Jayne Ann Krentz

Dobrodružství v Karibiku

PRVNÍ KAPITOLA

„Jestli jste kavalerie Spojených států, potom jdete trochu pozdě.” Ošklivě ztlučený muž se stříbřitýma očima a ebenovou holí se zmohl na jakousi hrůznou napodobeninu úsměvu a pak se pomalu svezl po cihlové zdi v uličce. Padl na kolena na špinavé kočičí hlavy, kterými byla vydlážděná, a opřel se rameny o zeď za zády. „Ale asi je lepší, že jste tady pozdě než vůbec ne.”

Muž v bolestech zavřel oči a stříbrný pohled zmizel za tmavými řasami. Bylo patrné, jak velice je poraněný, a přesto ani na chvíli nepřestal pevně svírat v ruce rukojeť ebenové hole.

Tabitha Grahamova před pár vteřinami zabočila do téhle staré uličky, a teď se v hrůze zastavila a šokované hleděla na zbitého a zakrváceného muže. Když jej poznala, oči se jí rozšířily v ohromeném úžasu a upustila balíčky, jichž měla plnou náruč. „Panebože!” hlesla a pustila z hlavy malé jmění, které zanechávala v suvenýrech a ozdobných předmětech u ústí uličky. Spěchala k tomu tmavovlasému muži a okamžitě k němu přisedla na bobek. „Co se stalo?” Usilovně se snažila vzpomenout si, jak se dává první pomoc.

Khaki košili a kalhoty měl zakrvácené stejně jako obličej, ale nevypadalo to, že hodně krvácí z nějaké velké rány. Zadržela dech a vší mocí se snažila zvládnout šok a rozčilení, aby byla schopná poradit si s fyzickým šokem a bolestí, jimiž musel muž trpět. Vážně nekrvácí a dýchá, i když bolestně.

Rázně se vzpamatovala a v duchu si přeříkala, jaké životně důležité funkce je třeba nejdříve zkontrolovat. Už to bylo pěkně dlouho, co si dělala kurz první pomoci! Začala toho klečícího člověka ohmatávat, jemně mu přejela přes ramena a k pasu, aby viděla, jak moc je to zlé. Když se zlehka dotkla jeho hrudního koše, zasykl. „Věřila byste tomu, že jsem narazil do cihlové zdi?” pokusil se o černý humor. Oči neotevřel. Jako by veškerou sílu spotřebovával jenom na to, že klečí a opírá se o zeď v uličce.

„Uvěřila bych, že vás několik lidí na tu cihlovou zeď přirazilo,” zamumlala Tabitha, když skončila se zběžnou prohlídkou. „Natáhněte se tady. Moc nekrvácíte, možná budete mít naštípnuté žebro, ale jinak nemáte, myslím, nic zlomeného. Je vám na

omdlení?”

„To teda ne. Omdlévají ženy. Muži ztrácejí vědomí.” Ještě trochu se svezl po zdi. „No dobře. Připadá vám, že ztrácíte vědomí?” zeptala se důrazně a natáhla ruce, aby ho přidržela.

„Ano.”

„Lehněte si, prosím.” Pokoušela se ho položit na bok. „Abych vám mohla podložit nohy. Nechci, abyste měl šok. Jen co se budete cítit trochu pohodlněji, zaběhnu pro pomoc.”

„Ne!” Prudce rozevřel stříbřité oči a Tabitha v nich četla náhlý příkaz. „Loď odplouvá do půl hodiny, že?” „Ano, ale nemyslím…”

„Poslyšte. Byl bych radši, aby mě ošetřil lodní lékař, než abych uvízl tady na tom zapadlém ostrově. Bůh ví, jaká lékařská péče je tady k dispozici,” dodal naléhavě. Skousla si ret.

„Nevím, jestli by se s vámi mělo hýbat.”

„V žádném případě nehodlám strávit noc v téhle uličce!” Znovu zavřel oči a zasténal, jak maličko změnil polohu. „Prosím vás. Vy přece tou lodí také cestujete, ne?”

„Ano.”

„Připadalo mi, že jsem vás na palubě viděl,” řekl zdušené. „Podívejte, moc bych ocenil, kdybyste mi pomohla dostat se zpátky do přístaviště.” Svraštila čelo, začala si uvědomovat, jak velice je to pro něho důležité. Opravdu nechtěl zůstat trčet na malém karibském ostrově, kde loď na zábavní plavbě na jedno odpoledne zakotvila. To mu nemůžu zazlívat, řekla si nakonec. Věděla, že kdyby byla na jeho místě, raději by se svěřila do lékařské péče na palubě velké osobní lodi než

nějakého neznámého místního zařízení.

„Dobrá,” řekla konejšivě. „Nějakým způsobem vás tam dostanu. Jen klidně ležte a já seženu některého z těch bláznivých taxikářů.”

Neodpověděl; nevypadalo to, že je toho schopen. Vrhla ještě rozčilený pohled na jeho nahrbenou postavu, vyskočila a rozběhla se k ústí uličky. Málem při tom zakopla o tašku s pleteným košíkem a vyřezávaným dřevěným drakem, což byly její poslední úlovky.

Když vyběhla z úzké uličky, zastavila první malé vozidlo, které se objevilo. Nebylo zapotřebí dělat si hlavu s tím, jestli to je, nebo není taxi. Když předtím vystoupila na břeh, jako jednu z prvních věcí zjistila, že když v přístavu kotví loď na okružní zábavní plavbě, každý pojízdný vůz se jaksi mění v taxi. Řidič tohohle vozu před ní se skřípěním zabrzdil a zeširoka se zazubil. „Taxi, madam?”

„Ano, ale potřebuju pomoc. Tamhle je ještě jeden cestující. Je tady v uličce a je zraněný. Pomůžete mi dostat ho do vozu? Přirozeně vám zaplatíme dvojnásobné jízdné,” dodala rychle.

„Jistě, madam.” Chlápek se zazubil dokonce ještě veseleji a vyskočil z otřískaného vozu. „St. Regis je velice přívětivý ostrov. Rád pomůžu.”

Tabitha se bez průtahů otočila a spěchala nazpátek. Tmavovlasý muž se svezl ještě o poznání víc na kočičí hlavy uličky. Oči měl opět zavřené. Viděla, že mu na čele vyrazil pot, a zmocnila se jí ještě větší naléhavost. Tady na ostrově bylo vedro, tenhle člověk ale vypadal, jako by měl zimnici. Všimla si, že velkou rukou pořád svírá rukojeť hole. Když řidič uviděl druhého pasažéra, hvízdl. „To je zlé, moc zlé. Potřebujete doktora, viďte?”

„Chce lékaře z lodi,” zasáhla rychle Tabitha, když se muž s holí pokusil zavrtět hlavou. Bylo znát, že i malé pohyby jsou pro něj následkem bolestí hotová muka. „Tak pojďte, pomozte mi,” dodala, přistoupila k muži na zemi a jemně, ale odhodlaně se pustila do nelehkého úkolu postavit ho na nohy.

Řidič vozu pokrčil rameny a úslužně přistoupil, aby pomohl. Tabitha sebou trhla, když uviděla, jak rýhy u mužových neústupných úst oběti zbělaly. A zbělaly dokonce ještě víc, když ho spolu s řidičem zvedla na nohy. Když se všichni tři vydali k čekajícímu vozu, neuslyšela ovšem od svého spolucestujícího ani slovo. Věděla, že je to proto, že ho všechny síly stojí, aby k tomu vozu vůbec došel. Společně s řidičem dostali tmavovlasého muže do vozu a Tabitha vklouzla na zadní sedadlo vedle něho. Objala ho kolem ramen, jak se ho instinktivně pokoušela uklidnit a zároveň udržet, aby se nesvezl. Cítila, jak potlačil další bolestné zasténání, a pak si uvědomila, že se o ni ztěžka opírá. Pohmožděný obličej měl obrácený k jejímu rameni a hnědé řasy zavřených očí podtrhovaly výrazné lícní kosti. Řidič hmátl pod sedadlo, vytáhl malou láhev rumu a prohlásil: „To je ta pravá medicína.” Podal ji Tabitě dozadu. „Dejte mu trochu loknout, madam. To pomůže.” Tabitha si láhev pochybovačně vzala. „Opravdu myslíte, že by měl pít alkohol?” Oběť přepadení krátce otevřela stříbřité oči a upřela je na láhev s rumem. „Rozhodně ano,” zamumlal muž zastřeně. Pokusil se po láhvi sáhnout, ale Tabitha ji neoblomně dala z jeho dosahu a otevřela ji. Potom hrdlo láhve velice pečlivě otřela. „No dobrá. Ale jenom malý doušek,” upozornila a přidržela mu láhev u úst. Šlo to

všelijak, vzhledem k tomu, jak pozoruhodným stylem se řidič malého vozu řítil jedinou hlavní ulicí města k přístavišti. Prodavači, kteří ulici lemovali, ani nezvedli hlavy od svého zboží, když vůz prosvištěl kolem. Na místní způsob jízdy byli přivyklí. Ani ne za půl hodiny odrazí výletní loď od břehu a nikdo nechtěl propást příležitost něco na poslední chvíli prodat. Turisté z ulice kvapem mizeli. Tmavovlasý muž spolkl doušek rumu, který mu Tabitha povolila, a pokusil se loknout si ještě jednou. Odtáhla mu láhev od úst. „Opravdu si myslím, že byste víc už pít neměl,” vysvětlila mu nervózně.

Pozvedl pohled a zadíval se jí do nejistých, nazlátle hnědých očí. „Ještě trochu, prosím,” žadonil šeptem. „Všechno mě bolí. Tolik mě to bolí.” Věděla, že mu nemůže nabídnout nic, co by mu poskytlo okamžitou úlevu, a tak povolila. Její společník se chtivě napil z láhve a pak se bez nejmenšího varování předem úplně složil. V jednu chvíli pil rum, v druhou jí ležel na klíně s tmavovlasou hlavou na jejím stehně.

„Panebože,” zašeptala. „Pospěšte si. Rychle!” pobídla řidiče. Zadívala se na muže, který jí ležel na klíně. Krev z malých oděrek a ran v jeho obličeji jí špinila bílé bavlněné kalhoty. Přejela mu konejšivě prsty přes zápěstí, aby nahmátla pulz. S úlevou shledala, že má pulz uspokojivě silný. Znovu přejela pohledem po jeho netečném těle.

Během tří dnů, co byla výletní loď na moři, ho několikrát zahlédla, ale vždycky z dálky. Neměla tušení, kdo to je. Ebenovou hůl, kterou teď i téměř v bezvědomí pořád ještě svíral v ruce, měl vždycky u sebe, ať už ho viděla na palubě, nebo v jídelně. Byla to nezbytnost, ne nějaká snobská manýra, protože viditelně kulhal. Je těžký, šlehlo jí hlavou, jak jí tak spočíval na nohou. Těžký to ano, měl pevné, tvrdé tělo samý sval a šlacha, jako nějaké mohutné zvíře. Tmavé, kávově hnědé vlasy měl husté a střízlivě zastřižené, jak se palmě pokoušel zkrotit jejich vlnitost. Momentálně měl tmavou hřívu rozcuchanou následkem nedávného násilí, jímž prošel. Ale léta mu ten nedbalý vzhled ani trochu neubíral. Na dálku ji tak mimoděk napadlo, že mu bude tak čtyřicet, a teď zblízka na něm neviděla nic, co by její názor změnilo. Ve skutečnosti, uvědomila si, vrásky, jež má vetkané v obličeji, naznačují, že mohl docela dobře čtyřicítku už překročit. Bojovný nos a mocná brada svědčily o nesmiřitelnosti, výrazně modelované rysy jeho obličeje nebyly ani citlivé, ani orlí. Z jeho profilu nedokázala vyčíst ani skutečnou soucitnost, ani krutost, jenom tvrdou, nepoddajnou sílu. Vrtalo jí hlavou, co se mu stalo s levou nohou, že tak viditelně kulhá. Možná autonehoda.

Co se, proboha, v té ubohé uličce stalo? Přepadla ho parta mladých povalečů, kteří v záloze čekali na nic netušícího turistu? S holí a kulháním jim právě tenhle člověk mohl připadat jako obzvlášť snadný cíl.

Zvědavě mu sáhla do kapsy a vylovila ošoupanou koženou náprsní tašku. Otevřela ji a našla texaský řidičský průkaz vystavený na jméno Devlin Colter. Ať ho napadl kdokoliv, naštěstí mu nesebral náprsní tašku.

Devlin Colter. Alespoň už má jméno. Taxi se smykem zastavilo u přístaviště a Tabitha rychle zastrčila náprsní tašku do kapsy Colterových khaki kalhot. Přitom se zavrtěl, reagoval zřejmě spíš na to, že vůz zastavil, než na to, že se mu hrabala v kapsách. Najednou se cítila tak trochu provinile.

„Jsme u lodi,” zamumlala konejšivě. Jemně ho pohladila prsty po paži. „Požádám je, aby přinesli nosítka.”

„Prosím, to ne,” vypravil ze sebe zdušené. „Už takhle to bude dost trapné. Jenom mi pomozte z vozu, ano?”

„Samozřejmě, ale opravdu myslím.” Devlin Colter očividně nevěnoval zrovna pozornost tomu, co si ona myslí. Plně se soustředil na to, aby se posadil. Při tom pokusu zaklel. Vtom už řidič vyskakoval z vozu, aby svým pasažérům pomohl. Dva členové posádky výletní lodi postávali opodál lodní lávky, a jen co Tabithu s jejím spolucestujícím uviděli, spěchali jim na pomoc.

„Přivolej pagerem doktora, Emersone,” nařídil jeden z nich rázně a podepřel Devlina Coltera, který na něm plnou vahou spočinul. „A uvědom o tom kapitána. Jeden z našich cestujících měl podle všeho na břehu nehodu.” Otočil se a přivřenýma očima krátce pohlédl na Tabithu. „Autonehoda?”

„Ne, alespoň bych neřekla. Takhle jsem ho našla v jedné uličce nedaleko hlavního tržiště. Myslím, že ho ztloukli nějací povaleči.”

„Jo, vypadá to tak. Ještě nikdy jsme na St. Regis žádný malér neměli,” řekl námořník nešťastně, když vedl s druhým mužem klopýtajícího Coltera k lodní lávce. „Tumáte, vemte mu tu hůl. Plete se nám pod nohy.”

„Ne,” zavrčel Colter se stisknutými zuby, jak zápasil, aby neztratil vědomí. „Nedám ji z ruky.”

Srdce se jí sevřelo, když viděla, jak zoufale lpí na své ebenové holi. V kritických chvílích se někteří lidé upínají k zjevně nepodstatným předmětům. Hůl se mu pravděpodobně během let stala prodloužením vlastního těla a bez ní se Colter nepochybně cítil nemotorně a nejisté.

„Dám vám na ni dobrý pozor,” slíbila ohleduplně a vzala hůl do ruky. „V tuhle chvíli vám opravdu překáží.” Na okamžik jí připadalo, že se Colter hole nevzdá. Jak tam tak stál, podpíraný dvěma členy posádky, otevřel stříbřité oči natolik, aby si mohl štěrbinami Tabithu prohlédnout. Zřejmě si uvědomil, že není ve formě, aby tu malou bitvu vyhrál.

„Vezměte si ji,” zamumlal. „Ale zůstaňte se mnou. Dejte mi slovo, že se mnou chvíli zůstanete.”

Zvláštně ji dojalo to nepokryté žadonění v jeho hlubokém, drsném hlasu. Bez

přemýšlení odpověděla: „Zůstanu s vámi tak dlouho, jak budete chtít.”

Změřil si ji dlouhým, odhadujícím pohledem. A potom, zřejmě uspokojený tím, co

viděl, se zaťatými zuby přitakal: „Je to tak, zůstanete.” A omdlel, jako by to

rozhodnutí svěřit jí svoji hůl, z něho vysálo poslední zbytky energie.

Ne, připomněla si Tabitha, když šla pomalu za dvěma členy posádky, kteří ho nesli,

Colter neomdlel, ztratil vědomí. Pevně sevřela ebenovou hůl.

O dvě hodiny později ji stále ještě poslušně držela v ruce, to už ale seděla vedle bíle

povlečené postele v malé, ale dobře vybavené ošetřovně. Devlin Colter se probíral k

vědomí a zase je ztrácel, zatímco mu lodní lékař ošetřoval rány, ale pokaždé se

neklidně zavrtěl, otevřel stříbřité oči, zahlédl Tabithu opodál a ten pohled ho zřejmě

upokojil a ubezpečil. V tuhle chvíli spal a díky utišujícím lékům spal víceméně

normálně. Tělo měl porůznu obvázané a přelepené náplastí a pod očima měl tmavé

kruhy. Žebra naštěstí neměl zlomená, ale jenom naražená, lékař ovšem řekl, že mu

budou pár dní značně znepříjemňovat život. Přesto byl Devlin Colter na člověka, kterého surově ztloukli v zastrčené uličce, v celkem dobrém stavu. Co ho při pohledu na ni v těch nepokojných chvílích uklidňuje? mihlo se jí hlavou, jak tam tak seděla a svírala hůl. Když byl vzhůru, připadal jí zcela při smyslech, takže si nemyslela, že má halucinace. Zřejmě si ji nepletl s někým jiným. Ne že bych byla ten typ člověka, jehož si zpravidla s někým pletou, připomněla si Tabitha střízlivě. Pokud vůbec něco, lidé ji spíš přehlíželi. To se tichým lidem často stává. Někdy jim to dokonale vyhovuje, jindy je to přivádí k zoufalství. Nápadně krásná, tichá žena pravděpodobně nevěděla, jaké to je většinu života jenom pozorovat ostatní. Pravděpodobně by ji považovali za sklíčenou, bezbrannou osobu, která potřebuje mužskou ochranu. Našli by se muži, kteří by se jí už dávno ujali. Tabitha Grahamova ovšem nedosáhla věku devětadvaceti let, aniž by nevzala na vědomí, že není typ nápadně krásné, posmutněle tiché ženy. Místo toho si, pokud jde o vzhled, připadala spíš průměrná. Světle hnědé vlasy měla rovně zastřižené tak, že se jí zlehka pohupovaly v jedné linii s bradou, nenosila je ani elegantně krátké, ani smyslně dlouhé.

Ty světle hnědé vlasy rámovaly jemně modelovaný,

zdravím kypící obličej s něžně modelovanými ústy a maličko ohrnutým nosem. Dojem, že je to dívka krev a mléko, poněkud oslabovaly její krásné, zvláštní oči barvy sherry. Měla je trochu zešikmené a zářily z nich humor a inteligence. Co se toho ostatního týkalo, musela připustit, že výraz kypící zdravím je pravděpodobně přiléhavý jako jakýkoliv jiný. Bohužel. Měla měkce zaoblená ňadra a boky a ta zaoblenost se zřejmě neumenší žádným dodržováním diet. Už dávno si uvědomila, že různými dietami by se dopracovala jedině k tomu, že by bojovala nerozhodný zápas s vyslovenou boubelatostí. Neustálý výběr jídla, který byl na palubě luxusní výletní lodi k dispozici, nebyl zrovna nejlepší spojenec. Nebo pokud ano, bojoval na té nesprávné straně. To je ovšem úplně v pořádku, ujistila sama sebe před třemi dny. Tohle má být dovolená a ona si ji může právem užít. S tímhle pomyšlením si na plavbu v Karibiku nakoupila volné bavlněné oblečení, které jí nebude připomínat, s jakým potěšením si vychutnává jídlo. K bílým kalhotám na zavazování v pase, které teď měla špinavé od krve a prachu, nosila bílou, ozdobně lemovanou halenu se čtvercovým výstřihem. Jediným šperkem, který měla na sobě, byl stříbrný přívěsek v podobě gryfa. Ta drobná plastika divokého tvora se lvím tělem a orlí hlavou jako by vyskočila rovnou ze stránek středověkého bestiáře. Jak si tak bezmyšlenkovitě s přívěskem pohrávala, najednou si vzpomněla na maličkého vyřezávaného draka, kterého nechala ležet u ústí té staré uličky. Nebyl to jediný suvenýr, který tam nechala na kočičích hlavách ležet, když spěchala na pomoc Devlinu Colterovi, tenhle jí však bude chybět nejvíc. Bylo to obzvlášť okouzlující zvíře s hezkou hlavou a jemně vymodelovanými drápy. No nic, Colter je dokonce mnohem zajímavější zvíře, pomyslela si pobaveně. Ústa se jí zvlnila v úsměvu právě ve chvíli, kdy otevřel oči.

„Nemějte obavy, pořád ji mám,” ujistila ho a zvedla hůl, aby ji mohl vidět.

Sklouzl pohledem krátce z jejího obličeje na hůl a zase zpátky. „Děkuji,” řekl vážně.

„Děkuji za všechno. Jsem vám zavázán.”

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Ale jděte. Tohle by udělal každý. Jenom jsem náhodou

byla první turista, který tou uličkou procházel potom, co vás v ní přepadli. Což mi připomíná, že by s vámi kapitán rád mluvil, až se na to budete cítit. Tuším, že se vás chce vyptat, co se stalo. Lodní společnosti se nelíbí, aby někdo tloukl jejich cestující, když navštěvují místa jako je St. Regis. Mimochodem, náprsní tašku vám nesebral, ať už to byl, kdo chtěl.”

Dál z ní nespouštěl upřený pohled. Bylo na něm znát, jak je následkem sedativ zesláblý a ospalý. „Asi bych měl být vděčný i za malé projevy vlídnosti,” podotkl suše. „Jen tak na okraj, kdo vlastně jste?” „Tabitha Grahamova. Z Washingtonu.” „D.C?”

Protáhla obličej. „Ze státu. Každý občan státu Washington to musí, pokud někam cestuje, z nějakého důvodu vysvětlovat. Lidé vždycky předpokládají, že je z Washingtonu D.C.”

Přikývl a trhl sebou, jak ho tím pohybem zabolela hlava. „Vypadáte mnohem spíš na to, že jste ze státu, a ne z hlavního města.” Zavřel oči a několikrát se opatrně nadechl. „Podle čeho to poznáte?” zeptala se zvědavě.

Oči měl dál zavřené. „Bydlíval jsem tam. Lidé z hlavního města jsou trochu tvrdší, o něco.” Hlas se mu vytratil, jak hledal přiléhavý výraz. „Rafinovanější?” nadhodila věcně.

„Asi jo. Vy vypadáte tak nějak mírně a příjemně.” Oči měl stále zavřené. „Mírně? Příjemně?” zopakovala.

„Jo. Možná.” Očividně mu docházely síly; ztrácel zájem to dál rozebírat. Což ji nepřekvapilo. Byla zvyklá, že muži ztráceli zájem. Nicméně právě když si pomyslela, že se znovu propadá do spánku, ještě jednou pootevřel oči. „A co děláte, tam v tom státě Washington, Tabitho Grahamova?”

„Mám malé knihkupectví v městečku u Pugetského zálivu. Je to užitečné, zdravé, příjemné zaměstnání,” dodala vesele. „A co vy?”

Na chvíli se odmlčel. Nevěděla, jestli jenom zpracovává to, co mu řekla, nebo jestli skutečně usnul. Načež Colter tiše odpověděl: „I já mám užitečné, příjemné a donedávna zdravé zaměstnání. Mám cestovní kancelář.”

„Hmm, aha. Nechte mě hádat. Jen co přijedete domů, vyškrtnete St. Regis ze svého seznamu doporučených turistických zastávek.” „Jsem ve velkém pokušení.”

„Co se v té hrozné uličce stalo, Devline?” zeptala se měkce.

„Říkejte mi Deve.” Znovu se odmlčel a sbíral síly. „Bohužel se stalo přesně to, co se na první pohled nabízí. Zmlátil mě párek mladých povalečů, co se nemohli dočkat, až si vylepší roční příjem.”

„Tak peníze vám nesebrali!” zvolala s uspokojením.

„To je samozřejmě velká útěcha,” zamumlal. „Upřímně řečeno bych byl radši, kdyby upřímně požádali o cestovní šeky, které jsem měl u sebe, místo toho, že se snažili sebrat mi je po zlém. Snad abyste šla kapitánovi říct, že jsem vzhůru.” Zvedla se, přistoupila blíž k posteli a pátravě se na něho se svraštělým čelem zahleděla. „Určitě se na to cítíte?”

„Určitě.” Přivřenýma očima vrhl pohled na její ustaraný obličej. „Dávejte místo mě pozor na moji hůl, ano? Nejsem zrovna ve formě, abych si ji hlídal.”

Usmála se, aby ho ubezpečila. „Budu na ni dávat pozor. Nechtěl byste ještě něco, než

půjdu?”

„Ocenil bych malou láhev whisky. Moc bych ji ocenil.”

„To ne, podle mě ne. Navrch ke všem těm lékům proti bolestem, které máte v sobě,” vyhrkla.

„I po prášcích může člověk ještě po něčem toužit. Budete tak hodná?” Pokusil se o opatrný, lichometný úsměv, který ji pobavil.

„Ne. To by lékař určitě neschvaloval. Teď si trochu odpočiňte a já zajdu za sestrou a řeknu jí, že jste vzhůru. Sama pak může uvědomit kapitána.” Znovu se usmála a dotkla se jeho paže pod přikrývkou. Pak se rychle otočila a vykročila ke dveřím. „Tabby, kočičko!” zvolal a najednou mu v hlase zaznělo znepokojení. „Kočičko?” Jeho zavolání ji zastihlo u dveří, kde se teď prudce ohlédla. Svraštila obočí.

