdo třetí, byl bych si toho všiml. Takové věci mě znervózňují.“

„Hughu, ty jsi tam taky?“ Arieliny vzlyky okamžitě ustaly. „Samozřejmě že jsem tady.“

„Byl jsi tam celou noc?“

„A kde bych měl ksakru být? Nevzpomínáš si, že jsem s Mattii zasnoubený?“

„Díkybohu,“ vzdychla Ariel a okamžitě se změnila z něžné oběti v pomstychtivou dračici. „Okamžitě mi dej Flynna k telefonu.“

„S radostí,“ řekl Hugh.

Bylo slyšet krátký nezřetelný zvuk a pak se ozval v telefonu Flynnův klidný hlas. „To jsi ty, Ariel?“

„Flynne, jak jsi mi to mohl udělat? Když jsem se ráno probudila a zjistila jsem, že jsi nepřišel domů, měla jsem takový strach. Dovedeš si vůbec představit, co jsem prodělala? Víš, co to pro mě znamená, že jsem musela zavolat svou vlastní sestru, abych tě našla? Jak sis mohl dovolit udělat mi něco takového?“

„To tys mi přece řekla, abych vypadl a už se nevracel. Nepamatuješ se?“ Flynn se zdál trochu roztržitý. A také jako by něco jedl.

Mattie zavěsila sluchátko, vstala z postele a sáhla po županu. Šla k červenému zábradlí a pohlédla dolů.

První, čeho si všimla, byla její skromná noční košile, která poněkud ledabyle visela přes opěradlo křesla, na němž seděl Hugh.

Rozvaloval se tam v naprosté pohodě, jako pán ve svém domě. V ruce držel hrnek kávy a na nízkém stolku před gaučem byl talířek s koláčky z ovesných otrub. Mattie si uvědomila, že se kromě džínsů nenamáhal něco si obléci. Bosé nohy měl opřené o stolek a nahá ramena se mu ve slunečním světle leskla.

Flynn, celý pomačkaný po noci strávené v šatech, jedl koláček a poslouchal Arielinu tirádu.

„Já tě slyším, Ariel,“ řekl klidně. „Uklidni se, zlato. Svůj názor jsi mi řekla.“

Flynn si vzal další koláček a svraštil nos, když uslyšel Arielinu odpověď.

„A co jsem měl dělat, když jsi zamkla dveře? Měl jsem stát na chodbě a prosit tě, abys mi otevřela?“ zeptal se nakonec. Žvýkal koláček a poslouchal.

„Ne,“ prohlásil konečně, když se Ariel na chvilku odmlčela. „Nic se nezměnilo. Vím, že se ti to nelíbí, ale hodně jsem o tom přemýšlel a rozhodl jsem se. Požádám Mattii, aby ve své galerii vystavila některé mé prodejnější věci. To je mé definitivní rozhodnutí.“ Flynn dojedl koláček a vzal do ruky hrnek s kávou. „Ariel, je možné, že jsem největší z dosud neobjevených umělců, jaký kdy žil, ale jsem také tvůj manžel. Pokud budeme mít štěstí, stanu se třeba jednoho dne otcem. A mám také svou hrdost. Chci mít v téhle rodině svou váhu. Měli bychom si promluvit později, až se uklidníš.“

Flynn jemně zavěsil telefon a sklonil se nad kávou. „Je to velice nešťastná žena,“ řekl Hughovi.

„Mám taky takový dojem,“ odvětil Hugh. „Rád bych vám dal nějakou radu, jak s ní zacházet, ale fakt je, že jsem Ariel nikdy nerozuměl. My dva jsme byli jako olej a voda. Nebo jako benzin a oheň. Jak libo.“

„Já vím. S jejími obvyklými náladami si dovedu poradit, těm rozumím. Patří k tomu, co z ní dělá velkou malířku. Je velice senzitivní a musí se s ní zacházet jemně. Ale včera v noci už to nešlo, víte? Řekl jsem jí, že už toho mám dost žít jako vydržovaný muž. Dost toho cítit, jak stojím v jejím stínu a k našemu vztahu ničím nepřispívám. Strašně jsme se pohádali. Mrzí mě, že jsem sem přišel. Byla to chyba.“

„Když jde o jednou, není to problém,“ řekl Hugh velkomyslně.

„Už se to nestane,“ slíbil Flynn. „Tak fajn,“ řekl spokojeně Hugh.

„Bylo to první místo, které mě napadlo, když mě Ariel vyhodila. Bylo to nejspíš proto, že Mattie vypadá vždycky tak klidně a vyrovnaně. Tak rozumně a bez emocí. Uklidňuje to.“

„Také ji to občas popadne,“ ujistil ho Hugh suše. „Určitě se však od Ariel hodně liší, s tím souhlasím. S Ariel jsem během našeho zasnoubení neuměl zacházet. Buď se tvářila tragicky, jako že je v hluboký depresi, anebo explodovala. Připadalo mi to jako jízda na horský dráze a já nejsem moc trpělivý člověk. Za několik týdnů jsem měl jejích nálad plný zuby.“

Flynn moudře přikývl. „Jak už jsem říkal, s Ariel se musí zacházet v rukavičkách.“

„Já prostě takový typ nejsem.“

„To ne. Je mi jasné, proč vám to dvěma spolu nevycházelo. Myslím, že tenhle problém s Mattii nemáte.“

„To teda ne,“ ujistil ho Hugh. „Někdy je samozřejmě trochu nedůtklivá. Člověk si musí dát pozor na tu její hrdost. Já to ale chápu a umím s tím zacházet. Chvilku to trvá, ale vždycky najdu způsob, jak Mattii usadit, když začne být moc temperamentní.“

Mattie se rozhlédla po něčem, co by mohla hodit přes zábradlí. Uvažovala o velké černé váze, ale zavrhla ji, protože by to byla škoda. Místo toho popadla sklenici vody, kterou měla u postele.

„U žen, jako je Mattie, je vtip v tom, že je musíte přinutit, aby pochopily…“

„Abys nezapomněl, Hughu Abbotte,“ zavolala Mattie, která se naklonila přes zábradlí a vylila sklenici vody dolů. „Žádná žena, která za něco stojí, nerada slyší jako první věc, když se ráno probudí, že je tak tupá, že ji může muž zvládat bez problémů. Já jsem ale vždycky říkala, že pokud jde o lichotky, je tvůj způsob poněkud neobratný. Není v tom žádná finesa.“

Hugh vykřikl, když mu studená voda zalila hlavu a ramena a s ohromující rychlostí vyskočil z křesla.

Flynn scénu pobaveně pozoroval.

„Říkal jsem už,“ zamumlal Hugh a ubrouskem si otřel ramena, „že ji to někdy popadne.“

„To vidím.“ Flynn si vzal další ovesný koláček a kriticky si ho prohlížel. „Vám tyhle věci opravdu chutnají?“

„Člověk si na ně zvykne,“ řekl Hugh. „Horší je to s bylinkovým čajem a zeleninoovocnou šťávou. To se opravdu těžko polyká.“

Později toho dopoledne seděla Mattie v křesle ve své kanceláři s rukama složenýma na stole a pozorovala svou sestru, která vztekle pobíhala po místnosti. Během poslední čtvrthodiny se Ariel zmítala buď v slzách hněvu nebo sebelítosti. Bylo těžké rozeznat rozdíl mezi těmito stavy. V obou případech se jí však dařilo vypadat jako obvykle exoticky ve splývavých černých kalhotách a černé blůze s vlajícími rukávy.

Mattie si opět bolestně uvědomovala nenápadný vzhled svého kávového kostýmku a béžové blůzy. Možná že by šňůra perel vyvedla její oděv z úrovně naprosté nepovšimnutelnosti, pomyslela si kriticky. Vadily jí také její lodičky na nízkém podpatku. Některý příští den se bude muset vypravit na nákup. Touze po červeném kostýmu už nemůže déle odolávat.

A možná, když podlehne pokušení, koupí si červené střevíčky s jehlovými podpatky, přesně takové, jaké jí Evangelina Dangerfieldová půjčila na tu divokou noc na Brimstonu.

„Mrzí mě, že jsem dnes ráno na tebe v telefonu vyjela,“ omlouvala se Ariel a delikátně si utřela nos do papírového kapesníčku. „Vůbec nemohu uvěřit, že jsem toho byla schopná. V poslední době se mi zdá, jako by se naše role vyměnily. Poprvé v životě jsem na tebe doopravdy žárlila. Je to směšné.“

„Naprosto směšné.“

„Iracionální.“

„Jistě. Zcela iracionální.“

„Zvláště když vím, že k tomu není vůbec žádný důvod,“ připojila Ariel.

„Správně,“ souhlasila Mattie.

Ariel se prudce otočila a podívala se na ni očima, které přetékaly upřímností. „Chci, abys věděla, že si opravdu uvědomuju, že pro svou iracionální žárlivost nemám žádný důvod. Nechápu to, ale asi nejsem docela při smyslech, když jde o Flynna. S žádným mužem předtím se mi to nestalo.“

„Možná že ses nikdy předtím nebála, že bys ho mohla ztratit. Nakonec žádný pro tebe nebyl tak důležitý.“

Ariel přikývla. „Asi to bude tím. Flynna skutečně miluju. To, co k němu cítím, se tolik liší od toho, co jsem cítila k těm ostatním. On je jediný, který mi rozumí. No, tak docela pravda to není. Emery mi také rozuměl, ale to bylo, jako když učitel chápe svého žáka. Na konci našeho manželství se nedokázal vyrovnat s mým úspěchem.“

„A tys mu rozuměla? Chápala jsi, čím procházel, když viděl, že pomalu upadá v zapomenutí?“

„Za to, že nemohl už dál psát, jsem já nemohla,“ odvětila Ariel.

„Já vím. Nevšímej si toho, co jsem řekla.“

Ariel ochotně přikývla. „Hugh mi samozřejmě nikdy nerozuměl. Ani trochu. A já jsem se chtěla s ním jen trochu vyřádit. Vůbec nevím, jak je to možné, že jsem se s ním zasnoubila.“

„Pravděpodobně stejným způsobem jako já,“ poznamenala Mattie. „Prostě se to stalo. Hugh umí poroučet.“

„Já vím. Je to k vzteku. Jak to snášíš, Mattie?“

„Někdy to nesnesu,“ řekla Mattie a s pýchou si vzpomněla, jak v noci vyhrála bitvu o Flynnovo přenocování. A opravdu ji vyhrála. Přinutila Hugha, aby ustoupil. A co víc, dnes ráno ho polila studenou vodou. Uvědomila si, že se na ní začínají ukazovat známky nezávislého ducha.

„No, klidně si ho ponech, i když si myslím, že děláš velkou chybu.“

„Díky,“ zamumlala Mattie.

„Zatraceně, už jsem tě zase urazila. A přitom jsem se ti přišla omluvit, Mattie. Dnes ráno jsem ze sebe v telefonu udělala naprostého idiota. Strašně lituju, že jsem na tebe křičela.“

Mattie užasla. Omluvy za výbuchy hněvu od Ariel nebo jiného člena rodiny byly vzácnější než sníh v létě. V Sharpovic klanu se takové výbuchy považovaly za něco normálního. Nikoho kromě Mattie nevzrušovaly.

„Netrap se tím, Ariel,“ řekla jemně. „Bylo to docela pochopitelné. Určitě bych ze sebe udělala také takového idiota, kdybych se pohádala s Hughem a pak zjistila, že strávil noc v tvém bytě.“

„Díky, Mattie. Jsi velkorysá.“

„No dobrá, tak ses omluvila a já jsem ti řekla, aby sis z toho nic nedělala. Jistě jsi předem věděla, že to tak dopadne. Co jsi ale ode mě ve skutečnosti chtěla?“

Ariel si opět utřela nos do kapesníčku. „Ty si myslíš, že mě moc dobře znáš, vid?“

„Znala jsem tě celý svůj život,“ připomněla jí s úsměvem Mattie.

„Musela jsi toho ode mě během těch let hodně vydržet, viď?“

„Nebylo to tak zlé,“ uklidnila ji Mattie, která začala být ostražitá.

„Když jsme vyrůstaly, měla jsem někdy pocit viny, přestože jsem věděla, že k tomu není žádný důvod. Chci tím říct, že to nebyla moje vina, že jsem zdědila talent, a ty ne.“

„Jistě.“

„Přávala jsem si, aby sis našla něco, v čem bys vynikala, abych se nemusela cítit tak provinile. Pokoušela ses uplatnit v mnoha uměleckých oborech, ale vždycky to dopadlo katastrofálně. Pamatuješ se, jak sis jednou umínila, že budeš primabalerínou jako naše babička?“

„Ani mi to nepřipomínej. Týdny jsem po cvičeních u tyče kulhala.“

Ariel se zasmála. „A co tenkrát, když sis usmyslela, že se staneš významnou malířkou jako matka? Byla jsi vzhůru do tří do rána a kreslila. Nikdy se ti nepovedlo nakreslit pořádný akt.“

„Víc než ovoce jsem nezvládla,“ připustila Mattie. „Později, když jsem studovala na univerzitě, jsem si jednu dobu myslela, že budu psát jako otec. Nemusíš mi tohle všechno připomínat, Ariel. Co tím sleduješ?“

Ariel ze sebe vydala dramatický vzdech. „Je to těžké vyjádřit slovy. Snad je to tak, že když jsi se zklamala v tolika věcech, než jsi začala s touhle galerií, naučila ses něco, co my ostatní jsme se nemuseli nikdy učit.“

Mattie se na ni zahleděla a připomněla si všechny ty prohry minulých let. „Co myslíš, že jsem se naučila?“

„Já nevím,“ Ariel mávla rukou s mokrým kapesníčkem. „Třeba jak obstát v normálním životě nebo něco podobného. Jak umět riskovat. Jak něco zkoušet a prohrát, jak se s prohrou smířit a pokoušet se o něco jiného. Nikdo z nás ostatních tohle nikdy nemusel dělat. My jsme vždycky věděli, že máme talent. Možná že nás to trochu zneurotizovalo, možná že jsme někdy museli bojovat, abychom ho zvládali, anebo prodali, ale v hloubi duše jsme vždycky věděli, že ho máme. Ty jsi takovou vnitřní jistotu nikdy neměla.“

„To ano. Celá léta jsem se potácela od jednoho k druhému, to připouštím.“

Ariel si znovu utřela nos. „To potácení tě asi udělalo přizpůsobivější, začala jsi víc chápat ostatní lidi. Měla jsi víc porozumění pro jejich slabůstky a nedostatky. Stala ses vnímavější.“

„Takže se na mě mohli lidé spíš obracet. Co ode mě vlastně chceš, Ariel?“

Ariel vztyčila hlavu a podívala se na Mattii tragickým pohledem. „Chci od tebe radu.“

„Radu? Ty chceš ode mě radu?“

„Mattie, prosím tě, nechtěj, abych se před tebou plazila po kolenou. Pomoz mi. Nevím, na koho jiného bych se měla obrátit. Rozumíš mužům mnohem lépe než já. Cítí se s tebou dobře. To já jsem se nikdy nestarala, jestli se se mnou muži cítí dobře. Nikdy jsem se o to nemusela starat. Teď bych ale potřebovala radu, jak se chovat k Flynnovi. Nechci ho ztratit. Bojím se. A jsem těhotná.“

14

„Ty že jsi těhotná?“ podivila se Mattie a pak dlouho nevěděla, co by měla říci. „Ví o tom Flynn?“ zeptala se nakonec.

Ariel zavrtěla hlavou. „Ne, já jsem na to přišla teprve teď. Ještě jsem mu to neřekla.“

Mattie o tom chvíli uvažovala. „Je v tom nějaký problém? Chceš mít dítě, nebo ne?“

„Chci. Ale řekla jsem ti, že se bojím. Jsem jiná než ty. Nejsem schopná se s věcmi vypořádat tak jako ty. Nezvládám dobře situaci. Přestala jsem brát pilulky, protože Flynn pořád mluvil o tom, že bychom měli mít děti a jak moje biologické hodiny odtikávají. Teď, když se stalo, co se muselo stát, nevím, jak dál. Začínám se chovat hloupě. Třeba se pohádám s Flynnem a pak tě obviním, že s ním spíš. Nemůžu malovat. Mám pocit, že jsem uvízla na mrtvém bodě. Je to hrozné.“

„Kdy to řekneš Flynnovi?“

„Copak tomu nerozumíš? Bojím se mu to říct. K smrti se bojím toho, že až se dozví, že bude otcem, dá se ještě víc než předtím na komerční malování. Nechci, aby se kvůli mně vzdal pravého umění, Mattie. Do té míry se obětovat nemůže.“

„To proto, že v hloubi duše víš, že kdyby to bylo obráceně, ty by ses pro něj neobětovala, viď?“ řekla Mattie klidně.

Ariel strnula a na tváři se jí objevil výraz šoku. „Ach, bože, máš samozřejmě pravdu. Naprostou pravdu.“

Mattie si dlouho prohlížela své nehty. Byly to úpravně zakulacené nenalakované nehty. „Chceš radu? Dám ti ji, i když bez záruky. Podle toho, co vím o Flynnovi, bych řekla, že se za tou módní fasádou skrývá slušný, staromódní člověk, který potřebuje mít pocit, že se jako muž chová správně. Tak mu to dopřej. Řekni mu o dítěti. Podporuj ho v tom jeho komerčnějším malování. Dej mu znát, že si ho vážíš nejen jako umělce, ale i jako muže, a že ho potřebuješ. Dej mu znát, že je v manželství tvým plnoprávným partnerem.“

„Bojím se, že se mu z úspěchu zatočí hlava,“ zašeptala Ariel.

„A co je na tom špatného? Co na tom, když si uvědomí, že umí dělat obrazy, které se budou prodávat jak housky na krámě? Já si myslím, že to je právě to, po čem touží. Ariel, přestaň ho nutit být někým jiným.“

„Ale Mattie –“

„V současnosti začíná být spousta umělců zase osobně ctižádostivými. Chtějí mít úspěch, dokud žijí, a ne po smrti. V posledních sto letech se to moc nenosilo, ale teď se to mění. Velmi brzy to bude jako za starých časů, ještě předtím, než někoho napadlo, že dobré umění je jen to, kterému nikdo nerozumí.“

Vrznutí dveří přimělo Mattii, aby vzhlédla. Ve dveřích stála Shock Value, s vlasy obarvenými na černo se stříbrem.

V náručí držela kovový předmět, který byl skoro tak velký jako ona.

Mattie se zvolna usmála. „Když už mluvíme o velkém umění, pánbůh s námi, co to tam máte, Shock Value?“

Shock Value se nesměle podívala na Ariel. „Doufám, že neruším? Suzanne venku mi řekla, že nemáte nic, důležitýho.“

Mattie už ale vstala z křesla a obešla stůl, aby se zblízka podívala na objekt, který Shock Value třímala. „Můžete mě vyrušit, kdy budete chtít, pokud budete v rukách držet něco takového, jako je tohle. Je to fantastické. Absolutně fantastické.“

Shock Value se zazubila a zdálo se, že se jí ulevilo. „Nazvala jsem to Na pokraji. Líbí se vám to?“

„Ohromně. Vždycky jsem věděla, že máte talent, Shock Value, ale tohle je až neuvěřitelné. Podívej se na to, Ariel.“ Mattie vzala vznosné kovové dílo z autorčiných rukou a postavila je na zem před psací stůl.

Ariel si objekt zamyšleně prohlížela. „Máš pravdu, Mattie. Je to něco velice silného. Vystavíš to v galerii?“

„To víš, že ano, abych Shock předvedla veřejnosti. Ale na prodej to není. Od této chvíle je to moje, jenom moje. Koupím to, Shock Value.“

Shock Value se zasmála. „Je to vaše a zadarmo. Hodně vám dlužím. Ani si nepamatuju kolik.“

„Tolik mi zas nedlužíte,“ ujistila ji Mattie. „Jestli na to nechcete dát cedulku s cenou, udělám to já. Posaďte se a já zatím napíšu fakturu.“

Shock Value se posadila. „Musím říct, že se mi ulevilo, že se vám to líbí. Nebyla jsem si tím docela jistá. Víte, myslím si, že by bylo dobrý, kdybych na nějakou dobu z města zmizela. Člověka to tady strašně rozptyluje. Mám pocit, že potřebuju změnu prostředí. Potřebuju se vzpružit, zatímco budu pracovat v novým stylu.“

Mattie vzhlédla od papírů. „Myslíte to doopravdy?“

Shock Value rychle přikývla. „Dala jsem se jiným směrem, když jsem na tomhle začala pracovat. Cítím to a musím celou svou energii soustředit na tenhle směr. Nechci pracovat v izolaci, ale opravdu si myslím, že musím z města pryč. Na nějaký klidný, inspirativní místo. Víte, co myslím?“

„Někam, kde se neprodává barevný gel na vlasy a kožené kalhoty s cvočky?“ zeptala se s úsměvem Ariel.

„Asi jo,“ připustila Shock Value. „Ale aby tam bylo hezky.“

„Jako třeba na tropickém ostrově?“ řekla pomalu Mattie.

„To by bylo báječný,“ zasmála se Shock Value.

„Musíš jít se mnou, Mattie. Nemám odvahu jít tam sám. Pánbůh ví, že nejsem žádný Hemingway.“ Emery Blackwell se choulil sklíčeně v křesle v Mattiině kanceláři. „Tys mě do toho dostala a teď, když tě potřebuju, mě nesmíš opustit.“

„Samozřejmě že s tebou půjdu,“ ujistila ho Mattie. „Nemůžu se toho dočkat. Dej mi jen pár minut, abych skončila s těmi papíry. Jsem zrovna uprostřed práce. Dal by sis šálek bylinkového čaje nebo něčeho, co by tě uklidnilo?“

„Možná trochu whisky, čaj ne.“

Dveře Mattiiny kanceláře se otevřely a do místnosti vkročil Hugh. Uviděl Emeryho a zamračil se. „Čím to je, Blackwelle, že poslední dobou nemůžu nikam vejít, abych nezakop o vás nebo o Graftona. Začíná mě to už docela otravovat.“

Emery s povznesenou přezíravostí vzhlédl. „Jestli vás moje přítomnost uráží, Abbotte, nikdo vám nebrání v odchodu. V téhle chvíli vás tady nepotřebujeme, Mattie a já máme za chvíli jednání.“

„Jděte k čertu,“ řekl Hugh, avšak v jeho hlase bylo víc rezignace než zlosti.

Přešel ke stolu, zvedl Mattiin obličej a vtiskl jí na rty bezohledný polibek. Byl to vlastnický polibek, a ne polibek z vášně. Takový, jaký muž předvádí před jiným mužem, když ho chce provokovat. Ženina odezva není nijak důležitá. Důležité je, jaký to má účinek na druhého muže.

Mattie se ledově usmála. „Teď ses tedy předvedl.“

„Panebože,“ zamumlal Emery. „Jak něco takového sneseš, Mattie? Ariel to vydržela jen několik týdnů.“

„Většinou se to dá ignorovat,“ vysvětlovala Mattie vesele.

Hugh z legrace zavrčel. Uvelebil se proti Mattiinu stolu a složil ruce na prsa. „No dobře, tak to bychom měli. Co máte dnes odpoledne za lubem?“

„Chceme jít do knihkupectví pouhé dva bloky odtud,“ informoval ho Emery. „Doufám, že tím neurazíme váš beznadějně antikvární mužský smysl pro obranu vašeho teritoria.“

„Ani nápad,“ ujistil ho Hugh. „Jako dobrý kamarád půjdu s váma.“

„Neměl byste být v práci?“ zeptal se Emery jízlivě.

„Dal jsem si na odpoledne volno. Občas to dělávám. Zastávám totiž významný místo na úrovni ředitele, takže si to můžu dovolit.“

„Divné,“ mumlal Emery.

Mattie se opřela v křesle. „Nemusíš s námi chodit, Hughu. Budeme pryč jenom chvilku.“

„Žádný problém, bejby. Nemám nic na práci. A docela rád bych se podíval do dobrýho knihkupectví.“

„Ale ne. Vy také čtete?“ zeptal se Emery.

„Když mám lepší den, nemusím přitom ani pohybovat rty,“ ujistil ho Hugh.

„Blahopřeju. To je opravdu výkon u muže s tak mimořádnými schopnostmi.“

„Pánové,“ přerušila je důrazně Mattie. „Byla bych velice ráda, kdybyste si své přestřelky vyřizovali mimo tuhle místnost a beze mne. Pokud nejste schopni chovat se jeden k druhému zdvořile, tak odejděte. Nebo mlčte, dokud nedokončím tuhle práci, a pak půjdeme všichni společně do knihkupectví.“

„Samozřejmě,“ řekl Hugh. „Mimochodem, proč se vydáváme na tuhle pouť jako jedna velká šťastná rodina?“

„Chceme se podívat na první svazek Emeryho nové detektivní série. V obchodě se objevil včera a dnes ráno ho dali do výlohy,“ řekla Mattie.

„Jak to víš?“

„Volal jsem tam,“ řekl chladnokrevně Emery. „Samozřejmě že anonymně.“

Hugh se zasmál. „Samozřejmě. Vsadím se, že jste anonymně volal celé týdny.“

Emery vzdychl. „Opravdu, Mattie, řekni mi, co na něm vidíš?“

„To se těžko vysvětluje,“ přiznala Mattie.

„Nezačínejte zas,“ varoval Emeryho Hugh.

„Mattie říká, že vy tvrdíte, že jste se víceméně přestěhoval do Seattlu natrvalo,“ řekl Emery, dal si nohu přes nohu a narovnal záhyb na kalhotách. „Já si osobně myslím, že lžete.“

„Opravdu?“

Mattie znepokojeně vzhlédla, když uslyšela Hughův náhle chladný hlas.

„Ano, je to tak,“ řekl Emery. „Vy to jen předstíráte, Abbotte. Sázím se, že jen hrajete o čas a v duchu plánujete, jak odvlečete Mattii na ten váš zatracený ostrov. Do té pekelné díry, které říkáte domov.“

„A co když ano?“ protáhl Hugh. „Měl byste něco proti tomu?“

„To bych měl. Mattie je civilizovaný člověk a zasluhuje si žít v civilizovaném prostředí. Rozhodne se přirozeně sama, ale něco bych vám přece jen chtěl objasnit, Abbotte.“

„A to je co?“ zeptal se Hugh hlasem, který poklesl o deset stupňů pod bod mrazu.