„Promiňte,” omluvil se okamžitě. „Něco ve vás mi připomnělo mourovatou kočku.” Malátně zvedl ruku, aby to vysvětlení zdůraznil. „Hmm, aha. No to je milé. Copak jste chtěl, Deve?” „Jenom jsem vám chtěl připomenout tu hůl.”

Zavrtěla hlavou. „Nespustím ji z očí, to mi můžete věřit.” Pevně ji třímala a tak vyšla ze dveří. Skutečně je na tu ebenovou hůl upnutý, pomyslela si s náznakem soucitu. Chudák se bez ní musí cítit hrozně nejistý. Tím kulháním je zranitelný, uvědomila si cestou za sestrou, kterou šla upozornit, že je pacient vzhůru. Neznala mnoho zranitelných mužů, bylo to fascinující se s takovým setkat. Pořád ještě o tom přemýšlela, když se o hodinu později převlékala ve své kajutě k večeři. Vybrala si volné žluté šaty vcelku, které byly pohodlné, a přitom střízlivě atraktivní. Nebyly nijak prudce elegantní, ale na druhou stranu se v nich ani nebude cítit rozpačitě. Pro mě naprosto dokonalé oblečení, usoudila, když si česala vlasy do obvyklého měkce splývajícího účesu. Nebudou budit pozornost. Po tom, co odložila hřeben, chvíli váhala, a pak se rozhodla vzít si místo stříbrného přívěsku ve tvaru gryfa mosazný náramek s vyrytým jednorožcem. Potom, s jistotou, že je to to pravé, sebrala kabelku a chystala se z malé luxusní kajuty odejít. Právě položila ruku na kliku dveří, když telefon na nočním stolku pronikavě zazvonil. Překvapeně zamrkala. Na palubě lodi neznala nikoho tak dobře, aby čekala, že jí zavolá. Někdo nejspíš vytočil špatné číslo. Trochu netrpělivě zvedla sluchátko.

„Kočičko?”

Užasle nadzvedla obočí; ten hluboký, drsný hlas okamžitě poznala.

„Je to v pořádku, Deve.” Málem se zasmála. „Pořád mám vaši hůl. Je v pořádku a v

bezpečí.”

„Aha, tak tedy díky, ale zrovna kvůli tomu nevolám. Říkal jsem si, jestli byste mi nemohla případně přinést trochu polévky nebo tak něco.” „Polévky? Copak vám sestra neobjednala večeři?”

„Už nejsem na ošetřovně. Jsem zpátky ve své kajutě. Už jsem tam to antiseptické prostředí nemohl vystát.”

„Neměl jste tam přece jenom zůstat přes noc?” naléhala na něho. „Přece jenom se budete nějakou dobu dávat dohromady.”

„To můžu docela dobře dělat tady ve své kajutě. Pokud bych ovšem mohl dostat něco

k jídlu,” dodal významně. „Tak co vy na to? Myslíte, že byste mohla něco z kuchyně vymámit?”

„Můžu to zkusit,” souhlasila váhavě a vrtalo jí hlavou, proč si jednoduše nezavolal stevarda. Možná prostě nemá náladu vysvětlovat, proč chce být dnes večer obsloužen ve svojí kajutě. Na hlasu mu bylo znát, že je velice zesláblý. „No dobrá, podívám se, co půjde dělat. Jaké máte číslo kajuty?”

Pověděl jí je, pak zavěsil a připadal jí ve sluchátku ještě zdrchanější než předtím. Zamyšleně zavěsila. Zřejmě chudák cestuje sám, stejně jako ona. A stejně jako ona si zřejmě na lodi neudělal žádné přátele, alespoň ne takové, jakým by měl chuť v takovéhle situaci zavolat. Pocítila k Devlinovi Colterovi náklonnost. Zřejmě je to tichý, soběstačný člověk, který není zvyklý se lidem vnucovat. Člověk, jenž snadno nezapadal do veselého společenského života na palubě výletní lodi. Člověk dost podobný jí samé.

Chtělo to trochu vysvětlování a krátce si pohovořit se členem obsluhy, ale nakonec zařídila, aby jí a Devlinovi naservírovali večeři do jeho kajuty. Když o půlhodinu později zaklepala na jeho dveře se stevardem v patách, pocítila mírné zadostiučinění. Hlas mu zněl zdeptaně, když ji vyzval, ať vstoupí, a ihned si uvědomila, že nevypadá o nic lépe. Jak tak ležel v posteli, až na obvazy do půl těla svlečený, připadal jí mnohem potlučenější, než když ho viděla naposledy. Zastavila se na prahu místnosti a pochybovačně se na něho zadívala; jeho vzácnou hůl třímala v ruce. „Jste si jistý, že byste neměl být na ošetřovně?” zeptala se úzkostlivě. „Jsem,” zavrčel, a když vešla, přejel ji pohledem, který neměl daleko do zvědavosti. „Modřiny jenom začínají trochu měnit barvu, nic víc. Zítra budou vypadat ještě hůř.” Sledoval ji, jak odkládá jeho hůl.

„Mluvíte, jako byste s tím měl zkušenosti,” podotkla suše a pokynula stevardovi, ať vejde s podnosem plným jídla, které vybrala.

Přejel pohledem na podnos, když jej stevard položil na malý stolek vedle postele. „Propána, objednal jsem si polévku. Vypadá to, že jste přinesla večeři o několika chodech.”

„Polévka ze škeblí se zeleninou je pro vás, to ostatní pro mě.” Usmála se a vzpomněla si na spropitné stevardovi, který couval ze dveří.

„Vy budete jíst tady se mnou?” Se zájmem se na ni zahleděl. „To mě těší. Cítím se tady takhle trochu osamělý.”

„Napadlo mě to. Podíváme se, co tady máme. Můžete se na posteli posadit?” „S malou pomocí ano.” „Ach, samozřejmě.”

Přešla přes malou kajutu a opatrně mu položila paži okolo ramen. Začala si ho nějak víc uvědomovat, když pocítila teplo jeho pokožky i to, jak se mu hladké, pevné svaly ramenou zavlnily, když si se zasténáním pracně a nemotorně sedal. Jeho mužná síla a dotek jeho bronzové pokožky ji najednou znervóznily. Když se opřel o polštáře, rychle poodstoupila a div neshodila podnos s jídlem. „Opatrně, moje polévka div nesletěla na předložku,” poznamenal nenucené. „Omlouvám se,” zamumlala a spěšně ho začala obsluhovat. Když mu položila polévku na klín spolu s kusem chleba, už se zase cítila ve své kůži. Její dotek očividně na Deva neúčinkoval tak znepokojivě, jako působil dotek jeho těla na ni!

Rozhodně je na tom tenhle muž moc špatně, připomněla si důrazně. To, že tady sedí polonahý, je v tuhle chvíli to poslední, na co myslí. A i kdyby ne, pomyslela si dobromyslně, neznamená to, že by v něm její dotek nutně musel zažehnout jiskru. Muži na ni takhle nereagovali, i když byli v dobré kondici!

„No výborně,” poznamenal a v hlase mu zazněla stopa nelíčeného nadšení. „Přinesla jste trochu vína.”

„To je také pro mě.” Krátce se zasmála a dál se zabývala talíři a miskami na podnosu. „Dám si fettuccini a krabí pastičku, a to se k tomu moc hodí.” Odklopila poslední misku se špenátovým salátem a zvedla pohled právě včas, aby jí neunikl ohromený výraz v Devově obličeji. „To tady budete u mě sedět, jíst všechno to skvělé jídlo a pít to znamenité víno, a nenabídnete mi ani sousto, ani doušek?” „Říkal jste, že chcete jenom polévku,” připomněla nevzrušeně a přisunula si židli k malému stolku.

„Asi jsem si to rozmyslel,” namítl chabě s pohledem upřeným na její ruce, jak opatrně nalévala víno do sklenky.

„Napadlo mě to,” přitakala a spokojeně přikývla. „Proto jsem objednala dvojitou porci fettuccini a řekla stevardovi, ať přidá ještě jednu sklenici na víno.” Zpoza stříbrné hluboké mísy vykouzlila ještě jednu sklenici a půvabně se usmála. „Přeptala jsem se lékaře, a ten řekl, že v tuhle dobu už by se měly léky dostatečně vstřebat, abyste si mohl trochu alkoholu dát.”

S přehnanou úlevou si povzdechl. „Už jsem začínal mít podezření, že pod tím vaším

poctivým, sladkým zevnějškem se snad skrývá krutá žilka!”

Perlivě se zasmála a podala mu kousek toastu s paštikou. „Moc ráda si vychutnám

dobré jídlo a nedovedla bych je odepřít někomu jinému. Ovšem vzhledem k vašemu

momentálnímu stavu byste s tím moc nenadělal, kdybych se rozhodla, že tady budu

sedel a mučit vás tím, že s ním všechno do posledního drobečku sama.”

Trhl sebou. „Teď jste se trefila do černého. Dnes večer bych tu láhev vína nevykroutil

ani mouše. Všechno mě bolí, zatraceně! Všechno. Dokonce i nohy jako by mě bolely.

Podívejte se na tohle,” dodal vysloveně zhnuseně a pozvedl lžíci. „Třese se mi ruka.

Ze všech pitomých, nesmyslných…”

„To jenom vaše tělo reaguje na šok, který utrpělo,” řekla Tabitha konejšivě, okamžitě se zvedla a přistoupila k němu. „Ukažte, pomůžu vám.” Vzala mu lžíci z nejistých prstů, nabrala polévku a přidržela mu ji u rtů.

„Když jsem si poručil večeři, nečekal jsem, že mě bude muset někdo krmit,” zasténal Dev. Ale spořádal polévku rozhodně s nadšením. Když došlo na fettuccini, cítil se natolik silný, aby udržel vidličku.

Pozorovala ten pokrok s potěšeným uspokojením. Kdyby to na sebe nevzala a neobjednala ostatní jídlo, její pacient by měl dnes večer jenom polévku. To by tak velkému mužskému, jako je on, zdaleka nestačilo. Přepadl ji pocit, že musí o Devlina Coltera pečovat, což ji částečně pobavilo, a tak mu velkodušně přenechala zbytek beaujolais.

„To tedy bylo dobré.” Povzdechl si, a když mu vzala prázdnou sklenku z ruky, zavrtal se ještě pohodlněji do polštářů. „Měl jsem mnohem větší hlad, než jsem si myslel. A to víno pomáhá mnohem víc než ty pilulky proti bolestem!” „Vypadáte vyčerpaně,” sdělila mu a narovnala prázdné nádobí na podnos. „Teď se

potřebujete trochu vyspat.”

„Ano, já vím. Je to ale docela příjemné mít si dnes večer s kým promluvit. Je nějaká naděje, že byste chvíli zůstala?”

Překvapeně se otočila a uviděla, že ji s uzavřeným, tak trochu žadonivým výrazem v obličeji pozoruje. Opravdu si přál, aby zůstala. Možná šok z toho, že ho tak ošklivě ztloukla banda povalečů, způsobil, že se i tak silný muž, jako je on, necítí dobře při pomyšlení, že má před sebou dlouhou noc v bolestech a osamělosti. „Chvíli zůstanu, jestli chcete,” řekla jemně. „Chtěl byste si zahrát karty nebo tak

něco?”

„Ne.” Trochu netrpělivě zavrtěl hlavou. „Jenom… mi něco povídejte, ano? Určitě rychle usnu.”

Pochopila tu nevyslovenou prosbu. Chce po ní, aby u něho zůstala, dokud neusne. Přisunula si židli blíž k posteli a instinktivně mu sáhla na čelo. „Co hlava?” „Pekelně mě bolí, stejně jako celé tělo,” přiznal nevrle. Maličko pootočil hlavu, a tím jí vtiskl čelo pevněji do dlaně. „Máte chladnou ruku. To je příjemné.” „Možná by vám udělal dobře mokrý ručník na hlavu.” Odtáhla ruku a znovu si uvědomila ten slabý náznak neklidu, který pocítila, kdykoliv se ho dotkla. Když se o pár minut později vrátila s mokrým ručníkem, nepohnutě ležel a ty zvláštní oči s tmavými řasami měl zavřené. Bylo na něm znát, jak je vyčerpaný. Když mu položila mokrý ručník na čelo, tiše si úlevou povzdechl. „To je příjemné,” zamumlal, ale oči neotevřel. Chvíli poslepu hmatal, až našel její ruku a přitiskl si špičky jejích prstů na spánek. „Tady to bolí nejvíc.”

Nejisté si skousla spodní ret a pak si uvědomila, že mu opravdu chce pomoci a ulevit mu od bolesti. Opatrně mu začala spánek masírovat. Zareagoval dalším zdušeným povzdechem a Tabitha vycítila, jak se mu tělo uvolňuje. Tvrdé, uzavřené rysy jeho obličeje se trochu uvolnily, ale oči s tmavými řasami zůstávaly zavřené. Takový nepohledný obličej, pomyslela si s údivem, ale tak překrásné oči. Jako nějaké bájné zvíře, jako drak.

Ta představa jí znovu přivolala úsměv na rty. Nějakou chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že Dev usnul.

Ještě chvíli mu masírovala spánek, potom ruku opatrně odtáhla. Bylo načase vrátit se do vlastní kajuty.

„Ne,” zaprosil zdušeným hlasem zastřeným spánkem. Popadl ji za ruku a přitáhl si ji nazpátek k hlavě. Potom se maličko posunul, jeho neklid svědčil o tom, že jeho tělo pořád ještě sužují bolesti.

Ještě ho nemohla opustit. Potřeboval ji. Zhluboka si povzdechla, zvedla se ze židle a usedla na okraj jeho lůžka. Takhle mu bude moci masírovat hlavu mnohem pohodlněji.

Jako kdyby vycítil, že od něho neodejde a nezanechá ho osamělé noci, v níž se nebude cítit dobře, propadl se ještě hlouběji do spánku. Upřeně na něho hleděla a uvědomovala si, že má potřebu tohoto muže, kterého pořád ještě vlastně neznala, ochraňovat. Možná proto, že právě ona ho zachránila z té špinavé uličky a bezpečně dopravila na loď; možná proto, že lak očividně potřeboval dnes večer její péči. Ať už byl důvod jakýkoliv, pocítila velkou touhu ho uklidnit a ukonejšit. Potřebuje ji. Ještě nikdy ji žádný muž skutečně nepotřeboval.

Jeho zranitelnost, to pro ni bylo něco nového a nečekaně ji to dojímalo. Tím pádem jí nenaháněl hrůzu a jako by to naznačovalo citlivost, již většina mužů zřejmě postrádala.

Uvědomila si, že by si dokázala Devlina Coltera velice oblíbit a to pomyšlení ji příjemně rozehřálo. Dobře se o něho postará.

DRUHÁ KAPITOLA

Tabby, kočička.

Ležela na úzkém lůžku stočená vedle něho a vypadala dočista jako hebká, předoucí mourovatá kočka. Až na to, že vlastně nepřede, opravil se v duchu Devlin a pozorně si prohlížel ženu vedle sebe. Hluboce spala. Co by to chtělo, aby začala příst? Ležel bez hnutí na svojí straně postele a pozoroval, jak okénkem kajuty začíná nakukovat karibské svítání. S trochou ironie si uvědomil, že se vyhýbá sebemenšímu pohybu ne proto, aby se mu do ztuhlých svalů nevrátila včerejší bolest, ale spíš proto, že se mu nějak zvláštně nechce probudit slečnu Tabithu Grahamovou. Věděl, že až se ty velké oči v barvě sherry otevřou, budou přetékat rozpaky a tou ostražitou, odtažitou obezřetností, jakou v nich viděl včera a ještě několikrát v předchozích třech dnech.

Usoudil, že se mu zamlouvá víc taková, jaká je teď, když její měkké, příjemně zaoblené tělo leží uvolněně a důvěřivě natažené vedle něho. Musel vynaložit značné úsilí, aby potlačil pokušení natáhnout ruku a pohladit ji po plné křivce pěkného zadku. Uvědomil si ovšem, že kdyby se tomu vábení poddal, nepochybně by se probudila a ten okamžik chtěl oddálit, cd jen to půjde.

Nezaujala ho jenom oblá křivka jejího zadečku; slečna Tabitha Grahamova měla rovněž vábně plná ňadra. I o staromódní slovo mu nečekaně vykouzlilo úsměv na rtech. Téměř okamžitě rty narovnal, neboť úsměv rozbolavěl jeho zhmožděná a natržená ústa. Nepřestával se pohledem kochat křivkou Tabithiných prsou pod vlněnou látkou jejích šatů. Bylo by zajímavé sledovat, jak její hebké prsy reagují na mužské doteky.

Ne, upřesnil s nezvyklým neklidem, ne jenom na mužské doteky; na jeho doteky. Ztuhly by jí bradavky jako malé, tmavé oblázky? Kdyby se mu podařilo vzbudit v ní takovou reakci, pustila by ho pak mezi svá hebká, oblá stehna? Co to s ním dnes ráno je, krucinál? Leží tady, všechny svaly má ztuhlé a rozbolavělé a zaobírá se představami, které kdyby uskutečnil, znamenaly by pro jeho dobité tělo hotová muka. Nemluvě o tom, že by in slečnu Tabithu Grahamovou nepochybně

vyděsilo lak, že by rovnou prchla do své kajuty a po zbytek doby se neobjevila.

A Devovi připadalo, že je to to poslední, co by si přál. Nechtěl, aby mu jeho kočička zmizela, vždyť byli i lak příjemné mít ji u sebe. Její přítomnost v sobě mela něco nekonečně povzbudivého a uklidňujícího a on ženy, které takhle působily, neznal. Když včera zabočila do té uličky, téměř okamžitě vycítil, že nezpanikaří ani nebude neužitečně pobíhat okolo. Když uviděla, v jakém je stavu, tak po prvním šoku všeho nechala, doslova všechno, co držela v náručí, upustila, a běžela mu na pomoc. Jakmile pocítil na bolavém těle její lehký dotek, poznal, že jí může důvěřovat. Nedokázal by říct, jak to poznal. Dev Colter si nevypěstoval celoživotní zvyk lidem důvěřovat, ale naučil se spoléhat na svoje instinkty. To proto ho udržely tak dlouho naživu.

Cestou zpátky k lodi se nechal utěšovat teplem a měkkostí jejího těla. Pořád ještě si dokázal vybavit tvar jejího stehna pod svou tváří, když jí ležel natažený na klíně. Když se po lékařském ošetření probral, uklidnilo ho, když uviděl, jak se jí sladce dychtivý obličej rozzářil tím něžným úsměvem. Žádná žena se na něho ještě takhle nedívala. Později nedokázal odolat tomu, aby jí nezavolal a nepoprosil ji, aby mu obstarala večeři.

Ústa mu nevesele strnula, když si uvědomil, co tyhle myšlenky provádějí s jeho tělem. Snad je to u muže normální, že se zaobírá různými představami, když se probudí se ženou, jakoukoliv ženou, vedle sebe! A když je to i žena, která ho zachránila a utěšila, je možná o to přirozenější popustit uzdu fantazii. Ovšem bez ohledu na to, jak byla daná situace přirozená, měl Devlin dost předvídavosti, aby věděl, že kdyby se vrhl na slečnu Tabithu Grahamovou, i kdyby toho byl dnes ráno fyzicky schopen, skončilo by to vyslovenou pohromou. Utekla by a to bylo to poslední, co by si přál.

Dev Colter pozvolna zjišťoval, že prahne po něčem víc než jen po něžném, konejšivém uklidnění, jehož se mu dostalo včera. Ve skutečnosti chtěl o hodně víc. Nijak zvlášť si poklidu a něžnosti v životě neužil. Ve čtyřiceti si najednou uvědomil, že lační po tom, co mu uniklo. Dokázal se dostatečně ovládat, aby neohrozil momentální příznivý obrat osudu a neobětoval jej naléhaní těla. Když se Tabitha maličko pohnula, okamžitě zavřel oči. Při jednání s ní bude spoléhat na své instinkty. Probudila se dezorientovaná. Chvíli otálela a neotevírala oči, snažila se vyrovnat s neznámými okolnostmi, jež na ni doléhaly. Pravidelné duněné lodních motorů znělo povědomě, ale jinak jí nic nepřipadalo, jak byla zvyklá. Především vedle ní na posteli leželo teplé, pevné tělo. Vtom se rázem vrátila do skutečnosti a prudce otevřela oči. Dlouhou, mučivou chvíli ležela bez pohnutí a neodvažovala se pohlédnout Devu Colterovi do obličeje. Co si musí myslet? Jak mohla včera večer takhle usnout? Nějak nejasně si vzpomínala, jak se vedle něho natáhla, aby si mohla trošku odpočinout, přitom jak mu masírovala spánek, a pak už se až doteď na nic nepamatovala. Jak jen je to pro ně pro oba nesnesitelně trapné!

Když ale sebrala odvahu a zvedla oči k jeho obličeji, s úlevou si oddechla. Pořád ještě spal. Prvotní pocit trapných rozpaků opadl a vystřídala jej starost. Chudák. Musel být úplně vyčerpaný. Bohudíky, že si dokázal trochu odpočinout. Opatrně se zvedla z úzkého lůžka a uvědomovala si zcela zřetelné ženské potěšení.

To, že si Dev odpočinul, mohla připočíst k dobru zčásti i sobě. Hbitě sebrala sandály, které jí zřejmě během noci sklouzly z nohou, a vyklouzla z kajuty. Rychle se rozhlédla chodbou sem a tam, odhodlaná, že nikdo nesmí být svědkem toho, že časně ráno odchází z kajuty, kde bydlí muž. Ne že by to někoho na lodi zvlášť zajímalo, ujišťovala se ironicky, když kráčela na vlastní palubu. Všichni cestující byli na lodi proto, aby se bavili, a jistě by se nepohoršovali, že někdo jiný dělá totéž.

Tabitha ale nebyla zvyklá na sebe upozorňovat a pomyšlení, že by se někdo významně šklíbil, kdyby ji viděl odcházet z pánské kajuty, stačilo, aby jí tváře začaly planout. Nenáviděla výstupy všeho druhu a zvláště ji děsila představa, že se stane středobodem spekulativní pozornosti. S oblibou si myslela, že je to proto, že je citlivá, ale prostá pravda byla taková, že neměla dost sebevědomí, aby takovou situaci zvládla, a věděla to o sobě.

S velkou úlevou se dostala do soukromí vlastní kajuty. Okamžitě usoudila, že jí příjemná, horká sprcha navrátí klid, a stáhla si žluté bavlněné šaty. Těsně předtím, než vstoupila do sprchy, zahlédla v zrcadle své nahé tělo a sama nad sebou se uštěpačně usmála. Co by si Dev Colter pomyslel, kdyby se probudil a nachytal ji, jak vedle něho leží?

Připadala by mu její maličko zaoblená postava vůbec něčím přitažlivá? Pravděpodobně ne. Odevzdaně si povzdechla. Dávno přišla na to, že muži sice někdy obdivují plná ňadra a boky, ale jí že zřejmě chybí ta smyslná bujnost, jež činí takovou postavu opravdu žádoucí. A její bývalý manžel jí dal víc než jasně nalevo, že jí chybí rovněž vášnivá, divoká přirozenost, která by to mohla vykompenzovat. Zašklebila se, stoupla si pod sprchu a roztočila kohoutek. Jen co se osprchuje, objedná snídani pro Deva. Včera večer měl hlad a dnes ráno tomu nejspíš nebude jinak. Potřebuje jíst, aby se mu vrátily síly, řekla si odhodlaně a okamžitě pro něho začala plánovat posilující menu. Bylo to moc příjemné zabrat se do této činnosti a pomohlo jí to znovu nabýt rovnováhy.

Když o půlhodiny později zaklepala na jeho dveře, už se zase plně ovládala a byla paní situace. Pozval ji, ať vstoupí, s uklidňující horlivostí. „Dobré ráno,” popřála mu, jen co vešla do místnosti, a za ní opět steward s podnosem. „Jak se cítíte? Přinesla jsem snídani.”

Seděl na kraji postele v čistých světle hnědých kalhotách, připevněných kolem pevného pasu tmavohnědým koženým páskem. Ve světle časného rána obvazy, které si ještě nesundal, na jeho hladkém, do bronzová opáleném těle jako by svítily a tmavohnědé vlasy měl učesané. Pořád ještě je měl trochu zavlhlé po sprchování. Okamžitě na ni upřel stříbřité oči.

„To je skvělé. Zase mám hlad jako vlk. Právě jsem přemýšlel, jestli mám po sprchování dost sil zvládnout to do jídelny. To je od vás velice pozorné, Tabby, že jste zařídila snídani.”

Rozzářila se, že z jeho hlasu zaznívá opravdová vděčnost. Jaký jen je to příjemný muž, pomyslela si blaženě. Zdvořilý, vděčný za malé pozornosti, citlivý, zranitelný. Co víc by si mohla žena přát? Možná by tomuhle typu muže bylo jedno, že se ženská baculatost nedá popsat přímo jako smyslná.

„Potřebujete ještě nějaké léky proti bolestem?” zeptala se a nonšalantně propustila

stewarda, aby mohla grapefruit a míchaná vejce naservírovat sama. „Můžu požádat lékaře o další balení, jestli chcete.” Odkryla talíř s toasty a zadívala se na ně, aby se ujistila, že je kuchař nezapomněl potřít máslem.

„Myslím, že dnešek přečkám s aspirinem,” zamumlal a pozoroval ji, jak se zabývá jídlem na podnosu.

Uvědomovala si, že sleduje každý její pohyb, a tak spěchala, aby už měla všechno připravené, a pak mu pokynula, aby se posadil na židli k malému stolku naproti ní. Ta úleva vědět, že stále ještě spal, když se ráno probudila!

„Nemůžu se rozhodnout, jestli byste neměl ještě den zůstat ležet,” řekla, když se opatrně posadil naproti ní. „Je na vás vidět, že vám pořád ještě není moc dobře.” „Sem tam mě to ještě trochu bolí,” připustil. „Ale myslím, že slunce by mému ubohému, potlučenému tělu udělalo dobře. Co myslíte?” zeptal se pokorně. „Možná máte pravdu,” souhlasila zamyšleně. „Teplo by mohlo prospět rozbolavělým svalům. Po snídani si dáte pořádnou dávku aspirinů a zabereme si lehátka u bazénu. Co vy na to?”

Připadalo jí, že v jeho očích zahlédla záblesk čehosi, co nemělo daleko k úlevě, předtím než přikývl a přistoupil na její návrh.

„To nezní špatně.” Odmlčel se a pak tiše navázal: „Nepoděkoval jsem vám, že jste mi včera večer pomohla usnout, Tabby.”

Zamrkala, jak ji přepadla náhlá nejistota. Kolik si toho Dev z včerejší noci pamatuje? Vzápětí se ale uvolnila, když na ni upřel bezvýrazný, zdvořilý pohled. „To bylo naprosto v pořádku. Nemusíte mi za nic děkovat. Ráda jsem to udělala. Co říkal kapitán, když jste mu vylíčil, co se stalo na St. Regis?”

Pokrčil rameny a hned toho litoval, protože musel potlačit tiché zasténání. „Říkal, že se poptá u místní policie, ale že se pravděpodobně nic moc nedá dělat, takové věci se občas stávají všude na světě. Především jsem vůbec neměl do té uličky zajít,” dodal nevesele.

„Jak jste mohl vědět, že to tam bude nebezpečné?” namítla. „Propána, chystala jsem

se udělat totéž. Stačilo pár minut a byla bych to já, koho přepadli.”

Přímý pohled, který na ni vrhl, byl najednou neproniknutelný. „Jak to, že jste právě v

tu chvíli do té uličky šla?” Zajel lžičkou do svého grapefruitu.

„Šla jsem podle cedule na venkovní zdi, kde stálo, že na konci je sochařský ateliér,”

vysvětlila nenucené. „Už jsem v jiném obchodě objevila toho nejzajímavějšího

dřevěného dráčka a doufala jsem, že objevím něco podobně fascinujícího, než se

vrátím na loď. Nikdy nevíte, co v těch malých zastrčených krámcích najdete.”

„Jaké předměty sbíráte?” zeptal se zvědavě.

„Takovéhle,” řekla a natáhla ruku se složitě vyrobeným prstenem.

Zamračil se na její prsty. „Co je to?”

„Mořský had. Nevidíte ty maličké ploutve a zvláštně tvarovanou hlavu?” „Aha, teď když to říkáte, tak ano. Sbíráte, ehm, sbíráte mořské hady?” zeptal se nanejvýš zdvořile.

Pobaveně se usmála. „Mám ráda fantaskní zvířata. Draky a jednorožce, gryfy a harpyje. Na mytických zvířatech je něco, co mě fascinuje. Nedokážu to dost dobře vysvětlit.”

„Možná je to proto, že v sobě máte něco z kočky,” nadhodil tiše.

Překvapeně na něho pohlédla, pak se zasmála. „Kočky jsou sotva výplody fantazie. Jsou to vlastně docela obyčejná zvířata.”

„Každé zvíře je fantastické pro někoho, kdo je nezná. Pokud člověk nikdy zblízka neviděl mourovatou kočku, mohl by značně užasnout, kdyby mu některá vstoupila do života,” pronesl Dev zvolna zamyšleným hlasem.

Udivené na něho zůstala koukat. „Víte, máte naprostou pravdu,” řekla naprosto vážně a začala rozvádět své oblíbené téma. „Když středověcí mniši psali své bestiáře, museli popsat spoustu bytostí, které nikdy neviděli. Bylo přirozené, že ty neznámé jim připadaly dost podivné.” „Bestiáře?”

„Knihy o zvířatech,” zasmála se. „Byly to přírodopisné knihy, vážné pokusy o biologii, ale mnohé informace o zvířatech ze vzdálených zemí se různým poskládáním trochu popletly. Což je samozřejmě naprosto pochopitelné, vzhledem k omezeným možnostem dorozumívání v té době. Je to docela zábava posadit se k bestiáři a pokoušet se přijít na to, jaká bytost je vlastně gryf nebo jednorožec.” „Copak bestiáře říkají o kočkách?” Ústa se mu zvlnila v mírném úsměvu a očima ji vybízel, aby se k tomu žertování přidala.

„Nic moc, pokud se pamatuji,” odtušila suše. „Myslím, že něco v tom smyslu, že jsou užitečné na chytání myší. Ve všech bestiářích jsou o nich jenom velice stručná hesla. Možná proto, že jsou to tak obyčejná a známá zvířata, tak nikoho zvlášť nezajímají.” Pevně se rozhodla, že vezme konverzaci do rukou. Nestála osobní tón, jaký rozhovor zřejmě nabíral. „Cestujete na téhle lodi, abyste objevil nová výletní místa pro své

klienty?”

Zaváhal, jako by se mu nechtělo změnit téma hovoru, ale pak to s nadhledem vzdal.

„Správně. Což patří k výhodám, když pracujete v cestovním ruchu.”

„Věnujete se tomuhle oboru už dlouho?”

„Nějakou dobu už ano,” odpověděl neurčitě.

„Musel jste vidět pořádný kus světa,” vyhrkla nadšeně.

„Dost velký,” přitakal. „Cestujete na výletní lodi poprvé?”

„Jak jste to poznal?” zeptala se a zářivě se usmála.

„Jako byste trochu váhala, jestli se máte připojit k ostatním. Během minulých dvou dní jsem si vás několikrát všiml, a vždycky jste byla sama.” Polila ji červeň. „Mohla bych říct totéž o vás.” Zatvářil se potěšené.

„Takže jste si mě všimla už předtím, než jste se se mnou včera v té uličce setkala?” Něco z té klukovské radosti, která mu jiskřila z očí, ji přimělo hlasitě se zasmát. „Ano, vlastně ano.”

„To dělá ta hůl,” usoudil a najednou se zasmušil. „Lidé si všímají člověka, který

kulhá.”

„Jestli si myslíte, že si vás všímají, že máte hůl, tak jen počkejte, až vás uvidí celého zafačovaného a samá modřina,” utahovala si z něho jemně. Znechuceně zamručel. „Právě jste mě přesvědčila, abych strávil den v kajutě a nechodil na palubu.”

„Nesmysl,” řekla bez obalu. „Myslím, že jste docela v pořádku. Sluníčko bude příjemné a odmítám nechat vás trucovat tady dole v kajutě, když vám prospěje vyjít

nahoru na palubu. Kromě toho, když budete mít na sobě košili, tak jediné viditelné

známky budou modřiny na tváři a pod okem. Dodají vám záhadný a nebezpečný

vzhled. To dělá na dámy ohromný dojem. Jen počkejte a uvidíte.”

„Jsem na lodi z obchodních důvodů,” pravil upjatě, „ne proto, abych dělal dojem na

dámy.”

Tabitha vycítila, že ho nějak urazila, impulzivně se natáhla přes stůl a dotkla se jeho ruky. „Promiňte. Jen jsem si dělala legraci.” Když trochu úsečným přikývnutím její omluvu přijal, rychle ruku odtáhla. Očima sklouzl k místu, kde se její prsty dotkly jeho pokožky, a pak vzal do ruky vidličku a znovu se pustil do míchaných vajec. Tabitha se v duchu šťastně usmála. Opravdu se jí zamlouval, tenhle muž, jehož dokázalo přivést do trapných rozpaků pomyšlení, že slouží jako dráždivý předmět ženského zájmu. Jaká radost poznat muže, který se nenadouvá pýchou a nemá o sobě přehnané mínění! A dovedla se úplně vžít do jeho pocitů. Zareagovala by naprosto stejně, kdyby někdo naznačil, že by snad dokázala záměrně přitahovat pozornost mužů na palubě.

Kynul jim příjemný den. Se silným majetnickým zájmem o člověka, kterého zachránila, se Tabitha chopila rozhodování, co budou dělat. Dev se vším očividně naprosto spokojeně souhlasil a nechal se od ní mírně komandovat. Trvala na tom, že to nesmí s pobytem na slunci moc přehnat, čemuž se poslušně podřídil, a nic nenamítal ani proti kuřeti s arašídovou omáčkou, které vybrala k obědu. Rovněž dohlédla, aby dopoledne vypil posilující čaj a odpoledne aby snědl pár koblih, které se podávaly ve tři.

Mezitím obstarala balíček karet a hrála se svým uzdravujícím se pacientem žolíky. A po celou dobu rozhovor hladce plynul. Dev vyprávěl o svých dobrodružstvích na cestách a ona povídala o drobných radostech, které s sebou nese, když má člověk knihkupectví v malebném viktoriánském rybářském městečku. „My dva máme něco společného,” poznamenal v jednu chvíli, právě když nad ním potřetí vyhrála v kartách. „Oba víme, jaké to je zápasit jako malý podnikatel.” Pomyšlení, že se jejich zaměstnání v něčem podobají, jí udělalo takovou radost, že se její obvyklé rezervované pousmání změnilo v oslnivý úsměv. Dev se na ni na chvíli zadíval tak, jako kdyby ztratil nit svých myšlenek. Potom si zřejmě vzpomněl, co se to chystal říct.

„Poslyšte,” navázal upřímně, „běžte si zaplavat a nenechte se ode mě zdržovat jenom proto, že já se nekoupu. Začíná se dělat pěkně vedro a určitě byste se ráda zchladila.” Tabitha úlekem vykulila oči. „Ale to ne, je mi příjemně, opravdu je. Mám teplo ráda.” Aby ji tenhle muž viděl v plavkách? To ani náhodou!

Proč bych se vlastně měla při té představě cítit tak nemožně? pomyslela si ponuře. Už se předtím v bazénu výletní lodi koupala a bylo jí jedno, co si snad lidé okolo myslí. Byla ovšem zvyklá, že na ní utkvívají jenom nemastné neslané pohledy, které se rychle zaměří na nějaký zajímavější cíl. Ve střízlivých plavkách se sukýnkou jí připadalo, že dosáhla v houfu elegantních jednodílných plavek a bikin určité anonymity. Nicméně dnes odpoledne by po ní Dev jen krátce a bez zájmu nesklouzl pohledem, kdyby se převlékla do plavek, už jen proto, že spolu strávili tolik času a vzájemně se poznali. Kdyby se do plavek převlékl on, určitě by mu věnovala víc než jen letmý pohled!

„Běžte, Tabby,” pobízel ji. „Já se tady natáhnu na lehátku a chvíli si odpočinu, zatímco se půjdete osvěžit. Kdekdo je v bazénu!”

„Já ne… tedy, to jen…” najednou byla v koncích. Vlastně nevěděla, na co by se mohla vymluvit. A nechtěla v něm vzbudit dojem, že ji přivádí do rozpaků vyhlídka, že by ji viděl v plavkách. Kromě toho je to džentlmen a přítel. Snad by ji nesrovnával s jinými ženami? Devlin Colter byl svým založením příliš slušný, než aby se snížil k takovému druhu mužské krutosti. „Tak dobrá, jestli vám opravdu nebude vadit, že vás na chvíli opustím, půjdu se dolů převléknout. Hned jsem zpátky.” Je stydlivá, pomyslel si Dev a skryl své pobavení, když ji pozoroval, jak spěchá ke schodům, které vedly na spodní paluby. Opravdu je v rozpacích při pomyšlení, že si na své příjemně zaoblené tělo oblékne skrovné plavky? Zamlouvaly se mu drobné, narůstající náznaky toho, že ho začíná brát na vědomí. Dělalo mu dobře, že si ho uvědomuje jako muže. Přesto musím postupovat pozvolna, připomněl si. Hodinu od hodiny, kterou strávil v její společnosti, v něm narůstala touha, aby se na ni vrhl, ale instinkt mu napověděl, že by to byla katastrofa. Udělá líp, když ji nechá, aby se uvolnila, otevřela se mu a sklouzla přes okraj do smyslnosti dřív, než si pořádně uvědomí, co se vlastně děje. Znovu se uvelebil na lehátku a trhl sebou, jak se ozvalo pár stále ještě rozbolavělých svalů. Zavřel oči a čekal, až se vrátí jeho kočička, a přitom se mu koutky úst zvlnily v mírném úsměvu. Cítil se spíš jako středověký lovec, který se chystá polapit neznámého tvora popsaného v bestiáři. Překvapilo ho vědomí, že ji chce přilákat a navnadit. Co to v sobě tahle žena má, že ji chce mít okolo sebe? Vězí za tím to, že je mu tak příjemný klid a citlivá útěcha, které mu poskytuje? Pravděpodobně. Klid a útěcha mu byly vzácností. Ženy v jeho životě se dělily víceméně do dvou kategorií. Buď byly smrtelně nebezpečné, nebo se z nich vyklubaly sladké sexy bytosti, kterým připadal fascinující kvůli své minulosti. Záměrně se snažil vyhýbat se oběma těmto typům. Mezi těmito dvěma extrémy nebyl jinak bohužel žádný zvláštní výběr. Nebo spíš si donedávna neuvědomoval, co postrádá. Jak měl člověk vědět, že se má rozhlížet po něčem, o čem si donedávna neuvědomoval, že to vůbec existuje?

Tabitha se na palubě objevila o dvacet minut později, zabalená do obrovské osušky. Blížila se k němu, trochu nejisté se usmívala a tiskla si osušku k tělu. Nevypadl z role a úsměv jí oplatil; bylo to nezávazné a naprosto neškodné přivítání. Chtěl, aby kočička spokojeně předla.

„Ukažte, podržím vám ručník, zatímco půjdete do bazénu.” Nenucené pozvedl ruku, a tím jí znemožnil, aby se tomu vyhnula. Pár vteřin otálela, ale pak si zřejmě řekla, že se chová nemožně, rozmotala osušku a podala mu ji se statečnou nonšalancí, až měl chuť se chápavě zasmát.

„Hned jsem zpátky,” ujistila ho a okamžitě odběhla k bazénu. Pozoroval ji, jak si nejdřív sedla na okraj a pak sklouzla do vody. To jsou ale plavky, pomyslel si sarkasticky. Objal si kolena pažemi a vsedě pozoroval Tabithu, která poslušně začala plavat. Plavky byly černé, poseté nepopsatelnými droboučkými kvítky, málo vykrojené, s širokými ramínky a sukénkou navrženou tak, aby tlumila oblost jejích boků. Mezi vesele barevnými bikinami a jednodílnými plavkami vynikaly jednoduše proto, že byly tak naprosto odlišné! Vrtalo mu hlavou, jestli si Tabitha uvědomuje, že tím, jak hledá anonymitu, je mimoděk u bazénu jedinečná.

Přestože byly ty plavky střižené tak, aby víc zahalovaly, než odhalovaly, nemohly zakrývat všechno a Dev se přistihl, že s velkým zájmem a potěšením Tabithu pozoruje, jak statečně plave z jednoho konce bazénu na druhý. Vypadá tak něžně, pomyslel si s údivem. Něžně, jemně a žensky. Připomněl si, jak mu včera večer její ruka chladila čelo, a zhluboka si povzdechl. Rázný muž by se mohl uchýlit k násilí, jen aby získal tuhle něžnost jenom pro sebe.

A on se v minulosti rozhodně k násilí uchyloval z mnohem méně závažného důvodu, než je tenhle!

Ale násilí u ženy, jako je Tabitha, není ten správný postup. Vynořila se z bazénu a voda z ní kapala. Přivřel oči proti slunci a pozoroval ji, jak si odhrnuje a načechrává teple zbarvené vlasy, a vtom si uvědomil, že není sám, kdo sleduje tu ženu v usedlých plavkách. S instinktivní mužskou ostražitostí přesně vystihnul několik znaleckých mužských pohledů a zamračil se, že ho to tak nebývale rozladilo. Téměř zároveň si uvědomil ještě něco dalšího. Tabitha si vůbec neuvědomovala, že ji pozorují. Nebylo za tím nenucené předstírání, že mužské pohledy nevnímá, které pramení z ženské sebejistoty, ale opravdový nedostatek vědomí, že je přitažlivá. Bylo to, jako by se prostě nepovažovala za typ ženy, na niž se kterýkoliv muž podívá dvakrát. Možná to dělal právě nedostatek smyslné odezvy z její strany, co přimělo ostatní mužské pohledy sklouznout po ní a zaměřit se na jiné. Žádný z těchto mužů ovšem málem nepřišel o život v zastrčené uličce na nějakém ubohém karibském ostrůvku a nepřišla jim tahle žena na pomoc. Ani neobjevili vřelost a něžnost jejího doteku tak jako předchozího večera on. Usoudil, že si to raději nechá pro sebe.

„Přemýšlela jsem o dnešním večeru,” začala váhavě, jen co došla k jeho lehátku a popadla ručník, který jí podal. Jakmile ho ukořistila, obtočila si ho kolem těla a hned se cítila sebejistěji. Když se k němu blížila, zdvořile jí upíral pohled do obličeje a upřímně a vstřícně se usmíval. Jaký jen je to příjemný muž. Ani na ni chtivě neciví, ani ji neignoruje. Posadila se vedle něho a oči jí zářily nadšením. „Budete se cítit na oběd v hlavní jídelně?”

„Každou minutou je mi líp. A díky všemu tomu jídlu, které jste do mě dnes nacpala, budu mít dost energie, abych námahu oběda zvládl,” řekl, krátce se zasmál a opřel se o lokty.

„Tak dobrá. Víte, přemýšlela jsem, že bych vám třeba mohla zařídit, aby vás přesadili k jinému stolu. U mého stolu je volné místo, a jelikož s nikým necestujete.?” Držela se, aby si nekousala spodní ret, zatímco čekala, co jí odpoví. Tolik se dnes podvoloval všemu, s čím přišla, že když ji tohle v bazénu napadlo, řekla si, že případné odmítnutí riskne.

„To bych rád, Tabby,” zamumlal a zavřel oči před prudkým sluncem. „To bych moc

rád.”

Pro sebe se usmívala, natáhla se na lehátko a nechala na teplém vzduchu, aby jí osušil tělo. Její sebevědomí vzlétlo do závratných výšin. Dev s ní chce povečeřet. Najednou byla nesmírně ráda, že se chopila iniciativy. Možná sám nevěděl, jak to zařídit, nechtěl, aby to vypadalo, že si dělá příliš velké nároky na její čas. Dev Colter není ten typ, který by se chtěl ženě vnucovat, pokud by si nebyl jist, že stojí o jeho společnost, pomyslela si samolibě.

Ten povznesený pocit ji stále ještě neopouštěl, když večer vstupovala do jídelny zavěšená do Deva. Měla na sobě rozevláté bílé šaty z lehoučké látky, tyrkysově lemované u výstřihu a lemu sukně, a vedle jeho mohutné síly si připadala křehká a delikátní. Dev měl na sobě k světlehnědým kalhotám tmavé plátěné sako a ebenová hůl, kterou držel v ruce, jako by propůjčovala celkovému dojmu konzervativní mužnosti, již vzbuzovala jeho štíhlá, mohutně stavěná postava, důstojnou zdrženlivost. A co bylo ze všeho nejlepší, choval se tak, jako by byla v celé místnosti jediná žena.

„Dnes večer jste nesmírně okouzlující, Tabby,” pravil tlumeně, když se usadili.

„Jenom bych si přál, abych vás mohl později vyzvat k tanci.”

Zmateně a překvapeně k němu zvedla pohled. „Myslíte, že budete moc unavený,

viďte?” hlesla. Doufala, že se večer protáhne i přes večeři. Zklamání bylo téměř

bolestné.

Vrhl na ni zvláštní pohled a znovu se zadíval na jídelní lístek. „Nikoli moc unavený, ale bohužel netančím.” Stočil stříbřité oči na hůl, kterou měl zavěšenou na opěradle židle.

Zaplavila ji úleva.

„Propána, nic jiného vás netrápí?”

„Moje schopnosti na parketu to poněkud omezuje,” protáhl poněkud odtažitě. „Kdo stojí o tancování? Já stejně moc dobře netančím. Posadíme se někam ke stolku, budeme pít gin s tonikem a sdělovat si přiléhavé postřehy ohledně ostatních lidí na parketu.” Zasmála se.

Pozorně se na ni zadíval. Jako by se jí chtěl na něco zeptat, ale nechal si to pro sebe, protože se k jejich stolu začali trousit další spolucestující. Vzápětí se začalo hovořit všeobecně. Dva ostatní páry, oba už po padesátce, slyšely o události na St. Regis, a jakmile zjistily, že sedí vedle oběti, překypovaly upřímnou starostlivostí. Tabithu tak trochu překvapilo, že o tom Dev docela ochotně hovoří, i když zdůrazňoval, jakou roli v celé záležitosti sehrála ona. „Věřte mi, nikdy v životě jsem nebyl tak rád, že někoho vidím, jako když se tam objevila tady slečna Grahamova,” prohlásil procítěně.

„To není tak docela pravda,” namítla ke svému překvapení. „Pokud se pamatuju, tak jste říkal, že jestli jsem kavalerie Spojených států, tak že jdu trochu pozdě.” Otočila se k ostatním, celá udivená z toho, že je ochotná dělat si z celé věci legraci. „Stížnosti nebraly konce, víte? Nejdřív že jdu pozdě, potom že jsem mu nedovolila, aby do sebe cestou v taxíku k lodi nalil celou láhev rumu, a potom, když požádal o talíř polévky a já se objevila s večeří o několika chodech. Některým mužům se člověk nikdy nezavděčí!”

Dev se zatvářil ublíženě.

„No, zbytek toho rumu, co mi nabídl taxikář, by mi tedy v tu chvíli sedl!”

Jeden z mužů u stolu se hlasitě zasmál. „To vám nezazlívám, Coltere. Já to taky

považuju za dobrou medicínu!” Zvedl sklenici whisky a žíznivě se napil.

Až když Dev po večeři doprovodil Tabithu do elegantního salonku, položil jí otázku,

kterou mu vyčetla z očí těsně před večeří.

„Proč netančíte?” zeptal se mírně, když jim objednal pití.

Přezíravě pokrčila rameny. „Asi že jsem dost netrénovala. Víte, chce to hodně

zkušeností, aby měl člověk na parketu jistotu.”

Pousmál se. „Abych pravdu řekl, už před tou nehodou jsem nebyl zvlášť dobrý tanečník. Teď mi hůl poskytuje skvělou výmluvu, abych zůstal bezpečně sedět.” „Před nehodou?” nadhodila obezřetně a uvědomovala si, jak bezmezné je zvědavá. „No jo.” Přikývl, ale nic si z toho nevybrala, a místo aby jí na nevyslovenou otázku odpověděl, zeptal se znovu sám. „Proč jste vlastně nechodila tancovat, Tabby? Ve vašem viktoriánském městečku, kde máte knihkupectví, se nerandí?” Usmála se.

„Rozhodně ano. Takoví zpátečníci zase nejsme. Ale co skončilo moje manželství, tak jsem nikam ven moc nechodila.” Skousla si ret. „Vlastně jsem nikam moc nechodila ani předtím, než jsem se vdala. Ani během manželství, abych se vyjádřila úplně přesně.”

Upřel na ni zvláštní pohled. „Kdy jste se vdávala?”

„Před dvěma lety. Bohužel to dlouho nevydrželo. Sotva rok.”

„Co se stalo?” zajímal se.

„Asi byste mohl říct, že bylo zrušeno následkem nedostatku zájmu,” pokusila se o veselou odpověď, ale v očích se jí rychle mihla vzpomínka na ponížení. „Který z vás ztratil o toho druhého zájem?”

Měřila si ho s náznakem ostražitosti, což už v jeho společnosti zažila. „Opravdu chcete právě o tomhle mluvit?”

Něžně se usmál, aby ji uklidnil, a ona se okamžitě uvolnila. „Pravděpodobně mi chyběla společnost milujícího člověka. Takže mám chuť si povídat. Moje bývalá žena o mě ztratila zájem hned potom, co jsem měl tu nehodu.” „Ach!” zvolala a její srdce mu letělo vstříc hned, jak to dořekl. „Neuvědomila jsem si. vím přesně, jak vám musí být. Mírně řečeno to člověka dost zdeptá, viďte?” „Když o vás váš partner ztratí zájem? Mírně řečeno zdeptá,” konstatoval suše. Pak ji s vroucností v hlase ujistil. „Nicméně si nedovedu představit nikoho, kdo by ztratil zájem o vás, Tabby.”

Při té pokloně se jí v obličeji mihl zářivý úsměv, hned se však změnil v pošklebek, jímž se vysmívala sama sobě. „Vlastně bylo především překvapení, že se se mnou Greg oženil. Byla jsem ten typ děvčete, které si na střední škole vydělá plno peněz hlídáním dětí, protože jsem nikdy neměla rande. Na vysoké jsem patřila k těm, co mají seminární práce vždycky hotové v předstihu, jelikož jsem měla spoustu volných večerů, kdy jsem mohla studovat. Později jsem si úspěšně otevřela to svoje malé knihkupectví, jelikož jsem měla spoustu času, který jsem mu mohla věnovat. Když se objevil Greg a požádal mě o ruku, ohromilo mě to jako všechny ostatní! Nebyla jsem zrovna zavalená nabídkami k sňatku.” „Co se stalo, Tabby?” Nespouštěl z ní soustředěný pohled.