„Mattie je moje přítelkyně. Kdybych se dozvěděl, že se k ní nechováte dobře, anebo že není šťastná, uslyšel byste o mně. Rozumíte?“

„A jak si to představujete, Blackwelle? Bude to souboj na pistole za svítání?“

Mattie rozzlobeně vyskočila. „Přestaňte s tím. Oba dva. Okamžitě, slyšíte?“

Emery majestátně povstal. „Dejte si pozor, Abbotte. Možná že jste o několik let mladší, ale to jen znamená, že já jsem měl víc času, abych se stal šikovný a lstivý.“ Obrátil se k Mattii. „Jsi připravena vyrazit, má drahá?“

„No, nejsem si tak docela jistá.“ Mattie si uvážlivě prohlížela oba muže. „Tohle je pro mě něco naprosto nového. Ještě se kvůli mně dva muži nikdy nehádali. Pohled na to, jak na sebe vrčíte a štěkáte, je tak zábavný, že je mi líto, že by to mělo skončit.“

„Neboj se,“ řekl Hugh, vzal ji za ruku a vykročil ke dveřím. „Není pravděpodobný, že by to skončilo jenom proto, že se octnem na veřejnosti.“

„Toho se právě bojím,“ řekla Mattie. „Tady v tomhle okolí mě znají. Já jsem ta tichá Sharpová, která nedělá na veřejnosti scény.“

Emery se důležitě usmál. „Ujišťuju tě, Mattie, že pokud jde o mě, nebudu tě uvádět do rozpaků. Za toho tvého hlídacího psa ovšem mluvit nemohu. Toho musíš zvládnout sama.“

„Klid, bejby. Slibuju ti, že Emerymu v knihkupectví neutrhnu hlavu.“

„Myslím, že se s tímhle ujištěním musím spokojit. Jdeme.“ Mattie prošla jako první dveřmi a galerií. Zběžně zamávala své asistentce u stolku vpředu. „Za pár minut jsme zpátky, Suzanne.“

„Jistě,“ odvětila Suzanne a také zamávala.

Kniha Axiom St. Cyra byla umístěna v knihkupectví uprostřed v regále s novými detektivními romány. Pod ní byla dokonce cedulka upozorňující zájemce, že je to dílo místního autora. Mattie jediným pohledem přelétla obálku, jež přitažlivě evokovala inteligentní a hrozivý obsah včetně sexu, a objala Emeryho.

„Je báječná!“ zvolala. Pustila Emeryho a ustoupila, aby mohla knihu obdivovat ze všech stran. „Absolutně nádherná! Lidé se o ni budou rvát.“

„Proč by měli? Vždyť o autorovi nikdy nikdo neslyšel.“ Emery si prohlížel svůj pseudonym na obálce a vrtěl hlavou. „Je to jen další kniha detektivního žánru, kde je jich už stejně příliš mnoho.“

„Prodá ji obálka,“ ujišťovala ho Mattie. „A jakmile si zájemce přečte první stránku, koupí ji. Ukážu ti to. Uděláme malý experiment.“ Vyňala z regálu jeden výtisk a podala ho Hughovi.

„Co s tím mám dělat?“ ptal se Hugh a prohlížel si obálku. „Budeš dobrovolník v našem malém spotřebitelském testu. Budeš průměrný čtenář. Přečti si první stránku.“

„Aniž byste pohyboval rty,“ dodal Emery. Hugh pohlédl na Mattii. „Opravdu musím?“

„Ano. Musíš. Dělej.“

S přehnaným váháním otevřel Hugh knihu a začal číst první odstavec. Pak se začetl do druhého a třetího.

Mattie se zasmála, když obrátil stránku. „To stačí. Jak jsem řekla.“ A vytrhla knihu Hughovi z rukou. „Už víš, Emery, jak to myslím? Když ani Hugh nemohl odolat, aby neobrátil stránku, neodolají ani ostatní čtenáři.“

Emery se začervenal, což nebylo jeho zvykem. „Velice jste mi zalichotil, Abbotte.“

„To nic neznamená,“ mumlal Hugh. „Jenom jsem chtěl dočíst větu.“

„Jestli ji chceš dočíst, tak si knihu kup,“ řekla Mattie a zasunula ji do regálu. „Ale teď do práce. Emery, to je start tvé nové kariéry. Blahopřeju.“

„St. Cyr nikdy Pulitzerovu cenu nedostane,“ povzdychl si Emery.

„Co na tom záleží? Bude se prodávat a to je lepší než cena.“

Emery si nakonec dopřál slabý žalostný úsměv. „Jak to, že jsi si tak jistá, pokud jde o odhad trhu, má drahá?“

„To je praxe,“ řekla mu Mattie. „Hughu, přestaň se pokoušet nahlédnout na druhou stránku Emeryho knihy. Kup si ji a máš to. Vsadím se, že když hezky poprosíš, Emery ti ji podepíše, viď, Emery?“

„Samozřejmě,“ řekl Emery.

Hugh sebral jeden exemplář Axiomu St. Cyra a šel k pokladně. „Na podpis nereflektuju.“

Emery vzdychl. „Mattie, má lásko, opravdu mi to dělá starosti, že jsi zasnoubená s mužem, který se vůbec neumí ve společnosti chovat. Zasluhuješ si něco lepšího.“

„Já vím, ale v mém věku si žena moc vybírat nemůže,“ řekla odvážně Mattie. Napadlo ji, že dráždit Hugha, může být někdy zábavné.

Hugh platil u pokladny a nevšímal si jich.

Trojice se vrátila do galerie v zamyšleném tichu. U dveří se Emery zastavil a vřele pohlédl na Mattii.

„Mattie, má drahá, dlužím ti víc, než mohu vypovědět, a teprv teď si to začínám uvědomovat. Víš, bylo to opravdu vzrušující vidět všechny ty výtisky St. Cyra vyrovnané v regále v knihkupectví. Jsou mnohem lépe umístěné, než mé významné literární práce předtím.“

„Jen počkej, až se objeví paperbackové vydání a až ho uvidíš v supermarketu přímo u pokladny vedle bulvárních novin a baterií,“ prohlásila se smíchem. „Pak si teprv uvědomíš, že jsi objev.“

Emery se zasmál a políbil ji na čelo. „Kdo by si byl pomyslel, že to takhle dopadne. Život někdy bere podivné obrátky, nemyslíš?“

„Někdy ano.“

„No myslím, že to ho činí zajímavějším,“ řekl Emery a zdvihl ironicky jedno obočí, když pohlédl na Hugha, který scénu podrážděně pozoroval. „Přeju ti hodně štěstí s tou tvou prapodivnou obrátkou v životě, Mattie. Dávej si ale na něho pozor, kdybych byl tebou, ani trochu bych mu nevěřil. Má v úmyslu tě odtud unést, má drahá. Pamatuj na moje slova.“

Mezi Mattií a Hughem zavládlo krátké, napjaté ticho, když pozorovali jak Emery odchází.

„Opravdu?“ zeptala se konečně Mattie s klidem.

„Co opravdu?“ Hughův přimhouřený pohled ještě mířil Emerymu do zad.

„Máš v úmyslu mě odtud unést, nebo se chceš natrvalo usadit v Seattlu?“

„Ty mi pořád ještě nevěříš, viď, bejby?“

„Hughu, věřím ti tak, že bych ti svěřila svůj život. Ve skutečnosti k tomu nedávno několikrát došlo.“

„Ale své srdce bys mi nesvěřila?“

„Přemýšlím o tom.“

„Přemýšlej,“ řekl, přitáhl si ji k sobě a políbil ji na rty. „Hodně o tom přemýšlej. Protože ať to dopadne tak nebo tak, vyjde nám to spolu, uvidíš.“

Hugh odstranil velkou hromadu sjetin z počítače z jediné židle pro návštěvníky v Johnsonově kanceláři a posadil se. Mladý muž v brýlích s rohovými obroučkami, ve sportovních botách, polyesterových kalhotách a nevyžehlené bílé košili se obezřele probral ze svého pracovního soustředění.

„Říkal jsem vám, že zavolám, kdybych něco objevil, pane Abbotte.“

„Šel jsem zrovna kolem vaší kanceláře, tak jsem si řekl, že sem zaskočím, abych se podíval, jestli to nějak nepokročilo,“ lhal Hugh. Tato místnost byla situována několik pater pod ředitelstvím a rozhodně ji neměl po cestě, ať šel kamkoliv. „Včera jste mi řekl, že jste si ověřil, že na Purgatory skutečně existuje nějaká nová politická osobnost. Chtěl bych vědět, jestli jste narazil na nějaký jméno nebo na něco, co se jí týká.“

Johnson vzdychl, sňal si brýle a třel si kořen nosu. „Ještě ne. Řekl jsem, že zavolám, čestné skautské, pane Abbotte. Vím, jak je to pro vás důležité.“

„Ohromně.“

„Chápu. Podívejte se, v téhle chvíli vám můžu říct, že se situace na Purgatory poněkud změnila. Nikdo ještě neví do jaké míry. A nikomu na tom nezáleží. Řekl jsem vám všechno, co jsem vydoloval ze dvou nebo tří zpravodajských databází. Není toho moc. Hlavně proto, že situace na tomhle bláznivém ostrově nikoho nezajímá.“

„Kromě mě.“

„Ano. Kromě vás.“ Johnson vzal do ruky propisku a netrpělivě jí ťukal do stolu. „Zavolám, až na něco narazím.“

„Kdykoliv. Ve dne v noci,“ řekl Hugh a vstal.

„Jistě. Ve dne i v noci,“ řekl Johnson unaveně.

Hugh se u dveří zastavil. „Vy jste se skutečně dostal do dvou nebo tří vládních databází? Zpravodajských databází? Jen tak?“

„Jen tak. Je to moje práce, pane Abbotte.“

Na Hugha to udělalo dojem. Přikývl. „Víte, za starých časů byste se mi byl hodil. Vy a ten váš počítač byste měli cenu zlata.“

„Opravdu? A jakou práci jste dřív dělal?“

„Nic moc důležitýho. Zavolejte. Brzy.“

Johnson zavolal v půl šesté odpoledne, právě když Hugh vycházel ze dveří kanceláře. Tajemník i sekretářka už odešli, a tak Hugh sáhl po telefonu sám.

„Pan Abbott? Tady je Johnson z počítačového. Mám dojem, že mám pro vás nějakou informaci. Něco mi tady právě nabíhá a něco se může objevit později. Není toho moc, ale může to mít význam.“

„Hned jsem dole.“ Hugh zavěsil a vytočil číslo Mattiiny galerie. Na třetí zazvonění odpověděla. „To jsem já, bejby. Poslyš, dnes večer přijdu domů trochu pozdějc. Na počítači tady se objevujou nějaký informace z Purgatory.“

„Fajn. Kdy přijdeš?“ zeptala se poněkud odtažitě. Slyšel v pozadí nějaké hlasy a uvědomil si, že tam má zákazníky.

„Nevím. Až přijdu, tak přijdu.“

„Buď cestou domů opatrný,“ řekla automaticky. „Už bude tma. First Avenue je v noci nebezpečná.“ Hugh si dovolil se chvíli koupat v příjemném pocitu, že má o něj někdo starost. „To víš, bejby. Budu opatrný. Tak na shledanou.“ Zavěsil telefon a zamířil k výtahům.

Mattie cítila, jak se kolem ní stěny smršťují.

„Kolena vysoko a pořádně vykopnout. A vykopnout. A vykopnout.“

Těžký dusot rockové hudby kombinovaný s hřmícím stádem cvičenců aerobiku způsobil, že se dřevěná podlaha otřásala. Mattie vykopávala, jak nejvíc mohla, skákala, točila se a připojila se ke stádu, které dupalo k protější straně místnosti.

Její babička, primabalerína, by se obracela v hrobě. Mattie k ní vyslala tichou prosbu o odpuštění, jak měla vždycky při hodinách aerobiku ve zvyku, a pak vykopávala, skákala, otáčela se a dupala z jedné strany místnosti na druhou. Technika a grácie s tímto druhem tance neměly nic společného. Babička byla fanatik techniky a grácie. Mattie pořád ještě slyšela, jak přísně napomíná malou dívenku u tyče v době, kdy se Mattie rozhodla jít v babiččiných šlépějích.

Byl to omyl. Opět se vydala nesprávným směrem.

Elektrické kytary jí ječely do uší, když se v šíleném tempu prudce obrátila. Také srdce jí prudce bušilo. Tenký a pružný cvičební trikot měla promočený potem.

Rozhodla se, že půjde na hodinu aerobiku v okamžiku, kdy jí Hugh ohlásil, že přijde domů později. Mattie cvičení, které dřív provozovala třikrát až čtyřikrát týdně, postrádala. Po třiceti nebo čtyřiceti minutách intenzivního cvičení cítila, jak ji opouští stres.

„A révu!“ vykřikl instruktor do dunící hudby. „A vykopnout, dvě, tři, čtyři a révu, dvě, tři, čtyři…“

Mattie usilovně vykopávala s vědomím, že musí odbourat značnou dávku stresu. Její napětí se zvyšovalo každý den. Pocit tlaku stoupal. Mohla ho cítit, hmatatelnou energii doléhající na ni stejně jako klaustrofobie.

Věděla, že dříve nebo později se bude muset rozhodnout. Emery, Ariel a teta Charlotta měli zřejmě pravdu, pokud šlo o Hugha. Neměl v úmyslu zůstat natrvalo v Seattlu. Hrál si na čekanou a přitom nebyl nijak trpělivý člověk.

Jednoho dne přijde z práce a oznámí jí, že už měla dost času na to, aby se přesvědčila, že mu může věřit. Sdělí jí, že druhý den v šest hodin ráno odlétá na ostrov St. Gabriel.

A ona se bude muset rozhodnout.

Stěny kolem ní se stále více svíraly.

„A nahoru a stranou, a nahoru a stranou, a nahoru…“

Není připravená podruhé riskovat. Nechce být pouhou náhradou za Ariel.

„Natáhnout a dolů. Natáhnout a dolů. Hněte sebou, lidi. Natáhnout a dolů…“

Hugh jí tvrdil, že zůstane v Seattlu tak dlouho, jak bude třeba. Ale Mattie věděla své. Cítila, jak je stále neklidnější. Poslední tři dny, když se ráno probudila, zjistila, že je Hugh vzhůru a zírá do šerého svítání. Instinktivně vycítila, že myslí na svůj ostrov, na svůj podnik a na svůj vysněný dům.

„Sklouznout a poskočit, dva, tři, čtyři… Sklouznout a poskočit, dva, tři, čtyři…“

Teta Charlotta měla pravdu. Hugh nebyl stvořený k tomu, aby žil ve městě. Začal si vytvářet svůj vysněný svět na ostrovech a ten teď musel nedokončený opustit. Mattie se pokoušela se přesvědčit, že její vysněný svět je tady, v Seattlu, ale něco uvnitř s tím nesouhlasilo.

„A dva, tři, čtyři, sklouznout, obrátit, vykopnout… a dva, tři, čtyři…“

Něco uvnitř její osoby vědělo, že její sny jsou navždy spojeny s Hughovými.

Bude se muset rozhodnout.

Přemýšlela, kolik jí ještě zbývá času.

Stěny se s konečnou platností uzavřely.

O půl hodiny později, osprchovaná a převlečená do proužkovaného kostýmku, který měla ten den na sobě, vyšla Mattie z klubu a dala se na cestu těch pět bloků ke svému bytu pěšky. Byla tma a začalo poprchávat. Hugh na cestě domů promokne. Vždycky si zapomene vzít do kanceláře deštník.

Mattie právě rozevřela deštník, který vždycky nosila v aktovce s sebou, když tu uslyšela za sebou kroky.

Na ulici nebyly kroky nic neobvyklého, avšak v rytmu těchto kroků vytušila něco, z čeho jí zamrazilo v zádech. U žen, které žily ve městě samy, se časem vyvinul určitý smysl pro chápání ulice. Byly kroky a byly také jiné kroky.

Ulice byla v tuto dobu prázdná. Déšť a zima zahnaly většinu lidí pod střechu. Několik jedinců, které ještě zahlédla venku, se pospíchalo ukrýt na autobusovou zastávku, do restaurací nebo do parkovacích prostor. Poslouchala, jestli se rytmus kroků za ní nezmění.

Ale kroky se nezrychlily, ani nezpomalily. Udržovaly stejné tempo, které odpovídalo její vlastní rychlé chůzi.

Blázním, říkala si Mattie. Není důvod k poplachu. Kdyby došlo k nejhoršímu, může vždycky vyběhnout doprostřed vozovky a volat o pomoc. Pokud by ovšem ten, kdo ji sleduje, na ni najednou neskočil a neodvlekl ji do tmavé postranní uličky.

Přitiskla si k tělu kabelku a aktovku a přešla na vnější stranu chodníku. Vzpomněla si, že četla, že je bezpečnější chodit podle obrubníku.

Pocit, že je sledována, jí působil mrazení v zádech. Na rohu se Mattie prudce obrátila a podívala se za sebe.

Na chodníku spatřila dva muže. Jeden držel v ruce klíčky od auta a mířil k vozu zaparkovanému u chodníku. Druhý se díval do výkladu. Na hlavě měl čepici a límec khaki pláště do deště měl vysoko vyhrnutý. Mattie však zahlédla jeho tvář a všimla si, že je to asi dvacetiletý mladík. Nevypadal jako pouliční zloděj. Vypadal spíš jako voják, zvláště v tom jeho vojenském nepromokavém plášti.

Určitě blázní. Možná je to tím, že už žije příliš dlouho ve městě. Mattie přešla křižující ulici a kráčela podél dalšího bloku. Uprostřed se otočila a spatřila, že muž, který se předtím díval do výkladu, jde stále za ní. Ve vzduchu visela hrozba.

Mattie přestala se svou úzkostí bojovat. Bude toho asi litovat, ale zbývá jí jen jedna možnost. Obrátila se a vešla do prvního osvětleného vchodu, který uviděla.

Octla se v levné, zakouřené hospodě. Z plechových zesilovačů řinčela hudba. V ovzduší se vznášel pach alkoholu, tabáku a přepáleného tuku. Dvojice mužů u pultu se obrátila a zírala na ni hladovými pohledy.

Mattie si přitiskla kabelku k tělu ještě pevněji a nevšímala si jich. Číšnice se u ní zastavila a prohlédla si ji od hlavy k patě.

„Přejete si?“ zeptala se lhostejně.

„Potřebovala bych si zatelefonovat.“

„Veřejný telefon je vzadu u toalet.“

Mattie odvrátila zrak od mužů u pultu a kráčela uličkou upřených pohledů k telefonu. Volat taxíka, aby ji odvezl dva bloky domů, bylo směšné. Řidič by určitě nad takovým ritem zuřil. Zavolá napřed do bytu.

Hugh zvedl telefon při prvním zazvonění. „Kde ksakru vězíš? Vypadá to, jako bys byla v hospodě.“

„Taky je to tady tak cítit.“ Pokrčila nos nad nepříjemným zápachem, který sem táhl z toalet. „Jsem jen dva bloky od domu, Hughu. Nerada ti to říkám, ale nemohl bys sem pro mě přijít? Někdo je venku na ulici. Mám takový dojem, že mě sleduje.“

„V který jsi hospodě?“ V Hughově hlasu se ozval povědomý chladný tón.

Mattie mu řekla adresu.

„Zůstaň u dveří. Nikam nechoď, dokud pro tebe nepřijdu. Rozumíš?“

„Rozumím.“ Mattie zavěsila a vydala se na nekonečnou cestu podél mužů sedících u pultu. S těmihle bych si poradila, kdyby si něco začli, řekla si. Nakonec jsem přežila hospodskou rvačku na St. Gabrieli. To jí dodalo sebedůvěru.

Přesto však, když Hugh asi o pět minut později vešel s velice odhodlaným výrazem do hospody, ani na okamžik nezaváhala.

Vrhla se mu rovnou do náruče.

15

„Co tě to, proboha, napadlo, procházet se uprostřed noci po ulici?“ zuřil Hugh, který se tyčil nad Mattií.

„Nebylo to uprostřed noci, Hughu. Je teprve sedm hodin.“ Mattie seděla s nohama skrčenýma pod sebou na gauči a srkala z hrnku povzbuzující bylinkový čaj. „Tušila jsem, že zas na mě začneš křičet. Neměla jsem tě volat.“

„Mám právo křičet. V tuhle hodinu jsi neměla na ulici co dělat.“

„Nikdy se mi nic nestalo, když jsem se v tuhle hodinu vracela ze cvičení.“

„Jednou se něco stát může. Ksakru, centrum města je pro osamělou ženu nebezpečný.“

„Můžu ti rovnou říct, že bys mě nepřiměl, abych se odstěhovala na předměstí. Tam je hotová džungle.“

„Já nežertuju, Mattie.“ Hugh se nad ní hrozivě naklonil a opřel se oběma rukama o opěradlo pohovky. „Ulice jsou večer ve městě nebezpečný, to nemůžeš popřít. Sama jsi mě přece varovala, abych byl cestou domů opatrný.“

V této věci bylo těžké mu odporovat. „To ano, ale to jen proto, že nejsi na Seattle zvyklý. Nežil jsi tady dost dlouho, aby ses naučil chovat se na ulici. Každý musí nějak přijít na kloub tomu, jak žít ve městě.“

„Opravdu? A tys tomu na kloub přišla, předpokládám?“

„Ano,“ řekla lehce. „To, co se stalo dnes večer, není typické. A já jsem si s tím poradila, ne?“

„Ksakru, to je ale stupidní hádka. Já mám pravdu, a ty ne. Můžu ti zaručit, že na ostrovech bys byla ve větším bezpečí než v Seattlu.“

„Smím ti připomenout, že jsem se za pár dní setkala v tom tvém ostrovním ráji s více násilím než za celý svůj dosavadní život?“

Hugh si prohrábl vlasy. „To byla mimořádná situace.“

„Dnes taky.“

„Ksakru, Mattie…“

„Věc se má tak, že nejsem zvyklá,“ řekla Mattie pomalu, „aby mi někdo spílal za to, že jsem se cestou domů dostala do potíží.“

„Na to si budeš muset zvyknout. A když už si budeš zvykat, zvykni si také na to, že nebudeš chodit v noci sama domů. Tečka,“ oznámil jí Hugh důrazně.

„Nějak se mi to nelíbí.“

„Nelíbí se ti to? Že říkám, že nemůžeš chodit v noci sama domů? Dovol, abych ti řekl, že to ještě nic není. Až se vezmeme, přibudou další pravidla a zákazy.“

„Obešla jsem se bez tvých pravidel celých dvaatřicet let, Hughu. Vůbec jsem tě neměla volat. Nebylo to nic vážného.“

Zíral na ni. „Nic vážnýho? Když tě sledoval nějaký pobuda, který ti mohl udělat cokoliv, ukrást ti kabelku, podříznout tě, nebo tě znásilnit. A to říkáš, že není nic vážnýho?“

„Asi jsem to přehnala. Možná že mě nikdo nesledoval. Třeba ten muž šel pokojně domů jako já.“

„To říkáš teď, když jsi doma a v bezpečí, v teple, zdravá a v pohodlí. Ale neříkalas to před dvaceti minutama, když jsem tě našel v tý zatracený hospodě. A když už jsme u toho, proč sis musela vybrat zrovna takovou putyku? Hotový doupě. Všichni ty pacholci na tebe vyvalovali oči.“

„Bylo to první místo, které jsem uviděla, když jsem se rozhodla, že zajdu někam dovnitř. Hughu, budeš na mě pořád takhle ječet, nebo můžu dostat něco k jídlu? Mám hlad.“

„Mám právo dělat si starosti, Mattie.“

„Já vím. Ale jak už jsem řekla, nejsem na to zvyklá,“ vysvětlovala jemně.

Dlouho na ni zamyšleně pohlížel. „Asi je to tak. Jsi zvyklá se o sebe starat sama.“

Pokusila se o nejistý úsměv. „Přesně jako ty.“

„Tak jo. Dáme si něco dobrýho k jídlu. Spílat ti můžu až po večeři.“

Mattie se zvedla z pohovky. „Mám tu pohankové nudle a zeleninu. Za chvíli to bude hotové.“

„Ani nápad. Po tom rozčilení potřebuju něco pořádnýho,“ řekl Hugh a sahal po telefonu. „Objednám pizzu.“

Mattie zděšeně vykřikla: „Pizzu!“

„Mám za sebou namáhavý den, Mattie. Potřebuju něco výživnýho. Něco ti povím. Jediná užitečná věc, kterou jsem ve městě objevil, je, že si můžeš klidně o půlnoci objednat pizzu a že ti ji přinesou. Zatímco budeme čekat, mohli bysme se napít, co říkáš? Myslím, že to oba potřebujeme.“

Za tři čtvrtě hodiny musela Mattie připustit, že vůně čerstvé pizzy je mnohem úchvatnější, než by měla být, a rozhodla se, že dnes večer zapomene na vyváženou stravu a bude si užívat. Zasluhovala si nějakou změnu.

„Jak to dopadlo s tím chlapíkem od počítačů u Vailcourtů?“ zeptala se mezi dvěma šťavnatými sousty.

„Neměl ještě všechno pohromadě. Získal jenom jedno jméno, který by mohlo patřit tomu člověku, co tahá na Purgatory v pozadí za nitky.“

„A to je?“

„McCormick. John McCormick. Nic to neznamená. Zdá se, že se vynořil odnikud. Neexistují o něm žádný záznamy, nemá žádnou minulost. To znamená, že to jméno je alias. Johnson mi slíbil, že bude hledat ještě dál, ale že toho už asi moc nenajde. Zatelefonoval jsem Silkovi a řekl mu, co jsem se dozvěděl. To jméno by na ostrovech už mohlo mít nějaký význam.“

Mattie přikývla. „A co Gibbs, objevil se?“

„Ne. Určitě zmizel na nějaký bezpečnější místo. Zatraceně rád bych věděl, co ho vystrašilo, a kdo zabil Roseye.“

„Myslíš, že ten McCormick?“

„Vypadá to tak, ale proč? Zřejmě drží vládu na Purgatory pevně v rukou. Proč by se měl zajímat o to, jestli párek podvodníků zná jeho jméno. Ksakru, jeho jméno už figuruje na počítačích. Nemůže doufat, že ho udrží v tajnosti.“

„Tys ale říkal, že to jméno nic neznamená,“ namítla Mattie pomalu. „Možná že Gibbs a Rosey zjistili, že něco znamená. Možná že objevili, kdo ten McCormick ve skutečnosti je, a jemu se to nelíbilo.“

„Nebo možná viděli něco, co neměli,“ řekl Hugh zamyšleně. „Dva chlápkové jako tyhle mohli lehce vpadnout v nepravou chvíli na nepravý místo.“

„Anebo Roseyho smrt nemá s McCormickem nic společného,“ řekla Mattie. „Může to být pouhá náhoda.“

Hugh se na ni ironicky podíval. „To jo, zvláštní náhoda.“

„Náhody se stávají.“

„Ne tam, odkud jsem přišel.“

Mattie si prohlížela tři akrylové malby, které jí Flynn opřel o stůl. Ariel postávala u dveří necharakteristicky zdrženlivým způsobem.

Ticho v malé místnosti mělo v sobě zvláštní napětí, ke kterému mezi umělcem a obchodníkem vždycky dochází.

Mattie se zvolna usmála. „Líbí se mi to,“ řekla okouzleně. „Strašně se mi to líbí.“

„Opravdu?“ řekl Flynn a ulehčeně si oddychl.

Mattie cítila, jak se jí zmocňuje vzrušení z nového objevu. Obrazy byly barvité, evokující představy Flynnova nepochybně silného vnitřního vidění. Nebyly to však ty temné, neidentifikovatelné scény, které dřív charakterizovaly jeho tvorbu.

Tyto obrazy překypovaly barvou, světlem a energií. Mattie s určitostí věděla, že půjdou na dračku.

„Jsou dokonalé,“ ujistila Flynna a nemohla odtrhnout zrak od jedné malby, která představovala postavu ženy stojící v okně nad horkem se tetelící primitivní krajinou. „Absolutně nádherné. Hned je všechny tři pověsím. Plácnem si?“

Flynnovy oči zazářily radostným vzrušením. „Určitě.“ Pozoroval ji, jak obchází stůl a ze zásuvky vytahuje formulář smlouvy.

„Jsou opravdu dobré, Mattie, viď?“ Ariel přistoupila blíž. Teď, když byl vyřčen ortel, vyzařovalo z ní opět její obvyklé sebevědomí. „Nevím, proč jsem vlastně Flynnovi bránila, aby pro tebe něco namaloval. Byla to ode mne hloupost, ty mé obavy, aby nezprostituoval svůj talent. Copak je možné talent zprostituovat? Talent buď je, nebo není.“

„To byla také moje vůdčí filozofie od chvíle, kdy jsem založila galerii Sharpe Reaction,“ přiznala Mattie. „A Flynn má velký talent, viď?“

„Ano, velký. A teď našel cestu, jak ho zpřístupnit ostatním lidem. Těm, kteří mají dost peněz, aby za něj mohli zaplatit.“

Mattie koutkem oka zahlédla, jak se Flynn nad touto nebetyčnou chválou červená. Zaslouží si ji, pomyslela si. Zábavnější však bylo sledovat Arielin obrat o sto osmdesát stupňů. Neexistovalo nic, co by se vyrovnalo zápalu nově obrácených na víru.

„Co na tom záleží, jestli bude Flynn nějakou chvíli malovat obrazy pro současný vkus,“ řekla ohnivě Ariel. „Dělali to všichni velcí mistři minulosti. Rafael, Michelangelo, Rubens, všichni. Všichni museli tvořit tak, aby se to líbilo jejich patronům. Umění vždycky muselo kráčet po úzké stezce mezi individuální vizí umělce a mezi tím, jak tuto vizi uzpůsobit pro veřejnost.“

Mattie se pobaveně úkosem podívala na Flynna, otevřela zásuvku a vytáhla, co potřebovala. „Souhlasím. Já ale prodávám komerční brak, abych si vydělala na živobytí, takže jsem trochu zaujatá.“

„To neříkej, Mattie,“ poučovala ji důrazně Ariel. „To není, jako bys prodávala obrazy toreadorů namalované na černém sametu. Vychováváš příští generaci významných sběratelů tím, že je upozorňuješ na tak velké umělce jako je Flynn a tak jim rozšiřuješ vnímání umění obecně.“

„Panebože,“ zamumlala Mattie. „Moje sestra se změnila v zuřivého obhájce umění pro masy. Nevím, jak ten šok přežiju.“

„Ty si ze mě děláš legraci,“ stěžovala si Ariel.

„Já vím. Promiň.“

„To nic. Zasloužím si to.“

Mattie se podívala na usmívajícího se Flynna. „Je děsná v té své vznešené roli kajícnice, viď?“

„Opravdu děsná. Naštěstí je to jedna z jejích nejméně oblíbených rolí,“ řekl Flynn a usmál se na svou ženu.

Ariel na oba vyplázla jazyk a pak se šťastně rozesmála. „Řekla jsem Flynnovi o dítěti, Mattie.“

„A to vyřešilo otázku, jak budu nějakou dobu malovat,“ oznámil pevně Flynn. „Je to vzrušující, co? Představ si mě jako tatínka. Dneska ráno jsem šel a koupil jsem pro dítě štětce a vodovky.“

„Budeš báječný táta,“ ujistila ho Mattie. Poprvé ji napadlo přemýšlet o tom, jaký by byl asi otec Hugh. Nejspíš by to s opatrováním dítěte přeháněl. Ale určitě by byl dítěti oddaný. Muži, jako je Hugh, to berou s odpovědností nesmírně vážně.

Vzpomněla si, co jednou v hádce řekl o svém dětství. Instinktivně věděla, že Hugh je muž, který neopakuje minulost, ale poučí se z ní pro budoucnost.

Mužů, jako je Hugh, je v moderním světě málo. Možná že jich bylo vždycky málo.

Stěny se hrozily opět uzavřít. Mattie se vzpamatovala a několikrát se nadechla. Měla ještě čas. Nemusela v tomto okamžiku dělat žádná rozhodnutí.

Dveře kanceláře se otevřely a vešel Hugh, který nesl otevřenou láhev Mattiiny oblíbené minerálky.

„V poslední době je tady přelidněno,“ oznámil. „Kdykoliv vejdu, zakopnu o bývalého, současného nebo budoucího člena rodiny.“

„Když už mluvíme o rodině,“ řekla chladně Ariel, „jménem svým a jménem Flynnovým ti doporučuji, aby ses o Mattii dobře staral. Nevím sice, co na tobě vidí, ale když už vidí něco, po čem touží, chovej se k ní jaksepatří. Jestli ji ještě jednou rozpláčeš, Abbotte, budeš toho litovat.“

Hugh se na Mattii zamračil. „Slib mi, že za žádných okolností nebudeš plakat,“ žádal ji.

„Pomyšlení na to, že bych se měl odpovídat těmhle dvěma, Emerymu Blackwellovi, Charlottě Vailcourtové, tvým rodičům a každému, kdo si myslí, že tě musí přede mnou chránit, mě děsí.“

Mattie se zlověstně ušklíbla a cítila se najednou bezstarostně. „Zdá se, že si budeš muset dávat dobrý pozor, Abbotte!“

„Stres si na mně začíná vybírat svou daň,“ řekl Hugh a jedním douškem vypil zbytek minerálky. „Panebože, to je něco strašnýho.“

„Proč to pijete?“ zeptal se zvědavě Flynn.

„Mattie si myslí, že je to pro mě zdravější než sodovka s bublinkama.“

„Potřebujete pořádný hrnek espressa,“ doporučil mu Flynn. „Pojďte, zvu vás. Oslavuju.“

V Mattiině kanceláři jsem žertoval, řekl si Hugh později, když stál a pozoroval ji, jak si u stánku na tržišti na Pike Place vybírá čerstvou brokolici. Ale pravdou je, že už začínám pociťovat napětí.

Možná že napětí nebylo to správné slovo. Možná že to, co cítil, byl obyčejný staromódní pocit viny.

Hughovi se ten pocit nelíbil. Větší část jeho života to byla pro něj naprosto cizí emoce. Obvykle si byl tak jistý sám sebou a svým kodexem cti, že vinu nepociťoval. Lítost, to ano, ale ne vinu.

Věděl, že jeho nynější nepříjemný pocit nevyvolalo chování lidí, jako byl Emery Blackwell a Ariel, kteří se cítili být povinováni varovat ho, pokud jde o jeho zacházení s Mattií. Hugh dávno věděl, že se k ní bude chovat dobře. Bude ji chránit, i kdyby šlo o život, a bude-li třeba, postará se, aby byli stále spolu. Když šlo o podstatu, byl si jistý, že bude dobrým manželem v staromódním smyslu toho slova.

Problém byl v tom, že zatímco byly některé rysy její osobnosti příjemně staromódní, jiné byly velice moderní a sofistikované. Kvůli nim se velice podobala tomu, co se nyní nazývalo Nová žena.

Hugh uvažoval, jak to teď dělal často, jestli jeho dlouhodobý cíl, odvézt Mattii na ostrovy, je skutečně správný. Zdá se, že se v Seattlu cítí opravdu doma, pomyslel si, když ji pozoroval, jak od brokolice přechází k hromadám červených, zelených, oranžových a žlutých paprik.

Byla tu šťastná. To nemohl popřít. Byla tady také finančně zabezpečená. A nezávislá. Měla tu rodinu, přátele a svůj životní styl. Stýkala se s umělci, spisovateli a s obchodníky s uměním, kteří ji měli všichni ve vážnosti.

V porovnání s tím, jak Hugh věděl, jí nemá na St. Gabrieli co nabídnout. Silk měl pravdu. Ty dny, kdy vzdělané, inteligentní ženy následovaly své muže do dosud neprozkoumaných oblastí země, jsou pryč.

Za starých časů to všechno bylo snadnější. A bylo by to všechno mnohem snadnější, kdyby byl minulý rok vyhověl Mattiině prosbě.

„Počkej, až ochutnáš tyhle papriky opečené na olivovém oleji s olivami a kapary,“ řekla mu Mattie důvěrným tónem, když u stánku platila. „Jsou fantastické. Nejlepší budou s těmihle velkými brambory. Předtím bude moje oblíbená zelná polévka.“

„Poslyš, Mattie,“ řekl Hugh, vzal od ní sáček se zeleninou a vydali se k dalšímu stánku.

„Hmm,“ její pozornost se jasně upírala k večeři.

Nevěděl, nač se má ptát a jak se má ptát. Až do téhle doby si byl sebou tak jistý. Byl si jistý, že s ním odjede, až nastane čas. Hořce se usmál. „Měl jsem tě vzít s sebou na ostrovy už minulý rok.“

„Kdoví?“ odvětila klidně. „Možná je to takhle nakonec lepší.“

„Ne,“ řekl kategoricky. „Není to lepší. Ztratili jsme celý ten zatracený rok.“

Na to mu neodpověděla.

Mattie vycítila, že se v Hughově přístupu k ní něco změnilo. Nevěděla přesně co, ale znepříjemňovalo jí to život. Přemýšlela, jestli už jeho trpělivost není u konce. Chystal se jí pravděpodobně dát ultimátum, pomyslela si, a pozorovala ho, jak jí nalévá sklenici vína.

„Jak to vypadá v práci?“ zeptala se a krájela přitom papriky na úhledné kroužky.

„Fajn.“ Hugh seděl na stoličce u pracovního pultu a díval se, jak připravuje večeři.

„Nezdá se, že bys byl nějak nadšený.“

„Jak už jsem řekl. Všechno je v pořádku.“

„Jak dlouho to ještě bude trvat, než dokončíš ten plán bezpečnosti pro Vailcourtovy podniky?“ Pátrala po odpovědi na otázku, kolik času jí ještě zbývá, uvědomila si. Bála se zeptat se Hugha přímo.

Hugh otáčel v dlaních sklenici vína. „To záleží na mnoha věcech.“

„Na jakých?“

„Na různých věcech. Nepotřebuješ s něčím pomoct?“ Mattie vzdychla. Dnes se žádané odpovědi nedočká. „Můžeš propláchnout brokolici.“

„Hned.“

Telefon zazvonil právě v okamžiku, kdy Hugh vložil brokolici do cedníku, takže k němu šla Mattie. Chraptivý hlas na druhém konci ji překvapil.

„Evangelino, to jsi ty? Nemůžu tomu ani věřit. Kde jsi?“

„Zrovna tam, kde jsem byla, když jsi odjížděla z Brimstonu. Podívej, Mattie, tohle není to, čemu se říká kamarádský pokecání.“

„Něco se stalo?“ Mattie vrhla pohled do kuchyňského kouta a uviděla, že ji Hugh od dřezu zvědavě pozoruje.

„To zrovna ne. Aspoň mám ten dojem. Ale nejsem si úplně jistá. Říká ti něco jméno Ledňáček?“

„Ne.“ Mattie se zakabonila. „Vůbec nic. Proč?“

„Včera jsem tu měla jednoho zákazníka, kterej byl pěkně sťatej a v jednom kuse mluvil o chlápkovi jménem Ledňáček. Říkal, že hledá nějakýho chlapa, co zmizel během převratu z Purgatory. Říká, že ten, kdo ho najde, dostane velký prachy. Vzpomněla jsem si na toho mužskýho, co byl s tebou.“

Mattiiny oči se šokem rozšířily. „Panebože.“

„Určitě ti to jméno nic neříká?“

„Ne. Ale zeptám se Hugha.“

„Pořád je s tebou?“

„No, abych řekla pravdu, hodně se s ním vídám.“

„Toho jsem se bála. Já vím, že mi do toho nic není, ale není to trochu riskantní, zlatíčko? Víš přece, jak to chodí. Když se s někým dáš dohromady, nejdřív bude chtít podíl na zisku. Pak ti začne říkat, že ho potřebuješ na ochranu. Pak ti začne poroučet. A nakonec budeš mít na krku mizernýho pasáka.“

„Budu si to pamatovat,“ slibovala Mattie.

„Nezapomeň na to. Kromě toho, jestli po něm jde ten lump Ledňáček, neměla bys bejt poblíž. Ty nevinný to obyčejně odnesou, jestli víš, co myslím. Nakonec, na co potřebuješ vůbec mužskýho?“

„No…“

„Věř mi, zlatíčko, mužský jsou pro ženský, jako jsme my, k ničemu. My jsme od přírody nezávislý. Hele, musím končit. Někdo jde po chodbě. Asi zákazník. Dávej na sebe pozor, slyšíš? A na toho chlápka Ledňáčka taky.“

„Dám. A Evangelino?“

„Co je, zlato?“

„Dík za zavolání. Jsem ráda, že jsem tě zas slyšela.“

Mattie zvolna položila sluchátko a zamyšleně se podívala na Hugha.

„Evangelina Dangerfieldová? Co ta ti k čertu chtěla?“

„Zaprvé ji vyděsilo, že se s tebou pořád ještě stýkám. Říkala, že pracující ženě, jako jsem já, je chlap na nic.“

„Právě tohle bývá důvod k tomu, aby si muž dával pěkný pozor na kamarádky svý ženy. Začneš se stýkat se ženskýma, jako je Evangelina, a hned ti nasaděj do hlavy hloupý myšlenky. To volala jen proto?“

„Ne. Hughu, znamená pro tebe něco jméno Ledňáček?“

„Ksakru.“ Hugh upustil do dřezu cedník s brokolicí, jako by byl rozpálený do ruda. „Ledňáček? Říkala jsi Ledňáček?“

„Myslím, že to bylo to jméno.“ Mattii Hughova reakce poplašila.

Hugh obešel pult. V několika vteřinách přeběhl místnost a sáhl po ní. Z jeho očí se staly ledové krystaly.

Mattie chtěla instinktivně ustoupit, ale bylo pozdě. Hugh ji uchopil za ramena a držel ji před sebou.

„Odkud máš to jméno?“ zeptal se.

„Od Evangeliny,“ Mattie polkla.

„Ježíšikriste.“

„Řekla, že jeden z jejích zákazníků byl opilý a vyprávěl o muži jménem Ledňáček, který pátrá po někom, kdo utekl z Purgatory během převratu. Myslíš, že hledá Roseyho nebo Gibbse?“

Hugh její otázku ignoroval. „Proč tě Evangelina volala?“

„Protože věděla, že jsem zrovna přišla z Purgatory s tebou a domnívala se, že ty bys mohl být tou osobou, po které Ledňáček jde. To ale není možné, viď, Hughu? Co to má všechno znamenat? Proč se chováš tak divně?“

„Ledňáček. Tak to se mi snažil Rosey říct. Ptal jsem se ho, kdo ho napadl.“ Ústa měl pevně sevřená. „Na chvilku otevřel oči, podíval se na mě a řekl led. Myslel jsem, že je mu zima. Ale on se pokoušel říct Ledňáček. To slovo však nedořekl.“

Mattie se nadechla a vzpomněla si na poslední slova Paula Cormiera. „Led… v pekle.“

Hugh se na ni díval. „Ledňáček. Chtěl mi nechat vzkaz, že Ledňáček je na Purgatory.“

„Kdo je to?“ Hughova potlačovaná zuřivost ji děsila. Cítila, jak se jí jeho prsty zarývají do paží. „Co o něm víš?“

„Zaprvé to, že by měl být mrtvý.“ Hugh se podíval na telefon. „Ksakru, měl jsem si s Evangelinou promluvit sám. Odkud volala? Ze svého pokoje v hotelu?“

„Ano. Říkala, že k ní jde po chodbě zákazník.“

„Zákazník si ještě chvíli může nechat kalhoty zapnutý.“ Hugh zalovil ve své náprsní tašce mezi kousky papíru. „Tady to je.“

„Co?“

„Účet za náš pokoj. Je na něm číslo telefonu.“ A už vytáčel číslo.

Mattie cítila Hughovo napětí, jako by k ní doléhalo v ledových vlnách. Bylo to bojovné napětí, strašná mužská emoce, která ji ze všech stran zasahovala. Tiše čekala. Za chvíli měl Hugh na drátě vrátného.

„Nemohla odejít,“ řekl Hugh. „Teď právě od vás volala. Má tam zákazníka a nebere telefon. Jděte nahoru a přiveďte ji. Hned teď.“

Mattie se trochu zachvěla, když uslyšela tón Hughova hlasu. Rozhlédla se, protože si pomyslela, že teplota v bytě musela za posledních pár minut klesnout o několik stupňů. Po chvíli Hugh promluvil. „Zatraceně.“ A uhodil sluchátkem.

„Odešla?“

Přisvědčil. „Hned jak jste spolu domluvily. Odešla. S velkým kufrem.“

„Sama? Nebo s někým, kdo pro ni přišel do pokoje? Hughu, myslíš, že je v nebezpečí?“

„Nevím.“ Hugh už opět vytáčel číslo. „Koho voláš?“

„Silka.“

Zavládla další napjatá pauza, než to Hugh zklamaně vzdal a položil sluchátko. „Zatraceně,“ řekl. „Ledňáček. Po všech těch letech.“

Mattie si sedla na kraj gauče s rukama složenýma na prsou. „Nemyslíš, že bys mi měl říct, o co vlastně jde?“

Podíval se na ni, jako by byl překvapený, že tam stále ještě je. Domyslela si, že jeho myšlenky jsou na hony vzdálené. „Ne.“

V rozpacích na něj zírala. „Ne? Ty mi nemůžeš říct jen tak ne. Musíš mi prozradit, co se děje. Jsem do toho také zapletená.“

„Ne. Ty do toho zapletená nejsi a nebudeš. Postaráme se se Silkem o Ledňáčka a pak už bude pokoj. Tentokrát navždycky.“

„Nemůžeš mě takhle z toho vynechat.“

„Nevynechávám tě. Prostě to s tebou nemá vůbec nic společnýho.“

„Jak to, že nemá?“ řekla Mattie a zaťala zuby.

„Nech toho, Mattie. Já vykonám spravedlnost sám.“

Něco v Mattii prasklo. Vyskočila a se zaťatými pěstmi se postavila před Hugha. „Poslouchej mě teď, Hughu Abbotte. Už mám dost toho tvého rozkazování a toho, jak odmítáš mluvit o svém minulém životě. Ty máš tedy sebevědomí. O sobě mi nechceš nic říct a přitom ode mě očekáváš, že se všeho vzdám a odjedu s tebou na ten tvůj stupidní ostrov.“

„Ale bejby. To jsem nikdy neřekl.“

„Ani jsi to nemusel říkat,“ bouřila. „Od začátku to bylo jasné. Proč myslíš, že jsem byla v poslední době ve stresu? Věděla jsem, že mě dřív nebo později přinutíš se rozhodnout. Jak se ale můžu rozhodovat, když mi neřekneš, kdo jsi, a kde jsi byl většinu svého života. Tvoje minulost se vrátila a pronásleduje tě. To znamená, že se týká naší budoucnosti. Chci vědět pravdu.“

„Moje minulost se tě nijak netýká,“ řekl, pečlivě odděluje slova, jako by to, že je řekne důrazně, stačilo, aby se staly realitou.

„Všechno, co se tě týká, týká se i mě.“ Mattie skoro plakala. „Copak to nechápeš? Miluju tě, Hughu. Miluju tě. A musím vědět, co se děje.“

Dlouhou dobu se na ni díval. Pak rozevřel paže a Mattie se do nich schoulila. Zabořil rty do jejích vlasů a pevně ji svíral. Mattie měla pocit, že ji rozdrtí žebra.

„Bejby,“ mumlal chraptivým hlasem. „Nechtěl jsem, aby ses něco dozvěděla. O mý minulosti. Nikdy.“

16

„Kdysi, před mnoha lety,“ začal Hugh pomalu, „jsem u Ledňáčka pracoval.“ Hugh nechal sklesnout paže, kterými Mattii objímal a přešel k oknu. Díval se sklem zastříkaným deštěm ven. „Nebyl to podnik, který by se mi vyplatil.“

„Co jsi u něj dělal?“ Mattiin hlas byl měkký a plný účasti.

Hugh zauvažoval o tom, jak dlouho to bude trvat, než se účast změní v znechucení. „Spoustu věcí.“

„Hughu, teď není čas na vyhýbavé odpovědi. Musím vědět, o co jde.“

Ztěžka vydechl. „No jo, asi máš pravdu. Fajn, řeknu ti, jak to probíhalo. Když jsem skončil se službou v armádě, dostal jsem místo u letecký společnosti, která operovala v Jižní Americe. Člověk, který ji provozoval, bral jakýkoliv náklad, lítal v každým počasí a na nic se neptal. Plat nebyl špatný. A všecko, co jsem se naučil o vedení letecký společnosti, mám od něj. Tenkrát jsem se taky potkal se Silkem.“

„On pracoval pro stejnou společnost?“

Hugh přikývl. „Dali jsme se dohromady. Co jeden nemohl zvládnout na zemi nebo ve vzduchu, uměl ten druhý. Někdy bylo dost těžký odlepit se s letadlem po odevzdání nákladu od země.“

„Protože letadla nebyla v pořádku?“ ptala se Mattie.

Díval se na odraz jejího zakaboněného obličeje v okenním skle. „Ne, letadla byla ve výborným stavu. To byla jedna ze dvou hlavních šéfových zásad. Letadla byla pečlivě ošetřována i v případech, kdy lidi hladověli.“

„V čem byl tedy problém?“

„Problém byl v tom,“ řekl Hugh klidně, „že někdy si zákazníci nepřáli mít svědky, který by byli, pokud jde o dodávku, zvědavý. Někdy měli zákazníci nepřátele, který především nechtěli, aby náklad vůbec dorazil na místo.“

„Rozumím. Bylo to nebezpečné.“

Hugh pokrčil rameny. „Někdy. Celkem to ale nebyla špatná práce. Docela se nám se Silkem líbila. Nebylo s tím spojený žádný papírování, oblíkat jsme se mohli, jak jsme chtěli, a jak jsem říkal, šéf měl jen dvě zásady. Už jsem ti říkal tu první: pořádně se starat o letadla.“

„A druhá?“

„Nevracet se bez letadla. Letadla jsou drahý, říkal. Mnohem dražší než piloti.“

„To zní trochu nelítostně.“

„Jen obchodnicky.“

„Letadla jsou dražší než piloti. Slyšela jsem, jaks to říkal Rayovi a Derekovi.“ Mattie se slabě usmála. „Tys to ale nemyslel vážně. Jenom jsi tím chtěl zdůraznit, že o ně musí pečovat.“

Hugh zdvihl obočí nad její naivní vírou, že je v základě dobrosrdečný člověk. „No, můj šéf to myslel vážně. Každý slovo. V každým případě nám to se Silkem nějakou dobu vyhovovalo. Vydělali jsme si nějaký peníze, hodně jsme lítali a vraceli jsme se s letadlem v pořádku. Jednou se ale stalo, že jsme zásady porušili.“

„Co se přihodilo?“

„Vezli jsme náklad do jednoho odlehlýho místa v Jižní Americe. Měly to být zásoby pro nějakou vědeckou výzkumnou expedici, ale my jsme se Silkem věděli, že to bude asi něco jinýho.“

„A co?“

„Pušky. Jako obvykle jsme se na nic neptali. Chtěli jsme jenom splnit úkol a zmizet. Tentokrát se nám to ale málem nepovedlo. Začali na letadlo střílet. Dostal jsem ho nahoru, ale ne nadlouho. Zřítili jsme se a ještě k tomu na špatným místě.“

„Panebože,“ zašeptala Mattie.

Přesto že byl v pochmurné náladě, musel se usmát. „Netvař se tak zděšeně. Jak vidíš, tak jsme se z toho dostali.“

„To vidím. Ale přišli jste o letadlo.“

„A o práci. Nebyli jsme se Silkem v úplným pořádku, když jsme vypochodovali z džungle. Džungle v Jižní Americe jsou jiný než na ostrovech. Jsou mnohem nebezpečnější. Může to s člověkem dopadnout špatně. A nám se zdálo, že všechno, co může dopadnout špatně, taky tak dopadá, počínaje tím, že Silk dostal horečku, až po to, že jsme potkali nějaký lidi, který si z nás chtěli udělat terč. Nejhorší na tom ale bylo, že když jsme zaplatili za doktora pro Silka, nezůstaly nám žádný peníze.“

„Ale jinou práci jste přece dostali?“

„Jo. U Jacka Ledňáčka.“

Mattie si sála dolní ret. Výraz na její tváři, která se zrcadlila v okenním skle, byl odhodlaný. „Co jste u něj dělali?“ zeptala se konečně.

„Ledňáček byl vůdce skupiny žoldáků,“ řekl Hugh bez obalu. „Prodával služby svých lidí po celým světě.“

Její oči se rozšířily. „Ty ses stal žoldnéřem? Nájemným vojákem?“

„Jo.“ Hugh se snažil obrnit se proti otřesenému a nevěřícímu tónu jejího hlasu. Čekal to, ale přece jen ho to v nitru bodlo. Možná že to bylo proto, že kdysi v minulosti reagoval stejně.

Nájemný voják, člověk, který se upíše, že bude bojovat ve válce někoho jiného, v cizí vendetě. Za peníze, za studený tvrdý kov.

Lidé z Mattiina světa, kde se odehrávaly bitvy jen slovně kvůli uměleckým záležitostem, by se museli nad tím v děsu odvrátit. V Mattiině světě se mohl muž objevit na schůzce se skvrnami od barev na rukou, ale ne se zaschlou krví.

Mattiině světě si muži nevydělávali na živobytí bojováním.

Mattiině světě nebylo pro člověka, jakým býval Hugh, místo.

Hugh si uvědomoval povědomé, chladné svírání někde uvnitř. Slyšel, jak se odráží v jeho hlase. Ten pocit se po všech těch letech objevoval automaticky. Byl to způsob jeho obrany, když se věci vyvíjely špatně. Jakmile k tomu došlo, skoro nic necítil.

Hugh zíral upřeně na Mattiin odraz a netrpělivě čekal, až se v jejích očích objeví výraz šoku a hnusu. A až se od něj odvrátí.

Čekal, že jako obvykle v jeho životě dopadne pro něj všechno co nejhůř.

„To opravdu nebyla pro tebe vhodná práce,“ řekla zamyšleně a její čelo se uvážlivě svraštilo. „Nic pro tebe.“

„Že to nebyla pro mě vhodná práce?“ Hugh na ni zíral s otevřenými ústy, pro tu chvíli oněmělý. „Hm… ale…“ Nemá smysl říkat jí, jak byl právě v této práci dobrý, rozhodl se. Nebyl na to nijak hrdý. A měla pravdu v tom, že to nebyla práce pro něj, i když ji dělal dobře.

„Silk byl také v té skupině, co řídil Ledňáček?“ zeptala se Mattie.

„Jistě. A Paul Cormier. Silk a já jsme měli na starosti logistiku. Zodpovídali jsme za vypracování plánu, jak se dostat na místo a zase po splnění úkolu zpátky.“ Hugh hovořil pomalu a v mysli se neustále zabýval Mattiinou nečekanou reakcí na jeho závažnou zpověď. „Ledňáček jednal s klienty, přijímal peníze a rozděloval nám naše podíly. Po tý stránce to řídil jako nějakou obchodní společnost.“

„Kdo byli klienti?“

Hugh pokrčil rameny. „Občas CIA. Nějaký vojenský zásah, který zaštiťovala.“

„Odporné.“

„Byla to stálá práce. Dobrý plat. A platili přesně,“ řekl Hugh drsným hlasem.