Pokrčila rameny. „To, čemu jsem tehdy nerozuměla a co se mi neobtěžoval říct, byla skutečnost, že se přistěhoval do města, aby se vzpamatoval z vášnivého milostného vztahu, který nedopadl dobře. Asi jsem mu připadala jako tichý typ ženy, která nic nepožaduje a nebude mu v nejmenším připomínat jeho ztracenou lásku. Byl to typický sňatek, aby se vzpamatoval ze zklamání, a ukázalo se to jako katastrofa. Poznala jsem téměř okamžitě, že ho nikdy nedokážu uspokojit, a když jsem zjistila, že mě neustále srovnává se svojí velkou životní láskou, došlo mi, že je to všechno

pěkně beznadějné. Jemu to došlo taky. A pak se mu do života vrátila žena jeho snů. Což situaci celkem rychle vyřešilo. Téměř okamžitě jsme se s Gregem rozvedli.” „A on se vrátil do toho vášnivého milostného vztahu?”

„Ano. Nic lepšího se nemohlo stát. Ta zkušenost ovšem moje schopnosti na tanečním parketu nevylepšila,” pokusila se o lehkovážný tón. Potom se statečně zeptala. „A co vy, Deve? Opravdu vás vaše žena opustila kvůli tomu, že jste měl nehodu?” Oči jí ztmavly soucitem.

Pokrčil rameny, sjel pohledem na svoji sklenici, potom znovu zvedl oči k jejímu ustaranému obličeji. „Manželství se nám začalo rozpadat dlouho před tou nehodou. Ukázalo se, že nejsem takový manžel, jakého chtěla. Můj životní styl si asi představovala mnohem víc vzrušující, než je tomu ve skutečnosti. Nebo možná já jsem jí předtím připadal víc vzrušující, než se ukázalo,” svěřil se jí střízlivě. „Lidé si někdy myslí, že když je člověk zcestovalý a žije bohatým společenským životem, tak je frajer. A to já nejsem, mírně řečeno. Jsem jenom tvrdě pracující obchodník. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem se po té nehodě uzdravil, a když se tak stalo, rozhodli jsme se, že půjdeme každý svou cestou. Ještě ani nebylo po rozvodu, a už měla někoho jiného.”

„Máme zřejmě pár věcí společných,” podotkla tiše.

Upřel na ni pohled a usmál se. „To máme, viďte?” Krátce se odmlčel a pak ještě tišeji dodal: „Já se s vámi ani trochu nenudím, Tabby.”

„To je na takové známosti na lodi to pěkné, že?” řekla bez přemýšlení. „Než se spolu začnou lidé nudit, vrátí se loď do přístavu a každý jde svou cestou.” Téměř okamžitě si přála, aby bývala držela jazyk za zuby. Proboha! Teď si o ní bude myslet, že mu navrhuje, aby si s ní něco začal! A takhle to vůbec nemyslela. Nebo snad ano? Ale Dev se zřejmě strašlivých náznaků jejích slov nechytil. Místo toho se neškodně usmál a rozhlédl se po tanečnících, kteří se začínali na parket scházet. „Kdo z těch lidí má jenom takovou letní známost? Co byste řekla?” zeptal se nenucené. „Budu hádat jako první. Vsadím se, že tamhle ti dva vzadu spolu něco mají.” Přistoupila na tu hru, celá vděčná, že se hovor stočil jinam. „Podle čeho to poznáte?” „Podívejte se, jak jsou do sebe zahledění.” „Možná jsou to novomanželé.” „Nemají prstýnky.”

„Hmmm. Umíte moc dobře pozorovat,” řekla, spíš překvapená, že dokázal na tu dálku v zšeřelé místnosti postřehnout takový detail.

„Mám dobrý zrak.” Pokrčil rameny, jako by to bylo cosi nepodstatného, co už dlouho považuje za samozřejmost. „A také dobrý sluch.”

„Lepší než bývá běžné?” zeptala se a pevně odolala, aby nepleskla něco jako ,proto máš tak velké uši, dědečku?’ Jasně poznala, že to neříká, jen aby byla legrace. „Tak mi to řekli,” potvrdil. „Je řada na vás.”

„Dobrá, vyberu si ten pár u barového pultu. Vsadím se, že ti mají také milostný poměr.”

„Kdepak. To jsou manželé.” Svraštila čelo. „Mají prstýnky?”

„Jo, ale tímhle se neprozradili. Koukejte, jak neustále vrhá pohledy manželce přes rameno na tu blondýnu u okna. Flirtuje s ní jako o život.”

„Vypadá to, že se opravdu vyznáte,” předhodila mu. „Jsem muž. Vidím do ostatních mužů,” zamručel. „A ženatí muži vždycky flirtují?” „Tamhle ten ano. Podíváme se, koho ještě objevíme?”

„Z toho by mohla být zajímavá společenská hra,” zamumlala, neboť začala pomalu pronikat do podstaty věci.

Dvě hodiny utekly jako voda a Tabitha si uvědomila, že se baví s neobvyklou uvolněností. Dokonce si povolila víc než obvyklé dvě skleničky a začínala být v povznesené náladě. Pravděpodobně za to částečně mohl alkohol, ale věděla, že je v tom ještě něco jiného kromě neobvyklého množství, které vypila. Byla unesena vztahem, který se začínal mezi ní a Devem Colterem rozvíjet. „Vypadáte velice šťastně,” podotkl, když volně vyšli na palubu, aby se pokochali měsíčním světlem a mořským vzduchem. Volně tam vyšla vlastně jenom Tabitha, Dev se stále ještě pohyboval dost ztuhle. I když se uzdraví, pořád ho ta levá noha bude zlobit, pomyslela si soucitně. Pořád bude zranitelný. Při tom pomyšlení jí obličej zněžněl.

„Jsem šťastná,” řekla prostě. „Prožila jsem krásný večer.” Začala v ní narůstat sebejistota, což pro ni bylo něco neznámého. Opřela se o zábradlí a zlehka se mu opřela o paži. „Napadá mě jenom jedna věc, aby to bylo ještě dokonalejší.” Podruhé v ten večer se jí div nezastavilo srdce, jen co ta slova vypustila z úst. To snad nemohla říct Tabitha Grahamova?

Shlédl na ni. Tvrdý obličej měl v měsíčním světic neproniknutelný a rozostřený, jenom zamyšlené stříbřité oči mu zářily. „Copak je to, Tabby?” Zhluboka se nadechla a pak s dosud křehkou sebejistotou, která pro ni znamenala novou zkušenost, k němu zvedla obličej a položila mu dlaně na hruď. „Hodně by vám vadilo, kdybych vás políbila na dobrou noc?”

TŘETÍ KAPITOLA

„Nic se neděje,” řekla zdušené a usmála se, aby ho uklidnila, když na její otázku nic neodpověděl. „Jsem opravdu naprosto neškodná. To mourovaté kočky obyčejně bývají, jak víte.”

„Tím bych si nebyl tak jistý,” řekl Dev tiše. „Ale to, že vypadáš neškodně a něžně, je pravděpodobně součástí tvého kouzla.” Najednou bylo naprosto přirozené, že jí začal tykat. „Vůbec by mně nevadilo, kdybys mě políbila na dobrou noc. Ale měl bych tě upozornit, že je to dlouho, co jsem se loučil s ženou za měsíčního svitu. Ve

skutečnosti mi to připadá jako hotová věčnost.”

Citlivými prsty se dotkla jeho tváře, z očí barvy sherry jí vyzařoval soucit. Připadal jí fyzicky tak velice zranitelný, a teď vycítila, že je zranitelný i pocitově. „Opravdu,

Deve?”

Jednou, krátce, pokývl a Tabitha měla zcela zřetelný dojem, že ho nedostatek rafinovaných zkušeností přivádí do rozpaků. Pak se opřel o zábradlí a ebenovou hůl na ně zavěsil vedle sebe. „Co Amanda odešla, strávil jsem hodně času sám. Příliš mnoho času, jak je vidět, když se mě musíš ptát, jestli mě můžeš políbit. Měl bych se ti tady romanticky dvořit, až by ti to bralo dech,” uzavřel zahořkle a jemně přitom obemkl velkou rukou její prsty, které mu pořád ještě zlehka spočívaly na hrudi. Instinktivně k němu přistoupila o něco blíž a zvedla k němu obličej. „Ale jdi, Deve. Kdyby ses pokusil předstírat, že mě velkolepě bereš útokem, nešlo by mi do hlavy, co se to, proboha, děje. To by vůbec neodpovídalo tvojí povaze!”

„Opravdu?”

Rozhodně přikývla. „Jsi mimořádný, Deve, právě proto, že nejsi jako ostatní muži. Jsi citlivý a myslím, že i trošku stydlivý. Stejně jako já. Je mi s tebou dobře. Nechápeš? Muži jako by neustále dávali tak nebo onak najevo svoji mužskou nadřazenost, a to ty neděláš. Jsi čestný a jemný a nesnažíš se flirtovat s každou krásnou ženou, která jde okolo. Ty a já jsme přátelé. Máme hodně společného. Nemyslíš, že je to takhle o moc hezčí, než si muset dělat starosti s tím, jak by se měl člověk zachovat? Mám pocit, že jsme naladění na stejnou vlnu, takže jsem se tě mohla bez problémů zeptat, jestli bych tě mohla políbit.”

„A co kdybych se na tebe místo toho vrhl?” zeptal se napůl žertem a stříbřité oči mu zářily.

Zasmála se a teple něžné oči jí pobaveně jiskřily. „Pomyslela bych si, že jsi

pravděpodobně moc pil. Nejsem ten typ ženy, na niž se muži vrhají, ale co je

důležitější, ty nejsi ten typ muže, který se na ženy vrhá.”

Maličko přivřel oči. „Nepřipadám ti tím pádem trochu nudný?”

„Připadáš mi báječný,” zašeptala šťastně a vytáhla se na špičky. Zlehka mu prsty

obemkla hlavu a přejela mu rty přes ústa.

To pohlazení hebké jako květ bylo vše, co zamýšlela. Matoucí nový vztah, který zvolna vznikal mezi ní a mužem, jehož zachránila, způsobil, že se ho jednoduše chtěla důvěrně dotknout. Chtěla vzájemnou blízkost trošku prohloubit. Nebo možná chtěla dodat vznikajícímu přátelství další rozměr.

Ať už ji k tomu přimělo cokoliv, věděla, že to nesmí přehnat, jinak že by Devovi nešlo do hlavy, co to do ní vjelo. Nechtěla ho zastrašit tím, že by po něm požadovala víc, než byl připraven jí dát. Měla v úmyslu polibek omezit jen na krátký projev náklonnosti.

Nepočítala ovšem s tím, jak nečekaně horká bude mít Dev ústa ani s tím, že se mu jemně rozechvěje ruka, jíž stále svíral její prsty. Odtáhla na pár centimetrů rty od jeho úst, ale zůstala stát na špičkách a neodtáhla ruku z temene jeho hlavy. „Ještě jednou?” zeptala se zastřeně. „Prosím.” Hlas měl ještě chraplavější.

Tentokrát se o něho velice opatrně opřela a dotek jeho pevné hrudi na jejích plných prsou jí byl zvlášť příjemný. Když mu zlehka přejela rty přes ústa, zamumlal její

jméno a zvuk jeho hlasu ji zvláštně opájel. „Tabby. Sladká Tabby.”

Prsty téměř nepostřehnutelně sevřel její ruku a přitiskl si ji k hrudi. Pak si uvědomila, že druhou ruku jí váhavě položil na bok. Je z toho všeho stejně nervózní a nejistý jako já, pomyslela si Tabitha s úžasem. Možná to bude pro ni jednodušší, když převezme iniciativu. Zranitelný, citlivý muž, jako je on, bude nervózní, aby nezahnal věci dál, než si ona přeje.

Uvolněně přistoupila na roli toho, kdo musí určovat tempo, a o trochu víc se opřela o jeho mocné tělo. Připadal jí tak robustní, tak silný, že její lehčí váhu jako by vůbec necítil. Kdyby už neznala druhou stránku jeho povahy, mohla by ji síla, kterou v sobě měl, znervóznit. Jeho citlivost a zranitelnost ovšem už poznala a tak si dopřála potěšení z té příjemné chvilky.

Zvláštní zážitek, být tím, kdo poznává a prozkoumává a stanovuje hranice. Mělo to v sobě nezvyklou svobodu a nepodobalo se to ničemu, co dosud poznala. Nezažívala žádná bolestná muka nejistoty, kdy nevěděla, zda bude svého partnera přitahovat, nebo nudit. Žádná nervozita z toho, jak daleko nechat situaci zajít. Místo toho prožívala omamné vzrušení.

Jeho tmavé, kadeřavé vlasy ji lákaly, aby se jich dotýkala, a tak do nich trochu nemotorně zajela prsty. Pocítila, jak mu tělem znovu projelo zachvění, a její vlastní očekávání vzrostlo. Neotravuje se s ní, pomyslela si vítězoslavně. Její doteky v něm vzbuzují odezvu; zřetelně to vnímá!

Vlastně si ani neuvědomila, kdy vybízivě rozevřela rty. V jednu chvíli byla mezi jejich jazyky překážka, v druhou už prozkoumávala jeho ústa. Slyšela, jak někdo tiše zasténal, a následně si uvědomila, že to byla ona sama. Další zachvění, které pocítila, projelo jejím tělem, ne jeho. Tušení toho, co by mohlo přijít, nezvykle probudilo všechny její smysly.

Po dlouhou chvíli prozkoumávala jeho důvěrnou vůni a chuť a vůbec si neuvědomovala, že mu zlehka zarývá nehty do krku. S rozkročenýma nohama se opíral o zábradlí a ona se o něho opírala téměř plnou vahou. Stála mezi jeho stehny a přes tenkou látku šatů vnímala teplo jeho těla. Připadal jí tak vroucný a přitažlivý, tak vstřícný, a přesto nenáročný.

Nepřítomně si uvědomila, že se jí začíná zmocňovat dychtivost; dokonce žádostivost. Nutkání poznat intimněji a podrobněji jeho tělo bylo čím dál naléhavější. Nesmím mu nahnat strach, připomněla si. Nechtěla se dopustit ničeho, co by jejich zvolna se rozvíjející vztah pokazilo. Jejich jazyky si spolu pohrávaly, a když pronikl do jejích úst, znovu tiše zasténala, a tím ho pobídla.

Stisk jeho nohou jako by zesílil a silná ruka, kterou jí položil kolem pasu, sjela trochu níž na bok a jemně jej hnětla. Tabitha si však především uvědomovala, jak neuvěřitelně zkušeně ji líbá. Začalo ji pohlcovat to, co poznávala. Narůstající smyslnost, kterou zažívala, byla pro ni něco zcela nového. Především se to ale nesmí uspěchat.

„Tabby?” řekl zastřeně hlubokým hlasem, když váhavě odtáhla rty od jeho úst. „To je v pořádku, Deve,” hlesla trochu roztřeseně. „Vím, že to nabralo příliš rychlý spád. Neboj se, nepřipustím, aby se mi to vymklo z ruky.”

„Tabby,” začal opatrně, jako by shledával slova, která lze jen těžko vyslovit. „Tabby,

já…”

„Nic neříkej,” zarazila ho prosebně a přitiskla mu špičky prstů na ústa. V očích, jež na něho upírala, měla usměvavou vroucnost. „Neříkej to. Vím, že nás to oba překvapuje. Ani by mě nenapadlo zkazit to tím, že bych moc spěchala. Asi za to může ten měsíční svit a víno. Ani jeden z nás není zřejmě na milostná dobrodružství zvyklý!” Její usmívající se ústa ho vybízela, aby se té situaci, v níž se ocitli, zasmál spolu s ní. Dlouze se na ni stříbřitýma, neproniknutelnýma očima zahleděl. „Já tedy vůbec ne,” zamumlal nakonec.

„Já vím. Kromě jiného se mi právě tohle na tobě tolik líbí,” přiznala se mu poctivě.

„Opravdu?”

„No ano. Je mi, jako bych měla vedle sebe někoho, komu rozumím. Člověka, který

má stejné zábrany a podobnou nejistotu jako já. Stejné obavy.”

„Jaké obavy?” zeptal se temným hlasem a pracně polkl. Chudáček. To je z ní tolik

nervózní?

„Že vztah by měl něco znamenat; že je potřeba mít jistotu, že to není jen povrchní, než se tomu člověk poddá. Ach Deve, mám pocit, že tě tak dobře znám!” zvolala. „Máme toho tolik společného. Vím, že ani jeden z nás nestojí o nezávazný poměr. Není divu, že nezapadáme na lodi mezi ostatní. Jsme takový pár, který se dost liší a moc se sem nehodí, viď?”

„Svým způsobem.” Hlas mu zněl obezřetně a pozorně si prohlížel její obličej, který k němu zvedala. „Musím uznat, že ani jeden z nás zřejmě není docela ten typ, s jakým v reklamních brožurách výletní lodi coby s případným pasažérem počítají! Já jsem tady ze zřejmých obchodních důvodů. Proč ses na tu plavbu vypravila ty, Tabby?” „Myslím, že za to může moje představivost,” prohodila rozmarně. „Víš, představovala jsem si, jaká by asi byla plavba v Karibiku. Provoněné, teplé noci a slunečné dny plné exotických barev a vzrušení. Nevím, možná jsem si myslela, že se ze mě na lodi stane jiný člověk. Vím jenom jedno, že po tom, co jsem na palubě lodi strávila první den, uvědomila jsem si, že jsem pořád ten stejný člověk a ani deset dní na moři na tom nic nezmění.”

„Opravdu bys chtěla být jiná? Třeba jen na deset dní?” zeptal se mírně neutrálním tónem.

„Myslím, že každá žena, která se považuje za celkem průměrnou osobu, sní příležitostně o tom, že se z ní stane femme fatale, o tom, že prožije romantické dobrodružství. Nepředstavují si muži, že jsou někdo jiný?” Ta otázka ho zřejmě na chvilku zaskočila. Přes obličej mu přeletěl záhadný výraz. „Představují. Lhal bych, kdybych tvrdil, že ne. Poslední dobou jsem si občas přál, abych byl jiný.”

„Ach to ne!” skočila mu do řeči zaujatě. „To si nepřeju. Nechtěla bych, aby ses nějak změnil.”

„Líbím se ti takový, jaký jsem?”

„Velice.” Dotkla se špičkami prstů vrásek v koutcích jeho úst; bylo to podvědomé gesto, chtěla tak zaplašit nejistotu, kterou v něm vycítila. „Mně se velice líbí ten muž, jakým jsi, Deve Coltere. Nezměnila bych na tobě nic.”

Úkosem pohlédl na ebenovou vycházkovou hůl, zavěšenou na zábradlí. „Ani tu hůl?” Usmála se. „Jediný důvod, proč bych si možná přála, aby se to změnilo, je bolest,

kterou ti musela ta nehoda způsobit. Jinak ne, nijak zvlášť bych nechtěla, aby se to změnilo, když chceš znát pravdu. Ta hůl ti dodává určitou důstojnost, stejně jako šediny ve vlasech.”

„Neskonalé díky,” odtušil ironicky. „Šediny jsou znamením, že je mi skoro čtyřicet,

Tabitho.”

Přesunula špičky prstů od koutků jeho úst k jeho tmavohnědým, sem tam postříbřeným vlasům. „Mně se to líbí. Je to, jako by se ti v nich zachytilo měsíční světlo.”

„Myslím, že jsi přečetla moc románů, ale nestěžuju si,” řekl zastřeně. Už ji objímal v pase oběma rukama a ona pořád ještě stála mezi jeho rozkročenýma nohama. „Tak tady nás máš, dva lidi, kteří by si rádi prožili něco vysněného, a přitom jsme našli něco jiného, hmmm?”

„Tos řekl moc hezky,” zašeptala. Připadalo jí, že ji stiskl v pase pevněji. Nebo se jí to možná jenom zdálo.

„Jestli je tohle skutečnost, Tabby, tak jí dávám přednost před romantickým dobrodružstvím na širém moři,” řekl Dev chraplavě.

Zatajila dech a hlavou jí zavířilo, co všechno tím, co řekl, naznačil. „Já také, Deve. Byl to báječný večer. Jenom bych si přála, aby ses pořád ještě nemusel vzpamatovávat z toho, co se ti stalo na St. Regis.” „Je mi o moc líp,” ujistil ji rychle.

„Nemusíš přede mnou nic předstírat,” zasmála se. „To já tě viděla v té uličce, zapomněls? Moc dobře vím, že tě ještě musí bolet kdeco! A už je nepochybně načase, aby sis šel lehnout. Víš, co říkal doktor, máš hodně odpočívat.” Uvědomila si, co je její povinností, vyvinula se mu z objetí a vzala ho za ruku. Rozvážně zamířila ke vchodu ke spodním palubám. „Uložíš mě do postele, Tabby?” zeptal se a poslušně ji následoval.

Pokusila se analyzovat tón jeho hlasu, vrtalo jí hlavou, jestli si dělá nějaké naděje, nebo jenom žertuje. Pak ji napadlo, že ho možná bolí hlava. Možná ji oklikou žádá, aby mu namasírovala spánky. „Bolí tě hlava?”

„Ne, nebolí,” odpověděl automaticky a zamrkal, když se po něm pátravě ohlédla. Hlas se mu vytratil, jako by řekl něco, co nechtěl. Pak se rošťácky pousmál. „Ale bylo to moc příjemné, žes se mnou včera večer zůstala, dokud jsem neusnul.” „Nikdo nechce trpět o samotě.” Usmála se, když zamířili dlouhou chodbou lemovanou dveřmi do soukromých kajut. „Zůstala jsem s tebou moc ráda.” Ještě že si zřejmě myslí, že potom, co usnul, odešla. Byla ráda, že se jí to potvrdilo. Díky tomu bylo všechno mezi nimi mnohem snazší. Došli ke dveřím její kajuty. Zvedla k němu oči. „Tak tedy dobrou noc, Deve. Pěkně se vyspi.”

„Zavolám ti ráno před snídaní,” řekl rozvážně. „Tedy pokud bys chtěla, abychom spolu posnídali.”

Najednou se zatvářil znepokojeně a jí se ho zželelo. „Budu se těšit.” Potom, protože vůbec nepochybovala o tom, jak on to přijme, se znovu vytáhla na špičky a lehce mu přejela rty přes ústa. „Uvidíme se ráno,” řekla, a než stačil zareagovat, vešla do kajuty a zavřela za sebou. Její vlastní průbojnost ji stačila sama o sobě rozhodit. Co by to mělo za smysl, vyvést z míry ještě jeho?

Venku na chodbě Dev nasupeně hleděl na dveře kajuty, které se mu zabouchly před

nosem, a klouby prstů svírající prohnutou rukojeť hole mu zbělely. To snad není pravda! Tohle mu tedy dává zabrat víc, než očekával. Kolik si Tabby myslí, že v sobě ještě najde trpělivosti?

Znovu tlumeně zaklel a vykročil po chodbě k vlastní kajutě. Z téhle pitomé plavby zbývá ještě pět dní. Má pět dní na to, aby vymyslel, jak to zařídit, aby se slečna Tabitha Grahamova vemluvila k němu do postele. No, neměl bych si stěžovat, řekl si, když otevíral dveře svojí kajuty. Podívejme se na ten pokrok, který dnes večer udělal. Podařilo se mu tvářit se tak mile a neškodně, že nahoře na palubě skutečně převzala iniciativu. A když si pomyslí, že si předtím v salonu hodinu lámal hlavu jak to navléknout, aby ji mohl obejmout, a k smrti ji přitom nevyděsil! Ale klaplo to všechno jedna báseň, když ho příliš rychle odstavila. Zavřel za sebou dveře a odložil ebenovou hůl. Tabitha se nakonec ocitne v jeho posteli. Stačí, když si na ni trpělivě počká. Nemůže se vydat na mourovatou kočičku s puškou na slony. Zde je namístě obezřetný a citlivý přístup.

Zvláštní, řekl si, když zachytil v zrcadle odraz svého zachmuřeného obličeje, nikdy jsem se za citlivý typ člověka nepovažoval. Ale také se nikdy nesnažil zaujmout ženu, jako je Tabitha Grahamova. Chlap není zřejmě nikdy dost starý, aby si neosvojil nové triky. Pak se posadil na kraj postele a trhl sebou, prsty mu vyletěly k pohmožděným žebrům.

Možná že není moc starý na to, aby se na jistém poli naučil něco nového, ale nepochybně je příliš starý na to, aby se vracel k řemeslu, jímž se donedávna živil. Jak to, že se vůbec nechal od Delaneye uvrtat, aby vyzvedl tu zásilku na St. Regis? Za nemalých bolestí se svlékl a zalezl do postele a přál si, aby měl po ruce další láhev whisky. Bylo to skutečně o moc příjemnější, když se kolem něho točila Tabitha. Neměl tak rovnou prohlásit, že ho hlava nebolí. Bohužel to plácl bez přemýšlení, a když si tu taktickou chybu uvědomil, bylo už pozdě. Stačilo předem si to promyslet, a mohl ji mít teď tady a nechat se od ní hladit na čele.

Nadával si, že mu to dost rychle nemyslelo, natáhl ruku a zhasl světlo na nočním stolku. Potom jen tak ležel a okénkem kajuty vyhlížel do temnoty prozářené měsícem. Nemělo smysl, aby si něco nalhával. Tabitha nemá nejmenší představu, co je on za člověka. Přidělila mu úlohu podle svých představ. Pro ni byl jemný, zranitelný a citlivý. Přesně ten typ muže, kterého chce. Pokud si udrží rozvahu a nedopustí se v příštích pár dnech nějakých závažných přehmatů, vleze si mu na klín jako důvěřivá kočička. A potom on zjistí, co přesně je zapotřebí, aby začala příst. S tím pomyšlením zavřel oči a usnul. Nezůstal vzhůru dost dlouho, aby si položil otázku, proč je to tak důležité přimět Tabby, aby začala příst.