„No samozřejmě. Musí platit dobře a včas, když chtějí, aby lidé nasazovali životy při jejich nechutných aktivitách po celém světě,“ řekla Mattie pragmaticky. „Co se nakonec přihodilo? Proč Ledňáčka tak nenávidíš?“

„Protože skupinu podvedl.“

„Podvedl?“ Mattie poprvé vypadala opravdu otřeseně. „Jak ji podvedl?“

Hugh pokrčil rameny. „Vzal peníze od klienta a současně vzal peníze i od jeho protivníka. Myslím, že mu asi zaplatil víc. Nebo mu možná nabídl něco mnohem cennějšího než peníze. Kdoví? Možná taky, že už toho chtěl Ledňáček nechat a chtěl využít možnosti zmizet s balíkem peněz. Skončilo to tak, že nás na poslední výpravu poslal všechny. Protivník věděl kdy, kam a odkud se tam budeme stahovat a čekal na nás.“

„Můj bože, Hughu.“

„Silk, Paul, já a několik dalších chlapů jsme se odtamtud dostali živý, ale většina tam zůstala.“

„A Ledňáček?“

„Zmizel. Říkalo se, že ho nakonec kvůli tomu triku protivník zabil. Silk a já s ostatníma jsme si mysleli, že je to pravda. Bylo to logický. Nakonec ty chlápkové, co mu zaplatili, aby operaci prozradil, věděli moc dobře, že se mu nedá věřit.“

„Zřejmě.“

„Jediná věc, kterou žoldnéř může prodat, je jeho zbraň a jeho loajalita. To obojí po dobu operace patří klientovi. Jakmile se o něm začne říkat, že mění zaměstnavatele během operace, podnik začne upadat.“

„Jistě. To chápu,“ řekla Mattie tiše. Klesla na pohovku. „Takže jste si mysleli, že je mrtvý.“

„Určitě věděl, že pokud jde o nás, bude lepší, když bude mrtvý,“ řekl Hugh.

„Rozumím. Protože věděl, že ti, kteří přežili jeho zradu, ho budou pronásledovat.“

Hughova ruka, která se opírala o okenní rám, se sevřela v pěst. „Jo, to věděl.“

Mattie vzhlédla. „Říkal jsi, že Paul Cormier byl také členem téhle skupiny… žoldnéřů?“

Hugh přikývl. „Cormier byl stratég skupiny. Pracoval v tomhle oboru dlouho. Dávno předtím, než se na scéně objevil Ledňáček. Paul dělal se mnou a se Silkem na přípravě operací. Jak už jsem řekl, patřil k těm několika málo lidem, který z tý poslední operace vyvázli živý. Jeden z důvodů, proč jsme vyvázli, byl Cormier. Byl přesvědčený, že plán má obsahovat všechny eventuality. Pozdějc mi řekl, že Ledňáček nebyl první šéf, který jeho skupinu zradil.“

„Začíná to vypadat, že Cormiera nezabil nějaký plenící rebel nebo sluha, který zešílel, co?“ poznamenala klidně Mattie.

„Zaprvé je pravděpodobný, že za převratem stojí Ledňáček. Dostal Cormiera na samým začátku, protože se bál, že by ho Cormier poznal.“

„A Cormier by vyhledal tebe a Silka a ostatní, abyste všichni šli po Ledňáčkovi.“

„Nějak tak to asi bude. Zdá se, že plukovník se rozhodl vstát z mrtvých, a Cormier mu překážel.“

„Co bude dál, Hughu?“

„Teď musíme se Silkem tu starou záležitost dokončit.“

„Bála jsem se, že s tímhle přijdeš.“ Svírala ruce v klíně. „Domnívám se, že by nebylo nic platné, kdybych tě požádala, abyste ten lov vzdali?“

„Nebylo.“

„Mám strach,“ zašeptala. „Jsi sám se Silkem. Ledňáček teď zřejmě vládne nad celým ostrovem.“

„Bude mít kolem sebe pár lidí. Pět, maximálně šest. Znám ho. Vím, jakým způsobem myslí. Nikdy nikomu bezvýhradně nedůvěřoval. Vždycky říkal, že lidí kolem vůdce má být co nejmíň. Čím víc lidí, tím větší možnost zrady. On to musí vědět.“

„Jak může ale ovládat ostrov s hrstkou lidí?“

„Ze začátku, než to vzal do ruky, jich bylo asi víc. Teď ale podle Silkových informací a podle toho, co Johnson vytáhl z počítače, se ten člověk na Purgatory drží v pozadí. To znamená, že udělal s vedoucíma složkama na ostrově dohodu.“

„Chceš říct, že Ledňáček používá peníze, a ne zbraně, aby to tam řídil?“ zeptala se Mattie. „To dává smysl.“

„Jo. Koupil si dokonale bezpečný přístav uprostřed ničeho. Může si tam dělat, co chce, prát špinavý peníze, kšeftovat s drogama, organizovat žoldácký skupiny, všecko. A nikdo na něj nemůže.“

„Proč si vybral zrovna Purgatory?“

Hugh pokrčil rameny. „V Tichomoří jsou politický záležitosti uvolněnější. A kromě toho, není zrovna tolik ostrovů, který by mohl někdo ovládnout, aby si toho nějaká mocnost nevšimla a nenamíchla se. Purgatory je jeden z mála, na kterým nikomu nezáleží. Nejsou tam vojenský základny, není tam turistika, nic.“

„Nelíbí se mi myšlenka, že byste měli po něm jít se Silkem sami. Musí být přece nějaký způsob, jak Ledňáčka zastavit. Nemůžete to říct vládním orgánům a nechat je, ať se tím zabývají oni?“

„Na Ledňáčkovi nebo na Purgatory nemá vláda zájem. Kromě toho, pokud jde o vládu, žádný Ledňáček neexistuje. Je tu jenom nějaký šašek jménem McCormick. Bezvýznamný vejtaha, který možná tahá za nitky v tý šesťákový ostrovní vládě. Dokud jim nezpůsobí nějaký problém, nebudou si ho všímat.“

Mattiiny oči se zúžily. „Kromě toho, pokud jde o tebe, je to čistě osobní věc?“

„Správně, čistě osobní.“

„Jaký je ve skutečnosti Ledňáček, Hughu?“

„Vzpomínáš si, že jsem ti jednou řekl, že ať je člověk jak chce rychlý, vždycky je někdo rychlejší.“

„Vzpomínám. Řekls mi to na Purgatory.“

„Ledňáček je ten chlapík, který je vždycky rychlejší.“

Mattiiny oči se rozšířily. „Co tím myslíš?“

Hugh pokrčil rameny. „To, co říkám. Je zatraceně dobrý v tom, co dělá. Rychlý, naprosto bezohledný a chytrý. Ale ze všeho nejvíc je prostě rychlý. V životě jsem neviděl tak rychlý reflexy, jako má Jack Ledňáček. Od přírody je to stroj na boj. Je dobrý se vším, co má k dispozici, s rukama, s pistolí, s nožem, s kamenem, nač si vzpomeneš. Pohyboval se doslova jako naolejovaný blesk. Přesně tak, jako se to říkalo o těch starých pistolnících na Divokým západě. Ježíši, jak ten se dovedl pohybovat. Nikdy člověk nepoznal, že je za ním, dokud se nepodíval a nezjistil, že mu crčí krev z podříznutýho krku.“

Mattie se objala pažemi, oči rozšířené hrůzou. „Jak je starý?“

„Jako já. Možná o rok starší.“

„Říkal jsi, že už jsi pomalejší. Možná že on také.“

„Možná.“ Ale Ledňáček byl vždycky rychlejší, připomněl si Hugh. A tak i když zpomalil, bude pořád ještě rychlý. Velice rychlý.

„To je všechno, co o něm víš? Že má neobvykle rychlé reflexy a bojové schopnosti?“

„Vím o něm ještě pár jiných věcí,“ připustil Hugh. „A to?“

„Přitahuje ženy jako plamen můry. Všechny druhy žen, mladý, starý, bohatý, chudý, svobodný, vdaný. Jedna z nich, krásná a velice bohatá žena americkýho diplomata v Brazílii, mi jednou řekla, že ženy věděj, že je nebezpečný, ale v tom že je to vzrušení. Řekla, že má v sobě něco, co je hypnotizuje. Má to prý něco společnýho s jeho očima.“

„To zní, jako by byl nějaký vampýr,“ řekla Mattie znechuceně.

„Všecko co vím, je, že v Ledňáčkovi něco bylo, co ženy přitahovalo. Nikdy nezůstal bez ženy, když se mu nějaký zachtělo. Vždycky dostal ženu, kterou chtěl. Cormier tvrdil, že muž, který může mít jakoukoliv ženu, se nikdy nenaučí, jaké to je milovat jednu ženu. Ale nevšiml jsem si, že by si Ledňáček stěžoval.“

„Samozřejmě že ne. Dokonce ani neví, že mu něco chybí. Muž jako je Ledňáček, je v základě citově neúplný a v duši je pravděpodobně zbabělec.“

Hugh překvapeně zamžikal. „Zbabělec? Ledňáček? Vždyť ho ani neznáš.“

„To ne, ale znám muže, kteří přecházejí od jedné ženy k druhé a nikdy nejsou schopni u jedné zůstat natrvalo. Každá žena se s takovým mužem v životě někdy setkala. Bývají velice zábavní, protože si vypěstovali spoustu povrchního šarmu, ale chytrá žena se pouze nějaký čas s jedním z nich pobaví. Takoví muži jsou na dlouhou trať bezcenní. Teta Charlotta by asi poznamenala, že mají špatný genetický materiál.“

„Do prčic. To snad ne.“ Hugh tím byl fascinovaný.

„Je to tak. Těžko se to vysvětluje. Když se totiž odloupne slupka, nic pod ní nenajdeš.“ Mattie zvedla ramena a nepatrně je pokrčila. „Jsou to prázdné skořápky. Chybí jim něco důležitého. Když žena o nějakém muži řekne, že se k ní chová špatně, mluví právě o takovém druhu muže. Nechová se k ní dobře ve smyslu, že by se natrvalo vázal, protože nemá kuráž anebo schopnost vydržet. Nelze mu věřit, že by se k něčemu zavázal a dodržel to. Jak už jsem řekla, je to špatný typ muže.“

„Pohlížejí všechny ženy na muže tímhle způsobem?“ zeptal se Hugh překvapeně.

„Chytré ženy ano.“

Zíral na ni a v ústech mu náhle vyschlo. Bál se položit jí evidentní otázku, ale nemohl odolat. „Mattie, díváš se taky tímhle způsobem na mě? To proto jsi mi nechtěla poskytnout další šanci? To proto se nechceš přestěhovat na St. Gabriel? Ty si myslíš, že pod povrchem u mě nic není?“

Zavrtěla hlavou a pak si k němu pospíšila a objala ho v pase. „Ach ne, Hughu. Ty takový nejsi. Ty jsi solidní jako skála.“

Maloučko se ušklíbl úlevou. „A právě tak neústupný?“

„Možná. Někdy.“ Zvedla tvář a usmívala se na něj zamlženýma zlatozelenýma očima. „Domnívám se však, že jsi v poslední době zjistil, že umím být také neústupná.“

„Nic, co bych nemohl zvládnout.“ Cítil, jak mu vázne hlas v hrdle a kolébal její hlavu ve svých dlaních. „Bejby, musím se vrátit na ostrovy.“

„Věděla jsem, že s tím přijdeš. Vím, že ti to nebudu schopna vymluvit. Ale chtěla bych, abys mě vzal s sebou,“ zaprosila. „Nemůžu se smířit s myšlenkou, že bych tady měla čekat a nevědět, co děláš a do jakých ses dostal potíží. Dovol, abych jela s tebou.“

Byl zděšený. „Bejby, to nemůžu udělat.“

„Aspoň dovol, abych s tebou jela na St. Gabriel a čekala tam, až to se Silkem s Ledňáčkem skoncujete. Prosím tě, Hughu. Nemůžeš mě tady nechat. Tentokrát ne.“

„Tentokrát ne? Mattie, co to říkáš? To není jako posledně. Nemá to žádnou spojitost. Prostě to není bezpečný. Prokrista, bejby, nemůžu tě vzít s sebou.“

Oči se jí naplnily slzami. „To jsi říkal posledně také.“

„To je ale něco jinýho. Mattie, neplač. Proboha tě prosím, neplač. Ano?“

„Chci jet s tebou,“ zaprosila. „Hughu, prosím. Vezmi mě s sebou. Na St. Gabrieli budu v bezpečí.“

„Ne, zatraceně, ne.“ Teď už se začínal zlobit. Bylo to šílené. „V žádným případě. Nechci tě v týhle situaci mít nablízku. Zůstaneš prostě tady, v bezpečí a zdravá.“

„Tentokrát mě nepřiměješ zůstat doma.“

„K čertu, jak to že nepřiměju?“ odsekl. Sevřel jí rukama ramena a trochu s ní zatřásl. Pak se podíval do jejích slzami zalitých očí. „Poslouchej mě, bejby. Zůstaneš tady a hotovo. To je rozkaz.“

„Ty velice rád rozkazuješ, viď?“ Popotáhla, rychle od něj odstoupila a rozběhla se ke schodišti, které vedlo nahoru do ložnice.

Hugh ji pozoroval, jak vyběhla po kovových schodech a vrhla se na postel. Pak už ji neviděl. Ale slyšel, jak vzlyká do polštáře.

Cítil se jako lump a nebylo to poprvé v životě. Odešel do kuchyně, vylil svou nevypitou sklenici vína do dřezu a nalil si whisky.

Mattie stále ještě plakala nahoře, když se Hugh usadil u telefonu a začal listovat seznamem. O deset minut později měl rezervovanou letenku na St. Gabriel. Odlet brzy zrána.

Přesně jako posledně.

Za půl hodiny seděl Hugh stále ještě v tom stejném křesle a pil tu stejnou sklenici whisky. Uslyšel tlumené zvuky z ložnice. Vzhlédl, ale stále ještě nebylo Mattii vidět. Obrátil se a šel k deštěm bičovanému oknu, díval se ven a přál si, aby už šel Ledňáček k ďasu.

Mattie se s jeho minulostí vyrovnala, uvědomil si. Ten zázračný fakt ho ohromil. Nebyla však schopná odpustit mu, že ji podruhé opouští, i když to bylo pro její bezpečí. Přál si, aby pochopila, že on potřebuje mít pocit, že je pod ochranou.

Nebyla zvyklá, aby se o ni někdo staral, připomněl si. To bylo jádro problému. Pokoušel se jí říci, že to nebylo jako posledně. Byl by jí chtěl vysvětlit, že potřebuje vědět, že je tisíce mil daleko od Ledňáčka pro svůj vlastní klid.

„Hughu?“

Slyšel za sebou tiché kroky, ale váhal se obrátit a podívat se jí do tváře. Musel v životě zvládnout spoustu věcí, ale nechtělo se mu čelit obviňujícímu pohledu jejích očí. „Copak, bejby?“

„Kdy tvé letadlo odlétá?“ Mattie se za ním pohnula.

„V šest.“

„To mě mohlo napadnout.“

„Mattie, mrzí mě to,“ řekl drsně. „Ale musí to tak být.“ Chvíli bylo ticho. „Dáš na sebe pozor?“

„Čestný slovo.“

„Vrátíš se do Seattlu?“

„Panebože, to víš že jo, bejby. Počítej s tím.“ Konečně se obrátil a uviděl, že se mírně usmívá.

Další věc, kterou uviděl, byla, že se převlékla do červeného sarongu, který měla na sobě té noci na Brimstonu.

„Panebože, Mattie.“

„Nechtěla jsem, abys na mě zapomněl,“ zašeptala a její paže se mu ovinuly kolem krku.

„Nikdy nezapomenu. Ať se stane cokoliv.“ Vztáhl ruce a posadil si ji na klín. Hladově ji líbal a věděl, že to je hlad, který nemůže být ukojen a který ho bude provázet po celý život. „Vrátím se.“

Mattie se snažila neplakat, když ho příští ráno vezla na letiště. Na obličeji měla odhodlaný úsměv, dokonce i když mu mávala na rozloučenou.

Nedovolila, aby jí začaly téci slzy, ani když se letadlo odlepilo od nákladní rampy a zamířilo na ranvej. Pak se odebrala na nejbližší toaletu a dlouhou dobu tam vzlykala.

Když se vyplakala, umyla si obličej studenou vodou a vydala se na parkoviště najít svůj vůz.

Vrátí se, říkala si. Neudělá žádnou hloupost, při které by byl zraněn. Až do nynějška přežil. Nikdo neumí dát na sebe takový pozor, jako Hugh. Je to typ, který umí přežít všechno.

Takový byl ale také ten tajemný Ledňáček.

Mattie zaparkovala vůz v garáži za budovou a doma se převlékla do pěkného šedivého kostkovaného kostýmku. Pak si svinula vlasy do úpravného uzlu na šíji a vydala se do galerie. Jediný způsob, jak by se mohla udržet mentálně zdravá, byl, že bude tak pracovat, aby jí nezbyl čas na přemýšlení.

Později ten den zatelefonovala Charlottě a řekla jí, co se stalo. Její teta s ní cítila, a ubezpečovala ji, že Hugh bude v pořádku.

„Dovedl se o sebe postarat celou tu dlouhou dobu. Jsem přesvědčená, že tenhle malý problém vyřeší co nevidět,“ řekla Charlotta. Pak zaváhala. „Takže ti konečně řekl všecko o svém minulém životě?“

„Vyrozuměla jsem, že žil poněkud divoce,“ řekla Mattie opatrně.

„To jsem si vždycky myslela.“

„Nějakou dobu byl profesionálním nájemným vojákem, teto Charlotto.“

„Ano, myslela jsem si, že to byl asi jeho případ. Tomu vděčí za mnoho svých schopností a za znalost určitých věcí, že? Jak ses s tou novinkou vyrovnala, Mattie? Strašně se toho bál.“

„Řekla jsem mu, že to nebyla pro něj vhodná práce.“ Tomu se Charlotta zasmála. „Opravdu? To je zvláštní.“

„Proč to říkáš?“

„Nemám pro to žádný důvod. Jen jsem si myslela, že právě v tomhle musel být neobyčejně dobrý.“

„Nestarám se o to, co dělal v minulosti a jak dobře to dělal,“ řekla Mattie zuřivě. „Vybudoval si teď úplně jiný život.“

„Jde po tom tak zvaném plukovníkovi Ledňáčkovi,“ připomněla teta Charlotta jemně.

„To je stará záležitost,“ řekla Mattie klidně. Věděla, kdy se musí smířit s nevyhnutelnými věcmi. Hugh musel mít svobodu, aby mohl žít svůj nový život, a nikdo jiný než on nemohl zavřít dveře za minulostí. „Musí se ale vyřešit. A není to zrovna něco, co by se mohlo předat policii, teto Charlotto, i kdybych si strašně přála, aby to bylo možné.“

„Vypadá to, jako by ses s věcmi vyrovnala. Mě ale nijak nepřekvapuje, že máš k tomu vnitřní sílu. Jsi silná. Vždycky jsi byla. A pánbůh ví, že Hugh potřebuje ženu, která je tak silná, aby se dovedla vyrovnat s jeho minulostí a řídit jeho přítomnost a budoucnost.“

„Hugh možná žil divokým životem, ale existuje jedna věc, kterou vím docela určitě.“

„A to?“ ptala se Charlotta.

„Že nikdy nežil nečestným způsobem.“

„Hmm, souhlasím s tebou. Teď by sis ale měla dát velkou sklenici tvé zázračné zeleninoovocné šťávy, co říkáš, Mattie? Vezmi si protistresové vitaminy, jdi na hodinu aerobiku a nedělej si o Hugha starosti. Vrátí se ti.“

„To mi také slíbil.“

„Problém je ovšem v tom,“ řekla teta Charlotta, „co budeš dělat, až se vrátí zpátky?“

Zavěsila telefon dřív, než mohla Mattie pomyslet na odpověď.

Příštího rána, když šla Mattie do práce, uviděla postavu schoulenou ve dveřích galerie již ze vzdálenosti poloviny bloku. Povzdychla si. Nebylo nijak neobvyklé, že osoby z ulice trávily noc pod minimálním přístřeším, které jim poskytoval vchod do obchodu.

Vzbudí toho člověka a pošle ho pryč s pár drobnými, za něž si bude moci koupit aspoň šálek kávy.

Hledala zrovna v peněžence dolar, když poznala, že u výkladu galerie se nechoulí žádný cizí člověk. Postava měla na sobě nápadný kožich z umělé kožišiny a střevíčky s jehlovými podpatky. Kolem silně nalíčeného obličeje se jí vlnily nepravděpodobně blond vlasy.

„Evangelino!“ vykřikla Mattie a dala se do běhu. „Co tady, proboha, děláš?“

„Ahoj, zlatíčko. Promiň. Dorazila jsem dneska ráno a šla jsem rovnou sem. Řekla jsi, abych za tebou přišla, jestli se někdy dostanu do Seattlu, a na vizitce byla tahle adresa. Když mě tady taxík vysadil, myslela jsem si, že jde o nějakej omyl.“ Dívala se tázavě na obrazy vystavené ve výkladě. „Tobě ta galerie patří?“

„Ano.“ Zasunula klíč do zámku a odemkla dveře. „Pojď dál trochu se zahřát.“

„Ježíši. Tohle je ale něco. To je umělecká galerie, ne?“ Když Mattie rozsvítila, prohlížela si Evangelina obsah galerie s úžasem. „Ty teda nepracuješ v branži, viď?“

„Ty myslíš ve tvé branži? Ne. Ale jsem podnikatelka. Co takhle šálek čaje?“

„Klidně. Posledních čtyřiadvacet hodin jsem jedla jenom tu mizernou stravu v letadle.“ Evangelina ji následovala do kanceláře a dívala se, jak zapíná elektrickou konvici. „Máš tady něco jako koupelnu?“

„Tamhle.“ Mattie kývla směrem k malým dveřím.

„Díky. Hned jsem zpátky.“

Když se Evangelina vrátila, odložila si umělý kožich. Měla na sobě těsné šaty ostrovního stylu. Vypadala jako čerstvě utržená exotická květina z džungle, kterou přemístili do Mattiiny pozemsky všední kanceláře.

„Asi přemejšlíš, co tady dělám?“ zeptala se a podezřívavě očichávala šálek s bylinkovým čajem.

„To mě ani nenapadlo. Jsi vítána. Jsem ráda, že tě zase vidím. Vypadáš báječně. Ty šaty se mi líbí.“

„Ty jsem si spíchla před několika tejdny. Musela jsem bohužel nechat spoustu krásnejch věcí v hotelu.“

„Zřejmě jsi opustila ostrov ve spěchu? Hugh se ti pokusil zavolat zpátky, když jsi předevčírem telefonovala, ale vrátný říkal, že jsi už odešla s kufrem pryč. Co se stalo, Evangelino? Bála jsem se o tebe.“

„Pamatuješ se, jak jsem ti řekla, že jde někdo po chodbě k mýmu pokoji a že musím položit telefon?“

„Ano.“

„Nebyl to žádnej zákazník, ale nějakej chlapík jménem Gibbs. Chtěl se mnou mluvit o svým kamarádovi, kterej se jmenoval Rosey.“

„Rosey je mrtev. Zabili ho na St. Gabrieli.“

„Opravdu? No, jeho kamarád Gibbs se toho obával. Chtěl vědět, jestli nevím, co se děje. Zmínil se o tom chlapovi Ledňáčkovi a řekl, že za tím bude on. Vyprávěl mi, jak ten tvůj přítel Abbott ukradl jeho loď, aby se dostal z Purgatory a že nabídl velký prachy za informaci o tom, kdo zastřelil nějakýho Cormiera. Když se znova vynořilo jméno Ledňáček, začala jsem bejt nervózní. Napadlo mě v tý chvíli, že asi toho vím příliš. Víš přece, že jsem vždycky dala na svůj instinkt?“

„Takže ses rozhodla odejet z Brimstonu?“

„Nejen z Brimstonu. Rozhodla jsem se vzdálit od toho ptáčka Ledňáčka co nejdál, dokud věci nějak nevychladnou. Stejně potřebuju dovolenou a docela se mi hodilo vrátit se do Států a podívat se, jak to vypadá s mejma investicema. Makléři a účetní jsou někdy dost nedbalý, když jim občas nedejchneš na krk.“

„To je pravda,“ souhlasila Mattie. „Já si je zásadně kontroluju několikrát za rok.“

„Správně. Tak jsem si říkala, že zabiju dvě mouchy jednou ranou. Vyřídím si svoje věci tady a zároveň počkám, až se to na ostrovech vyřeší.“

„To bylo od tebe velice chytré. Nevím přesně, co se děje, ale je to něco vážného. Hugh včera ráno odletěl.“

„Opravdu? Co chce dělat?“

„To bych taky ráda věděla,“ řekla Mattie smutně. „Poslyš, kdyby ti nevadilo spát na gauči, můžeš zůstat u mě do té doby, než se rozhodneš, co budeš dělat dál.“

Evangelina vypadala nejdřív překvapeně, ale pak se jí objevil na tváři vděčný výraz. „To je od tebe hezký. Opravdu ti to nebude vadit?“

„Ani v nejmenším. Naopak, budu ráda, že budu mít společnost.“

Evangelina se zazubila. „Vyvedu tě na večeři. Na můj účet.“

„Výborně. Můžeme přitom mluvit o investicích.“

Byla to rozhodně podivně vypadající dvojice, která vešla do baru jedné z nejlepších restaurací v Seattlu a objednala si drinky. Každý, kdo tam byl, se aspoň krátce podíval na Mattiinu společnici. A pak, když odhadl Evangelinu a dospěl k určitým závěrům, obrátil zvědavě zrak na Mattii.

Evangelina vypadala oslnivě v jedné ze svých dalších kreací z květované látky, s hlubokým výstřihem a sukní končící v polovině stehen. Mattie se cítila usedle ve svých střízlivých šatech vřesové barvy s dlouhými rukávy, upnutými až ke krku, které Evangelina uznala za jediné, jež se daly nosit z celé Mattiiny skříně. Kromě červeného sarongu. Mattie odmítla vzít si na sebe sarong do města pod záminkou, že je příliš chladno. Tohle nakonec nejsou ostrovy.

„Tady je to báječný,“ Evangelina se rozhlížela kolem sebe, dívala se na kapradiny, leštěné dřevo a korektně vyhlížející hosty. „Kdykoliv jsem byla v baru, obvykle jsem pracovala. Je to prima, přijít si sem jen tak, sednout si a odpočívat.“

„Jsem ráda, že se ti tu líbí. Mohla bys mi udělat jednu laskavost?“

„Samozřejmě, zlatíčko.“

„Mohla bys jít se mnou zítra nakupovat? Potřebovala bych poradit.“

Evangelina se zasmála a všichni se otočili. „To víš, že jo. Ze všeho nejradši nakupuju.“ Naklonila se dopředu. „A upřímně řečeno, zlato, potřebovala bys při nakupování pomoc.“

„Já vím.“

„Nechtěla jsem ti to říkat, ale pravda je, že mě pohled do tvýho šatníku trochu šokoval. Všechno v nevhodnejch barvách. A ty potřebuješ šaty, který zdůrazněj tvou postavu. Jsi trochu hubená, ale to nevadí. Když budeš správně oblečená, budeš vypadat štíhlá. Ty tvoje kostýmy ti akorát zakryjou holou kůži, jestli víš, co myslím.“

„Měla jsem pocit, že to není pro mě to správné oblečení,“ usmála se Mattie. „Aspoň ne teď.“

„Takže ty a ten Abbott jste spolu pořád, co?“ Evangelina srkala své víno. „Natrvalo?“

Mattie přikývla. „On říká, že ano.“

„Chce se usadit tady v Seattlu, nebo se ty přestěhuješ na ostrovy?“

„To je jedna z věcí, na které jsme se ještě nedohodli,“ připustila Mattie.