Podle podrobného rozpisu v brožuře měla výletní loď na příští den v programu odpolední zastávku na dalším méně známém ostrově. Tabitha se na to ohromně těšila. U snídaně o tom pořád povídala a rozplývala se nad tím, co stálo v denním lodním bulletinu.

„Tady stojí, že na západním cípu ostrova si založilo kolonii spousta umělecky založených přistěhovalců a že jsou tam cestující z výletní lodi vítáni,” informovala Deva nad čerstvou papájou.

„Mám to brát tak, že by ses do té kolonie ráda podívala?”

„To rozhodně! Nikdo neví, jaké roztodivné věci se tam můžou odehrávat.”

„Na to vsadím krk.” Uchechtl se.

„Já měla na mysli tvůrčí rozmanitost,” usměrnila ho.

„Já taky. Vyžeň hordu volnomyšlenkářských umělců na nějaký ostrov, a to teprve budou všichni koukat na to rozmanité tvůrčí úsilí.”

„Ty si ze mě děláš legraci,” vyčetla mu, ale pomyšlení, že s ní žertuje, jí pozoruhodně zvedlo náladu. To je přece známka dobrého vztahu, když si lidé dovolí navzájem si ze sebe jemně utahovat.

„Máš pravdu. Těším se stejně jako ty, že se do té kolonie podívám,” ujistil ji mírně. „Ještě trochu kávy?”

„Prosila bych.” Vtom svraštila čelo. „Opravdu se na ten výlet cítíš? Co dělají žebra?” „Trochu pobolívají, ale není to nic, co by mi mělo zabránit, abych tě doprovodil.” A také nezabránilo. Tabitha se během odpoledne několikrát ubezpečila, že se Dev nepřepíná, ale patrně byl schopný udržet tempo, které zvolila. Společně prošli malý obchůdek v umělecké kolonii, kde měli spoustu nejrůznějších předmětů, ať už vyřezávaných ze dřeva, či keramických nebo tkaných a Tabitha tím vším byla přímo unesená.

„Podívej na toho roztomilého draka, Deve,” zvolala nadšeně při pohledu na koberec na stěně. „U mě nad krbem se bude ohromně vyjímat.” Dev se na koberec zamyšleně zadíval.

„Opravdu se tváří, jako by hledal domov. Podívej se na ty jeho dojemně prosebné oči. Smůla, že má takové tesáky a ohnivý jazyk. Kdo by to s ním riskoval a pořídil si ho jako domácího mazlíčka?”

„Ale jdi, prosím tě! Já ano. Je úžasný. Vezmu si ho.” Začala stáčet koberec do ruličky. „A je dokonalou kopií německé bronzové sošky, kterou mám.” „Jak se draci dostali do bestiářů? Z pohádek?”

„Takhle naivní mniši nebyli.” Nakrčila nos. „Znali rozdíl mezi pohádkou a skutečným životem. Ne, pravděpodobně se tam dostali z popisů velkých hadů, jako jsou krajty. A na světě jsou další velcí plazi, které lze popsat jako draky. Když tak o tom přemýšlíš, není těžké představit si draky jako živé.”

„Jestli si ho tedy chceš vzít domů, moc rád bych ti ho koupil,” řekl Dev. „Abych ti nahradil tu malou dřevořezbu, kterou jsi zanechala na St. Regis.” „Ale to nevadí. To nemusíš,” vyhrkla, ta nabídka jí ale udělala radost. „I tak bych ti ji moc rád koupil, Tabby. Dovolíš mi to?”

Naklonila hlavu ke straně, když zaslechla v jeho hlubokém hlase náznak naléhavé prosby, pak se na něho oslnivě usmála, že přijímá. Opravdu jí to chtěl koupit. Jak by mohla odmítnout? Člověk jako Devlin Colter bude celý nesvůj při pomyšlení, že kvůli němu zanechala svoje suvenýry na St. Regis. Jaký je to jenom pozorný člověk! „To je od tebe moc milé, Deve. Jestli tedy opravdu chceš.” „Opravdu bych rád.”

Bezmocně pokrčila rameny, jako by chtěla říct, co mám s tebou dělat. „Tak tedy děkuju. Vzpomenu si na tebe vždycky, když se na něho podívám,” dodala s úsměvem.

„Copak má v sobě, že ti bude připomínat mě? Ohnivý dech, nebo ten nebezpečně vyhlížející ocas?”

„Myslím že oči,” řekla přemýšlivě a zrudla, protože si uvědomila, že je to pravda. Zářivě stříbrné oči naplněné jen stěží zamaskovanou zranitelností. Tohle viděla, když se zadívala Devovi do očí.

Toho večera znovu vplula do jídelny zavěšená do Deva a připadalo jí, že nikdy nehovořila tak pohotově a vtipně. Večer plynul a byl plný kouzla a chvějivého vzrušení. Dev musel něco z jeho magičnosti vnímat, protože jí připadalo, že je jí stejně zaujatý jako ona jím. Cokoliv udělala, přidával se k ní, ochotně měnil témata hovoru, k večeři si dal kambalu s okurkovou omáčkou, stejně jako ona, a trval na tom, aby sama vybrala víno.

Tabitha byla tak unesená tím vřelým, vzrušivým vztahem, který zřejmě mezi nimi vznikal, že si neuvědomovala čím dál častější pohledy, které po ní vrhal nejeden spolucestující. Její živost a jiskřivé vzrušení působily jako drobné zářící vábničky, jež často upoutaly pozornost ostatních. Avšak po tolika létech v roli spíš pozorovatele než toho, kdo je středem zájmu, nebyla Tabitha vybavena na to, aby tenhle druh rafinované mužské pozornosti rozpoznala.

Na druhou stranu Dev zjistil, že si vypěstoval, pokud jde o Tabithu Grahamovou, pestrou škálu nových instinktů. Když později seděl naproti ní v salonku, postřehl, že se blíží pohroma, dávno předtím, než se ocitla u jejich stolku. Rychle zhodnotil situaci, i když mu Tabitha právě začala vyprávět o bazilišcích. „Je to tvor, o němž se předpokládá, že dokáže zabíjet samotným pohledem,” švitořila a Dev při tom sledoval atletického, světlovlasého muže s ostře řezanými rysy, jak míří k jejich stolku. „Mohlo to být naprosto vymyšlené zvíře, které nemá žádný základ ve skutečnosti, ale někteří lidé upozornili, že tady mohlo jednoduše dojít k záměně s nějakými plazy, kteří plivají jed. Ti ubozí mniši, usazení u svých stolů a svědomitě sepisující bestiáře, neměli možnost si spoustu zpráv, které dostali o zvířatech ze vzdálených míst, ověřit, na to nezapomínej. I když údajně každý, kdo na baziliška pohlédl, omdlel, jedině lasičky na ně platily. Taková byla tehdy teorie.” Dev se pokusil nasadit baziliščí pohled, který namířil na světlovlasého muže, který teď stál přímo za Tabithou. Minulo se to účinkem, pravděpodobně proto, že muž měl oči jenom pro Tabby. Předtím vrhl krátký pohled na Devovu hůl a nepochybně zcela správně usoudil, že společenské možnosti staršího muže jsou omezené. A dnes večer hrála výtečná kapela. Dev věděl, že světlovlasý požádá Tabithu o tanec. „Dovolíte,” pravil muž s úsměvem, který pocházel přímo z kalifornské pláže. „Nezatančíte si?” Tabitha k němu zvedla překvapený, zmatený pohled. Než stačila odpovědět, otočil se cizinec k Devovi a chladně pokračoval: „Jistě vám nebude vadit, když si ji na chvíli vypůjčím.” Konec věty zůstal nevyslovený, ale Dev jej i tak slyšel. Tyji ostatně na parket pozvat nemůžeš. Proč bych ti ji neměl odvést? Ta nenucená výzva měla na Deva nečekaně prudký účinek. Běžně nebyl majetnický typ, a i kdyby byl, znal už Tabithu natolik dobře, aby věděl, že má daleko do ženy, která staví jednoho muže proti druhému, když se jí k tomu naskytne příležitost. Tabitha by přece nevěděla, jak se tahle hra hraje. To vědomí ovšem nijak neoslabilo jeho čistě mužskou reakci na toho blonďatého plážového povaleče. „Co jste říkal?” zeptala se Tabitha a pohlédla na cizince se zmatkem ve velkých, teple hnědých očích.

„Ptal jsem se, jestli byste si nechtěla zatančit. Mimochodem, jmenuju se Steve. Steve

Waverley.” Obšťastnil ji dalším zářivým úsměvem, sebedůvěra z něho přímo sálala. Ohodnotil Tabithina společníka a usoudil, že z téhle strany mu žádné nebezpečí nehrozí.

„Ach,” hlesla Tabitha a vyznělo to poněkud nervózně, nicméně potěšené. „To je od vás moc milé, ale já bohužel nejsem nijak zvláštní tanečnice. Víte, nechodila jsem moc tančit. A právě jsem tadyhle Devovi vyprávěla o bazilišcích. A lasičkách.” „Lasičkách?” Úsměv cizinci maličko zakolísal, jak se snažil pochopit, kudy se konverzace ubírá.

„Použijete lasičky, abyste se zbavil bazilišků,” vysvětlila mu dobrosrdečně. „Nemusely to samozřejmě vždycky být lasičky. Existují určité teorie, že je zaměnili za promyky indické, které se opravdu umějí s hady vypořádat. A protože bazilišek může mít podobu hada, dává to smysl, že promyky mohly.” Přerušilo ji zdušené zasténání z druhé strany stolku. Okamžitě se otočila a starostlivě svraštila čelo. Dev se na ni co nejstatečněji usmál. „Promiň, miláčku. Zase se mi ozvala žebra. Víš, že doktor říkal, že mě budou pár dní bolet.” Opatrně si zasunul ruku pod sako a ohmatával si zhmožděnou hruď. „A obávám se, že všechna ta dnešní námaha zrovna moc neprospěla mojí noze. Trochu mě pobolívá. Ale nedělej si starosti, jenom si vezmu nějaký aspirin, zatímco si půjdeš zatančit s panem Waverleym. To a pár skleniček k tomu tu bolest možná utlumí.” V mžiku byla na nohou, obešla stůl, vzala Deva za paži a Steva Waverleyho úplně pustila z hlavy. „Nebudeš tady přece sedět a házet do sebe aspirin a alkohol! To jsou hloupé nápady. Potřebuješ víc odpočinku na lůžku. Neměla jsem tě odpoledne do té umělecké kolonie vůbec táhnout. Jak jsem mohla být tak bezohledná. A teď tě ještě takhle dlouho zdržuju od spaní. Pojď, Deve. Doprovodím tě ihned do tvé kajuty!” Dev si nechal pomoct ze židle, pevně obemkl prsty držadlo hole a mírně se usmál na svého soka. „Omluvíte nás, Steve?”

Tabitha si zřejmě najednou vzpomněla, že tam Waverley postává. „Ach ano, omluvte nás, prosím, pane Waverley,” pravila s okouzlujícím úsměvem. „Víte, Dev se pořád ještě uzdravuje z té hrozné události na St. Regis. Potřebuje hodně odpočívat. Uvidíme se později,” dodala a bylo znát, že je myšlenkami jinde, když uchopila Deva za paži a vedla ho ze salonu.

Už byli téměř u dveří, když se Dev trochu odtáhl. „Chviličku, drahoušku, zapomněl jsem zanechat spropitné. Počkej tady, jsem hned zpátky.” „Mohla bych ty peníze odnést ke stolu sama,” nabídla se upřímně. „To je v pořádku. Jsem tu za minutku.” Konejšivě ji pohladil po ruce a otočil se zpátky do salonu, kde byla hlava na hlavě. Se zdvořilou rozhodností a s pomocí hole si prorazil cestu mezi tanečníky až ke stolu, kde sám seděl Steve Waverley. Když k němu Dev přistoupil, zvedl Waverley udiveně pohled. „Poslyš, kamaráde,” spustil Dev protáhle mrazivě zdvořilým tónem, který mu okamžitě zjednal naprostou Waverleyho pozornost. „Musíme si vyjasnit jistou maličkost. Čistě aby nedošlo k nějakému nedorozumění, ta dáma je soukromý majetek. Ještě jednou se k ní přiblížíš, a rozeberu tě na kusy. Na palubě téhle lodi je spousta jiných a exotičtějších ženských. Od mojí kočičky se drž pěkně dál.” Pohledný Waverleyho obličej zaznamenal škálu

výrazů, jak rychle hodnotil situaci. Deva potěšilo, že se mu nakonec usadila v očích

ostražitost. Spokojeně přikývl a nepocítil nejmenší výčitky svědomí, že využil mnohaleté tvrdé zkušenosti a rozhodnou mužskou sebejistotu, aby zahnal svého mladšího protivníka do kouta. Moc dobře věděl, že umí nahnat hrůzu, když se k tomu rozhodne, a dnes večer se mu zachtělo přesně takhle zapůsobit: vypadat hrozivě a nebezpečně.

„Dobrou noc, pane Waverley,” zamumlal arogantně a se suverénní sebejistotou se

otočil zpátky ke dveřím. Měl co dělat, aby mezi poskakujícími tanečníky uviděl

Tabithu, která ho netrpělivě a rozčileně hledala pohledem. Nanejvýš spokojeně se v

duchu usmál. Když ho ovšem Tabitha zahlédla a vykročila, aby ho znovu uchopila za

paži, neopomněl vpravit do svého úsměvu náznak statečného utrpení.

„Nechals tam spropitné?” zeptala se zdvořile a vedla ho ze dveří.

„Nechal,” zamumlal s velkým uspokojením.

„Určitě to ocení.”

„V to mohu jenom doufat.”

„Co dělá noha?” zeptala se, když se jí víc opřel o paži.

„Mrzí mě to, ale bolí,” připustil. Nebyl to bohužel jenom trik. Ta zatracená noha ho dnes večer trochu pobolívala. A když už na to přišlo, tak žebra také. Čtyřicet let může člověku přinést dost zkušeností a sebedůvěry, aby zastrašil mladší protivníky, ale rovněž to znamená méně příjemnou odměnu v podobě utržených ran, které s sebou všechny ty nashromážděné zkušenosti nesou.

Všechno to nepohodlí nicméně stálo za to, když viděl tu vřelou starostlivost v Tabbyiných očích, jak ho vedla do jeho kajuty. Cítil na paži její lehký dotek a vnímal všechnu tu ohleduplnost a něžnost, kterou mu chtěla poskytnout. Večer se vyvíjí velice dobře, usoudil. Opravdu, neobyčejně dobře.

„Moc tě ta noha bolí?” zeptala se rozčileně, když otevřela dveře jeho kajuty. „Už to bylo lepší,” odpověděl ponuře.

Skousla si spodní ret a pak váhavě nadhodila. „Podívej, co kdyby ses převlékl do županu nebo tak do něčeho a já bych ti tu nohu namasírovala? Pomohlo by to? A mohla bych ti taky dát na žebra obklad, kdybys chtěl.”

Spokojeně si povzdechl a vynasnažil se, aby to vyznělo jako potlačované bolestné zasténání. „To by bylo úžasné, Tabby. Jak ti jen poděkuju?” Odložil ebenovou hůl ke stěně a opřel se rukou o dveře koupelny, aby neztratil rovnováhu. „Převléknu se a hned jsem zpátky,” řekl poklidně. Byl pyšný na vyrovnaný tón svého hlasu, zvláště proto, že se mu začínala bouřit krev v žilách.

Když se o pár minut později vynořil z koupelny, čekala na něho. Měl na sobě jenom plážovou osušku, kterou si ledabyle omotal kolem pasu. Neuniklo mu, jak rozšířenýma očima utkvěla na jeho holé hrudi, než rychle zvedla pohled k jeho obličeji. „Promiň,” usmál se nenucené. „Nemám župan.” „Aha. To nic, natáhni se na postel a ukaž mi tu nohu. Ještě ti přinesu obklad na žebra,” vyhrkla horlivě a těkala pohledem všude možně, jen aby se nemusela dívat na jeho polonahé tělo.

Ztěžka dosedl na postel, kterou už mu rozesílala, a s pochopením ji pozoroval, jak spěchá do koupelny pro mokrý ručník a snaží se neznervóznět. Moc se mu zamlouvalo, jak ji jeho téměř nahé tělo přivedlo do zmatených rozpaků. Začíná mě čím dál víc brát na vědomí, uvědomil si. Je to jen otázka času.

Pečlivě si upravil přikrývku, aby ho co možná nejvíc zakrývala, a Tabitha se konečně usadila, aby ho namasírovala.

Při prvních dotecích jejích jemných prstů zavřel oči a pomalu vydechl. To bude

zapeklitá situace, řekl si; na jednu stranu ho vzrušuje, na druhou mu přináší úlevu.

Věděl ovšem, který pocit převládne. Jeho tělo už začalo reagovat.

„To je tak příjemné, Tabby,” řekl zdušené, jak ho masírovala. „Mnohem lepší než

aspirin.”

„Jak sis poranil tu nohu, Deve?” zeptala se tiše, jako by měla obavy, že naruší jeho soukromí, ale nedokázala už déle tu otázku odkládat.

„Před pár lety jsem měl nehodu. Uhnul jsem doleva, místo abych uhnul doprava,” odpověděl co možná nenucené. „Stalo se ti to na lyžích?”

„Ne, hmm, autonehoda to byla,” opravil ji automaticky. Teď už by to měl mít v krvi. Vyprávěl to už mnohokrát. „Pořezalo mě roztříštěné sklo.” „Ano, vidím jizvy,” zašeptala a opatrně mu hnětla svaly kolem kolena, kde dosud byly následky nehody patrné. Zaslechl v jejím hlase něhu a v duchu se usmál. Bylo to tak příjemné nechat se od ní obskakovat. Kdo by si po všech těch létech pomyslel, že zjistí, že se chce nechat obklopit ženskou něhou a péčí? V minulosti mu vždycky připadalo víc než dostačující obstarat si čas od času partnerku do postele. Není to jenom její pozornost a soucit, co se mi tak moc líbí, přiznal si poctivě. Líbí se mi rovněž role, kterou mi přisoudila. Moc se mu zamlouvalo být takovým mužem, jakého obdivovala. Tabby připadal inteligentní, dobře se jí s ním hovořilo, připadal jí zcestovalý a džentlmen každým coulem. V její společnosti se opravdu cítil jako kultivovaný, laskavý podnikatel, který se vydal na výletní plavbu pro potěšení, stejně jako z obchodních důvodů. Dobré nebe! Úplně by se zděsila, kdyby věděla, jaké spropitné zanechal dnes večer v salonu.

Waverley si to ale zasloužil. Dev si Tabby objevil sám a ať se propadne, jestli dopustí, aby se vynořil jiný chlap a vzal mu ji právě ve chvíli, kdy už ji má skoro v posteli.

Vlastně právě teď u něho na posteli sedí. Cítil, jak mu upravuje teplý obklad na hrudi. „Je to lepší?” zeptala se po chvilce.

„Mnohem lepší. Jsi rozená ošetřovatelka, Tabby. Pravděpodobně ses minula povoláním, když sis zařídila knihkupectví.”

Oči měl dál zavřené a uvědomoval si, že se ho teď dotýká nějak nemotorně. Došlo mu, že se ho chce dotknout důvěrněji, a neví na co se vymluvit, aby to mohla udělat. Možná by měl znovu předstírat, že usnul. Kdyby ji dokázal přimět, aby si dnes večer vedle něho lehla, tak je ruka v rukávě, tím si byl jist. Zkusmo zívl. „Musíš být úplně vyčerpaný, Deve. Dokážeš usnout, když tě ta noha tolik bolí?” „Teď už mě zdaleka tolik nebolí,” odpověděl čím dál zastřenějším hlasem, ale neměla to na svědomí jenom únava. Kolik toho ještě dokáže snést? Kdy si ona uvědomí, jak na ni jeho tělo reaguje? Zatraceně, byla přece vdaná. Bez ohledu na to, jaký byl její manžel v posteli budižkničemu, musí Tabby vědět, kdy začíná být muž vzrušený! Možná by ji měl bez dalšího popadnout do náruče. Zatraceně, čekal snad už dost dlouho, ne? Byla tak blízko a dobře věděl, že ho jako muže vnímá. Jestli se ale ještě dokáže nějakou dobu ovládat, převezme iniciativu ona a on nebude

muset riskovat, že jí pokazí představu, kterou si o něm udělala jako o ostýchavém, zranitelném džentlmenovi. Pod pokrývkou sevřel ruku v pěst. Jak dlouho ještě? Vycítil její vzrůstající rozčilení. Její vlastní nastraženost, která se projevovala v jejím doteku. Slyšel, jak zrychleně oddechuje, a i když měl oči nadále pevně zavřené, v duchu viděl, co to provádí s jejími půvabnými prsy. Jak vedle něho seděla na posteli, tiskla se mu oblým stehnem ke stehnu a měl co dělat, aby odolal a nepoložil na tu vábnou křivku ruku.

Když se nad ním sklonila, aby mu upravila přikrývku, zadržel dech. Možná že teď. Včera večer našla dost odvahy, aby ho políbila na dobrou noc. Jestli to znovu zkusí dnes večer, sevře ji v náručí a stáhne na postel. V hlavě mu vířilo, co udělá dál. Bude to snadné se na ni překulit, uvěznit ji pod sebou a umlčet její protesty polibkem. Ne, víc už nemůže čekat. Až se k němu skloní, aby ho políbila na dobrou noc, riskne, že ztratí pověst džentlmena, a popadne ji do náruče. Chlap nemůže čekat věčně, krucinál.

„Dobrou noc, Deve. Uvidíme se ráno u snídaně.” Najednou byly její ruce pryč. Prudce otevřel oči. Došlo mu, že žádný polibek na dobrou noc nebude. Než dokázal připadnout na něco, co by řekl, byla už skoro ze dveří, a pak už bylo příliš pozdě. Vzápětí za ní dveře zaklaply.

„Zatraceně, zatraceně!” zaklel se stisknutými zuby a bezmocně zabušil pěstí do polštáře. „Čert aby to vzal! Co se pokazilo?” Připadalo mu, že ho noha bolí víc než kdy jindy.

V CTVRTÁ KAPITOLA

Tabitha věděla přesně, co se stalo. V klíčové chvíli ztratila nervy, a protože byl Dev příliš ostýchavý a přecitlivělý, aby převzal iniciativu, propásla vhodný okamžik. Zpropadeně!

Vrátila se do své kajuty, přecházela po malé místnůstce a přemýšlela, co by se stalo, kdyby připustila, aby se masáž změnila v milování. Byla si skoro jistá, že by ji Dev neodmítl. Připadalo jí, jako by se pod jejíma rukama jeho tělo napínalo a tuhlo, místo aby se uvolňovalo, a mohlo to mít jenom jeden důvod. Podařilo se jí ho vzrušit. Chudáček. Muselo mu vrtat hlavou, jaké má ona úmysly!

Poctivě řečeno, jaké vlastně měla úmysly? Určitě si dnes večer neusmyslela, že Deva svede. Především jí dělaly starost jeho pohmožděná žebra a bolavá noha. Postupem času jí ale nějak došlo, co se to s nimi oběma děje. A ztratila nervy. Vědomí, že se navzájem přitahují, jí otřáslo mnohem víc, než by čekala. Vždyť byla vdaná! Avšak lekce, které jí uštědřil manžel, jemuž připadala nudná a k ničemu, v sobě měla tak zakořeněné, že se jich nedokázala tak lehce zbavit. Bylo těžké uvěřit,

že konečně našla muže, jemuž připadá zajímavá.

V tolika ohledech je stejný jako já, pomyslela si. Možná je svým způsobem dokonce ještě rezervovanější a zranitelnější. Vždyť navíc k nešťastnému manželství ho potkala ještě ta hrozná autonehoda. Viděla, jak se během prvních dnů plavby držel stranou a vůbec se k ostatním účastníkům plavby nepřibližoval.

Ano, pokud jde o vztahy, je mnohem opatrnější než já, usoudila, a to znamenalo, že zůstává na ní, aby jejich báječný vztah pěstovala.

Jinak řečeno, pokud existuje naděje, že by mezi ní a Devem Colterem mohlo vzniknout něco smysluplného, bude to muset vzít do rukou sama a svést ho. On je zkrátka příliš nejistý a bezbranný, aby do toho šel jako první. Promyšleně svést muže? Ona, která nikdy neměla důvod se považovat ani za smyslnou, ani za neodolatelnou ženu? Jejíž manžel jí dal jasně na srozuměnou, že v posteli není nic moc?

Dev Colter ale není její manžel. Liší se od Grega jako noc a den. Dev by v posteli neočekával žádnou akrobatku. A navzdory jeho váze a fyzické síle věděla, že by byl něžný a nekonečně jemný milenec. Možná milenec, který by ji nechal, aby sama zjistila, jestli je nějaká naděje na to, aby se projevila smyslná stránka její povahy -aby uskutečnila to, o čem snila.

„Jen si to řekni na rovinu, ženská,” vynadala si do zrcadla, „začínáš být do toho chlapa zamilovaná. A to jsi zrovna ty tvrdila, že by ses nikdy nezapletla do milostného vztahu na výletní lodi!”

Má nechat tohohle báječného muže jen tak zmizet ze svého života a nevynaložit úsilí, aby mezi nimi vzniklo mnohem pevnější a trvalejší pouto? Co by se bývalo stalo, kdyby poslechla své instinkty a dnes večer se ho dotkla mnohem důvěrněji? Co kdyby ho bývala zkusila znovu políbit? Zareagoval by vstřícně? Jednat s v podstatě stydlivým mužem má své výhody, ale i své nevýhody, usoudila nevesele. Udělat konečné rozhodnutí zůstalo na ní.

Do konce plavby zbývalo už jen pár dní. Tak málo času! Jestli chce něco podniknout, tak to musí být brzy. Rezolutně vystrčila bradu a změřila si svůj odraz v zrcadle. Hrom do toho, začíná být zamilovaná, poprvé v životě opravdu zamilovaná. Nechá si svojí přirozenou stydlivostí a váhavostí zničit jedinou příležitost? Ale záměrně se chystat, že svede muže?!

Zdrceně zakvílela a klesla na postel. S bradou v dlani přemýšlela o tom, jakou nehoráznost to chce udělat. K tomu všemu existuje značné riziko, že si všechno úplně špatně vykládá. Možná se o ni Dev vůbec nezajímá. Ach bože. To by bylo strašné, kdyby ho dostala do trapné a neudržitelné situace, kdyby se ho snažila svést, a on neměl zájem! Ponižující situace!

Jinou možností bylo vrátit se do Port Townsendu a dál usedle pracovat v knihkupectví, aniž by se kdy dověděla pravdu o citech, které k ní chová on. Věděla ovšem, že by si svoji zbabělost nikdy neodpustila. Nicméně svést draka je nebezpečný úkol. Necítila se moc dobře vybavená na to, aby se toho zhostila. Znovu zasténala, hodila sebou zpátky na polštáře a upřela pohled do stropu. Když usínala s myšlenkami na bezprostřední budoucnost, rozčilení a nejistota ji neopouštěly. Jako by se celý její život soustředil do rozhodujícího bodu a na ní zůstalo zvolit konečnou cestu. Ode dne, kdy se rozhodla, že se sama pustí do podnikání, nebyla tak napjatá.

Chtělo to hodně odvahy vzít na sebe příští ráno pestrobarevný kaftan a neobléknout si podprsenku. Rozčileně stála před zrcadlem a hodnotila, jak to vypadá. Není na to, aby chodila bez podprsenky, trochu při těle a už moc stará? Na druhou stranu je tohle tyrkysové a červené oblečení tak volné, že si Dev nemusí ani všimnout, že pod ním nic nemá!

Otázka zněla, jestli by Deva zaujala plná křivka jejích ničím nespoutaných ňader, pokud by si toho všiml. Bubnovala prsty na stolek a váhala. Možná vypadá líp s podprsenkou. Ne, nebude se hrbit ani to jinak zastírat, vždyť skoro každá žena na lodi se obléká docela bez zábran. Krátce přikývla, rozhodla se, že podprsenku vynechá. S pocitem, že je nesmírně odvážná a osvobozená, si učesala hřívu hebkých vlasů a vyhrabala zpod postele sandály. Pěkně jedno po druhém. Nejdřív přijde na řadu snídaně bez podprsenky.

Právě si zavazovala sandály, když se ozvalo zaklepáni na dveře. Zhluboka se

nadechla a šla otevřít s tak nenuceným úsměvem, jak jen bylo možné.

„Dobré ráno, Tabby,” spustil Dev mírně, když otevřela. „Přišel jsem se podívat, jestli

už jsi připravená, abychom šli na snídani.” Jako by před deseti minutami stál u ní v

kajutě a sledoval, jak se obléká, bleskově přejel stříbřitýma očima po živůtku jejího

kaftanu.

„Mám hrozný hlad,” řekla a hbitě vyšla na chodbu, aby neztratila odvahu. Ach bože! Všiml si toho. Byla si tím naprosto jistá. Jak zareagoval! „Jak se dnes ráno cítíš?” vzpomněla si.

„Velice odpočatý,” řekl zvolna a uchopil ji za paži stiskem, který jí připadal mnohem intimnější než obvykle. Vždycky se hřbetem ruky ze strany dotkl jejího prsu, když ji bral za paži, nebo si to jenom dnes ráno víc uvědomuje, protože je zde o jednu překážku míň? „Už je to tak, že když mě uložíš do postele, vždycky spím dobře,” pokračoval bezstarostně.

Jako by na něco čekal. Vycítila, že okolkuje, a najednou jí to došlo. Přemýšlí, jestli by ji měl políbit na dobré ráno, nebo ne. Cítila se mnohem sebejistější, když jí s podprsenkou přálo štěstí, a tak se usmála a zlehka mu položila ruku na rameno. Pak mu lehounce přejela rty přes ústa. „To jsem ráda,” zamumlala.

„Že dobře spím, potom co mě uložíš do postele? To já taky.” Když poodstoupila, sklonil hlavu a polibek jí oplatil. Tentokrát byl dotek jejich rtů delší a vřelost, kterou v sobě měl, přetrvávala ještě dlouho potom, co polibek skončil. To přivítání naznačilo začátek dne a prosluněné hodiny ubíhaly za rychle vzrůstající oboustranné důvěrnosti. Dev je zřejmě víc než ochotný nechat se vést po cestě rozkoše, pomyslela si se sarkastickým humorem, když se odpoledne vedle něho natahovala na lehátko u bazénu. Možná je ostýchavý, zájem ovšem má!

„Nechtěl by sis trochu zaplavat,” zeptala se nezávazně. Oba se převlékli do plavek a ona zabloudila pohledem k trojúhelníku chlupů na jeho hrudi. Obvazy si sundal a Tabitha několikrát zalétla pohledem k místu, kde mu špička toho trojúhelníku mizela v přiléhavých plavkách.

„Docela ano. Jak vypadají ty modřiny?” Sjel si pohledem po hrudi, a tím jí víceméně poskytl možnost, aby učinila totéž.

„Mnohem líp,” vyhrkla. Ach bože, ten má ale pevné tělo. Pevné, štíhlé a nádherně

vypracované. Toužila po zámince, aby se ho mohla dotknout. „Ještě pořád jsou trochu znát, ale rozhodně se to hojí,” pokračovala a natáhla prsty k jeho potlučeným žebrům. Pokožku měl prohřátou sluncem. Zvedl pohled a vpil se stříbřitýma očima do jejích a ona zapomněla odtáhnout ruku.

Beze slova jí přikryl ruku dlaní a krátce si ji přitiskl k hrudi, pak ji pustil a zvedl se. „Kdo bude druhý, platí dnes večer pití,” oznámil vesele. Vyrazil na tu krátkou vzdálenost ke kraji bazénu bez pomoci hole.

Kulhání bylo značně patrné. Nicméně mu to pohyb rozhodně úplně neznemožnilo! „Hej!” zvolala Tabitha, když uviděla, že je pozadu. „To není fér. Nečekala jsem to.” Vrhla se do vody dvě vteřiny po něm. Hned se vynořila a uviděla ho, jak se na ni směje. „Na údajně zraněného muže, který očividně kulhá, se pohybuješ strašně rychle,” vyčetla mu.

„Člověk toho dokáže hodně, když je výzva dostatečná. Na kočičku snášíš vodu velice

dobře.”

„I tak si myslím, že bychom měli závodit znovu. Zasloužím si náskok, protože jsem slabší pohlaví a tak vůbec.”

„Ani by mě nenapadlo zvrátit pokrok, kterého dosáhlo ženské hnutí.” Zářivě se usmála. „To je od tebe velice šlechetné. Zkusíme si, jak to sedí!” Zaskočila ho nepřipraveného a podařilo se jí strčit ho do vody. Zajel pod hladinu jako nic, ale stačil ji chytit za zápěstí a stáhnout s sebou.

Na okamžik se všechno změnilo v najednou tichý, vodní svět. Nedokázala odolat, sebrala odvahu a nechala se vodou unášet, až se jejich těla ocitla vedle sebe, a pak ho se zavřenýma očima políbila na pevnou křivku hrdla. Zajel jí prsty do vlasů a přidržel jí hlavu, aby nemohla ústa odtáhnout. Jejich nohy se propletly, jak vzrušující! Byl to okamžik kouzelné, nepopiratelné vášně.

Kouzlo skončilo ve chvíli, kdy jí došel vzduch v plicích. Uvědomila si, že začne polykat vodu, váhavě se vyprostila a vynořila se. Automaticky přeletěla pohledem tváře nejbližších opalujících se lidí. „Máš strach, že si toho mohl někdo všimnout?” zeptal se tiše Dev, který se vynořil vedle ní. „Neměj obavy. Budou si myslet, že jsi mořská panna.”

Tabitha zamrkala, aby dostala vodu z očí. „To jsou nebezpečné bytosti, mořské

panny,” prohodila lehkovážně a pustila se ke kraji bazénu. Doufala, že si nikdo těch

jejich malých hrátek nevšiml, ale těžko říct. Pořád se ještě svádění nepřizpůsobila.

„Proč jsou nebezpečné?” zeptal se Dev a vznášel se vedle ní na vodě.

„O námořnících, kteří zaslechnou na moři jejich volání a vydají se za nimi, už nikdy

nikdo neuslyší,” odpověděla temně. „Přivábí je do neštěstí.”

„Myslel jsem, že dámy, které lákají námořníky ke smrti, jsou Sirény,” namítl se

smíchem. Líbil se jí jeho smích, moc, moc se jí líbil.

„No, v různých bestiářích se najde záměna mořských panen za Sirény. Nemůžeš mít písařům za zlé, že si je popletli. Všichni se ovšem shodli na jednom, že je zapotřebí mít se před nimi na pozoru. Ve skutečnosti je v textech spousta všeobecných varování ohledně žen. Samičky různých druhů jsou často poměrně nebezpečné.” Oslnivě se usmála.

„Víš, jací lidé jsou, když se mají poučit z historie,” řekl tiše chraplavým hlasem. „Mají ošklivý zvyk zapomínat na poučení z minulosti, bez ohledu na to, kolikrát se

opakovala.”

Zatajila dech a vzedmula se v ní vlna vzrušení. „Znamená to, že budeš hluchý ke všem varováním ohledně Sirén, mořských panen a harpyjí?” „Znamená to, že od mourovaté kočičky se nemám čeho bát,” opravil ji a stříbřité oči mu ve slunci jiskřily.

Pátravě se mu zadívala do obličeje, neboť si nebyla jistá, co jí tím vlastně sděluje. „Ne,” musela připustit. „Pravděpodobně ne. Ale sám jsi říkal, že člověku, který mourovatou kočku nikdy neviděl, by mohla připadat velmi neobvyklá.” „To ano,” odpověděl rozmarně. „Neobvyklá a okouzlující a velice půvabná.” „Nebezpečná ale ne?” „Tím si ještě nejsem jist.”

Šlapala vodu a dlouze při tom na něho hleděla. Pak se rozhodla. Takže není nebezpečná? Zlehka ho uchopila za kluzká ramena a přitáhla se blíž. Ani se nepohnul. Pravděpodobně si myslí, že ho chci znovu políbit, pomyslela si Tabitha šelmovsky. Věděla, že se mu její polibky začínají líbit.

Rozvážně sklonila hlavu a jemně se mu zahryzla do nahého ramene. „Au!” Polekaně se odtáhl.

Nepustila ho. Vemlouvavě se na něho usmála. „Rozhodla jsem se, že se mi nelíbí označení ,není nebezpečná’.”

Měřil si ji s náznakem obezřetnosti. „Aha. Ehm, tu chybu už neudělám.” „To je dobře.” Pustila ho a začala znovu plavat ke kraji bazénu. „Nemáš hlad? Je skoro čas na čaj a koblihy.” Teď už je úplně popletený, pomyslela si blaženě, dokonce jsem i trochu upoutala jeho zájem. Neunikl jí přemýšlivý záblesk, jenž se mu mihl v očích. Je to opravdu delikátní hra, tohle svádění muže. Člověk musí být tak opatrný, aby nezašel příliš daleko a oběť nezastrašil, přesto nemůže dlouho váhat, jinak by se ničeho nedosáhlo!

Až když vyšli z jídelny a zamířili do jednoho z lodních salonů, připomněla si Tabitha dva rafinované kroky svádění: alkohol a slovní narážky.

Až dosud šlo všechno moc pěkně, řekla si a pronikavě si uvědomovala Devovu ruku, kterou jí položil na záda. Po celý večer hledal jednu záminku za druhou, jen aby se jí mohl dotýkat, a ona ho v tom povzbuzovala. Měla na sobě krátké rozevláté šaty, volné, ale z velice tenké bavlny v syté, korálově červené barvě. Podprsenku znovu zanechala v kajutě. Zvláště si uvědomila, že ji nemá, když jí večerní vánek na palubě přitiskl tenkou látku korálově červených šatů k tělu.

Celkový účinek byl o trochu silnější, než zamýšlela. Uvědomila si to, když pohledem utkvěl téměř lenivě na obrysu jejích ňader. Naštěstí zakrátko přešli do zšeřelého salonku, a než si našli stůl, stačila se Tabitha vzpamatovat. Alkohol a slovní narážky. Pití a erotický rozhovor.

Uvážlivě se rozhodla, že zařídí, aby se Dev Colter dostal maličko do nálady. Jen tak, aby se trochu otupila jeho přirozená rezervovanost džentlmena. A potom se s ním začne bavit o sexu.

„Nezapomeň, že dnes večer platím pití já,” řekla vesele, když se posadili. „I když mám velké výhrady, jak závod u bazénu proběhl, prohrála jsem. Nepřipustím, aby se o mně říkalo, že nedovedu přijmout porážku!” Usmála se na blížícího se stevarda. „Dáme si dvakrát gin s tonikem. Dvojitý.”

„Dvojitý?” zopakoval stevard zdvořile.

„Dvojitý,” pravila pevně a pak zaměřila úsměv na dost nastraženého Deva. A teď přijde lechtivá konverzace. „Vyprávěla jsem ti už, jak velice se písaři, kteří bestiáře sepisovali, zajímali o milostné rituály různých zvířat?” Zamrkal. Dlouhé tmavé řasy se krátce sklopily a pak odhalily zdvořile zaujatý stříbřitý pohled. „Ne, myslím, že nevyprávěla. Velmi se o to zajímali, říkáš?” Odkašlala si. Začala si s tím a teď to určitě nevzdá. Jakmile jim přinesli pití, pustila se do přednášky o sexuálních zvycích středověkých zvířat. „Víš, slony považovali za nesmírně cudné. Tak cudné, že sloní pár musel rozžvýkat kousek mandragory, aby překonal přirozenou ostýchavost ohledně sexu.” „Mandragory?”

„Hmmm. Nejspíš si písaři mysleli, že posloužila jako afrodiziakum.”

„Docela jako když si dnešní dvojice dá pár skleniček, než si vyzkouší, na co má ten

druhý chuť?” prohodil s mírným zájmem.

Poněkud ostře se na něho zadívala, pak se uvolnila. Vypadalo to, že ho rozhovor opravdu zajímá. „No ano, vlastně ano. Asi je to dobrý příměr.” Pátrala v paměti po další informaci. „Mysleli si, že potence koně se omezí, když se mu ustřihne hříva,” pokračovala živě.

„Budu to mít na paměti, až půjdu k holiči.”

Na chviličku svraštila čelo a pokoušela se odhadnout, jestli si dělá legraci nebo ne. „Pro mužské jedince v této věci v textech nic nestojí,” odtušila suše. „Aha. Jaké další zajímavosti jsi z bestiářů posbírala?” Lokl si ze své sklenice a vyčkávavě na ni hleděl.

„Tak třeba že supi se zřejmě sexem nezabývají,” prohodila s úsměvem. „Žádný sex u supů?”

„Domnívali se, že samice supa zkrátka porodí, kdykoliv ji to napadne.” To nevyznělo zrovna eroticky. Na co ještě by si tak vzpomněla. „Zmije podle nich používaly zvlášť násilnickou metodu rozmnožování. Po spojení ukousla samička samečkovi hlavu.” „Nevadilo by ti, kdybych si objednal ještě skleničku? Náš rozhovor začíná být poněkud příšerný.”

Napřímila se a dala znamení stevardovi.

„To ne. Já ti objednám. Pořád ještě splácím prohru, jestli jsi nezapomněl. Dáme si to ještě jednou,” oznámila stevardovi. „Opět dvojité, madam?”

„Ano, prosím.” Vrátila se ke své přednášce. „Kde jsem to přestala?” „Samička zmije myslím ukousla samečkovi hlavu,” připomněl jí jemně. „Ach ano. No, jestli tě to nějak utěší, mniši, kteří bestiáře sepisovali, takové praktiky neschvalovali. Vytěžili z toho pár řízných ponaučení a rozšiřovali je pro, ehm, mravní povznesení lidských samic.” „Ponaučení jakého druhu?”

Přepadly ji chvilkové rozpaky, které překonala dalším douškem ze svojí sklenice. Předklonila se a významně ztišila hlas. „Důrazně radili manželkám, aby nebránily manželům v jejich právech.”

„Jinak řečeno, aby se nevymlouvaly na bolení hlavy?” V očích mu zahrálo. Přikývla.

„Tady máš skleničku. Klidně můžeš využít toho, že platím já.”

„To můžu.” Pořádně si přihnul a čekal na další dávku vědomostí z bestiářů.

„Mysleli si, že koroptve to dělají snad až moc často. Považovali ptáky za příliš

sexuálně agresivní, protože se neustále snaží se pářit. Tolik, že často až hynou,

chudáci ptáci.”

„To je fascinující.”

„Lvů si ovšem považovali, protože si mysleli, že jsou velice věrní svým partnerům,” švitořila dál. „Ovšem o milostných rituálech draků a jednorožců moc informací není. Zřejmě toho o nich nikdo skutečně moc nevěděl.” „Možná je to dobře.”

„Asi máš pravdu,” přitakala zamyšleně. „Některé věci je lepší přenechat představivosti. Dal by sis ještě skleničku?”

„Ještě jsem nedopil tuhle,” upozornil ji zdvořile. „Aha. Tak možná za pár minut.” „Děkuju. Svůj dluh platíš opravdu velkoryse.” Koutky úst se mu zvlnily v pousmání. Zářivě se usmála. „Snažím se.” „Prohráváš často?”

„Vlastně ani ne. Do žádných soutěží se moc nehrnu.” „Neúčastníš se jich?”

„Od mateřské školky ne. A co ty? Byl jsi z těch, co se dávají s někým dohromady, nebo ses spíš držel pro

sebe?”

„Nikdy jsem se s nikým zvlášť nedružil ani jsem nebyl týmový hráč,” přiznal se. Krátce se odmlčel a pak pozvedl prázdnou sklenici. „Jsem připraven na další drink.” „Tentokrát ti objednám překvapení. Něco trochu jiného.” Máme toho hodně společného, pomyslela si Tabitha blaženě a vybrala pro svého společníka tequilu. Tolik, tolik společného. Také to tak vidí?

„Celý večer je jedno překvapení za druhým,” řekl Dev, když stevard znovu odešel s objednávkou.

„A to jsme teprve v polovině,” odvětila. Začínala se jí už ale točit hlava ze vzrušení, které jí prochvívalo. Všechno je na dobré cestě. Dev vykazuje všechny známky toho, že je víc než jen mírně ochotný nechat se od ní svést. Na ní zůstává, aby udržela věci v chodu, aby se vyvíjely správným směrem a aby při tom neztratila nervy. Ochotně ho zásobovala pitím a s nadějí čekala na známky uvolněnosti. Znovu se vrátila k vyprávění o milostných rituálech zvířat z bestiářů a rozhovor si nějak bez velkého úsilí udržel erotický podtón. Na jejich hovoru nebylo nic jednoznačně otevřeného, Dev nepatřil k mužům, kteří by ji po pár skleničkách přiváděli do rozpaků nepokrytě sexuálními narážkami. Všechno ale jako by v sobě mělo náznak smyslnosti.

Možná to byla jenom kombinace její nálady a vlahé karibské noci. Ve chvíli, kdy vyšli ze salonku, cítila, že má situaci pevně v rukou. Dev jí ve skutečnosti zobal z ruky. Opájelo ji vědomí, že si s ním v tuhle chvíli může dělat, co chce. „Nejsi unavený?” zeptala se a záměrně mu položila hlavu na rameno, když se zastavili u zábradlí. Paží ho objala kolem pasu.

„Nejsem,” zamumlal jí do vlasů. „Popravdě řečeno je mi dnes večer mnohem líp, než mi od St. Regis bylo.”

„Ani hlava tě nebolí? Ani noha?” „Hlava i noha jsou v pořádku, díky.”

„Dobrá.” Tím tedy vzaly zasvé obvyklé záminky, aby ho mohla odvést dolů do jeho kajuty. Bude muset zkusit něco jednoznačnějšího. „Netočí se ti ani trochu hlava, po všech těch skleničkách, co jsem ti objednala?”

„Cítím se v příjemně povznesené náladě, dalo by se říct.” Přitulila se k němu a jeho dech jí jemně ovál vlasy. „Nechceš se natáhnout nebo tak?”

„Na odpočinek jsem si ani nevzpomněl. Nepřipadalo mi, že potřebuju odpočívat.” Najednou se rozhodla a zvedla hlavu z jeho ramene. „Myslím, že jsem se nedostala k tomu, Deve, abych ti vyprávěla o milostných rituálech koček.” Cítila, jak znehybněl. Sama se dokázala sotva pohnout, když teď rozehrála tuhle nanejvýš sugestivní hru.

„Ne,” řekl nakonec tichým hlasem. „Myslím, žes mi to nevyprávěla. Jak bys je popsala?”

„V tuhle chvíli je myslím poctivé říct, že by se mohly popsat jako dost… dost bujné a nevázané.” Otočila se v jeho objetí a oběma rukama ho vzala kolem pasu. Potom k němu v měsíčním světle zvedla obličej a vybídla ho tak, aby ji políbil.

PÁTÁ KAPITOLA

Když poslušně sklonil hlavu, uviděla v jeho očích stříbřitý záblesk touhy a poznala, že vyhrála. Podařilo se jí ho svést. To pomyšlení jí projelo tělem jako požár, až jí po páteři přeběhlo zachvění a celá se tetelila. Opravdu ho přiměla, aby ji chtěl! Když jí polibkem spoutal ústa, přitiskla se prsy na jeho pevnou hruď a doufala, že je pro něho ten dotek stejně vzrušující jako pro ni. Přidušené zasténání z hloubi jeho hrdla jí řeklo, že ji vnímá všemi smysly.

„Ach Deve,” zašeptala a zajela mu prsty do vlasů. „Řekni mi, že mě aspoň trošku chceš. Řekni mi to, prosím tě. Já tě tolik chci…”

„Jak bych ti mohl odolat, kočičko?” řekl chraplavě, když mu vyzývavě jemně skousla spodní ret. „Jsi tak hebká a teplá a sladce sexy.” Objal ji pevněji a přitáhl si ji blíž. Nezaváhala. Přitiskla mu rty na hrdlo a přitulila se k němu celým tělem. Nejasně si uvědomovala, že pověsil hůl na zábradlí, opírá se o ně, a tak je oba drží, aby neupadli. Znovu stál s nohama rozkročenýma a ona mezi nimi a vychutnávala si intimitu jejich objetí.

„Spící drak,” zamumlala a hlas se jí chvěl stěží potlačovaným vzrušením. „Cítím se, jako bych probouzela spícího draka.”

„Vidíš mě tedy jako nějaké zvíře,” zamručel a drobnými polibky jí poséval rameno. „Jako nádherné zvíře. Ušlechtilé a silné a vznešené. Zvíře z legend.” „Tabby, Tabby, tvoje představivost mi bere dech,” zasténal. Přejel jí rukama po zádech ke křivce boků.

„To není moje představivost. Ty jsi takový. Rovněž jsi ostýchavý, zranitelný a citlivý. Dokonalý muž,” povzdechla si. „A já celý den myslím jenom na to, jak bych se s tebou chtěla milovat. Vadí ti to?”

„Dnes v noci jsem jenom tvůj,” řekl chraptivě. „Vezmi si mě a dělej si se mnou, co chceš.”

Byla to přesně ta odpověď, po jaké prahla, ale pořád ještě váhala, jak ji něco napadlo.

„Myslíš to opravdu vážně? Nemluví z tebe jenom alkohol?”

„Alkohol?” vyznělo to, jako by mu ta otázka tak docela nedocházela.

„Já. nutila jsem ti pití celý večer,” vyhrkla v návalu otevřenosti, ale hned toho

litovala.

„Chtělas, abych se opil?”

„Chtěla jsem, abys. aby ses uvolnil,” opravila ho pevně.

„Aha, už rozumím. Použila jsi alkohol, abys oslabila moje zábrany, a teď máš strach,

že toho všeho budu ráno litovat, že je to tak?” Nedokázala rozpoznat, co si Dev myslí.

Protože tiskl rty do jejích větrem rozevlátých vlasů, zněl mu hlas opět zdušené.

„A budeš toho litovat, Deve?” Nakrátko ji opět přepadla nejistota.

„Jsem rád a ničeho litovat nebudu,” ujistil ji. Zaslechla snad v jeho hlase náznak

netrpělivosti?