„Vsadila bych se, že skončíš tam venku,“ řekla Evangelina zamyšleně. „Neznám Abbotta moc dobře, viděla jsem ho s tebou jenom tenkrát to ráno. Ale nezdá se mi, že by to byl mužskej do města.“

„To si myslím také.“

„Mužský se nedovedou přizpůsobit. Všimla sis toho někdy? Jsou ve svým způsobu života konzervativní. Mnohem víc než ženský.“

„To je asi jeden z důvodů, proč se musí obvykle přizpůsobit ženy,“ řekla Mattie a vzdychla. „Není to fér, viď?“

„Není. Ale takovej je život. Co budeš dělat, až se přestěhuješ na St. Gabriel? Budeš ležet na pláži a opalovat se?“

„Opalování už se nepovažuje za zdravé,“ řekla Mattie.

„Slyšela jsem o tom. Stejně jako moc sexu. Pomejšlím na to, v dohledný době toho nechat.“

„Chceš si otevřít ten malý butik, jak jsi o tom mluvila? Navrhovat oděvy pro turisty?“

Evangelina přikývla. „Myslím, že už mám dost peněz v certifikátech a v cennejch papírech, abych to konečně mohla rozjet. První co musím udělat, je najít vhodný místo. Havaj je přeplněná. Nájemný pro obchody je šílený. Potřebuju místo, který bude teprve objevený, rozumíš? Kam se teprve turisti začnou hrnout. Ale Brimstone to není.“

„Hugh říká, že to bude brzy St. Gabriel.“ řekla Mattie téměř pro sebe. „Turisté už se tam začínají pravidelně objevovat.“

„Opravdu? Hele, možná že bysme si tam mohly otevřít podnik spolu? To by byl gól.“

„Neumím šít.“ Mattie se zvolna usmála. „Ale umím prodávat obrazy. A když umím prodávat obrazy, budu schopná prodat cokoliv. Turisté vždycky kupují suvenýry, že?“

„Myslíš to vážně?“

„Musím něco vymyslet. A rychle. Stěny se kolem mě začínají uzavírat.“

„Znám ten pocit. Kolem mě se uzavírají už léta. A ta věc s Ledňáčkem byla poslední kapka.“

Mattie si nebyla jistá, co ji tu noc vzbudilo. Spala neklidně, což možná bylo změnou stínů na stropě, když se dveře velkého ateliéru pokradmu otevřely.

Ať už to bylo cokoliv, věděla, že to není v pořádku. Několik vteřin ležela klidně a zoufale si přála, aby vedle ní ležel Hugh. Pak uslyšela tiché vrznutí, které oznamovalo, že se dveře zavřely.

Mattie se několikrát zhluboka nadechla a snažila se překonat paniku, která se jí zmocňovala. Nemohla tady přece jen tak ležet, když se jí někdo vloupal do bytu. Evangelina spala dole na gauči. Ten, kdo vnikl do bytu, ji uvidí.

Mattie odhodila pokrývky a potichu vstala. Po špičkách došla k zábradlí a podívala se dolů.

Tam se ve světle pronikajícím vysokými okny rýsovala postava muže. Slabý svit neonu se odrážel od pistole, kterou držel v ruce a mířil jí na Evangelinu.

Mattiin strach se okamžitě změnil v zuřivost. Tohle byl její byt, její svatyně. Nedovolí, aby se do ní někdo jen tak vkradl.

Mattie popadla těžkou černou vázu, která stála u její postele a hodila ji přes zábradlí přímo na nepokrytou hlavu vetřelce.

Ozvala se silná rána. Muž s pistolí se svalil na podlahu, zbraň mu vypadla a poskakovala po dřevěných parketách. Vetřelec sténal a snažil se vstát. Mattie vytrhla telefon ze zdi a utíkala po schodech dolů s úmyslem, že ho použije jako palici.

Avšak nemusela.

Evangelina zaječela, když se probudila a jediným pohledem zjistila, co se děje. Zřejmě byla na podobné situace zvyklá, protože vyskočila z postele a začala muže tlouct do hlavy prvním předmětem, který jí přišel pod ruku. Byla to perfektně vytvořená skulptura Shock Value Fredericksonové Na pokraji.

Muž opět zasténal a klesl zpátky na podlahu.

17

„Panebože, Evangelino, dávej pozor na tu skulpturu. Za pět let bude mít velkou cenu.“ Mattie právě zdolala poslední zatáčku schodiště a s telefonem vysoko zdviženým nad hlavou seskočila z posledního schodu. Jak běžela přes pokoj, vláčel se lem její flanelové noční košile za ní. „Nestalo se ti nic?“

„Nestalo, díky tobě, zlatíčko. Ty umíš přijít opravdu v pravou chvíli.“ Evangelina, oblečená do kraťoučké černé krajkové noční košilky, ozdobené na určitých místech nediskrétně černými krajkovými růžemi, nechala sklesnout ruce se skulpturou a prohlížela si muže na podlaze. „Ty ho znáš?“

„Proč bych ho měla znát? Musí to být nějaký lupič nebo násilník nebo něco takového.“ Mattie sáhla na nejbližší vypínač, rozsvítila a zblízka se podívala na mladého černovlasého muže ležícího na podlaze. Byl oblečený do černých džínsů, černých vysokých bot a černého svetru. Vypadal jako filmová verze lupiče, který šplhá po fasádách. Nebo jako vraha. „Můj bože.“

„Znáš ho?“

„Ten člověk mě tuhle, když večer pršelo, sledoval.“ Evangelina vzhlédla. „Kdo je to?“

„Nevím, jak se jmenuje. Všimla jsem si, že jde za mnou. Měl na sobě plášť do deště a já měla ošklivý pocit, že mě pronásleduje s určitým účelem.“ Mattie položila telefon, který vytrhla ze zdi nahoře, a sáhla po aparátu dole. „Zavolám policii.“

Začala vytáčet číslo, když se muž na podlaze pohnul. Zaváhala a podívala se na něj. „Myslíš, že bychom ho měly ještě jednou udeřit?“

Evangelina stála nad postavou muže na zemi a v rukou držela připravenou skulpturu. „Dám na něj pozor.“

Mužovy řasy se pohnuly, pak otevřel oči a podíval se zamlženým pohledem nejdřív na Mattii a pak na Evangelinu. „Děvky.“

„Buď připravená ho přetáhnout, jakmile se sebemíň pohne, Evangelino.“

„Je pozdě,“ mumlal muž. „Past na Abbotta a Taggerta se uzavírá. Je pozdě na záchranu.“

Mattie strnula. „Past? Jaká past? O čem to mluvíte?“

Mužovy rty se stáhly v zlovolné parodii smrtelného úšklebku. „Nemůžeš nic dělat, děvko.“

„Co to je za past na Silka a Hugha?“ vyštěkla Mattie a její prsty se na telefonu chvěly.

„Jdou jako ovce na porážku.“ Mužovy řasy se slabě zachvěly a ozvalo se zasténání. „Ani nebudou vědět, co je dostalo.“

„Až policie zjistí, co jste měl za lubem, o všecko se postará,“ řekla Mattie vzdorně.

Muž v dalším smrtelném úšklebku ukázal zuby. „Drž se při zemi, děvko. Pokud jde o policii, šel jsem s prostitutkou do jejího bytu a pohádali jsme se. To je všechno, stává se to každou chvíli.“

„Ne v mém bytě,“ upozornila ho Mattie.

Vetřelec opět upadl do bezvědomí.

Evangelina a Mattie si vyměnily pohledy a pak Mattie vytočila číslo tísňového volání.

Když čekaly na policii, bylo v pokoji ticho.

Asi po minutě Mattie řekla: „Měly bychom se připravit.“

„Jo. Chceš, abych zmizela nebo něco?“

„Samozřejmě že ne. Zůstaneš tady. Tohle je můj byt a ty jsi moje přítelkyně,“ připomněla jí Mattie. „Ujišťuju tě, že moje pověst vydrží vyšetřování jak FBI, tak i Oddělení pro mravnostní delikty. To je výsledek toho, že jsem vedla tak nudný život.“ Podívala se na Evangelininu noční košili. „Přesto si ale myslím, že bychom si měly obléct župany.“

Evangelina se zasmála. „To jistě, nechci, aby měli nějaký nápady. Budu hlídat tohohle chlapa a ty si vem župan. Já najdu něco v mým kufru, co si budu moct oblíct.“

Mattie šla nahoru do ložnice a oblékla si svůj hnědý koupací plášť a obyčejné pantofle. Podívala se na sebe do zrcadla a zjistila, že i kdyby se sebevíc snažila, nemohla by vypadat solidněji.

Když sešla dolů, spatřila, že Evangelina vyhrabala z kufru průhledné černé negližé a obléká se do něho.

Mattie si delikátně odkašlala a podívala se na negližé. „Jsem si jistá, že policie v Seattlu už viděla leccos, ale nemá smysl jim ukazovat víc, než je nutné. Chceme přece, aby dělali svou práci. Chceš, abych ti půjčila župan? Mám ještě jeden.“

Evangelina se podívala skepticky na Mattiin župan. „Vypadá jako tenhle?“

„Obávám se, že ano.“ Mattie šla ke skříni a vytáhla starý vybledlý koupací plášť. „Můžu si ale pořídit nové, až se mnou půjdeš nakupovat.“

„Tak jo.“ Evangelina si natáhla starý župan s výrazem odporu na tváři. „Když už mluvíme o policajtech, co jim chceš říct?“

„Nevím.“ Mattie si sedla na gauč. „Můžeme jim říct všechno, ale kdo tomu bude věřit? O Ledňáčkovi a ostatním nemáme žádný důkaz. Kromě toho si nejsem docela jistá, kolik si toho Hugh přeje ze své minulosti prozradit. Myslím, že potřebujeme radu diplomata.“

„A to bude kdo?“

„Člověk, který ví, jak se chovat v ožehavých situacích. Moje teta Charlotta.“ A Mattie už vytáčela soukromé číslo Charlotty Vailcourtové, na němž byla kdykoli, ve dne i v noci, k dosažení.

Když Charlotta zvedla sluchátko, vysvětlila jí Mattie celou situaci, jak nejrychleji mohla. Charlotta jí okamžitě odpověděla.

„O Ledňáčkovi teď nic neříkej,“ radila jí. „Máš naprostou pravdu, nevíme, jestli by to bylo Hughovi a jeho příteli vhod. Není to naše věc, abychom se začaly hrabat v jejich minulosti, kterou se tak důkladně pokusili skrýt. Kromě toho by asi Hugh nechtěl přitáhnout pozornost k tomu, co podniká na Purgatory.“

„Souhlasím. Řekl, že je to jeho osobní věc. Co s tím mizerou na podlaze? Budeme tvrdit, že je to obyčejný, z vězení uprchlý násilník nebo vrah, který neuspěl se dvěma mladými podnikatelkami?“

„Přesně tak. Pokud jde o vás, jste dvě nevinné ženy, které až domů pronásledoval perverzní vrah. V téhle době nikdo, a zvláště policie, při takovém vysvětlení ani nemrkne okem. Děje se to pořád. A on zřejmě bez advokáta před policií neřekne ani slovo. Je v jeho vlastním zájmu, aby mlčel.“

Mattie se otřásla. Pak uslyšela sirény na ulici. „Už jsou tady, teto Charlotto. Zavolám tě později.“

Všechno proběhlo, jak to Charlotta Vailcourtová předpověděla. Pistole byla obzvláště přitěžujícím svědectvím proti vetřelci a Mattiina křišťálově čistá pověst, jako zákonů dbalé, daně platící člence obchodní komunity v Seattlu, byla nenapadnutelná.

Když se zmatek uklidnil a policie s obviněným odešla, Mattie a Evangelina si udělaly čaj. Evangelina krájela tmavý kvašený chléb a Mattie se pokoušela zavolat Hugha.

„Žádná odpověď,“ řekla Mattie a váhavě položila sluchátko. „Zkusím zavolat Abbottovu společnost.“

Po třetím zazvonění telefon v kanceláři společnosti zvedli.

„Ano?“

Mattie se zamračila, když uslyšela na druhé straně linky žvýkání. Překvapilo ji, jak jasně je slyšet telefon ze zámoří. „To je Derek?“

„Jo,“ řekl Derek. „Kdo volá?“

„Tady je Mattie Sharpová. Volám Hugha.“

„Myslel jsem, že je v Seattlu.“

„Vy jste ho neviděl?“

„Od tý doby, co odejel na dovolenou, ne.“

Mattie se rozhodla, že se nebude zmiňovat o tom, že Hughova cesta do Seattlu neměla být pouhou dovolenou. „Co je se Silkem?“

„Tak mě napadá, že jsem ho včera v Hellfiru neviděl. Počkejte chvilku.“ Derek křikl přes celou místnost. „Rayi, viděl jsi v poslední době Silka?“

„Neviděl. Už pár dní.“

Mattie cítila, jak se jí zmocňuje napětí. „Poslyšte, Dereku, je to důležité. Kdybyste uviděl Hugha nebo Silka, řekněte jim, aby ihned zavolali mě nebo Charlottu Vailcourtovou.“

„Dobrá. Nechám Hughovi na stole vzkaz a další dám Silkovi na loď. Řeknu to taky Bernardovi v Hellfiru. Stačí?“

„Ano. Děkuju.“ Mattie zavěsila telefon a pohlédla na Evangelinu. „Ten člověk, co se sem vloupal, řekl, že na Hugha a Silka čeká past.“

„Hmm.“ Evangelina si namazala na krajíc chleba marmeládu. „No, řekl to. Co budeš dělat?“

„Nevím. Nemůžu se s Hughem spojit. Nikdo ho neviděl, ale přitom měl přiletět na St. Gabriel včera.“

„Možná že měl potíže se spojením.“

„Takové potíže asi ne.“

„Zřejmě ne.“

„Evangelino, mám strach.“

„Nedivím se ti. Ale nemůžeš dělat nic jinýho, než se snažit vzkázat Abbottovi, že se může dostat do nějakýho maléru.“ Mattie vyskočila. „Letím tam.“

„Kam? Na St. Gabriel?“ Evangelina na ni překvapeně zírala. „Já nevím, jestli je to zrovna dobrej nápad, zlatíčko.“

Avšak Mattie už mířila k přístěnku, kde měla kufry. „Děje se něco zlého. Cítím to. Řekla jsem Hughovi, aby mě vzal s sebou. Ksakru. Řekla jsem mu to. Ale on mě nikdy neposlouchá.“

„To není přece nic novýho. Mužský svý ženský nikdy neposlouchají.“

„Musím tam letět a najít ho. V šest letí letadlo. Mohla bych ho stihnout.“ Mattie vytáhla kufr a na podlaze ho otevřela. Šla do koupelny a začala sbírat své toaletní potřeby. „Jak to teď vypadá, vím ze všech lidí o téhle záležitosti nejvíc a přitom nemůžu to, co vím, říct nikomu, kdo by mohl pomoci. Musím se tedy vydat hledat Hugha sama.“

„Myslíš si, že to ocení?“

„Jak ho znám, tak asi ne. Jenže tady není, viď? Nemůže proti tomu nic namítat.“

„V tom máš pravdu.“ Evangelina se rozhlédla. „Zarezervuju si nějaký motel.“

„Můžeš klidně zůstat tady.“ Mattie náhle vzhlédla. „Pokud ovšem nechceš začít zase pracovat.“

Evangelina se zazubila. „Neboj, zlatíčko. Ve Státech nikdy nepracuju. Je to tady moc riskantní se všema těma policajtama, nemocema, ozbrojenejma pasákama a vším, co tady máte. Buď klidná. Až se vrátíš, tvoje sněhobílá pověst nebude pošpiněná.“

Mattie se usmála. „Škoda.“

Když Mattiino letadlo dosedlo na ranvej na St. Gabrieli, začalo pršet. Spolu s ostatními pasažéry, kteří byli na palubě, rychle běžela přes asfalt do malého terminálu.

V letištní budově se na okamžik zdržela, aby se pokusila zavolat Hugha domů nebo do kanceláře Abbottovy společnosti, ale nikdo telefon nebral. Vyzvedla si zavazadlo a šla ven, aby zjistila, jestli si může najmout automobil.

„Vy jste Abbottova slečna, viďte?“ Muž za přepážkou si ji důkladně prohlížel. „Co tady děláte bez Abbotta? On zůstal ještě ve Státech?“

Mattie se zakabonila, když brala do ruky pero, aby podepsala stručnou smlouvu. „Vy jste ho neviděl? Měl sem dorazit přede mnou.“

„Ne. Vůbec jsem ho neviděl. Mohl se tady ale objevit večerním letadlem. Já večer nepracuju.“

„Aha. Tak to asi bylo.“ Rychle smlouvu podepsala a vzala si klíče.

Trvalo jí to několik minut, než našla ve starém otřískaném džípu zapalování a rychlosti a než vyjela z malého parkoviště na hlavní ulici k městu.

Přesto že ji svíraly obavy, byla překvapena, jak vypadalo všechno příjemně povědomě. Jako by se vracela domů, pomyslela si. To byl ale absolutní nesmysl. Naprostý nesmysl.

Nakrátko se zastavila u přístavu, aby zjistila, jestli na Silkově lodi někdo není. Griffin byl prázdný. Mattie zaváhala, ale pak vstoupila na loď, aby si prohlédla barvy a štětce, které byly položeny u stojanu.

Štětce nebyly ani vlhké. V poslední době tady Silk nepracoval.

Napadlo ji zajít naproti do Hellfiru. „Ahoj, Mattie,“ řekl Bernard, který stál za nálevním pultem, překvapeně. „Co tady děláte? Kde je Hugh?“

„Vy jste ho neviděl?“

Bernard zavrtěl hlavou. „Neviděl. Derek mi říkal, že kdybych ho viděl, tak že vám má zavolat, ale nebyl tady. Myslel jsem, že je ještě ve Státech s váma. Měl bejt přece na krátký dovolený.“

„Odletěl před třemi dny. Touhle dobou už tady měl být.“

„Možná že se zastavil na Havaji nebo na některým jiným ostrově, aby nakoupil zásoby a projednal nějakej obchod. Někdy to dělá. Má tady po ostrovech spoustu zákazníků.“

„To mě nenapadlo,“ poznamenala Mattie zamyšleně. „A co je se Silkem?“

„Už jsem to řekl Derekovi. V posledních dnech svý zvyky nedodržuje. Ale myslel jsem si, že je to proto, že mu dal Abbott na starost svou společnost, a Silk dobře ví, že by vypuklo hotový peklo, kdyby zkusil řídit Abbottovu společnost a přitom nasávat.“

„Díky, Bernarde. Kdybyste někoho z nich viděl, řekněte mu, že jsem na ostrově. Budu v Hughově domě.“

„Jistě. Tak jste se rozhodla se sem přestěhovat? Abbott říkal, že to nebude trvat dlouho.“

Mattie pokrčila nos, avšak neodpověděla. Nastoupila zpátky do džípu. Chvíli zápasila s rychlostmi a pak vyrazila po pobřežní silnici k Hughovu malému domku na pláži. Nebyla si jista, co by měla teď dělat, ale řekla si, že má lepší pocit, když je tady, na scéně, a ne někde tisíce mil daleko v Seattlu. Bylo to pro dobro věci.

Začala mít podezření, že Hugh se Silkem již odjeli na Purgatory. Možná že měli schůzku v Hadesu. Ucítila chlad někde hluboko v žaludku a vnitřnosti se jí sevřely. Musela čelit faktu, že Ledňáčkova past se už možná zaklapla.

Příjezdová cesta před domkem byla prázdná. Nebyla tu žádná známka života, nebo že by tu byl někdo v poslední době bydlel. Mattie vypnula motor a chvíli seděla za volantem. Právě v této chvíli měla velice nepříjemný pocit. Vrátily se jí vzpomínky na hrůzu, která ji čekala, když vešla do Cormierova bílého sídla.

Ne, řekla si, všechno je v pořádku. Určitě nevstoupí do další komnaty smrti.

Avšak úzkost v ní stoupala dál. Vteřinu uvažovala o tom, že otočí klíčkem v zapalování a vrátí se do města. Ale věděla, že musí vejít do domku, aby se přesvědčila, že Hugh a Silk neleží mrtví na zemi. Musela to vědět.

Mattie se přinutila vystoupit z vozu a šla k hlavním dveřím. Měla rezervní klíč, který jí Hugh dal, avšak v okamžiku, kdy ho zasunula do zámku, zjistila, že ho nepotřebuje. Bylo otevřeno.

Bylo jí doslova nevolno z tušení dalšího, ale otevřela dveře a nahlédla do prázdného předního pokoje.

Zhluboka vydechla, když se ujistila, že na podlaze neleží žádná mrtvá těla. Byla tu však ještě ložnice.

Mattie kráčela strašidelně prázdným domkem. Neviděla žádné známky, že by tu Hugh nedávno byl – žádné prázdné hrnky od kávy v dřezu, nic v ledničce.

Začala se domnívat, že Hugh na St. Gabriel vůbec nedorazil. To znamenalo, že letěl přímo na Hades nebo na Purgatory. A Silk se k němu zřejmě připojil.

Bylo pozdě, Ledňáčkova past sklapla.

Mattie otevřela dveře do ložnice a zjistila, že se dívá přímo do ústí pistole.

„Konečně jste tady, dámo.“

Na okamžik nemohla vydechnout. Byla tak vděčná osudu, že dům neobsahoval žádná mrtvá těla, že ji ani nenapadlo, že by tu mohli být živí lidé.

Mlčky se dívala do tváře mladého muže, který držel zbraň. Nebyl příliš velký, ale měl statnou postavu, krutá ústa a oči, jež nikdy nebyly nevinné. Mladík byl oblečen do vojenského khaki oděvu a na nohou měl vojenské boty. Pistoli držel tak, jako by byl na ni zvyklý. Když na něj zírala, vrhl kratičký pohled na své náramkové hodinky z nerezavějící oceli.

„Kdo jste?“ podařilo se Mattii říci stísněně.

„Můžete mi říkat třeba Goody. Pracuju u někoho, kdo by se chtěl s váma setkat, slečno Sharpová. Víc vědět nepotřebujete.“

„Co jste udělal s Hughem a se Silkem?“

„Já?“ Mužovo tenké obočí se zvedlo. „Já nic. Ještě nic. Ale brzy se o ně postaráme. Jdeme.“ Pistolí jí ukázal do chodby. „Rychle, dámo. Musíme chytit letadlo.“

„Nikam s vámi nepůjdu.“

Muž se zasmál. „Můžete si vybrat. Buď půjdete dobrovolně k džípu, nebo vás praštím pistolí, omdlíte, a já vás tam odnesu. Jak je libo.“

„Co když se mi tyhle možnosti nelíbí?“

„Jiný nemáte.“

Mattie se na něj dívala a věřila každému jeho slovu. Obrátila se a šla pomalu chodbou ven a k džípu. Goody šel celou cestu tři kroky za ní.

„Vy budete řídit,“ řekl Goody a znovu se podíval na hodinky.

„Jak jste mohl vědět, že sem přijdu?“ zeptala se Mattie, která opět zápasila s rychlostmi.

„Věděli jsme už několik hodin, že Morrison tu operaci v Seattlu zvoral. Neohlásil se, když měl, a tak je z obrazu. Kristepane, ten chlap musí být úplnej idiot, když nedokázal vyřídit jednu děvku a vás sebrat.“

„Co měl Morrison za úkol? Zabít mou přítelkyni a mě unést?“

Mladík se zakabonil, jako by měl obavy, že toho řekl příliš mnoho. „Zapomeňte na to. Teď na tom nezáleží. Jste tady, přesně jak jsme si mysleli, když jsme zjistili, že jste odletěla ze Seattlu. Věděli jsme, že vás nemůžeme sebrat na letišti na St. Gabrieli, nebo někde blízko něho. Abbott má na ostrově spoustu kamarádů a ty věděj, že k němu patříte. Někdo by si toho určitě všiml.“

„Ach tak,“ řekla Mattie s vyschlými ústy.

„Věděl jsem, že dřív nebo pozdějc prohledáte jeho dům, a tak jsem tam na vás čekal. Teď ale koukejte jet s tím křápem rychlejc. Pospíchám.“

„Nemyslíte, že si na letišti všimnou pistole?“ Mattie, zápasíc s rychlostmi, vycouvala z příjezdové cesty.

„Nikdo nebude tak blízko, aby nás viděl. Až dojedete na letiště, jeďte přímo na servisní cestu, která vede souběžně s ranvejí. Letadlo tam bude čekat.“

A také čekalo.

Všechno pokračovalo tak, jak jí Goody řekl. Cessna stála na konci ranveje. Dvou lidí, kteří zaparkovali na servisní cestě a nastoupili do letadla, si nikdo nevšímal.

To byl jeden z problémů způsobených nedbalostí, s jakou se tady na ostrovech všechno dělalo, pomyslela si Mattie hořce. Něco takového by se ve Státech stát nemohlo.

Tam totiž neprověřená letadla prostě na letištní ranvej nesměla.

Mladý pilot se jen krátce podíval na svého nedobrovolného pasažéra. Kývl na Goodyho, který zavíral dveře. „Proč vám to tak dlouho trvalo?“

„To ona si dala načas. Hele, koukej se už odlepit. Plukovník bude netrpělivej.“

Mattie si zapjala bezpečnostní pás, zavřela oči a přemýšlela, kde je asi Hugh.

O hodinu později přistáli na Purgatory. Mattie opět musela přejít ranvej a nasednout do čekajícího vozidla. Nikdo neřekl ani slovo. Teď ji obklopovali tři ozbrojení muži, Goody, pilot a řidič vozu. Všichni měli na sobě oblečení ve vojenském stylu a všichni byli překvapivě mladí. Mattie jejich věk odhadovala mezi devatenácti, maximálně čtyřiadvaceti lety.

Její stres, již tak dost silný, ještě zesílil, když poznala, kam mají namířeno. Bílé ostrovní sídlo Paula Cormiera vypadalo stejně tak krásně, jako když ho spatřila poprvé. Mattie vystoupila s pistolí v zádech z vozu a vyšla po schodech na dlouhou verandu. Dveře otevřel mladík, který vypadal, jako by si své šaty objednával z magazínu Žoldnéř, Na stehně měl připevněnou pistoli.

„Tudy, slečno Sharpová.“

První, čeho si všimla, bylo, že někdo umyl z bílého mramoru krev Paula Cormiera. Z nějakého důvodu ji to popudilo. Měla pocit, že svědectví o vraždě nemělo být odstraněno, dokud nedojde ke spravedlivé odplatě.