Ještě jednou sebrala odvahu. „Chtěl bys tedy jít se mnou dolů, Deve?” Odtáhla se, ruce stále ještě položené na jeho ramenou, a pátravě se mu zahleděla do očí. V měsíčním světle jí připadaly záhadné a nedokázala se v nich vyznat, ale vášeň, kterou v nich četla, byla nepopiratelná. Beze slova ho vzala za ruku a jemně mu ji stiskla. Vedla ho ke kajutám a Dev ji beze slova následoval. Po celou cestu dlouhou chodbou k její kajutě si pronikavě uvědomovala jeho osobitost. Hodila za hlavu pochybnosti a nejistoty, které by měla právě prožívat, a připomněla si, že dnes večer se nechává vést svým srdcem. Není zapotřebí se bát nebo být nervózní. Kdyby se jednomu nebo druhému poddala, Dev by okamžitě odešel, tím si byla jistá. Neudělal by nic, čím by ji polekal.

Ne, rozhodla se, když odemykala dveře své kajuty. Takhle to chci. „Tabby?” Její jméno vyznělo jako otázka, když za ním rozhodně zavřela dveře. Přistoupila k němu a konejšivě se dotkla jeho paže. „Je to v pořádku, Deve. Vím, co dělám.”

„Opravdu?” zeptal se a položil jí ruce na ramena, když se na něho roztřeseně usmála. „Ano, Deve, opravdu. Chci tě. Já. Moc mi na tobě záleží. Celý den jsem doufala, že s tebou je to stejné.”

„Jak bych tě mohl nechtít,” řekl prostě a pomalu jí jakoby s údivem pročesával prsty vlasy. „Ach bože, Tabby!”

Při doteku jeho úst rozevřela rty a pozvala ho dál, a když její pozvání přijal, vyšla mu vášnivě vstříc. Pomalu se do něho zamilovávala. O tom už nemohlo být pochybností. Nikdy nikdo se k ní takhle nepřiblížil a s žádným mužem nezažila tohle chvějivé opojení. Dev Colter je skutečně nádherný: drak se stříbrnýma očima, který čeká na ni,

až ho úplně probudí.

Pomalu mu zajela rukama pod sako a stáhla mu je z ramen. Sklouzlo na podlahu. Zatímco prozkoumával její ústa, hladila mu svalnatá ramena a pak mu roztřesenými prsty začala uvolňovat proužkovanou kravatu a rozepínat bílou košili. Svlékat Deva Coltera se ukázalo jako neobyčejný zážitek. Poprvé mohla úplně bez zábran prozkoumávat jeho tělo, což ji fascinovalo. Vzrušovaly a uchvacovaly ji nejen jeho pevná, vypracovaná postava, ale i jeho mužná vůně smíšená s vůní vody po holení a mýdla. Její prsty s korálově červenými nehty přitahovala jako magnet i houština pružných chlupů na jeho hrudi. S úžasem přejela palci přes jeho ploché bradavky.

„Dnes v noci z tebe zešílím, Tabby,” vydechl procítěně. Všimla si, že se mu prsty trochu chvějí, když sáhl po zipu jejích šatů, a to vědomí ji zahřálo. Chudák Dev. Je stejně nejistý a nervózní. Tolik mu záleží na tom, aby to dobře dopadlo. Dojalo ji to, a to i přesto, že mohla vlastní vášeň svobodněji ovládat.

Když jí konečně sklouzly šaty z těla k nohám, ukázaly se její oblé, plné prsy a Dev se zhluboka nadechl. Na okamžik znejistěla, pak ale spatřila v jeho očích uznalý pohled, když přejel očima její něžnou postavu, a uklidnila se. Připadám mu pěkná, pomyslela si vítězoslavně.

Jenom v saténových kalhotkách k němu přistoupila a vláčně se přitulila, když vzal do dlaní obliny jejího zadečku. Pocítila sílu jeho prstů. Když jí je vzrušivě zaryl do masa, zachvěla se.

„Takhle jsem se ještě nikdy necítila, Deve,” přiznala se a přitiskla rty na jeho pokožku, aby pocítila její chuť. „S tebou se cítím úžasně. Připadám si vášnivá, vzrušující a smyslná.”

„To proto, že jsi vášnivá, vzrušující a smyslná.” Sjel rukama k jejímu pasu a dál, až jimi spočinul pod jejími prsy. Pak jí přejel zlehka palci přes bradavky.

„Ach!”

Její tělo okamžitě zareagovalo a bradavky se rázem proměnily v drobná poupata

touhy. Zasténala a v jeho objetí se zapotácela a opřela se o něho.

„Díky tobě se cítím úplně stejně,” svěřil se jí hlubokým hlasem a vinul ji k sobě.

„Nevadí ti, že tě svádím?” Usmála se s tváří na jeho rameni; teď už o sobě

nepochybovala.

„Ani mi to momentálně pořádně nemyslí. Jak by mi mohlo vadit, co se mnou provádíš? Vezmi mě do postele, prosím, Tabby!”

Jemně mu skousávala pokožku na rameni a přitom nahmátla přezku jeho pásku a rozepnula ji. Ve chvilce tam stál oblečený jako ona, jenom ve spodním prádle. „Jsi úžasný,” vydechla s nepokrytým obdivem; i poodstoupila, aby se mohla vpít pohledem do jeho pevné, svalnaté postavy. „Štíhlý, silný a úžasný! Ach Deve!” Znovu k němu přistoupila, až ji objalo teplo jeho těla, a vtiskla mu prsty do vypracovaných svalů na zádech.

Nějak společně udělali těch pár kroků k posteli, Tabitha na ni pozpátku padla a stáhla ho s sebou. Dychtivě ji následoval, ochotně se poddával jejím něžným dotekům. Rozpálená tím, jak probudila jeho smysly, se do toho naléhavě opřela, až se natáhl na záda. S měkce rozzářenýma očima pozoroval, jak vedle něho pokleká a začíná prozkoumávat jeho tělo.

„Tabby, ty jsi snad Siréna nebo mořská panna. Pokaždé, když zavoláš, tak přijdu. Nedokázal bych ti odolat.” Zalapal po dechu, když mu přejela nehty po vnitřní straně stehna, a vzdychl si, když mu začala posévat hruď až k pupíku drobnými žádostivými polibky. Narůstající láska k němu v ní probudila překvapivou nápaditost. To si uvědomila. Nikdy nezažila tak naléhavou touhu prozkoumávat mužské tělo. Ztracená ve světě vášnivého objevování jeho tichá slova téměř neslyšela. Naslouchala pouze jeho pracnému oddechování a toužebným vzdechům, jež jí prozradily, že si v tom, co dělá, počíná správně. Při tom, jak ho hladila, se mu napínala silná stehna a čnící důkaz jeho touhy byl tvrdý a dychtivý, když se jej něžně dotýkala prsty. „Ano, tak, Tabby!” Potom jako by se přestal ovládat a stáhl ji vedle sebe. „Teď, lásko. Teď si mě vezmi!” vybuchl ohnivě a hmátl po saténových kalhotkách a s trhnutím jí je stáhl přes oblé hýždě. Poslušně je odkopla a vrátila se k němu. Bez přemýšlení si na něho rozkročmo sedla. Bude to jako jet na drakovi, blesklo jí hlavou. A pak, když ji jeho ruce pevně vedly, aby ho přijala, strnula, když si uvědomila, jak velice, velice se liší od jejího bývalého manžela, a nejenom po duševní a emocionální stránce.

„Deve!” Dech jí uvízl v hrdle, jak pod ní připravený čekal. Vycítila v něm ovládanou sílu a poprvé zaváhala.

„Najednou se mě bojíš, Tabby?” Zeptal se tiše a nepokoušel se ji přinutit, aby jejich spojení završila. „Víš, že ti neublížím. Pojď blíž a sladce se se mnou pomiluj, kočičko.”

Pak rukama sevřel její hedvábná stehna a vedl ji. Lapala po dechu, když do ní pozvolna pronikal. Jejich spojení ji nečekaně ohromilo. Zaryla mu nehty do paží a snažila se vyrovnat s tím, jak zapůsobil na její tělo.

Jako kdyby pochopil, že potřebuje chvíli, aby se mu přizpůsobila, ležel nehybně a pouze jí konejšivě hladil stehna. Uslyšela vodopád smyslných slov, který vychrlil temným, vemlouvavým hlasem, a jeho hlas a hlazení způsobily, že se znovu uvolnila. „Tak je to dobře, holčičko,” zamručel, když se jí zvolna znovu začala zmocňovat smyslnost a bezstarostnost. „To je moje kočička. Pojď, lásko, chtěl bych tě slyšet příst. Neboj se mě. Vidíš, jak dobře se k sobě hodíme? Nikdy bych ti neublížil. Jen se uklidni a miluj se se mnou. Nechej mě, ať se v tobě ztratím. Uvolni se, děvče.” Hypnotizující slova žádoucím způsobem zaúčinkovala, a když ho její tělo úplně přijalo, zapomněla Tabby na to, jak ji to před chvílí šokovalo. Kromě toho v ní začínala doutnat vášeň. Jeho mocná síla, která ji na chvilku poděsila, se nyní stala zdrojem neuvěřitelného vzrušení. Nechala se jí unášet spolu s uvolněností, jakou dosud nepoznala.

Takové milování si nedokázala předtím představit. Ani v nejdivočejších představách ji nenapadlo, že by byla schopna takové odezvy. Její tělo se svíjelo a zmítalo, spojeno s jeho tělem, až se ten vzdálený cíl přiblížil tak naléhavě, že před ním nebylo úniku. V divokém proudu, který je oba unášel, se uslyšela, jak křičí, vnímala, jak se jí tělo napjalo a pak se dostavilo roztřesené uvolnění, po němž zůstala zesláblá a bez dechu. Jeho jméno jí splynulo ze rtů, pocítila, jak do ní ještě jednou mocně pronikl a pak také vykřikl. Byl to zdušený, chraplavý výkřik nekonečného mužského uspokojení. Předstírat trpělivého, citlivého džentlmena se rozhodně vyplatilo, řekl si s malátnou, lenivou spokojeností, zatímco se pozvolna vynořoval z dlouhého doznívání milování.

Nesmírně vyplatilo. Odměna byla víc než sladká. Tabithu Grahamovou odhadl dokonale. Vylezla si mu rovnou na klín, jako by věděla, kam patří. Drobné stopy jejích drápků ponese s velkým uspokojením, budou mu připomínat vášnivost, s jakou mu ty malé stopy po nehtech zanechala na ramenou. Ještě nikdy se nenechal tak sladce svést. Ústa se mu zvlnila ve spokojeném, rošťáckém úsměvu, jak tak ležel, jednou paží Tabithu objímal a čekal, až se pohne. Líbilo se mu to, každá minuta toho dlouhého svádění, od chvíle, kdy ráno objevil, že si záměrně nevzala podprsenku, přes mezihru, kdy mu vnucovala pití a poučovala ho o milostných rituálech zvířat, až po tuto chvíli. Fantastické. Tuhle noc si bude pamatovat do konce života. Kdyby tak plavba neměla co nevidět skončit. Pomyšlení, že za pár dní půjdou každý svou cestou, se mu vůbec nelíbilo. Bude s tím muset něco udělat. Jenom blázen by si nechal odejít ze života takovou ženu, jako je Tabitha

Grahamova. Žádnou takovou dosud nepotkal a dost bezpečně tušil, že pravděpodobně už ani nepotká. Musí existovat způsob, jak si zajistí, že ji bude mít nablízku a ona ho bude stále znovu svádět. A jednoho krásného dne, až už před ním nebude mít žádný ostych, jí svádění vrchovatou měrou oplatí!

Právě přemýšlel, jak to všechno navlékne, když si všiml, že se jí zachvěly řasy. Lenivě se zvedl na loket a zadíval se na ni.

„Nemůžeš se navždy schovávat, Tabby. Otevři oči a podívej se na mě, miláčku.”

Zvedla řasy a doširoka rozevřené oči barvy sherry se na něho zadívaly se směsicí

úzkosti a naděje. Sklonil se a políbil ji na špičku nosu.

„Neschovávala jsem se,” zaprotestovala opatrně. „Byla jsem jenom ospalá.”

Usmál se. „Určitě se nestydíš?”

„Možná. Trochu.”

„Nejsi zvyklá svádět muže, hmm?”

„Tedy. nejsem, když už jsi na to zavedl řeč,” odpověděla statečně. Ale měl pravdu. Skutečně se ostýchala a byla ve střehu a dost neklidná. On ovšem vypadal šťastně a spokojeně. Užasle mu přejela prsty přes zpocenou hruď. Modřiny byly pořád ještě dost patrné. „Jsi v pořádku?” zeptala se. „Nic tě nebolí?”

Zářivě se usmál a Tabitha musela polknout, jak to na ni zapůsobilo. „Nic mě nebolí.

Vůbec nic. Cítím se úžasně. Co ty?”

„Já. tedy, musím ti říct pravdu, byla to. velice

zajímavá zkušenost,” odpověděla a sklopila oči na jeho hruď.

„Velice zajímavá zkušenost!” zopakoval mírně ohromeně. „Co to u všech všudy

znamená?”

„Znamená to, že jsem nikdy nezažila nic takového, co právě před chvílí,” přiznala upřímně. „Říkala. říkala jsem ti, že jsem svému bývalému manželovi připadala nudná. No, musím bohužel přiznat, že i on mně připadal poněkud, ehm, nudný. Víš, neměl se mnou moc trpělivosti a já nebyla zrovna vstřícná manželka a tak.” Trochu rozpačitě si odkašlala a pak pokračovala. „V každém případě jsem nikdy. jsem nikdy naplno nezažila. chci říct.” Hlas se jí vytratil, prosebně k němu zvedla oči. „Ty víš, co chci říct.”

„Ach Tabby,” zasténal tiše. „Já žasnu. Jak mohl někdo tak sladký, vřelý a něžný dospět v životě tak daleko a nepoznat naplno míru vlastní vášnivosti?”

„Myslím, že mě nikdy nikdo za zvlášť vášnivého člověka nepovažoval,” řekla naprosto upřímně. „Sama jsem se nikdy za vášnivého člověka také nepovažovala. Nikdy předtím jsem se vlastně nedokázala uvolnit. Ale s tebou si připadám tak nějak svobodná. Svobodná, odvážná, a dokonce sexy. Ach Deve, myslím, že je to proto, že jsme si tak podobní, ty a já,” pokračovala upřímně. „Nemáš taky ten pocit?” „Myslím, že ti dokonale rozumím,” zamumlal.

„A nevadilo ti nechat se svést?” zeptala se s nadějí v hlase a zvedla k němu oči, v nichž se zrcadlily všechny její pocity. Je zamilovaná. O tom už v tuhle chvíli nebylo vůbec žádných pochybností. Takhle se ještě nikdy necítila.

„Moc se mi líbilo, žes mě dnes večer svedla. Ve skutečnosti jsem se tě chtěl zeptat, jestli nemáš chuť svést mě ještě jednou.”

„Ještě jednou?” Ohromeně se na něho zadívala. Znovu? Po tom, co spolu právě prožili?

„Vůbec by mě nenapadlo na tebe nějak naléhat,” spustil rychle, když viděl, jak váhá. Mluvil pokorně a velice starostlivě. „Dnes večer jsi byla víc než vstřícná. Měl bych se vrátit do své kajuty, aby ses mohla trochu vyspat. Nakonec žena jako ty teď pravděpodobně ocení trochu soukromí. Nechci ti zasahovat do života a vnucovat se

ti.”

„Mně to nevadí,” vyhrkla bez zábran. „Vůbec mi to nevadí.” Svůdně se usmála, vzala ho kolem krku a stáhla ho k sobě. Víc povzbudit nepotřeboval.

Ráno se Tabitha vzbudila s pocitem, že přes noc se změnil celý její svět. To vědomí s sebou přineslo matoucí směsici očekávání a nejistoty, radosti a ostychu. Dlouho se spokojila jenom s tím, že pozorovala muže, který vedle ní uvolněně spal, a zaznamenávala kdejakou podrobnost, jež jí odhalovala nově nalezená láska. Jak to, že jí přálo tak neuvěřitelné štěstí? Kdo by si pomyslel, že na výletní plavbě potká muže, jako je on? Byl tak dokonalý, tak beze zbytku se k ní hodil, že z toho šel až strach. Byla dost stará, aby věděla, že život málokdy přináší takový ideální vztah. Co když k ní Dev necítí totéž, co ona k němu?

Co když o ni ztratí zájem a začne ho nudit, tak jako se to stalo s jejím manželem? Co když má zájem jen o krátkodobý vztah?

Ne! Není to ten typ muže, který by nechal dojít věci tak daleko, kdyby necítil takový závazek jako ona. Na to se jí Dev Colter příliš podobá. Ať už se stane cokoliv, vždycky si bude jistá, že jeho city k ní za téhle noci byly opravdové a hluboké. Odhodlaně odhrnula přikrývku, vyklouzla z postele a zamířila do koupelny. Samozřejmě že včera věci uspěchala, vyčetla si pod sprchou. Nijak nemohla popřít, že se ho odhodlala chudáka svést a že se jí to povedlo.

Když o sobě přemýšlela jako o svůdkyni, poskytovalo jí to určité blažené vzrušení, ale zároveň nejistotu. Co když na něho šla trochu moc rychle? Co když ho nahnala do fyzického vztahu dřív, než na to byl připravený? Možná neměla převzít iniciativu. Bude mu teď ráno za denního světla její počínání protivné? Ještě nad tím pomyšlením vraštila čelo, když se závěs sprchy odhrnul.

„Dobré ráno,” řekl něžně. Její ustaraný výraz mu neunikl. „Měl jsem dojem, že bych tě mohl najít tady, jak si vyčítáš, žes byla včera v noci taková okouzlující Siréna.” Oči mu měkce jezdily po křivkách jejího mokrého, nahého těla a byla v nich vzpomínka

na prožitou slast. „Přemýšlíš, jestli to bylo dobře?”

„Tak. tak trochu,” přiznala se a pronikavě si uvědomovala jeho nahotu, stejně jako tu svou. Pod proudem horké vody jí pokožka zrůžověla, až po ušní lalůčky Horlivě zabořila obličej do ručníku. „Tedy, jenom jestli o tom přemýšlíš ty,” zamumlala do ručníku. „Neměla jsem na tebe spěchat, Deve. Možná jsi na to nebyl připravený.” „Jestli jsem ti včera v noci nepřipadal připravený, tak to se hluboce omlouvám,” řekl významně.

Tabitha zrudla jako pivoňka. „Ty víš, že jsem nemluvila o tvé. o tvé.” „Sexuální zdatnosti?” doplnil ji zdvořile.

Dělá si z ní legraci? Nebo si myslí, že se v něm snad včera v noci zklamala? Ta možnost ji přiměla spustit ručník z obličeje. Úzkostně mu pohlédla do očí. „Ach Deve, v noci jsi byl dokonalý,” vydechla.

Vstoupil do sprchy a velkýma rukama ji objal v pase. „To ty také,” řekl prostě. Sklonil hlavu a políbil ji na čelo. „Přestaň si dělat starosti. Jako svůdkyně to nikam nedotáhneš, jestli si navykneš druhý den o něčem pochybovat!” Roztřeseně se pousmála. „Svůdkyně by neměly mít svědomí?”

„Ne. Ale to ty máš, viď?” „Spěchala jsem na tebe.” „Mně se to líbilo.” „Určitě?”

„Rozhodně,” zamumlal a začal ji laskat na krku. Uvolnila se, na rtech jí zahrál úsměv a prozářil jí teple hnědé oči. „Jestli tedy nebudeš zdrceně skřípat zuby a ptát se, jak jsem mohla být tak bezohledná, opít tě a pak tě využít.” „To se nestane.”

„Takže bych měla svoje pochybnosti zkrátka ignorovat, je to tak?” „Pokud nebudeš ignorovat mě.” Popadl ji za ruku a položil si ji na hruď. „To nikdy,” ujistila ho upřímně.

„Budu, myslím, trvat na tom, abys ten slib dodržela.” Vyhledal její ústa a ona se dychtivě poddala jeho síle.

V době, kdy končili se snídaní, loď podle plánu právě spustila kotvu u dalšího zastrčeného ostrova. Tabitha se znovu zahloubala do brožury. „Copak nám tenhle ten nabízí?” zeptal se Dev a pochybovačně obzíral pobřeží, když je vratký člun unášel k doku.

„Měl bys to vědět, máš to tady obhlížet kvůli svým klientům, zapomněls?” zasmála se.

„Nějak mi všechny ty ostrovy začínají připadat stejné.”

„Ohromný přístup majitele cestovní kanceláře!” Začetla se do brožury, kterou měla na klíně, a jak se skláněla nad barevnými stránkami, mořský vánek jí čechral vlasy. „Stojí tady, že si nemáme nechat ujít zahrady starého hotelu na kopci na východ od města. Podle všeho je v minulém století navrhl nějaký slavný anglický zahradní architekt pro majitele plantáží.

Plantáže přestaly vynášet a od té doby v hotelu bydlí jenom smetánka.”

„A teď my. Tak to bychom měli.” Dev si povzdechl. „Už jsem ovšem o tom místě

slyšel. Tři sta dolarů denně za pokoj. Poslední dobou se mi nepodařilo moc klientů

přesvědčit, aby to zkusili.”

„Zahrady jsou prý ale úžasné. Je tam dokonce bludiště! To by mělo být zábavné.” „Přemýšlíš o tom, že někde v tom bludišti zanecháš svého milence a necháš ho tam navždy bezmocně bloudit?”

V údivu prudce zvedla hlavu, když v jeho hlasu zaslechla kromě žertování náznak

něčeho jiného. Má opravdu obavy, že ona nepociťuje stejný závazek vůči němu jako

on k ní? Je tak zranitelný, pomyslela si láskyplně.

„To nikdy,” řekla trochu zastřeně.

Víc toho říct už nestačila. Právě přistávali.

Přikývl, zřejmě ho to uspokojilo, a vzal ji za ruku, aby jí pomohl vystoupit. I když se při tom musel opírat o hůl, provedl to s takovou elegancí a zaujetím, že si připadala s láskou hýčkaná. Jeho síla to kulhání víc než kompenzuje, uvědomila si. Měl na sobě už známé khaki kalhoty a košili s rukávy vyhrnutými nad lokty a připadal jí plný života a překypující mužností. Pokaždé, když na něho pohlédla, vzpomněla si, jaké bylo jejich milování, a ta vzpomínka se jí, jak se obávala, odrážela v očích. Den, který tak radostně začal krátce poté, co s Devem přijeli taxíkem k elegantnímu domu někdejšího vlastníka plantáží, se začal nějak kazit.

Nedokázala zpočátku nic konkrétního rozpoznat, byl to pouhý pocit, že se Devova nálada nějak změnila. Prvně si toho všimla, když obědvali v jídelně s výhledem do veřejných zahrad.

„To hruškové čatní není dobré?” zeptala se, když si všimla, jak se nimrá v jídle na talíři.

Rychle zvedl pohled a usmál se. „Ne, samozřejmě že je. Proč se ptáš?” Pokrčila rameny. „Nejíš právě s takovým nadšením jako obvykle. Zase tě bolí žebra?” Dev to popřel a uvažoval, jestli je na něm neklid tak znát. Nebo je to tím, že ho teď Tabby tak pronikavě vnímá, že dokáže jeho náladu velice rychle vycítit? Bude si muset dávat pozor, nebo zkazí celý den, když nebude opatrný. Přesto ten nepříjemný pocit, který se ho zmocnil, jakmile vystoupili z taxíku, neignoroval. Díky Tabithinu nadšení se pustili po grandiózním schodišti a ocitli se v majestátní otevřené hale hotelu dřív, než měl příležitost přijít tomu znepokojivému pocitu na kloub.

Jakmile se usadili k obědu, uvědomil si, že dojem, že něco není, jak by mělo být, nemizí. Naopak nabýval na síle. Dva roky mimo profesi je dlouhá doba, pomyslel si, ale nějaké letité instinkty mu zřejmě vydržely. Ten znepokojující pocit ho posledně přepadl, když na St. Regis vkročil do té uličky. Dvakrát v jednom týdnu mu nepřipadalo fér, zvláště když už mu to dalo dva roky pokoj. Hrom aby do toho. Proč se nechal od Delaneye zase ukecat?

„Nezkusíš ten citrónový koktejl?” zeptala se Tabitha vesele s pohledem upřeným do jídelního lístku.

„To nezní špatně,” souhlasil okamžitě, protože nechtěl, aby to vyznělo váhavě. Záměrně se přiměl dojíst zbytek jehněčího kari s rýží a snažil se tvářit nadšeně. Výborné jídlo mu připadalo skoro bez chuti. Zkrátka se na ně nemohl soustředit a vychutnat si je. Co se to sakra jenom děje?

Nic se přece nemůže dít. Ne tady, na tom příjemném, ospalém ostrůvku v Karibském moři. Všechno zlé se už odehrálo na St. Regis. Už by od toho měl mít pokoj.

Ale co když ne? Co když nechtěně zatáhl Tabby do něčeho, co má souvislost s jeho posláním? Sevřel v prstech vinnou sklenku a pak ji opatrně postavil zpátky na stůl. Pěkná pitomost snažit se pohřbít neodbytné znepokojení dávkou alkoholu. Jestli tady číhá nebezpečí, nemůže potřebovat, aby ho alkohol byť jen nepatrně ovlivňoval, až to nebezpečí udeří.

Nejdůležitější je Tabby. To okamžitě v jeho myšlenkách všechno ostatní odsunulo do pozadí. Na ničem tolik nezáleží, jako na tom ji ochránit. Ona samozřejmě není cílem, ale tím, že je s ním, by se jím mohla stát. Znovu v duchu zaklel, neskonale ze sebe znechucený.

„Deve? Určitě tě nic nebolí!?”