Hněv ji posílil. Šla rychle přes bílou mramorovou halu k bílému pokoji s výhledem na moře. Pohled na safírově modrý oceán byl oslňující. Soustředila se spíš na něj, než na muže, který se zvedl z bílého koženého gauče, aby ji pozdravil.

„Slečno Sharpová, dovolte, abych se představil. Jmenuju se nyní plukovník McCormick, ale vy asi znáte mé dřívější jméno Jack Ledňáček.“

Mattie se k němu pomalu obrátila, jako kdyby jí vyrušil z toho, co teď pokládala za hlavní, a to bylo obdivovat výhled na moře. Přejela ho kritickým pohledem od hlavy k patě.

Ledňáček byl podle všech měřítek podivuhodně hezký muž. Vypadal, že mu je přes čtyřicet, jak Hugh uvedl, ale měl pevné dravčí rysy, které ještě mnoho let nepoklesnou. Jeho oči měly jasně světlou, poctivě modrou barvu. Plavé vlasy, šedivějící na spáncích, byly precizně sestříhány břitvou, aby přiléhaly těsně k hlavě. Postavu měl výbornou a hlavu a ramena držel vzpřímeně jako voják. Na sobě měl perfektně vyžehlený khaki oděv. Spona na opasku se mu leskla stejně jako vysoké boty.

Celkem, pomyslela si Mattie, měl Ledňáček ten klasický vzhled hrdiny, který se již historicky spojuje s vůdci lidí. To byla samozřejmě jedna z věcí, které ho činily tak nebezpečným. Druhá věc byla jeho nepochybná sexuální přitažlivost. Hugh měl pravdu. Ten člověk ji měl v sobě. Vyzařovala z něj jako aura.

Mattie ucítila první, hrdlo svírající známky klaustrofobie.

„Tohle je dům Paula Cormiera,“ řekla odvážně, spíš aby čelila svému vlastnímu napětí. „Vy tady nemáte co dělat.“

Kolem krásně utvářených Ledňáčkových úst se mihl krátký úsměv. „Co na to mohu říct? Je to nejlepší možnost ubytování na ostrově a já mám rád to nejlepší. Kromě toho náš přítel Cormier už svůj krásný dům na ostrově nepotřebuje.“

„Vy jste ho zabil.“

„Vy vždycky děláte rovnou závěry, slečno Sharpová? O tom se obecně soudí, že je to nebezpečná věc.“

„Vy jste ho zabil. Anebo jste ho dal zabít.“

„Zřejmě už o věci máte své mínění. Pravděpodobně za to mohu poděkovat Abbottovi. Ten, pochopitelně, má na události poněkud zaujatý názor.“

„Proč?“

Ledňáček na ni vrhl napůl pobavený, napůl překvapený pohled. „Proč? Protože mě z duše nenávidí.“ Přešel přes krásnou bílou místnost k bíle lakovanému baru. „Mohu vám nabídnout něco k pití, slečno Sharpová?“

„Ne, děkuju.“

„Obával jsem se, že to s vámi bude těžké.“ Do křišťálové broušené sklenice nalil whisky. „Příliš dlouho jste byla s Abbottem. Ten člověk vaši mysl, pokud jde o mě, otrávil.“

Mattie se nadechla a nahlas položila otázku, která jí již dlouho ležela na mysli. „Kde je Hugh a jeho kamarád Silk?“

Ledňáček se na ni usmál přes okraj své sklenice. „Doufám, že právě to se dozvím od vás.“

Zírala na něj s otevřenými ústy. „Chcete snad říct, že to nevíte?“

„Bohužel, ne. Celá ta věc začíná být problematická. Nikdy se mi nelíbilo, že si Abbott volně běhá po světě. Člověk neví, co od něj může čekat. Vždycky dělá všechno po svém, místo jako voják. To byl jeden z důvodů, proč jsem musel…“ Ledňáček se opět usmál. „Ale nechme toho. To je stará historie.“

„No, způsobil jste si mnoho potíží pro nic za nic, plukovníku. Nevím, kde Hugh je. A i kdybych to věděla, neřekla bych vám to.“

„V tom případě tedy musíme rozhlásit, že jste tady se mnou, a nechat ho, aby si pro vás přišel, co říkáte?“ Ledňáčkovy modré oči se leskly. „Howard vás teď zavede do vašeho pokoje. Můžete se převléci k večeři.“

Mattie zvedla vzdorně bradu. „Upozorňuju vás, že nejím maso.“

„Výborně,“ řekl Ledňáček s úsměvem. „Já také ne. Přestal jsem ho jíst už před delší dobou a současně jsem přestal kouřit. Víte, myslím, že objevíme spoustu věcí, které máme společné, slečno Sharpová. Je to už dlouho, co jsem měl možnost se pobavit s inteligentní přitažlivou ženou. A vědomí, že si vás vybral Hugh Abbott, to činí ještě mnohem zajímavější.“

18

Naděje, že bude uvedena do ložnice pána domu byla nepravděpodobná. Mattie si vzpomněla na tajný panel za elegantní vanou a povzdychla. Hugh jí řekl, že z domu vedlo víc nouzových východů. Mattie si prohlédla pokoj, který jí přidělili.

Byl krásný, jako ostatně všechny místnosti v půvabném bílém domě. Okna vedla na verandu a skýtala nádherný výhled na moře. Stěny byly z bílého mramoru přerušovaného zářícími zrcadly. Mattie opatrně na některá z nich zatlačila, aby zjistila, jestli Cormier náhodou neumístil jeden z nouzových východů do tohoto pokoje. Neměla štěstí, žádný východ z pokoje nebo z přilehlé koupelny nevedl.

To znamenalo, že jediná možnost útěku spočívala v tom, získat nějakým trikem vstup do koupelny pána domu. Mattiino srdce ztěžklo, když si uvědomila, že to bude zřejmě mnohem snadnější, než by si byla přála. Viděla Ledňáčkův pohled a uhodla, co zamýšlí. Než skončí večer, odvleče ji do své ložnice, i když jenom pro potěšení znásilnit Hughovu ženu.

Mattie pomalu otevřela kufr a prohlédla si obsah. Škoda, že neměla možnost jít s Evangelinou nakupovat dřív, než odletěla ze Seattlu. Zdálo se, že modrobíle pruhovaná hedvábná sportovní košile a jednoduchá námořnicky modrá sukně jí budou muset posloužit místo svůdného oblečení.

Stála chvilku před zrcadlem a pak si rozepjala knoflíček u blůzy o něco níže, než mívala ve zvyku. Potom si rozpustila vlasy, vykartáčovala je a nechala splývat ve vlnách po ramenou. Byl to velký rozdíl, uvědomila si. Sáhla po své toaletní kabelce a přála si, aby tu byla Evangelina a poradila jí.

Večeři nosil na stůl Howard, který vypadal přesně tak, jako když přivítal Mattii u dveří, až na to, že měl přes paži přehozený bílý plátěný ubrousek. K pistoli po boku se ani trochu nehodil, pomyslela si Mattie.

Seděla na jednom konci dlouhého skleněného stolu, jehož čtyři nohy byly vytvořeny z vyřezávaného bílého kamene. Ledňáček seděl na protějším konci. Měl na sobě bílý smoking a černého motýlka. Na stole se ve světle svíček blýskal křišťál, stříbro a porcelán, které patřily Paulu Cormierovi.

„Nemusíte se cítit nesvá, slečno Sharpová.“ Ledňáček se zřejmě bavil. „Ujišťuju vás, že vás nechci otrávit. Klidně si pochutnávejte na jídle. Howard je výborný kuchař. Vaření je jedna z jeho mnohých dovedností. Je to všestranně nadaný mladý muž.“

Howard nad tou chválou zazářil a napjatě se díval, jak Mattie ochutnává rýžový pilaf.

„Je báječný,“ řekla Mattie poctivě.

„Děkuju vám, madam,“ mírně se uklonil Howard.

Ledňáčkova ústa se v koutcích zvedla. „Jsem si jist, že vaší zásluhou bude pro něj dnešek šťastným dnem, slečno Sharpová. Můžeš teď jít, Howarde. Zavolám tě, kdybychom něco potřebovali.“

„Prosím, pane.“ A Howard zmizel v kuchyni.

Mattie se dívala přes stůl na Ledňáčka. Jeho elegantně utvářené lícní kosti byly zdůrazněny světlem svíček a vypadal ještě krásnější než v denním světle. „Jsou všichni vaši lidé tak mladí jako Howard?“

„Teď ano. Naučil jsem se před lety opravdu tvrdým způsobem, že mladí lidé jsou v téhle práci lepší. Nejen že mladé lidi více přitahuje dobrodružný život, který jim nabízím, ale jsou také přístupnější rozkazům. Čím jsme starší, tím jsme cyničtější a tím méně jsme náchylnější věřit ostatním lidem.“

„Chápu.“

Ledňáček se shovívavě usmál. „Nedívejte se na mě tak. Mladí lidé se snadněji vycvičí a zformují. To jsou fakta života, slečno Sharpová. Proč si myslíte, že je věk k odvodu co možná nejnižší? Armáda vždycky dává přednost osmnáctiletým a devatenáctiletým.“

„Protože se na ně dá lépe působit.“

„Přesně tak.“

„Uvažujete vždycky tak chladně, plukovníku?“

„Vždycky.“ Nabodl na vidličku kousek zeleninového karí a zamyšleně žvýkal. „To je taky hlavní důvod, proč jsem ještě naživu.“

„Existují ještě další důvody?“

Na jeho tváři se na okamžik objevil okouzlující úsměv a pak zmizel. „Dostalo se mi daru vynikajících reflexů. Občas se mi hodily. A nejen, když jsem s někým bojoval.“

Mattie se začervenala a rychle změnila předmět hovoru. „Nevadilo by vám, kdybych se vás zeptala, proč jste na Purgatory?“

Opět se usmál a nalil víno. „Purgatory, drahá slečno Sharpová, je dokonalý domov pro takové lidi, jako jsem já. Vláda, pokud tu nějaká je, je velice vyhovující.“

„Protože poslouchá vaše rozkazy?“

„Řekněme spíš, že spolu dobře vycházíme. Moje filozofie je žít a nechat žít.“

„Pro Paula Cormiera to ovšem neplatilo,“ řekla Mattie tiše.

„Možná že mi to nebudete věřit, ale Cormiera je mi opravdu líto.“

Mattie vydržela jeho jasný modrý pohled. „Zabil jste ho, plukovníku?“

V hloubi krásných očí, modrých jako obloha, se kmitla lítost. „Ne. Dávám vám své čestné slovo jako důstojník a džentlmen, slečno Sharpová. Nezabil jsem Paula. Naše cesty se před lety rozdělily, ale předtím jsme byli druhové ve zbrani a já jsem si ho hluboce vážil. Pořád jsem na něj myslel jako na přítele. Chtěl jsem, abychom tady na Purgatory byli dobrými sousedy.“

„Kdo ho tedy zabil?“ vyhrklo z Mattie, která byla zmatená Ledňáčkovou upřímností a nepopiratelným kouzlem.

„Ujišťuju vás, že jsem si dal za úkol to vypátrat. Viníkem byl jeden ze sluhů, který si pod zástěrkou vojenských akcí, jež se na ostrově konaly, usmyslel svého zaměstnavatele zabít a oloupit. V současnosti je v městečku ve vězení a čeká na soud. Spravedlnosti bude učiněno zadost, slečno Sharpová. Nebojte se. Já jsem člověk, který věří ve spravedlnost.“

Dívala se mu do očí a věděla jasně, že lže. „Opravdu? Proč jste tedy uskutečnil vojenský převrat na mírumilovném ostrově?“

„Nebylo na Purgatory všechno takové, jak se na povrchu zdálo, slečno Sharpová. Smím vám říkat Mattie?“ Ledňáček na odpověď nečekal. „Ta malá místní vláda neměla žádné vojáky a ohrožovala ji skupina zdejších renegátů – skutečných násilníků, kteří měli ukryté automatické zbraně. Já jsem sem přišel se svými muži na žádost prezidenta. Není to nic neobvyklého, Mattie. Malé nemohoucí vlády jako tady na Purgatory občas potřebují pomoc takových mužů, jako jsem já.“

„A nyní jste se rozhodl tady zůstat?“

Ledňáček přikývl. „Vidím Purgatory přesně tak, jak ostrov viděl můj přítel Paul. Krásný, relativně poklidný ostrov, kde může člověk unavený z bitev prožít svůj život podle svého.“

Mattie zamyšleně přimhouřila oči. „A co ten člověk, který mě sledoval v Seattlu?“

„Ten člověk vás měl chránit. Určil jsem ho, aby na vás dával pozor, pokud jste ve styku s Hughem Abbottem. Abbott už předtím zabil nevinné lidi a bude asi zabíjet znovu. Nechtěl jsem, abyste byla jednou z jeho obětí. Uvědomuju si, že mi stále ještě nevěříte, když vám říkám, že Abbott je nebezpečný člověk, ale dřív nebo později sama poznáte pravdu.“

Teď si Mattie definitivně uvědomila to, nač už dřív měla podezření. Ledňáček nevěděl, že byla u toho, když se jeho člověk vloupal k ní do bytu a pokoušel se zabít Evangelinu. Plukovník zřejmě se svým zabijákem ztratil spojení. Určitě už věděl, že se jeho plán nezdařil, ale nevěděl, v jaké fázi se zvrtl.

Možná že násilník ještě nenabyl vědomí, nebo se možná probral s velmi se mu hodící krátkodobou amnézií. Mattie slyšela, že to po úderu do hlavy bývá běžné, a muž, který se vloupal do jejího bytu, těch ran do hlavy dostal nepočítaně.

„Odpusťte, Mattie,“ říkal právě Ledňáček, „ale mohl bych se dozvědět, proč jste navštívila Paula Cormiera?“

Mattie opatrně vážila slova. „Chtěl prodat jeden předmět ze své sbírky starožitných zbraní jednomu člověku, kterého znám. A protože jsem jela na dovolenou do Tichomoří, požádal mě, abych mu tu věc vyzvedla a přivezla do Seattlu.“

„Teď je mi to jasné. Možná že byste si chtěla sbírku prohlédnout? Odstěhoval jsem ji na dobu, kdy se dům uklízel, ale teď je zas na svém místě a působí impozantně. Víte něco o starožitných zbraních?“

„Ne.“ Mattie se nechtěla zmiňovat o sbírce své tety. Čím méně bude Ledňáček vědět, tím lépe.

„Paul získal několik pozoruhodných kousků. Rád vám je ukážu.“

Mattiiny nervy byly napjaté strachem jako struny, jak se večeře blížila ke konci. Ledňáčkovo kouzlo k ní dosahovalo jako ohavný oblak, který ji hrozil zahalit. Vampýr, pomyslela si nervózně a trochu upila vína.

Když jí plukovník nalil sklenici brandy a vedl ji rozlehlou halou do knihovny, ruce se jí třásly. Zdálo se, že si toho Ledňáček nevšiml.

„Je to působivé, co?“ řekl Ledňáček, když zavedl Mattii do krásné místnosti plné knih a skleněných vitrín různých tvarů a rozměrů. „Každá vitrína je individuálně zapečetěná a klimatizovaná. Slaný vzduch starým kovům neprospívá.“

„Jistě, chápu.“ Mattie přecházela od jedné vitríny ke druhé se sklenicí brandy v ruce a snažila se předstírat, že ji dýky, meče, přilbice, štíty a brnění uvnitř velice zajímají. Soustředila se na dýchání, aby se uklidnila. Až nastane čas, aby něco učinila, nebude možné, aby se stresem hroutila. Zastavila se před vitrínou, kde byl jen jediný předmět, meč.

„To je obzvlášť zajímavý exemplář, viďte?“ poznamenal Ledňáček a tiše popošel, takže stál těsně za ní.

„Ano. Myslím, že je to ten meč, který jsem měla vyzvednout.“ Mattie ucítila povědomý pocit stěn uzavírajících se kolem ní. Bylo to poprvé, uvědomovala si nejasně, kdy byla nějaká lidská bytost příčinou její klaustrofobie. Výtahy, jeskyně, stres, to ano, ale ještě nikdy člověk.

„Podle Paulových záznamů by to mělo být čtrnácté století,“ ozval se Ledňáček. Stál teď těsně u ní. Prsty jemně zavadil o Mattiinu šíji. „Nejlepší španělská ocel.“ Když jí odhrnul vlasy, dýchal jí horce na obnaženou šíji. „Má své vlastní jméno, Valor. Dobrá zbraň si jméno zaslouží.“

„Slyšela jsem, že se s mečem pojí jakási legenda.“ Mattie jen stěží dýchala. Měla pocit, jako by ji Ledňáčkova blízkost dusila.

„Ach ano.“ Ledňáčkovy prsty se dotýkaly její šíje s nekonečnou něžností. „Něco o tom, že meč je nebezpečný každému majiteli, dokud nebude smočen v krvi zrádce, tak nějak, že? Ošklivé prokletí, co? Ale zrádce, ať už to byl kdokoliv, je mrtvý už několik století. A stejně tak mstitel, který měl meč vzít do svých rukou.“

„Myslíte?“ Mattii strachem zamrazilo, když jí Ledňáčkovy ruce sklouzly na ramena. Zachvěla se.

„Jistě. Zrádce a mstitel už jsou dávno mrtví. Ale zbraň přežila.“ Ledňáček jí hladil paži. „Je to nádherný meč, viďte? Zbraň k zabíjení, a ne k nějakému ceremoniálu. Všimněte si těch čistých linií hrušky a jílce meče.“ Ruka mu sjela po délce její paže. „Žádné zbytečné ornamenty nebo drahokamy. Ten meč mi vás připomíná, Mattie. Čistý a elegantní. Na povrchu chladný. Ale vykovaný v ohni. Nádherný.“

Mattie se zděšeně zalykla, když se k ní Ledňáček přitiskl ještě blíž. Prsty teď zamířil do límce její blůzy. Cítila, jak se jí jeho rty pomalu a lehce pohybují na šíji. Její klaustrofobie tak zesílila, že se jí téměř udělalo špatně od žaludku.

„Mattie, vy jste opravdu velice krásná. Ještě nikdy jsem se s nikým vám podobným nesetkal.“

Mattie k němu vzhlédla, napůl zhypnotizovaná a naprosto vyděšená významným Ledňáčkovým pohledem. Nyní si uvědomovala, proč se jí mohl dívat do očí s takovou upřímností. Neměl v sobě totiž ani stopy svědomí nebo výčitek. Pod povrchem nebylo vůbec nic, přesně tak, jak se snažila vysvětlit Hughovi. Vůbec nic.

Byl to člověk, který mohl spáchat jakýkoliv zločin a k oběti nic necítit. Byl schopen se své příští oběti dívat do očí a usmívat se.

Ne jako Hugh, pomyslela si. Pochopila, že Hugh jí nikdy nelhal. Ani jednou, dokonce ani před rokem.

S Hughem bude žena vždycky vědět, na čem je – když bude dávat pozor a nedovolí, aby jí minulost stála v cestě.

Když se s ní Hugh miloval, o opravdovosti jeho vášně nebylo pochyb. Když nadával, člověk věděl, že se zlobí. Když se smál, člověk věděl, že je šťastný. Když něco slíbil, člověk věděl, že to dodrží.

A kdyby se chystal zabít, člověk by i to věděl. Neusmíval by se svůdným úsměvem a nechystal by se přitom stisknout kohoutek. V jeho pohledu vlka by se zračil ďábelský chlad hrozící smrti.

„Shledávám, že jste svým vlastním způsobem právě tak fascinující, jako meč v téhle skříňce,“ šeptal Ledňáček. „Myslím však, že na tom není nic divného. Vy jste bytost stvořená pro vášeň, a meč je předmět stvořený pro čisté, chladné násilí. Sex a násilí jsou provždycky spojeny. Dvě strany jedné mince. Věděla jste to, Mattie?“

„Ne,“ řekla a hrdlo měla sevřené, jak se stěny kolem ní uzavíraly. „Ne, a nevěřím vám. Nejsou spojeny. Jedno znamená život a druhé smrt.“

„Taková nevinnost.“ Jeho ústa se opět dotkla jejích. Jeho modré oči byly dychtivé a usmívaly se. „Chtěl bych se vsadit, že vás ještě nikdy nikdo správně nepomiloval, Mattie Sharpová. Ve vašich očích není žádná známka vědění. Jste nervózní, viďte?“

„Ano.“ A to jen mírně řečeno.

„Řekl jsem vám, že správný sex a správné násilí jsou spojeny. To ale neznamená, že mám rád násilí v sexu. Právě naopak, Mattie. Jsem člověk, který má rád jemnost a nuance. Cením si delikátních věcí a žena jako vy je věru delikátní stvoření. Zjistíte, že jsem velice něžný, velice ohleduplný a velice opatrný milenec. Dám vám čas. Všechen čas na světě.“

„Prosím… já…“

Zavřel jí ústa dalším polibkem lehkým jako peříčko. Pak se slabým, roztomilým úsměvem, který se mu kmitl v koutcích úst, ji vzal za ruku a vedl ji z knihovny podél verandy k ložnici pána domu. Když ji uvedl francouzským oknem do ložnice, nerozsvítil. Stříbrný měsíční svit přetínal pokoj.

Mattie se snažila uklidnit. Ve stínu uprostřed pokoje se rýsovala masivní bílá postel. „A co Howard?“

„Howard nás rušit nebude,“ usmál se Ledňáček svým půvabným úsměvem. „Nebojte se, Mattie. Neznásilním vás. Tak to já nedělám. Jsou místa určená k násilí, ale není to ložnice.“

„Dáváte přednost tomu, vyzkoušet své svůdnické umění?“ Mattie se sama pokusila se slabě a nejistě usmát.

„Jak jsem již řekl, dávám přednost jemnosti.“ Ledňáčkův prst přejel kolem výstřihu její blůzy. „Jsem si jist, že každá žena, která strávila víc než deset minut s Hughem Abbottem, bude hladovět po civilizovanějším chování při sexu. Zvláště někdo tak senzitivní a krásný jak jste vy, Mattie.“

Zavřela oči a o krok ustoupila. Cítila, že je jí tak špatně, že začínala mít obavy, aby se uprostřed Ledňáčkovy velké sváděcí scény nepozvracela. „Nemáte nic proti tomu, abych použila vaší koupelny?“

„Samozřejmě že ne.“ Galantně ukázal rukou ke dveřím přilehlé místnosti.

Pozoroval, jak zamířila ke koupelně a tvářil se trochu pobaveně. Ruce vztáhl k černému motýlku u krku.

Náhle Mattii napadlo, jestli se Ledňáček nedozvěděl o tajném panelu a jestli ho nedal zazdít. Možná že s ní hraje nějakou hrůznou hru. Neměla však na vybranou. Musela to zkusit. Byla to její jediná naděje na útěk. Pomyšlení na to, že by se měla vrátit do ložnice, jí působilo málem mdloby.

Zavřela dveře krásné koupelny, rozsvítila světlo a rychle se rozhlédla kolem sebe. Na bílé mramorové poličce byly nyní Ledňáčkovy toaletní potřeby: hřebeny a kartáče se stříbrnou rukojetí, luxusní voda po holení, kolínská a v křišťálové váze jediný čerstvý květ ibišku.

Mattiiny oči se podívaly do zrcadla a málem v něm nepoznala ženu s bílou tváří s obrovskýma vyděšenýma očima, která na ni zírala.

Tichý zvuk z ložnice způsobil, že sebou trhla. Musela se do toho dát. Přešla k umyvadlu a otočila stříbrným kohoutkem, takže voda do něj vesele šplíchala.

Pak tiše otvírala zásuvky a hledala baterku. Vzpomněla si, jak jí Hugh řekl, že Cormier má v každé místnosti domu připravenou baterku pro případ výpadku elektřiny. Určitě bude mít také nějakou v koupelně, už proto, že to měl být nouzový východ. Cormier byl stratég, řekl Hugh. A Ledňáček by neměl žádný důvod, aby odstranil z koupelny baterku.

To, co hledala, našla na dně zásuvky u umyvadla. Sebrala baterku, zula si střevíce a šla spláchnout toaletu. Voda hlasitě vířila v trubkách.

To bylo všechno, čím se mohla krýt. Se střevíci v ruce pospíchala k mramorové vaně, vstoupila do ní a zatlačila na panel, jako to udělal Hugh.

Vteřinu se nic nedělo. Mattie měla dojem, že se napětím složí. Zpátky do ložnice se prostě nemohla vrátit. Pokud se jí nepodaří utéci hned teď, stane se z ní v téhle elegantní koupelně ječící blázen.

Pak se panel tiše otevřel. Mattie vydechla tichou modlitbu díků, vyhrnula si sukni a vešla do temnoty. Pocit úlevy byl takový, že na krátkou chvíli potlačil vzmáhající se klaustrofobii. Na druhé straně panelu našla tlačítko a stiskla ho. Panel se bez hluku zasunul zpátky na místo.

V tu chvíli se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Mattie, jste v pořádku?“

Mattie rozsvítila baterku, vklouzla do střevíčků a prchala skrytou chodbou. Doběhla ke dveřím, které vedly do džungle, a když vzala za kliku, zadržela dech.

Zpola očekávajíc, že se setká s jedním z ozbrojených strážců, zhasla baterku a vykročila do noci. Asi minutu tiše stála, aby si její zrak zvykl na tmu, a pak se vrhla do džungle.

Vedl ji jenom měsíc a světla z domu. Měkká vlhká půda tlumila její kroky, ale byla si vědoma toho, že v podrostu dělá hluk. Každým okamžikem ji mohl některý ze strážců uslyšet. Doufala jen, že zvuk lámajícího se příboje jí poskytne ochranu.

Kráčela přímo do džungle se světly z domu za zády. Světla začala brzy slábnout, jak se za ní zavírala hustá vegetace. Musela se soustředit na zvuk oceánu a slabé světlo měsíce, aby ji vedly. Neodvažovala se rozsvítit baterku.

Oceán nalevo. Dům za zády. Pořád rovně až k potoku.

Ve tmě se náhle ozval Ledňáčkův pronikavý hlas, zesílený megafonem.

„Mattie, vraťte se. Neutíkejte. Nic se vám nestane. V té džungli nemůžete přežít. Je tam mnoho tvorů, kteří vás mohou zabít. Zvláště v noci. Třeba hadi, Mattie. Chcete se octnout ve smyčkách obrovského hada?“

Hugh řekl, že se nemusí ničeho bát, vzpomněla si Mattie. V džunglích na Purgatory žádní hadi nebyli. Hugh jí nikdy nelhal. Zato Ledňáček byl schopen vyznávat lásku a přitom člověku podříznout krk.

Plahočila se dál. Když se světla domu zcela vytratila, odvážila se tu a tam rozsvítit baterku. Na jednom místě zakopla o padlý kmen a uvědomila si, že to byl ten, na němž si, když tu šla poprvé, roztrhla hedvábnou blůzu.

Šla po správné cestě.

„Mattie, budete u mě v bezpečí. V džungli zemřete strašlivou smrtí. Věřte mi, Mattie. Nechci vám ublížit.“ Ledňáčkův hlas se vytrácel.

Hugh řekl, že není možné minout potok. Oceán nalevo.

Znamenalo to vzdálené praskání zvuky kroků jejích pronásledovatelů?

Narážela do listoví, lezla přes trnité úponky, odstrkovala z cesty vzácné orchideje, jako by to byly nechutné odpadky.

Mattie o jeden úponek zakopla a upadla na jedno koleno. Natáhla ruku, aby se postavila a ta se ponořila do tekoucí vody.

Potok.

Poslepu se obrátila vlevo. Teď už nemusí dělat nic, než sledovat pramínek vody až k vodopádům.

Touto dobou už asi vyslal Ledňáček své muže do džungle v domnění, že se neodváží jít dál. Možná se domnívá, že ji primitivní instinkt povede k moři, aby se vyhnula džungli.

Rozhodla se opět v krátkých intervalech rozsvěcet baterku. Rychle ale zjistila, že je snadnější nevystavovat zrak střídání temnoty a světla. Mattie pokračovala v cestě s mokrýma nohama a s pomocí měsíce. Pokud bude mít mokré nohy, je na správné stezce.

Povědomý hukot padající vody jí řekl, že se blíží k vodopádům. Mattie srovnala krok a doufala, že neupadne a nezvrtne si kotník. Měla ještě před sebou všechny ty jeskyně, jimiž bude muset projít.

Můj bože, jeskyně.

A co potom, napadlo ji. Předpokládejme, že i když přežije jeskyně, nemůže zůstat v Cormierově útočišti navždycky. Zemřela by žízní a hladem. O záchraně však bude uvažovat později. Teď bylo nejdůležitější, aby unikla modrookému vampýrovi v nádherném bílém domě.

Raději zemře hladem a žízní, než by byla vábničkou, jež by přivedla Hugha na smrt. S jistotou věděla, že to byl Ledňáčkův záměr.

Mattie se prodrala poslední zelenou přehradou a náhle se zastavila při pohledu na nádherný dvojitý vodopád koupající se ve světle měsíce. Byl to kouzelný pohled, který ji někde uvnitř zasáhl. Na této zemi byly věci, které jsou mocnější než Jack Ledňáček a které budou trvat celé věky. A teď ji před ním ochrání.

Mattie šla vpřed a vstoupila na první z kluzkých kamenů, které lemovaly zpěněné jezírko. Dnes nesměla upadnout. Nebyl tu Hugh, aby ji zachytil.

Tentokrát však nemusela žonglovat se svou kabelkou a síťovkou plnou paštik a minerálních vod. Tentokrát to bylo poněkud snadnější. Tentokrát byla odhodlanější.

Mattie neuklouzla. Skočila z posledního kamene přímo pod spršku vody a zjistila, že se octla u ústí jeskyně. Rozsvítila baterku a hledala značky, které tam nechal Cormier.

Teď to ale bude opravdu tvrdé, řekla si smutně. Teď bude muset projít těmi klikatými temnými chodbami docela sama.

Bylo to horší než v přeplněném výtahu, ale ne tak zlé, jako když se ji Ledňáček pokoušel svádět v stříbrobílé ložnici. Zdá se, že je všechno relativní.

Dvakrát se stalo, že zašla do nesprávné chodby, avšak vždycky se dokázala vrátit po svých stopách a objevit malé bílé značky na stěně. Na několika místech cestou měla chuť zavřít oči, ale netroufala si, aby nepřehlédla některou značku.

Žaludek měla sevřený. Srdce jí tlouklo a baterka jí málem vypadla z vlhkých dlaní. Nemohla se však vrátit. Jediný možný směr byl vpřed. Chůze chodbami byla něco jako cesta životem bez talentu, řekla si Mattie. Člověk musí jít zkrátka vpřed, až najde ten správný směr.

Byla už v takovém stavu, že se jí chtělo křičet, přesvědčena, že zahnula špatně a míří do neznáma, když ucítila závan čerstvého mořského vzduchu.

„Ach, bože.“ Mattie se dala do klopýtavého běhu.

Vzduch byl stále čerstvější a prosycený solí. Bude to v pořádku, aspoň nějakou dobu. Ledňáček a jeho muži ji tady nenajdou.

Ale také ji tu nenajde nikdo jiný, připomněla si s pochmurnou beznadějí.

Zřejmě bude muset dříve nebo později riskovat cestu zpátky. Možná že za den nebo dva už ji Ledňáček přestane tak usilovně hledat. Bude se domnívat, že se jí podařilo uniknout nebo že se utopila v moři nebo zahynula někde v džungli.

Ona bude přemýšlet o tom, jak se dostat z Purgatory, až se vzpamatuje z tohoto šíleného úprku ke svobodě.

Utíkala celou dobu, dokud nedorazila ke vchodu do rozlehlé jeskyně, kde s Hughem doufali najít Cormierovu loď. Světlo baterky prosvítilo tmu a odhalilo přírodní přístaviště pro lodě.

První, čeho si Mattie všimla, byla loď. Rychlá, štíhlá a výkonná jachta.

Než si mohla vysvětlit, co znamená loď v jeskyni, z temnoty se nečekaně vynořila mužská paže a v ocelovém sevření jí stiskla krk.

Mattie chtěla křičet, ale její pokus byl okamžitě zmařen. Upustila baterku a snažila se bezvýsledně zápasit s útočníkem, až ucítila, že ji varovně škrábl do kůže nožem.

„Ksakru,“ zaklel Hugh a pustil nůž. „To je Mattie.“

19

Mattie seděla na batohu vedle Silka Taggerta, který mlčky čistil pistoli, a pozorovala Hugha, jak neklidným vlčím krokem křižuje jeskyni. Jeho tvrdá tvář naháněla hrůzu, a Mattii připomněla výraz, který na něm viděla ten večer, kdy mu volala, aby ji zachránil z hospody v Seattlu. Tentokrát to ale bylo tisíckrát horší, pomyslela si. Hugh byl jako granát, který čeká, až bude odpálen, nebo jako meč, čekající až bude vytažen z pochvy.

„Opravdu ti nijak neublížil?“ ptal se Hugh popáté nebo pošesté.

„Nic mi neudělal. Už jsem ti říkala, připustil, že tě hledá, pak mě nakrmil báječnou večeří a řekl mi, že je vegetarián. Nevěřila jsem mu, ani minutu.“

Hugh se na ni podivně podíval. „A co pak?“

„Pak mě vzal na prohlídku Cormierovy sbírky starých zbraní.“ Mattie už odrecitovala průběh večera několikrát.

„A pak tě odvlekl do své ložnice. Pánbůh s ním!“

„Neodvlekl mě tam, Hughu,“ řekla Mattie trpělivě. „Domníval se, že jsem jím okouzlená. Nechala jsem ho, ať si to myslí. Naštěstí jsem si ale vzpomněla na panel v koupelně. Bylo snadné tam na minutu nebo na dvě zajít. Nutnost použít toaletu je na celém světě ta nejúčinnější omluva. A pokud šlo o Ledňáčka, nebylo nijak nebezpečné nechat mě tam jít. Myslel si, že jediný východ odtamtud je přes ložnici.“

„Dobřes to vymyslela, Mattie,“ řekl Silk. Vrhl pohled na Hugha. „Buď rád, šéfe. Byla ohromná a teď je tady, zdravá a v bezpečí. To je nejdůležitější. Je to čertovská ženská, jestli to tak smím říct.“ Zasunul do automatické pistole náboj. „Teď se ale my dva musíme dát do práce.“

„Zabiju ho.“

„Já vím. Ale nejdřív se k němu musíme dostat.“ Silk se na Mattii usmál. „Jak já to vidím, máme teď ohromnou výhodu. Víme mnohem víc, než jsme věděli před hodinou.“

„Panebože,“ vzdychla Mattie zcela vyčerpaně. „Nechci, abyste se vy dva zapletli do dalších násilných činů.“

„Na takový starosti je už pozdě,“ řekl Silk jemně. „Nedělej si z toho hlavu, Mattie, ať si nezpůsobíš žaludeční vředy. Za chvíli to bude vyřízený. A pak všichni zmizíme z tohohle prokletýho ostrova. Určitě by tuhle záležitost urychlilo, kdybys nám mohla říct ještě nějaký podrobnosti.“

Mattie se podívala na něj a pak na Hugha a uvědomila si, že nemůže dělat nic, aby jim v tom zabránila. Jediná možnost byla, poskytnout jim pomoc. „Obávám se, že jsem na nějaké detaily moc pozor nedávala.“

„Jenom si vzpomeň a spočítej všechny obličeje, který jsi tam viděla, a kde byly.“

„Vzpomínám si, že jsem si jednu chvíli pomyslela, že tam není tolik těch hrdlořezů, jak bych předpokládala. Tak asi přibližně šest. Divila jsem se, kam se poděla celá ta okupační armáda.“

Hugh stál na kraji jezírka a díval se do tmavé vody. „Říkal jsem ti to. Na Purgatory žádná okupační armáda není. Není toho třeba. Ledňáček je na straně vlády, nezapomeň.“

„Jestli tu ještě nějaká je,“ dodal Silk. „Nikdy tu žádná pořádná vláda nebyla. Proto se tady Cormierovi tak líbilo.“

Hugh přikývl. „To, co Ledňáček udělal, je klasika. Nakrátko předvedl svou sílu, rozdal několik pušek a vytvořil velký zmatek s malou skupinou vycvičených mužů. Na Purgatory nebylo žádné organizované hnutí odporu. V době, kdy končila vzpoura, už měl v kapse dohodu s lidma, který to tady oficiálně říděj. Je docela možný, že zaručil trojnásobný nebo čtyřnásobný základ roční daně na ostrově a s tím související zvýšení platů pro špičky a všechny lidi, který budou spolupracovat. V průběhu času mají peníze hlasitější zvuk než zbraně.“

„Je to tak,“ povzdychl si Silk. „Zbraněma může někdo získat něčí pozornost, ale na svý straně si ho udrží penězma.“

„Co z toho ale bude mít Ledňáček?“ zeptala se Mattie.

„Bezpečný přístav. Zřejmě nějaký potřebuje, aby mohl rozšířit svý obchodní zájmy. Bůhví, v čem teď jede. Purgatory je perfektní. Malý, politicky nezávislý ostrov, který je pro každého strategicky bezvýznamný, kde může odpočívat, odkud může zasahovat a řídit svoje impérium.“

„Možná že měl Purgatory vyhlídnutý už dávno, od tý doby, co se tu usadil Paul,“ řekl Silk. Obrátil se k Mattii. „V každým případě je to jeden z důvodů, proč jsi neviděla kolem domu celou armádu. K tomu, aby měl jen pár strážců u domu, má ještě i jiný důvody.“

Mattie přikývla. „Hugh říkal, že Ledňáček nikomu nevěří a nikdy nechce mít kolem sebe současně víc lidí.“

Hugh se ohlédl. „Je zatraceně těžký najít dokonce pět nebo šest lidí, kterým by mohl člověk svěřit svůj život. Ledňáček riskuje, když jich má u sebe tolik, a on to ví. Pravděpodobně se jich zbaví, jen co se bude cítit v bezpečí.“

Mattie se zachvěla a sepnula ruce. „Tak dobře, ale dejte mi čas na přemýšlení. Uvnitř byl Howard. Byl kromě Ledňáčka jediný, kdo byl v domě. Nosí pistoli připevněnou k noze jako nějaký pistolník ze starých časů Divokého západu. Pak je tu Goody, který na mě čekal v domku na pláži na St. Gabrieli.“

„Hajzl,“ ulevil si Hugh. „Toho zabiju taky.“

Silk na něj vrhl znechucený pohled. „Hele, šéfe, mlč. Doposavád ti to pořádně nemyslí. Nech nás, ať to s Mattii probereme, a ty si nech zatím zchladnout hlavu. Pokračuj, Mattie.“

„Pak tu je ještě ten pilot…“

Když se Mattii podařilo soustředit, hovořila rychleji. Vybavovala si podrobnosti lépe, než by si byla pomyslela. Teď se jí celá ta léta uměleckých cvičení a práce jako majitelky galerie vyplatila. Opravdu se u ní rozvinul pozorovací talent, pomyslela si hrdě, když dokončila svou zprávu. S očekáváním se podívala na Hugha, protože čekala chválu. Podíval se na ni způsobem, který by ji za jiných okolností zmrazil od hlavy k patě.

Silk se jí to pokusil vynahradit. „Výborná práce, Mattie.“ Poplácal ji po zádech a Mattie málem spadla ze sedátka. „Je to jedna z nejlepších průzkumných zpráv, který jsem kdy slyšel. To nám všechno strašně usnadní, viď, Hughu?“

„Do prčic,“ zaklel jen Hugh.

„Někdy je jeho slovník poněkud, abych tak řekl, omezený,“ svěřil Silk Mattii.

„Všimla jsem si,“ odvětila Mattie. „Jednou mi řekl, že je to důsledek stresu.“

Silk se zasmál. „Opravdu? Že je to ze stresu? A já jsem si celou dobu myslel, že je to proto, že se nikdy nenaučil lepším způsobům.“

Hugh se rychle otočil tváří k nim a začal opět pochodovat po jeskyni. „Nemůžeme vyrazit na Ledňáčka, dokud odtud Mattii nedostaneme.“

„Trvalo by nám to dvě nebo tři hodiny, abysme ji dopravili na Hades. Další dvě nebo tři, abysme se vrátili. Jestli budeme čekat tak dlouho, ztratíme výhodu, kterou teď máme,“ řekl Silk rozumně. „Ty to dobře víš, šéfe. Ledňáček zřejmě ještě neví, že jsme na ostrově. Jeho muži budou Mattii hledat od teďka až do rána a to znamená, že je sám, což už pak nebude.“

„Já vím, já vím,“ zavrčel Hugh a zastrčil ruce do zadních kapes džínsů. „Ale nelíbí se mi to. Jestli se nám něco stane, zůstane tu Mattie uvězněná.“

„Může si vzít loď.“

„A co by s ní dělala?“ zahřměl Hugh. „Je to holka z města. Co ta ví o lodích a o navigaci? Jak by vůbec nastartovala, nehledě na to, jak by našla cestu zpátky do Hadesu?“

„Promiňte,“ řekla Mattie a odkašlala si. „Chtěla bych jenom poukázat na to, že jsem možná holka z města, ale to město, kde jsem vyrostla, je Seattle a je u moře. Můj otec měl motorový člun celá ta léta, co jsem vyrůstala. Ariel a já umíme s motorovým člunem zacházet. Taky se vyznám v námořních mapách a určitě bych se neztratila mezi tímhle ostrovem a Hadesem, kdybych musela najít cestu sama.“

„No, to mě podrž,“ vydechl Silk obdivně.

Hugh se na ni podíval přivřenýma očima. „Je to pravda?“

Přikývla. „Ano. Ale kromě toho mě ani nenapadne, abych vás tady nechala a odjela do bezpečí. Hughu, musí být přece nějaký jiný způsob, jak se vyrovnat s Ledňáčkem. Myšlenka na to, že byste vy dva měli čelit sami Ledňáčkovi a těm jeho přerostlým skautům, co jsou kolem něho, se mi nelíbí. To pro vás nejsou dobré vyhlídky.“

„Nás ale jeho skauti nezajímaj,“ řekl Hugh klidně. Jeho zuřivost vyprchávala a v jeho hlase zazněl mrazivý tón bez jakohokoliv citu. „Jediný, po kom jdeme, je Ledňáček. Až bude po něm, jeho skauti se rychle rozprchnou. Bez vůdce nic neznamenaj.“

„Jak se chcete dostat do domu?“ zeptala se Mattie. Přála si, aby jim mohla celou věc vymluvit, ale věděla, že je to beznadějné.

„Říkal jsem ti, že Cormier si vybudoval řadu nouzových východů z domu. Můžou zrovna tak posloužit jako tajné vchody.“ Hugh si prohrábl rukou vlasy a přemýšlivě se zamračil. „Tentokrát použijeme východ z kuchyně.“

„To zní dobře,“ řekl Silk. „Dovnitř a ven a pak pryč z ostrova, ještě než se někdo dozví, co se stalo. Na večeři budeme na Hadesu.“

„Počkejte,“ řekla Mattie zoufale. „Jste si jistí, že to nejde jinak? Copak by vám nemohl někdo pomoci?“

Silk se zašklebil. „Máme přece tebe, Mattie Sharpová. Jsi pro nás užitečnější než celej oddíl námořní pěchoty.“

Mattie vzdychla.

„Fajn,“ řekl konečně Hugh naprosto chladně. „Máš pravdu, Silku. Tohle je nejlepší příležitost, jakou máme. Dáme se do toho.“

Mattie vstala. „Hughu?“

„Copak, bejby?“ Hugh se skláněl nad hromadou vybavení zády k ní.

„Slib mi, že nebudeš… riskovat, když to nebude třeba.“ Znělo to hloupě. Samozřejmě že bude riskovat.

„To víš, že jo, bejby. Nebudu zbytečně riskovat.“ Do vysoké boty si zasunul nůž a zkontroloval svůj revolver.

„Já tě miluju,“ zašeptala Mattie.

Hugh zastrčil revolver za opasek a narovnal se. „Já tě taky miluju, bejby,“ řekl roztržitě. Jeho veškerá pozornost se soustředila na přípravy, a ne na slova, která právě řekl.

Mattie se slabě usmála. Hugh si ani neuvědomil, že to bylo poprvé, co tato slova vyslovil nahlas. „Já vím,“ zašeptala. „Až donedávna jsem si nebyla jista. Ale teď to vím.“

Podíval se na ni, na chvíli překvapený. Pak se ale zamračil. „Nejvyšší čas.“

„Ano. V poslední době to bylo všechno tak zmatené,“ mumlala omluvně.

„Jenom proto, že ty jsi byla zmatená,“ řekl Hugh bez obalu.

„Asi máš pravdu. Buď opatrný. Ty také, Silku. Slyšíš mě? Nechci, aby se ti stalo něco, co by zničilo tvou skvělou uměleckou kariéru, kterou máš před sebou.“

Zašklebil se na ni a svou mohutnou prackou jí pocuchal vlasy, když k němu přistoupila, aby ho objala. „Nestarej se, Mattie Sharpová. Ještě spolu zbohatneme. To ti slibuju.“

„Vy dva se můžete bavit o tom, co uděláte se svýma špinavýma penězma někdy jindy,“ řekl Hugh a zamířil k tunelu, který vedl k vodopádům. „Nejdřív musíme vyřídit tuhle záležitost.“

„No jo, šéfe.“

Mattie se dívala, jak oba muži mizeli jako duchové v jeskyních Purgatory.

Pak se posadila a čekala.

Hugh uslyšel hlasy v jeskyni za vodopády a věděl, že budou muset umlčet dva z Ledňáčkových lidí dřív, než se vydají k domu. Mattie by s tím asi nesouhlasila. Lépe bude jí o tom později nic neříkat.

Zhasl baterku a počkal, až mu Silk stane po boku.

„Dva?“ zeptal se Silk.

„Jo. Aspoň myslím.“

„Vypadá to, jako by chtěli prohledávat jeskyně.“

„Hlupáci.“ Hugh chvilku přemýšlel. „Možná že by bylo lepší počkat, až zabloudí.“

„Tak hloupý nejsou. Určitě mají provaz nebo něco podobnýho.“

„Provaz? Doufejme, že ho mají dost dlouhý, aby se na něm pověsili.“

Hugh vešel do chodby, která odbočovala z hlavního tunelu, a Silk se postavil vedle něj. Každý, kdo by šel tunelem, by je musel těsně minout.

V hlavní chodbě se zablesklo světlo baterky. První muž ve vojenském pracovním oděvu přešel kolem nich s provazem, který se za ním vlekl.

„Vidíš něco, Marku?“ ozval se hlas z hlavní jeskyně.

„Nic. Nepoznám, jestli tudy šla, nebo ne.“

„Asi se v jeskyních nadobro ztratila. Ledňáček bude naštvanej.“

Mark se zastavil a zavolal do chodby před ním. „Slečno Sharpová, zavolejte, jestli mě slyšíte. Nemusíte se bát. Dostaneme vás odtud.“ Jeho hlas se ozvěnou odrážel od stěn chodby.

Hugh si prohlédl svou oběť. Mattie měla pravdu. Chlapec byl příliš mladý na žoldnéře. Ale Ledňáček vždycky přitahoval hochy s bystrýma očima, kteří snili o tom, že se stanou hrdiny.

Hugh si připomněl svoje vlastní mladistvé sny, když vystoupil z chodby a udeřil pažbou revolveru nešťastného žoldnéře do hlavy. Mark se beze slova zhroutil. Hugh ho pak zatáhl do postranní chodby.

„Marku?“ Hlas na druhém konci provazu nebyl ještě úzkostný. Jenom zvědavý.

Silk sáhl po provaze a lehce za něj zatáhl, jako kdyby Mark stále ještě šel vpřed.

„Vidíš něco, Marku?“ Další paprsek světla proťal tmu hlavní chodby. „No tak, Marku. Co se děje? Kde jsi? Jsi v pořádku?“

Silk znovu zatáhl za provaz a táhl ho dál do hlavní chodby. Druhý mladík se ostražitě blížil jako ryba za návnadou. Když míjel postranní tunel, Hugh opět vystoupil ven a již podruhé použil pažbu svého revolveru.

„Mám ho.“ Hugh se sklonil a odtáhl druhého muže do postranní chodby.

Silk vešel do chodby a provazem svázal oba bezvědomé mladíky.

„Fajn, to nám to trochu usnadní,“ poznamenal Silk, když vycházeli zpoza vodopádů. „Když budeme mít štěstí, tak se zbytek bude plácat ještě chvíli po džungli a my na ně vůbec nemusíme narazit.“

„Ještě tu je starý dobrý Howard, vegetariánský kuchař pro labužníky.“

Měsíc ve chvíli, kdy Hugh a Silk kráčeli po kamenech kolem jezírka k potoku, zmizel za mraky. Vzduch byl povědomě nedýchatelný.

Hugh cítil, že se blíží déšť.

Šli podél potoka, dokud neuslyšeli poblíž zvuk moře, a pak se Hugh obrátil doprava. Prodírali se víceméně poslepu džunglí s užitím zbývajícího světla, až se v dohledu objevil osvětlený dům.

„Žádnej problém,“ poznamenal Silk. „Budeme krytý až k samýmu domu.“

„Jdem.“

Hugh chvilku tápal, než našel skrytý vchod, který vedl do přípravny vedle kuchyně. Bylo to už několik let, kdy ho Cormier zavedl na obhlídku svého bílého sídla. Nakonec pak přece jen na zdi domu panel našel. Byl zakrytý bílými liliemi.

Uvnitř vedlo do ztemnělé přípravny krátké schodiště. Hugh rozsvítil baterku na tak dlouho, aby si zapamatoval, kde jsou na zemi rozloženy zásoby konzerv a lahví alkoholu. Silk šel tiše za ním.

Hugh zamířil baterkou na stěnu a našel tam desku s pojistkami. Uhodil do nich a vypnul elektřinu. Dveře přípravny otevřel do tmy. Spolu se Silkem vstoupili do kuchyně a čekali.

„Co se ksakru děje?“ ozval se Ledňáčkův hlas z verandy. Zněl hněvivě, ale ne polekaně.

„Zhasla elektřina, plukovníku. Podívám se dolů na pojistky. Asi jedna vyletěla.“

„Spoj se se všemi muži a řekni jim, aby se okamžitě vrátili do domu,“ vyštěkl Ledňáček.

„Ale já jsem si jistej, že jsou to jenom pojistky nebo možná generátor. Já se v těch věcech dobře vyznám, plukovníku…“

„Řekl jsem, abys zavolal ostatní. Udělej to, Howarde. A hned. A podívej se po nějakých baterkách.“

„Ano, pane. Myslím, že je jedna v kuchyni.“

Hugh, schoulený za kuchyňským pultem, poslouchal dunění bot na mramoru. Proslulý Howard spěchal, aby uposlechl rozkazů.

„Je můj,“ řekl neslyšným šepotem Silk.

Hugh přikývl a Silk přešel k přípravně. Howard vešel, obešel pult, otvíral zásuvky a hmatal uvnitř. Pak padl jeho zrak na Hugha.

„Ahoj,“ řekl mile Hugh.

Howardovi údivem poklesla čelist a rychle sáhl po pistoli. Silk vystoupil z přístěnku a uhodil ho. Howard se složil na zem.

„Dávej pozor na hlavní vchod,“ zašeptal Hugh. „Až se vrátí ostatní, přijdou asi tamtudy.“

„Jo. Pozdravuj Ledňáčka. Vyřiď mu, jak lituju, že neumřel už před šesti lety.“

„Vyřídím.“

Hugh prošel rychle temným obývacím pokojem a kráčel halou. Ze všech hlavních pokojů vedla francouzská okna na verandu, kde stál Ledňáček. Hugh se chtěl přiblížit ke své oběti co nejkratší cestou. Podle Ledňáčkova hlasu, který slyšel, když Ledňáček mluvil s Howardem, se zdálo, že knihovna bude tím nejvhodnějším místem, odkud vstoupí na verandu.

Jakmile Hugh vešel do knihovny, zjistil, že jeho domněnka byla správná. Otevřeným francouzským oknem uviděl Ledňáčka, který stál na verandě a oběma rukama se opíral o zábradlí. Díval se do tmy dole a zřejmě pátral po svých mužích, kteří se měli vrátit zpátky z honu na Mattii.

„Howarde, už jsi je zavolal? Ksakru, řekl jsem ti rychle. Tahle situace se mi nelíbí. Něco není v pořádku. Chci všechny lidi, co jsou po ruce, ihned sem k domu.“ Když nikdo neodpovídal, Ledňáček se na chvilku odmlčel. „Howarde?“

„Howard má práci, plukovníku. Vždyť víte, jak to chodí. V kuchyni je vždycky co dělat.“ Hugh vystoupil s revolverem v ruce na verandu.

„Abbott!“ Ledňáček se bleskurychle otočil a sáhl po pistoli, kterou měl za opaskem.

Hugh náhle vykopl. Dotkl se jí špičkou boty právě ve chvíli, kdy Ledňáček zamířil. Pistole přeletěla přes zábradlí.

„Pořád tak rychlý jako kdysi, co?“ Ledňáček se slabě usmál a pomalu spustil ruku.

„Už ne,“ řekl Hugh. „Ale dost rychlý, abych mohl udělat svou práci.“

„Opravdu si to myslíš? Byl jsi dobrý, Abbotte, ale já jsem byl vždycky o něco rychlejší, nepamatuješ? A na rozdíl od tebe jsem posledních šest let trénoval. Kromě toho,“ řekl Ledňáček s výsměchem, „oba víme, že nejsi dost tvrdý, abys vystřelil na neozbrojeného člověka. To byla vždycky tvoje největší slabina, Abbotte. Tohle a pak to, že jsi nechtěl občas přijímat rozkazy.“

„Chceš tím říct, že jsem nechtěl přijmout rozkaz, abych vlezl do tý pasti, kterou jsi na nás nastražil v Los Rios? Proč jsi to udělal, Ledňáčku? To je jediná věc, kterou jsem nikdy nepochopil. Co v tom bylo, že ti stálo za to, dát nás všechny zabít?“

„Peníze, samozřejmě. Hodně peněz. A nemohla být vhodnější příležitost. Ty, Cormier a Silk spolu s ostatními už jste byli těžko k zvládnutí. Moc jste se začínali vyptávat na některé úkoly. Vojáci, kteří zpochybňují rozkazy, jsou pro dobrého velitele bezcenní.“

„Takže ses nás chtěl zbavit. Z tvýho pohledu to dává jistý smysl.“ Hugh se pochmurně usmál. „Bylo to od tebe chytrý, že jsi předstíral svou smrt, když jsi zjistil, že některý z nás ten útok ze zálohy přežili. Věděl jsi, že bychom po tobě šli, kdybychom zjistili, že jsi naživu.“

„Cormier byl přesvědčený, že vidí ducha, když jsem vstoupil do dveří,“ řekl s uspokojením Ledňáček. „Víš, že ten staroch byl ještě překvapivě rychlý? Když jsem ho zastřelil, držel už v ruce tu svou berettu.“

„Já vím.“

Ledňáček pokývl. „Takže jsi to byl ty, kdo ho našel hned potom. Vrátil jsem se, abych dal dům vyčistit, jakmile jsem se zmocnil ostrova, a zjistil jsem, že už tady někdo byl. V krvi na podlaze byly stopy. Kromě toho dvě najatá vozidla zaparkovaná poblíž a nikde nikdo. A pak se mi doneslo, že ty, Abbotte, pátráš po tom, kdo zabil Cormiera. A jakmile ty s něčím začneš, nedáš si pokoj, dokud to nedokončíš. Ty už jsi takový, Abbotte. Věděl jsem, že se tě musím zbavit spolu se Silkem a s tou ženou.“

„A s ubohým podvodníčkem jménem Rosey.“

Ledňáček ledabyle pokrčil rameny. „Věděl toho příliš mnoho a chystal se své informace prodat.“

„Máš pravdu v jedné věci. Nedal bych si pokoj, dokud bych nezjistil, kdo zabil Paula.“

Ledňáček se usmál jemným, trochu lítostivým úsměvem. „Ano. To mi bylo od začátku jasné.“

„Že jsi zabil Cormiera, byla chyba. Ale ještě větší chyba byla, že jsi do toho zatáhl Mattii.“

„Aha, tu velice zajímavou slečnu Sharpovou. Blahopřeju ti k ní, Abbotte. To je žena podle mého vkusu. Má ducha a inteligenci. A jistý styl. To se mi líbí. Jistě mi promineš, když ti řeknu, že jsem trochu překvapený, že jsi projevil tolik bystrosti, abys to ocenil. Ty jsi nikdy nepatřil k tomu druhu mužů, kteří chápou nebo obdivují u žen jemnost.“

„Možná že jsem pomalý žák, ale nakonec se všemu naučím, Ledňáčku.“

„A naučil ses už chladnokrevně zabíjet lidi?“

„Myslím, že v tvým případě to zvládnu.“

Ledňáček se zasmál a vypadal pobaveně. „Já si to nemyslím, Abbotte. V poslední chvíli ti povolí nervy. Oba to víme.“

V tom okamžiku zazněla z džungle střelná rána, která roztříštila sklo francouzského okna za Hughem. Hugh vystřelil přes zábradlí a uskočil do krytu temné knihovny.

Ledňáček ihned zareagoval, vytáhl nůž ze své boty a vrhl se za Hughem. Hugh se otočil a namířil revolver. Nebyl však dost rychlý.

Jako vždycky Ledňáčkovi dobře posloužily jeho neuvěřitelně rychlé reflexy. Celou vahou padl na Hugha a oba muži se zřítili na podlahu.

Hughovu paži rozseklo něco ostrého. Cítil, že mu revolver vypadl z ruky a tak se už jen rychle odkutálel z dosahu Ledňáčkova nože.

Ledňáček ho následoval a zuřivě do něj kopal. Botou zasáhl Hughovu paži. Bolest však nebyla to nejhorší. Horší bylo, že dočasně ztratil vládu v pravé paži. Ledňáček by ho mohl zabít.

Z opačné strany domu se ozývala střelba. Silk pálil na toho, kdo začal střílet z džungle. Další střela, která zasáhla knihovnu, zasypala Hugha a Ledňáčka krupobitím ostrých skleněných úlomků.

Hugh uviděl, jak se Ledňáčkův nůž na okamžik zaleskl v temnotě. Opět uhnul a divoce šátral po svém noži v botě.

Neměl však čas uchopit ho do ruky. Ledňáček na něj zase zaútočil a jeho úsměv zabijáka svítil ve tmě.

Ledňáček byl vždycky rychlejší. Rychlejší a nekonečně bezohlednější, protože v aktu zabíjení nacházel podivné uspokojení.

Když se Hugh drápal dozadu, zjistil, že se mu do pravé ruky vrací cit. Vstal a stěží uhýbal dalším útokům nože. Uvědomil si, že se opírá o jednu z vitrín. Aniž by se podíval, co je ve vitríně, holou pěstí rozbil sklo a sáhl dovnitř. Zubaté okraje skla ho do hloubky zranily na paži. Cítil, jak mu po ní stéká krev.

Jeho prsty se sevřely kolem jílce meče právě v okamžiku, kdy Ledňáček vyrazil, aby ho konečně zabil.

Hugh vytrhl meč z vitríny. Byl překvapivě těžký. Avšak jeho tíha a vyváženost byly podivuhodně příjemné a dokonce jeho ruce povědomé.

Vysunul meč před sebe a vyrazil čepelí vpřed právě v okamžiku, kdy se na něj Ledňáček vrhal.

Meč pronikl do Ledňáčkovy hrudi s neobyčejnou lehkostí. Otřesný výkřik proťal temnotu a pak se rozhostilo strašlivé ticho.

Několik vteřin Hugh stál a shlížel na Ledňáčkovo tělo. Vzhlédl teprve, když uslyšel Silkovy hlučné kroky blížící se halou do knihovny.

„Je mrtvý?“ zeptal se Silk a zastavil se.

„Jo. Tentokrát je doopravdy mrtvý.“

„Bylo načase.“ Silk zamžoural do temnoty. „Jsi v pořádku?“

Hugh přikývl.

„Odjakživa jsem věděl, že jseš rychlejší než on. Ty jenom potřebuješ tu správnou motivaci. Jdeme, šéfe. Musíme se odtud dostat dřív, než sem dorazí ostatní skauti. Mattie nám zakroutí krkem, jestli se dáme něčím zbytečně zdržet.“

„Neměl jsem taky v úmyslu se tady dlouho potloukat.“ Hugh si uvědomil, že stále ještě svírá v ruce meč. Podíval se na něj. Byl to ten meč, jehož prodej Charlottě Vailcourtové zařizoval. Meč, který se nazýval Valor.

Smrt potká každého, kdo se zmocní této čepele, dokud ji do svých rukou neuchopí mstitel a neočistí ji v krvi zrádce.

„Vezmeš si ten meč s sebou?“ zeptal se Silk a obrátil se ke dveřím.

„Možná že bych měl. Charlotta by ho ráda viděla ve své sbírce. A já si myslím, že by byl Paul rád, kdyby ho získala právě ona.“

Nemělo smysl snažit se vysvětlit Silkovi, že cítí, že je Valor nyní konečně očištěný, řekl si Hugh, když následoval svého přítele do haly. Nebyl schopen vysvětlit tento pocit ani sám sobě.

Hugh se ve dveřích na chvilku zastavil a pohlédl na tělo zrádce. Ledňáček ležel v kaluži krve rozlévající se do šíře. Hugh si náhle vzpomněl na jiné staré proroctví. Všichni, kteří se chopí meče, mečem zahynou.

„Poslechni, Silku, jsem opravdu rád, že jsme před několika lety zmoudřeli a rozhodli se pro nový povolání,“ řekl Hugh. „Nikdo nezůstane dost rychlý navždycky.“

20

Mattie stála v měsíčním světle na pláži a dívala se, jak se třpytící se příboj láme a padá do temné vody. Ve tmě za ní svítila okna Hughova domku, ale neotočila se. Hugh měl práci, telefonoval s Charlottou Vailcourtovou. Mattie vyšla ven na pláž, aby v klidu přemýšlela.

Ne že by neměla možnost být sama a přemýšlet, během dlouhých mučivých hodin čekání v jeskyni na Purgatory měla času dost. Krátká doba, po kterou byl Hugh se Silkem pryč, se jí zdála jako věčnost. Když se konečně vrátili s krví potřísněným mečem Valorem, věděla hned, co se stalo. Po žádném vysvětlení se neptala.

Beze slova zavázala Hughovi ruku, zatímco Silk chystal člun k odplutí. Do deseti minut byli na cestě. Během dlouhé plavby na Hades téměř nemluvili a část noci strávili u doktora, který ošetřil Hughovi ruku. Pak všichni tři vyčerpáním usnuli, ráno brzy vstali a za svítání se vydali na cestu na St. Gabriel. Celou tu dobu Mattie o svých plánech nemluvila. Čekala na vhodnou chvíli.

„Mattie?“ zazněl ve tmě Hughův tichý hlas.

Obrátila se k němu a usmála se. „Konečně jsi uspokojil zvědavost tety Charlotty?“

„No jo. Ta dáma se teda dovede vyptávat. Myslím si ale, že na obou stranách je všecko pod kontrolou. Ten chlap, co se ti vloupal do bytu, konečně přišel k sobě. Nic neříká, ale policajti mají proti němu tři nebo čtyři solidní obvinění, včetně vloupání a napadení se zbraní. Ty s Evangelinou jste se na něm pěkně podepsaly.“

„Samostatné ženy-podnikatelky se musí umět o sebe postarat.“

Zkřivil koutek úst. „Ty nejsi žádná změkčilá městská holčička, co?“

„Tvrdá jako ocel,“ ujistila ho.

Hugh se krátce zasmál. „Tak úplně bych to netvrdil. Na některých místech jsi velice měkoučká. Pojď ke mně, ty moje holčičko z města.“

Přistoupila k němu a jeho paže ji obemkly. „Jsem tak ráda, že je po všem, Hughu. Ty hodiny, které jsem strávila čekáním na tebe v jeskyni, byly nejhorší v mém životě.“

„Už je to za námi, bejby. Konečně je to za námi.“ Sevřel ji pevněji. Přitáhl její obličej k sobě a políbil ji s tou starou povědomou horkou vášní.

Mattie byla hrdá na čistou a všemocnou poctivost tohoto objetí. Hugh ji miloval. Teď si tím byla jistá. Veškeré napětí, které jí ničilo nervy během posledních týdnů, zmizelo a zanechalo za sebou pocit zázračné jistoty a ryzosti, který vytrvá po zbytek jejího života.

Mattiiny prsty zamířily ke knoflíčkům jeho košile. Pomalu je rozepjala a rukou vklouzla dovnitř, aby pocítila teplo a pevnost jeho hrudi.

„Bejby,“ zašeptal bolestně, když se prsty dotkla zapínání jeho džínsů. „Ty nevíš, co mi to děláš.“

„Řekni mi znovu, že mě miluješ, Hughu.“

„Miluju tě. Víc než cokoliv na týhle planetě.“ Teď jí začal rozepínat knoflíčky u košile on. „Věříš mi?“

„Věřím. Měla jsem ti věřit už dávno, hned jak jsi začal plánovat, jak by ses se mnou setkal.“

„To bych prosil. Ztratili jsme spoustu času, bejby. Budeš mi to muset vynahradit.“ Usmál se svým smyslným úsměvem, který sliboval milování.

„Počkej, Hughu.“ Mattie se zachvěla touhou, když ucítila, jak jí Hughova ruka sklouzla přes prsa k pasu. „Musím ti něco říct.“

„Jsi snad těhotná?“ zeptal se dychtivě.

Podívala se na něj překvapeně. „To ne. Aspoň o tom nic nevím.“

„Škoda. Třeba to dohoníme dneska.“ Stáhl ji dolů na písek a lehl si na ni. Pak si rozevřel zip u džínsů.

„Hughu, chci si s tebou promluvit o vážné záležitosti.“

Políbil ji na hrdlo. „Pokud to není něco opravdu důležitýho, jako že jsi v jiným stavu, může to počkat.“ Jeho ruce sklouzly dolů a začaly jí svlékat kalhoty.

Mattie se vzdala snahy promluvit si s ním. Když se Hugh Abbott věnoval lásce, soustředil se jen na ni. Cítila, jak ji jeho váha drtí, takže se propadá do měkkého teplého písku, a jak ji několika rychlými pohyby zbavuje oděvu.

A pak už nebylo na celém světě nic důležitého, kromě váhy a tepla tohoto mohutného muže, který se nad ní skláněl, zastínil jí měsíc, celou ji zakryl, vnikl do ní a zcela ji vyplnil.

„Mattie.“

Přimkla se k němu a on ji divoce unášel po vášnivé cestě k extázi. Vždycky to bude takové, blesklo Mattii hlavou, vír ohromujícího vzrušení, prudké, bouřlivé, drtivé, elementární exploze. Rychlý, svobodný běh ve stříbrném světle měsíce s vlkem.

Nikdy, nikdy se toho nenasytí.

Po nějaké době Mattie ucítila, že jí prsty u nohou smáčí voda. Pohnula se pod Hughovým těžkým tělem. „Hughu?“

„Copak je, bejby?“ zeptal se tím tónem lenivého uspokojení, který měl vždycky po milování.

„Myslím, že je příliv.“

„To je v pořádku. Umím plavat.“

Uhodila ho do paže. „Chytrý jak opice.“

„Auu.“

„Proboha, nebyla to ta zraněná ruka?“

„Nebyla, ale mohla to být.“

Uklidnila se, když uslyšela v jeho hlase smích. „Hughu, já si s tebou opravdu musím promluvit.“

Zasténal jí na rameni. „O Seattlu, vid?“

„Ano, opravdu. Jistým způsobem ano.“

„O tom já právě teď nechci mluvit.“

„My o tom ale musíme mluvit, Hughu. Jde přece o naši budoucnost.“

„Pokud jde o naši budoucnost, tak ta bude společná. Ostatní se všechno vyřeší. Později.“

„To říkáš pořád.“

Jen nerad zvedl hlavu a podíval se jí do očí. Ze stínu se na ni upřeně díval. „Myslím to doopravdy. Přemýšlel jsem o tom, bejby, a vidím, že je tu jen jeden způsob, jak tenhle problém vyřešit.“

„A to?“

„Prodávám Abbottovu leteckou společnost Silkovi. Stěhuju se do Seattlu. Skutečně. Právě jsem telefonoval s Charlottou a ta mi řekla, že u ní můžu pracovat na plný úvazek, jestli budu chtít. Řekl jsem jí, že to beru.“

Mattie se na něj podívala a hned věděla, že mluví pravdu. „Ach, Hughu.“ Vzala jeho tvrdou tvář do svých rukou a usmála se na něj. „To je od tebe velice hezké a co živa budu, na to nezapomenu, ale není to ta správná odpověď.“

Ztichl. „Máš snad jinou, lepší?“ vybuchl posléze. „Protože já tě nenechám odejít, Mattie. A to ber jako fakt.“

„Teta Charlotta a všichni ostatní mají pravdu, když říkají, že patříš sem, Hughu. Tady je tvůj domov, který sis vybudoval. Musels zvládnout mnoho překážek, než se ti podařilo začít nový život, a já chci být součástí tohohle tvého nového života.“

„Tady?“ Hugh na ni zíral. „Ty říkáš, že se chceš přestěhovat na St. Gabriel?“

„Chci žít v tom krásném domě, který postavíš, chci mít s tebou dítě a chci tady začít podnikat. A chci to všechno udělat hned. Prvním letadlem hodlám odletět do Seattlu prodat galerii Sharpe Reaction. Pak sbalím všechno, co mám, a odstěhuji se na St. Gabriel.“

Hugh vypadal zcela ohromeně. „Ale jaký podnik tady chceš založit?“

„Nejsem si ještě úplně jistá, ale myslím si, že tady bude spousta možností pro bývalou majitelku galerie, která má dobré kontakty s uměleckou komunitou na západním pobřeží. Snila jsem o několika věcech, o něž bych se chtěla pokusit. Nejdřív bych tady chtěla zkusit založit kolonii pro umělce. Místo, kam by mohli přijíždět lidé jako Shock Value Fredericksonová a třeba se tu rekreovat. Samozřejmě že ne zdarma.“

„Ty chceš pozvat celou tu tvoji rádobyuměleckou společnost, aby sem přijela?“ Hugh byl naprosto zděšený.

„Utratí tady peníze, Hughu. Hodně peněz. St. Gabriel si zamilují. A stejně tak se jim zalíbí nápad umělecké kolonie na ostrově v Tichomoří. Vedle toho pomýšlím ještě na to, že si otevřu obchod s uměleckými předměty zaměřený na turisty. Na začátek použiju Silkovy obrazy. A také si myslím, že přemluvím Evangelinu Dangerfieldovou, aby se sem odstěhovala a začala pro můj podnik navrhovat šaty. Budu její výtvory prodávat spolu se Silkovými.“

„Až mám z toho závrať.“

„Ty sám jsi řekl, že St. Gabriel stojí na prahu slávy. Že ho turisté objeví. Vydělám celé jmění tím, že jim budu prodávat různé věci, zatímco ty zbohatneš na své společnosti. Silk bude vydělávat na svých obrazech a Evangelina bude moci začít pracovat v jiné branži. Všichni zbohatnem, ztloustnem a budem šťastní.“

Hugh se tiše zasmál, převrátil se na záda a stáhl ji na sebe. „Můžu jen říct, že život s tebou, bejby, nebude nikdy nudný.“

„Hughu, příliv…“

„Jak už jsem jednou řekl, umím plavat a o tebe se postarám. Věř mi to.“

Zasmála se a sklonila se k němu, aby ho políbila na jeho krásná, smyslná ústa. „Věřím ti.“

„Už je načase.“

Charlotta Vailcourtová zavřela na svém psacím stole desky, opřela se v křesle a zadívala se na Hugha, který stál u okna a pozoroval lidi dole na ulici. „Báječný návrh, Hughu. Máte talent pro organizaci a plánování. Určitě vám oboje dobře poslouží při řízení Abbottovy společnosti.“

„Hodně jsem se naučil od vás, Charlotto. Vážím si toho.“

„Vrátil jste mi to víc než dostatečně.“ Odmlčela se. „Ráda bych se s vámi občas spojila, až budeme tenhle bezpečnostní projekt realizovat. Budete ochotný fungovat občas jako náš poradce?“

„Jestli to bude jen někdy, tak si myslím, že se mi to vejde do programu.“

„Díky,“ řekla Charlotta s úsměvem. Podívala se na druhou stranu kanceláře, kde ležel ve vitríně na černém sametu Valor. „A děkuji vám, že jste mi přivezl meč. Je to nádherná věc.“

„Když se někomu takové věci líbí…“

Charlotta se pobaveně usmála. „Předpokládám, že už se nemusím obávat legendy, která se váže k meči. Ať už tak nebo onak, zdá se, že se proroctví splnilo.“ Vrhla na Hugha podivně hloubavý pohled.

Hugh pokrčil rameny. Valor už ho nezajímal. Byl to dobrý nástroj k boji a byl po ruce, když ho potřeboval. Na ničem jiném nezáleželo.

„Co dělá Mattie? Pořád ještě balí?“ zeptala se Charlotta.

„Dneska si šla kupovat nějaké věci do výbavy s Evangelinou.“

„To by mohlo být zajímavé. Jsem zvědavá, co si vybrala, když jí radila Evangelina. Neumím si představit, že někdo jde nakupovat s prostitutkou.“

„Bývalou prostitutkou. Evangelina je teď skutečná podnikatelka. Mattie mi říkala, že si koupila ten nejlepší šicí stroj a miliony špulek nití, a všechno si to odveze na St. Gabriel. Chce, aby pro ni Silk navrhl vzory na látky. Víte, co si myslím? Silk se zblázní, až Evangelinu uvidí.“

„Budete tam na St. Gabrieli mít zajímavou společnost.“

Hugh se s úsměvem obrátil od okna. „Musíte někdy přijet na návštěvu.“

„Určitě se u vás objevím. A vy dávejte dobrý pozor na Mattii, ano?“

„Mattie je můj život,“ řekl Hugh prostě.

„Nikdy v životě nic nechtěla, jen vás. Od toho dne, kdy vás poprvé potkala.“

„A já jsem nikdy nechtěl nic jiného než ji. Jenom mi to chvilku trvalo, než mi to došlo.“ V mysli se mu mihl Ledňáček umírající na hrotu meče. „Víte, Charlotto, na rozdíl od mnoha lidí, které bych mohl jmenovat, stávám se, jak stárnu, chytřejší.“

„A proto jste schopen přežít. Máte dobré geny, Hughu. Mattie také. Kdy se rozhodnete pro dítě?“

„Hned, jak se mi podaří Mattii přemluvit.“

„Myslíte, že to bude trvat dlouho?“

Hugh se zasmál. „Kdepak. Vůbec ne. Mattie si myslí, že budu báječný táta. Sama mi to řekla,“ dodal pyšně. Bude to skutečný domov. Tak, jak to má být.

„Také si to myslím. Svět potřebuje víc takových lidí jako jste vy, Hughu. Mattie poznala, co ve vás je hned ten den, kdy vás poprvé uviděla.“

Hugh skryl svůj zrádný ruměnec tím, že se podíval na hodinky. „Musím se už sebrat a jít do kanceláře. Je čas, abych si dal další sklenici Mattiiny šťávy. Víte, že mi začíná docela chutnat?“

„Chutná vám proto, že víte, že Mattie tráví nepřiměřenou dávku času a energie tím, že vám ji připravuje.“

„Z toho důvodu jsem si byl taky jistý, že mě ještě miluje,“ připustil Hugh. „Myslel jsem si, že by se nenamáhala kvůli mně se správnou výživou, kdyby jí na mně nezáleželo. Přijdete na svatbu?“

„Za nic na světě bych ji nezmeškala. Slyšela jsem, že Evangelina navrhuje pro Mattii svatební šaty. To bude pohled. Uvažuju, jestli budou červené.“

Hugh se stále ještě smál, když vystupoval z výtahu a kráčel do své kanceláře, aby si nalil sklenici šťávy.

Mattie zaplatila za šálek bylinkového čaje a odnesla si ho ke stolu, kde na ni čekali dva mimořádně hezcí muži něco málo přes třicet let. Oba měli na sobě nákladná, podle italské módy střižená plátěná saka a pod nimi stejně drahé, na míru šité košile a kalhoty. Oba působili dojmem nedbalé elegance. Oba také neobyčejně dobře vypadali. Mattie se pro sebe zasmála. Nestávalo se každý den, aby měla žena možnost si posedět s dvěma tak přitažlivými muži.

„Pánové,“ oznámila, když postavila na stolek čaj a usedla na křehkou židli s drátěným rámem, „mám pro vás výhodný obchod.“

„Posloucháme,“ řekl jeden z nich nevzrušeně.

„Jsme jedno velké ucho,“ řekl druhý a s lenivou grácií upíjel espresso.

Mattie začala detailně vykládat své plány, prošla celý svůj návrh, a pak připojila: „Je tu ovšem jedna podmínka.“

„Cokoliv si budete přát, Mattie, to snad víte.“

„Chtěla bych záruku, že budete v následujících dvou letech ochotni vystavovat práce Flynna Graftona.“

„Nebuďte směšná,“ protáhl první muž. „Nemusíte od nás žádat psanou záruku. Jsme po Graftonových pracích celí diví. Viděl jsem je nedávno na vernisáži. Jsou fantastické. Prostě úžasné.“

Mattie přikývla. „Výborně. Myslela jsem si, že budete souhlasit. Takže se vám návrh dohody líbí?“

„Je to hotová věc, Mattie,“ oznámil druhý muž. Pohlédl na svého přítele. „Říkám to správně?“

„Správně,“ souhlasil první muž a postavil šálek na stůl.

Mattie chtěla ještě něco dodat, ale zarazila se, protože ucítila, jak ji na krku začaly šimrat chloupky. Instinktivně se ohlédla a uviděla Hugha, který procházel malou místností kavárny. V jeho šedých očích se zračila zlost.

„Suzanne mi řekla, že jsi na kafi se dvěma sběrateli,“ řekl Hugh a prohlédl si dva dokonalé mladé bohy sedící na druhé straně stolku. „Copak vy dva sbíráte?“

„Všechno, co nám Mattie poradí.“ První muž oplatil Hughovi jeho pohled se zájmem. Očima putoval zdola až k Hughovým širokým ramenům. „Ona má totiž vynikající vkus. Nikdy jsme nepochybili, když jsme se řídili její radou. Prosím, posaďte se k nám.“

„Díky. Právě jsem se k tomu chystal,“ ohlásil Hugh a bylo na něm vidět, že je rozladěný. Složil se do křesla vedle Mattie a na všechny se mračil.

Mattie se usmála. „Hughu, chtěla bych tě seznámit s Ryanem Turnerem a Travisem Prestonem. Tihle dva muži vydělávají jako makléři velké peníze. Chytře se rozhodli vyklidit trh, dokud jsou na tom dobře, a začít s něčím lepším.“

„Opravdu?“ Hugh povytáhl obočí. „A co budou dělat, aby se mohli i dál oblíkat do těchhle elegantních hadrů?“

„Převezmou můj podnik. Tady vidíš nové majitele galerie Sharpe Reaction.“

„Bude to pro nás potěšením,“ řekl Travis a jeho zrak si znovu změřil Hughova ramena.

„Opravdu,“ zamumlal Ryan. „Velkým potěšením. Mattie, drahoušku, vy máte tak vytříbený vkus.“

„Hmm,“ řekl Hugh filozoficky, „tím mi odpadá jedna nepříjemná starost.“

„A to?“ zeptala se Mattie.

„Když mi Suzanne řekla, že tě najdu se dvěma ohromnýma frajerama, musím přiznat, že jsem na chvíli propadl pochybám. Napadlo mě, že se možná octnu v situaci, kdy budu muset bránit tvoji čest.“

„Můj bože, to snad ne,“ zhrozil se Ryan. „Mně se ale takové projevy mužnosti líbí, co říkáš, Travisi? Je to tak absolutně primitivní.“

„Copak to nevíš?“ zeptal se Travis svého přítele s předstíraným překvapením. „To je přece ten chlapík z Elementárního období Ariel Sharpové.“

„Tím se to ovšem vysvětluje,“ řekl Ryan s povzdechem.

Hugh se podíval na Mattii. „Víš co? Já už mám dost všech těch divů, co přináší život v týhle módní, rušný společnosti velkýho města. Je čas jet domů.“

„Ano,“ řekla Mattie. „Nejvyšší čas.“

Ten den, kdy měli s Hughem odletět na St. Gabriel, se Mattie probudila před úsvitem. Protáhla se a pomalu otevřela oči, vědoma si Hughova mužného tepla vedle sebe. Podívala se na hodiny a dotkla se manželova ramena. „Hughu?“

„Jsem vzhůru, bejby.“ Objal ji paží a přitáhl si ji na svou obnaženou hruď. Oči měl ospalé, plné sexu a čistě mužského uspokojení. „Kolik je hodin?“

„Půl páté.“

„Nejvyšší čas vstát. Musíme chytit letadlo.“

Mattie se usmála a vzpomněla si na osudná slova, která řekla před rokem. Vyslovila je znova. „Vezmi mě s sebou, Hughu. Tolik tě miluju. Prosím tě, vezmi mě s sebou.“

Rukama ji chytil za vlasy a přitáhl si její ústa ke svým. „Copak nevíš, že bych tě nemohl opustit? Jsi můj celý svět.“

Tentokrát stihli ranní let na St. Gabriel oba a odletěli vstříc budoucnosti, kterou budou sdílet spolu.