Pousmál se a oči mu zněžněly, když uviděl, jak znepokojeně a starostlivě se Tabby tváří. Měl radost, že si o něho dělá starosti. Na ten luxus si snadno přivykl. A možná mu Tabby tímhle nabízí nejjednodušší záminku, aby tenhle výlet zkrátil. Kdyby si myslela, že má bolesti, hnala by ho zpátky na loď, což se začalo jevit jako jediný způsob, jak se zbavit toho nepříjemného mrazení v zádech. „No, abych pravdu řekl…” spustil sklíčeně.

„Já to věděla!” zvolala a odhodila ubrousek. „Chystal ses, že budeš dělat ramena a tvářit se, že tě nic nebolí, viď? Hlupáčku! Je to taky moje vina.” „Tvoje vina?”

Ty zrůžovělé tváře jí sluší, pomyslel si pobaveně. „Kvůli včerejší noci,” zamumlala a otočila se, kde je číšník.

„Rozhodla ses, že si kvůli včerejší noci budeš dělat výčitky, viď?” dobíral si ji. „Ráno ses vzbudila s tím, že se musíš pokárat za to, žes mě svedla, a teď jsi přesvědčená, žes mě přinutila, abych se přepínal. Přestaň s tím, miláčku. Žebra mě pobolívají, protože jsem se ještě úplně neuzdravil. To je všechno. Opravdu.”

Už divoce mávala na číšníka a jemu připadalo jednodušší zůstat sedět a nechat na ní, aby ho znovu zachránila. To jí jde tak dobře, řekl si s potěšeným uspokojením. Už jenom to, jak komanduje číšníka. Dokonce zapomněla na svůj citrónový koktejl. Potlačil úsměv při pomyšlení, co by tahle oběť mohla znamenat. Když číšník odešel připravit účet, kriticky si ho změřila.

„Zaběhnu si na toaletu, než přijde s účtem. Jsem hned zpátky, ano? Potom se můžeme vrátit na loď. Myslím, že by sis měl lehnout,” dodala a rázně přikývla. „Mrzí mě, že jsem to takhle pokazil,” pronesl tím nejpokornějším tónem. Nebylo těžké předstírat smutek. Opravdu litoval, že jí prohlídku ostrova pokazil. Ale neodbytné tušení něčeho zlého neochabovalo a on se už dávno naučil nebrat je na lehkou váhu. Tentokrát je to pravděpodobně falešný poplach, ale s Tabby po boku nechtěl nic riskovat.

„Nic jsi nepokazil!” ujistila ho okamžitě a zvedla se. „Jen zůstaň sedět. Jsem za minutku zpátky.”

Pozoroval ji, jak odchází, a vychutnával si, jak se jí pod červenobílou pruhovanou tunikou z lehké látky, kterou měla na sobě, vlní tělo. Pásek si přirozeně nevzala. Všechno její oblečení bylo lehké, vzdušné a nijak ji neomezovalo. V jeho očích byla ale její jen lehce naznačená postava o to provokativnější. A když teď přesně věděl, jak krásné má prsy a oblé boky, jeho představivost mu podrobnosti doplnila. Zmizela dlouhou chodbou, která vedla k toaletám, a Dev znovu zaměřil pozornost na

účet, s nímž už číšník spěchal přes místnost. Tabbyin rázný příkaz ho nepochybně popohnal. Dev hodil na stůl kreditní kartu a pak netrpělivě čekal, až bude účet zaplacen. S trochou štěstí se Tabby nebude na toaletě dlouho zdržovat. Alespoň nebyla z těch žen, které při každé příležitosti cítí neodbytnou potřebu přemalovat si obličej.

Podepsal potvrzení a mrkl na hodinky. Už byla pryč skoro deset minut. Kolik času by jí ještě měl dopřát? Říkala, že bude hned zpátky.

Neodbytný nepokoj zesílil. Rychle sáhl po holi a zvedl se. Napětí se mi dostává pod kůži, pomyslel si. Chtěl dostat Tabby odtud pryč. Ať už je to falešný poplach, nebo není, nebude tady sedět a čekat, až se ukáže, co se vlastně děje. Zaklepe na dveře toalet a řekne jí, aby si pospíšila. Vždycky může tvrdit, že se mu bolesti zhoršily. Ale situace se zvrtla k horšímu. Poznal to s rostoucí jistotou, když kráčel dřevem obloženou chodbou ke dveřím diskrétně označeným nápisem „Dámy”. Už když klepal, měl strach, že se mu žádné odpovědi nedostane. Co se ale mohlo kruci stát?

Něco se ovšem stalo. Něco moc zlého. Na toaletě nikdo nebyl, jak zjistil, když netrpělivě pominul slušnost a otevřel dveře. Nikde nikdo.

Zahrady. Možná si řekla, že se rychle podívá na zahrady, které popisovali v brožuře. Z jídelny jich bylo vidět jenom část a věděl, jak ji zaujalo, že je tam někde uprostřed bludiště. Zatraceně, jestli se rozhodla, že si to tam rychle projde, a neřekla mu to.! Odbyl to pomyšlení tím, že se znechuceně zašklebil. Sotva jí poskytl důvod, aby si myslela, že nemá ven chodit sama. Jak by jí mohl mít za zlé, jestli si vyběhla, aby se rychle podívala na bludiště? Vyrazil po chodbě ke vchodu k veřejným zahradám a khaki košile se mu začínala potem lepit na tělo. Měl jí říct, že má hrozné bolesti. Měl tvrdit, že je mu mnohem hůř. Pak by ji nenapadlo odskočit si do zahrad. Venku na prostorné verandě zůstal stát a obhlížel rozlehlé, pečlivě udržované pozemky. Více než sto let důkladné zahradnické péče vytvořilo téměř labyrint bohatě rostoucích dřevin. Úchvatné vysoké keře, obrovité, rozklenuté stromy a promíšené houštiny exotických květin vysázené tak, aby vytvářely husté zelené obrazce, které se rozkládaly na několika akrech. To je tedy zahrada! Bylo znát, že během let to tady začalo mít charakter džungle. Zřetelně bylo vidět jen na pár metrů. Po Tabby nebylo vidu. Ve skutečnosti tam nebylo vidu po nikom. Zahrady tonuly v tichu.

Sevřel pevně rukojeť hole a zvažoval, jaké se mu nabízejí možnosti. Moc se mu jich nerýsovalo. Možná si šla prohlédnout bludiště, a to mělo být někde uprostřed téhle zelené houštiny. Než prošel kolem prvních třímetrových keřů, poznal, že pohroma visí na vlásku. Mrazení v zádech se rychle měnilo v poplach nejvyššího stupně. Když zabočil za další stěnu zimostrázů, byl skoro připravený na výjev, který se mu naskytl. Tabitha tam opravdu byla. Stála bez pohnutí, velké oči, které na něho upřela, rozšířené a plné strachu.

Muž s pistolí v ruce jí volnou ruku pevně tiskl na ústa. Byl hubený, šlachovitý a dlouhé, tmavé vlasy měl umaštěné.

„Nejvyšší čas, žes ji přišel hledat, Coltere. Už jsme si mysleli, že ti budem muset poslat vzkaz. Ale Waverley si byl naprosto jistej, že se po ní půjdeš podívat, když se tvoje přítelkyně nevrátí do jídelny.”

Steve Waverley, ten nepříjemný prevít, který chtěl před dvěma dny tancovat s Tabithou, se vynořil zpoza keře. Pořád se zubí jako plážový povaleč, pomyslel si Dev s odporem.

„Je po legraci, Coltere,” řekl lakonicky. „Dej nám ten film.”

Jenom léta výcviku zabránila tomu, aby Dev zhnuseně nezaskřípal zuby. Jak mohl být tak pitomý? Mělo mu dojít, že Waverleymu nejde jenom o Tabithu, ale o něco víc. A kdo to vlastně ksakru je a jak se o tom filmu dozvěděl?

Tabbyina společnost otupila moje zbystřené smysly, řekl si chmurně Dev. Když jsem s ní, připadají mi jiné věci mnohem důležitější. Teď mohl jenom doufat, že je tohle jeho pochybení nebude oba stát život.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Pusť ji, Waverley. Není do toho zapletená.” Dev vůbec neočekával, že by tenhle logický argument nějak zabral, a také ne. Steve Waverley se jenom o něco oslnivěji usmál a zavrtěl hlavou.

„Dobře víš, že to neudělám. Ne dřív, než budu mít ten film. Potom se pokud jde o mě, můžete oba vrátit na loď. Mezitím nám tadyhle slečna Grahamova poslouží jako pobídka.”

Tabitha obezřetně těkala očima z jednoho muže na druhého. Dlouhovlasý chlápek s pistolí, který ji držel, neřekl nic. Bylo jasné, že hlavní slovo tady má Waverley. Dev se soustředil na něho a snažil se nevidět strach v Tabithině tázavém pohledu. „Waverley,” řekl velice tiše. „Tuhle večer jsem ti řekl, že jestli se k ní znovu přiblížíš, roztrhám tě na kusy. A to bylo jenom, kdybys ji vyzval k tanci. Dovedeš si představit, co s tebou provedu za to, že s ní takhle zacházíš?”

Zářivý úsměv mu na zlomek vteřiny trochu zakolísal, ale vzápětí byl zase neochvějně na svém místě. No fajn, řekl si Dev ironicky, úplně jsem neztratil starý šarm. Stále ještě dokáže nahnat trochu strachu chlapovi, jako je Steve Waverley, i když Waverleyho poskok drží zbraň. Smůla, že Waverleyho nehodil přes palubu, když začal prvně otravovat. Ušetřil by si tím spoustu potíží.

„Tvojí přítelkyni se nic nestane a tobě taky ne. Všem nám jde o ten film, který jsi vyzvedl na St. Regis. Pak se vy dva můžete vrátit jako spokojení a šťastní turisté.” Waverley mrskl pohrdavým pohledem po Tabbitě, která ho pozorovala, jako by to byl had. „Tedy pokud tvoje kočička - říkals jí tak, že jo? - jestli nebude mít nic proti tomu, aby tě dál tak příhodně kryla. Nebude vám to vadit, slečno Grahamova? Když teď víte, co se děje, budete s ním bez námitek spát? Využil vás jako takovou malou

kamufláž, to víte. Když se s vámi dal dohromady, vypadal jako každý druhý cestující, který si na lodi ohromně užívá. Velmi příjemně mu to pomohlo zabít čas, to si dovedu představit. Zachránilo ho to před nudou.”

Tabitha se za tvrdou dlaní na svých ústech zdušené ozvala. Slovům se nedalo

rozumět, ale oči jí planuly. Deva napadlo, že není jenom vyděšená, ale že zuří. Pokud

je stejně naštvaná jako vášnivá, pak by se Tabitha Grahamova mohla změnit ve

značně nebezpečnou ženu. Zvláštní, že předtím si ji ani nedokázal představit

rozzuřenou. Byla to taková něžná a jemná bytost!

„Tvoje analýza našeho vztahu ji nezajímá, Waverley. Pusť ji.”

„Ani náhodou.”

„Ten film nemám,” řekl otráveně. „Je na palubě lodi. Schovaný v mojí kajutě.” „Nevěřím ti. Nespustil bys ho z očí, dokud ho nepředáš svému šéfovi. To oba dobře víme!”

„Opravdu?” odtušil Dev se zrádnou mírností.

„Řekni mu, ať sklapne a dá nám ten film, Steve,” zašeptal naléhavě dlouhovlasý. Byl očividně mnohem nervóznější než Waverley, což situaci moc neprospívalo. Jestli existovalo něco horšího než muž s pistolí, pak to byl nervózní muž s pistolí. „Žádný strach, pan Colter bude určitě spolupracovat. Jenom ho musíme přesvědčit, že to myslíme naprosto vážně.” Waverley si začal okázale zapalovat cigaretu, jako by měl spousty času. Vzhledem k tomu, že z hotelu nikdo do zahrad nemířil, to mohlo být docela pravda. To musel Dev uznat.

„Jak jste se dozvěděli o té zásilce na St. Regis?” zeptal se, jako by ho to jen mírně zajímalo.

„Chlápek, co se tě pokusil v té uličce zastavit, přežil.” Waverley se usmál a přivřel oči před kouřem zcigarety. „Tuhle zajímavost jsi, počítám, nevěděl, co? Našli jsme ho v kontejneru na druhém konci uličky, potom cos ho tam nacpal, když jsi ho předtím málem zabil. Myslel sis, že je mrtvý?”

„Nebyl jsem si jist,” odtušil Dev suše. „Věděl jsem ovšem, že je v bezvědomí, a nechtěl jsem ho tam nechat válet, aby zasvinil ulici.” Pane jo, to teda bylo. Stálo ho to skoro poslední zbytek sil nacpat toho chlapa do kontejneru, protože doufal, že ho nějakou dobu nenajdou. Zřejmě to byla marná námaha. Koutkem oka postřehl, jak na něho Tabitha nevěřícně zírá. Celá tahle záležitost ji musí pěkně šokovat. Později se jí pokusí všechno vysvětlit. Momentálně měl práci.

„No, přežil to a dal mi tvůj popis, což jsem potřeboval. Měli jsme informaci, že ten, kdo má za úkol zásilku převzít, bude cestovat na výletní lodi, ale s jistotou jsme nevěděli, který z cestujících je náš kůň. Jen co mi byl Jeffers schopen povědět o vysokém parchantovi s holí, byl jsem doma.” Waverley vrhl pohled na Tabithu, která se na něho zuřivě mračila. „Připouštím, že jsem si vás nedokázal zařadit, slečno Grahamova. Podle toho, co jsem o Colterovi věděl, tak nejste jeho typ. Pak mi konečně došlo, že vás využívá jenom jako zástěrku. Smůla, že jste se musela do tohohle zaplést, ale tak to holt chodí.” Přistoupil k ní. „Když je řeč o smůle…” Téměř nenucené jí přejel prstem po křivce brady. „Bude mě mrzet, že vám budu muset zpřelámat pár kostí v těle.”

„Jdi od ní pryč, Waverley!” přikázal mu Dev řízným, mrazivým tónem. Sledoval, jak se k němu Waverley obrací, a snažil se, aby se mu pohled nezachvěl. Pak se

Waverley nevesele usmál a velice pomalu sjel rukou přes Tabithino hrdlo ke křivce jejích prsou. Dev věděl, že už moc nechybí, aby se přestal úplně ovládat, když ho pozoroval, jak se jí s takovou obscénní intimitou dotýká. „Dej od ní ruce pryč,

Waverley!”

„Jistě, Coltere. Jen co mi dáš ten film.”

„Můžeš ten zatracený film mít. Jenom ji pusť!” zavrčel divoce Dev.

Waverley udělal pár kroků a zdvořile natáhl ruku. „Je mi líto, nejdřív ten film.”

Tabitha strnula, věděla, že druhou příležitost už nedostane. Hubený, šlachovitý

chlápek s mastnými vlasy byl téměř úplně soustředěný na drama mezi zbývajícími

dvěma muži, které se právě odehrávalo. Musí to být teď, nebo nikdy.

S tlumeným výkřikem se prohnula a z boku se vrhla na muže s pistolí. Opravdu není

o tolik těžší než já, uvědomila si roztržitě.

Když do něho vrazila, zaječel a pod tím nečekaným útokem nemotorně klopýtl.

„Tabby!”

Slyšela Deva, jak ji volá, když padla na zem na svoji oběť, ale dokázala myslet jenom na pistoli. Ukázalo se, že ten hubený, mladý muž je mnohem silnější, než se zdálo. Nikdy ho nedokáže přeprat. Divoce se pod ní kroutil a nepouštěl pistoli, i když momentálně nemohl zvednout paži, aby ji použil.

„Ty mrcho!” řičel přidušeně a máchal po ní volnou rukou. „Slez ze mě, ty zatracená potvoro!”

Téměř zároveň Tabitha zaslechla, jak v divokém rozmachu zasvištěla vzduchem Devova hůl a dopadla na Waverleyho obličej. Potom, právě ve chvíli, kdy si uvědomila, jak beznadějný bude její zápas, se před ní ocitl Dev a dupl na paži muže s pistoli

Ten zaječel, ale místo aby zbraň pustil, křečovitě sevřel její pažbu. Hubený muž se zuřivě prohnul a shodil ze sebe škrábající Tabithu tak prudce, až narazila do Deva, který se pod tím nečekaným nárazem zapotácel. Tabitha se okamžitě vyprostila, vyškrábala se na nohy, ale nepotřebovala zaslechnout Devovo úsečné, výmluvné zaklení, aby poznala, že je pozdě.

„Waverley! Pistole!” Dlouhovlasý muž na trávě divoce hodil zbraň svému kumpánovi právě ve chvíli, kdy mu Dev uštědřil hranou ruky zničující úder ze strany do krku, po němž upadl do bezvědomí.

Po tom úderu karate Dev nemotorně klopýtl, jak se snažil znovu nabýt rovnováhy. Proklínal hůl a ztuhlou nohu, které ho zpomalovaly. Moc času už nezbývalo. Nikdy se nedokáže dostat k Waverleymu včas. Jednu ruku si Waverley tiskl na hlavu, kde mu ji hůl do krve rozsekla, a druhou právě hmatal po pažbě pistole. „Tabitho! Bludiště!” Dev se opřel o hůl, popadl Tabithu za zápěstí a trhl s ní. Bez dalšího se vrhl do úzkého vchodu do hustého zimostrázového bludiště a táhl ji za sebou. Bože! Byl by dal v tuhle chvíli duši za starou rychlost a pohyblivost, které svého času považoval za samozřejmost, stejně jako své zbystřené smysly. Alespoň že má Tabby dost rozumu, je zticha a nedožaduje se v tuhle chvíli vysvětlení, pomyslel si Dev spokojeně, jak ji táhl hlouběji a hlouběji do bludiště. Spoléhal na instinkt, že ho povede.

Tabitha se na nic nevyptávala, protože měla co dělat, aby ovládla paniku a vztek. Stěny bludiště se tyčily neuvěřitelně vysoko a nepropouštěly příliš slunečních

paprsků. Listoví bylo tak husté, že nebylo vidět z jedné uličky do druhé. Je to skutečné bludiště, pomyslela si s ohromeným údivem, nejenom rozmar nějakého zahradníka. Ať je původně založil kdokoliv, měl v úmyslu, aby konečný výsledek znamenal opravdovou výzvu. Co tím Dev sleduje, že je sem oba táhne? Možná usoudil, že nemá zrovna co ztratit. Waverley má zbraň, ona s Devem jsou neozbrojení.

Když mu to došlo, zastavil se a přitiskl ji k pichlavé stěně chodby, v níž teď stáli. Vzápětí Tabitha pochopila, proč se zastavil. Chodba byla slepá. Otočil se k ní, stříbřité oči jako úlomky oceli. Hleděla na něho ve zmateném úžasu. Tohle nebyl člověk, kterého znala. Tohle nemohl být ten něžný, zranitelný, zdrženlivý muž, kterého včera v noci svedla! Tento Dev Colter byl muž činu, násilnický a nebezpečný. Uvědomila si, že se ho bojí skoro stejně jako Waverleyho a hubeného muže, který na ni mířil pistolí. Najednou jí vyschlo v ústech. „Nehýbej se. Ani centimetr,” zavrčel téměř neslyšně. „A zůstaň zticha. Budeme mít jenom jednu příležitost. Přikývni, že rozumíš.”

Beze slova jednou trhavě, krátce přikývla. Nehty si rozčileně tiskla do dlaní. Ještě vteřinu na ni upřeně hleděl, pak se otočil k východu ze slepé uličky, v níž stáli. Zůstala na místě, tiskla se ke stěně zimostrázů a dívala se za ním. Neslyšně se pohyboval po trávě bludiště, měla však dojem, že by se stejně zlehka pohyboval po suchých větvičkách nebo kamení. I když musel spoléhat na hůl, měl v sobě divokost a nespoutanost, kterých si měla už dávno všimnout. Proč se tak nestalo? Odpověď se dostavila téměř okamžitě: protože chtěla vidět úplně jiného muže. Její představivost stvořila bytost stejně neskutečnou jako kterékoliv zvíře, jež zdobilo středověký bestiář. Nyní měla co dělat s velice skutečným mužem za tou vysněnou podobou, která vznikla z jejích přání.

Rozhlížela se, nezapomínala, že kromě Deva se bludištěm plíží ještě další zvíře. Steve Waverley za nimi vešel mezi zimostrázy a nebyl důvod si myslet, že se otočí a půjde si po svých. Ví, že jeho kořist je neozbrojená, a zřejmě chce něco, co má Dev u sebe. Dev se na chvíli zastavil a pak udělal krok do další stáčející se uličky bludiště. Zaslechla slabounké cvaknutí, když na chvilku pozvedl hůl, a pak ke své hrůze spatřila strašnou ocelovou čepel, která ze špičky hole vyjela. Nedokázala od té smrtící dýky odtrhnout zrak. Dev vrhl pohled přes rameno a jeho obličej, to byla soustředěná maska rysů tak chladných a brutálních, jakou ještě nikdy neviděla. Pohlédla mu do očí a Dev měl sto chutí nahlas zaklít, když uviděl, co se v nich obráží. Proboha! To si myslí, že se dokáže vypořádat s Waverleym coby uhlazený džentlmen? Čepel v holi je proti zbrani sotva dostatečná obrana. Tváří se, jako by nechtěla, aby měl byť jen tuhle zbraň!

Ne, řekl si vzápětí, ona nechce, abych byl neozbrojený, ona si přeje, abych zmizel a celá ta situace spolu se mnou. Krucinál, budu mít plné ruce práce, abych ji zpacifikoval, až tohle všechno skončí. Teď je jasně napůl v šoku. Prudce se odvrátil, nechtěl už ani okamžik snášet ten obviňující, úpěnlivý pohled. Jedno po druhém. Neslyšně vklouzl do vedlejší uličky. Ztuhlá noha mu znemožňovala, aby se pohyboval pružným, plavným krokem jako kdysi, kdykoliv se mu zachtělo, alespoň mu ovšem nebránila v chůzi. Teď se neodvážil spoléhat na hůl. Musela být připravená pro chvíli, kdy jí bude zapotřebí. Jak daleko do bludiště Waverley zašel?

Zastavil se a naslouchal, snažil se vyburcovat k životu všechny někdejší instinkty a zbystřené smysly. Velká smůla, že předtím svým instinktům nenaslouchal. To by se nejspíš dokázal téhle hloupé šlamastyce vůbec vyhnout. Kdyby se něco stalo Tabby, byla by to jedině jeho vina. Při tom pomyšlení sevřel hůl ještě pevněji. Vzápětí ale stisk zase uvolnil. Nervózní napětí mu nijak neprospívá. Otupovalo zbystřenost, kterou v téhle chvíli potřeboval.

Tam, za ním, směrem ke vchodu do bludiště. Opatrně se otočil a přál si, aby se ten slabý šelest ozval znovu. Pomalu se pustil nazpátek úzkým průchodem. Bude Waverley takový blázen, že se bude motat bludištěm a hledat ho? Nebo si uvědomí nebezpečí lovu, když není vidět za příští roh? Vrhl pohled na špičku hole změněnou v dýku. Potřebuje pouze upozornění. Jenom jednu jedinou mizernou vteřinu výhody.

Šelest se ozval znovu. Waverley zacházel hlouběji do bludiště, přesvědčený, že jenom

on má zbraň. Dev pocítil, jak mu tuhne koleno, což ho rozzuřilo. Zaťal zuby.

Delaneyovi řekl, že se k tomuto způsobu života už nechce vrátit. Chlap se čtyřicítkou

na krku a chromou nohou je na tenhle typ práce sotva ve vrcholné kondici.

Tichý šelest se ozval znovu. Waverley si buď nedělá zvlášť těžkou hlavu s tím, že se

prozradí, nebo se zkrátka neumí pohybovat tiše. Bude spěchat, aby situaci vyřešil, než

začnou do zahrad přicházet další turisté. Tlačí ho čas a možná právě proto je ten

zatracený plážový povaleč neopatrný. Dev záměrně zvolnil dýchání a veškerou

pozornost soustředil na naslouchání. Potom se zimostrázová stěna vedle něho

lehounce zachvěla.

Waverley byl v sousedním průchodu.

Otázka zní, pomyslel si Dev ponuře, jak s jistotou určí, který konec uličky nebude slepý. Mohl by se stočit doleva a zjistit, že stojí u stěny hustého zimostrázu, nebo opačně a koukat do ústí Waverleyho pistole.

Jediné rozumné bude postavit se na rozcestí a čekat. Čekání patřilo k tomu, co uměl mnohem lépe než Waverley. Mladší muž měl sklony k daleko větší netrpělivosti. Jo, řekl si Dev, nevzrušeně, počkám si na něho.

Postoupil k rozcestí, přitiskl se zády ke stěně a otočil hlavu, aby mohl pozorovat vchod. Nakonec se Waverley kolem tohohle vchodu vydá. Bludiště nebylo tak složité, aby je člověk, který si usmyslí je prohledat, projít nedokázal. V tomhle postavení alespoň stojím mezi Waverleym a Tabithou, pomyslel si. Je v průchodu, kterým se nedá projít dál, a mezi ním a jí žádná další rozcestí nebyla.

A Waverley byl pořád na druhé straně zimostrázové stěny. Dev už slyšel jeho tiché oddechování. Potom Waverley úplně ztratil trpělivost.

„Poslouchej, Coltere,” zasyčel a jeho hlas se ozval tak nečekaně blízko, že Dev instinktivně strnul. „Chci jenom ten film. Přines ho ke vchodu do bludiště a já vás oba nechám jít.”

To jistě, pomyslel si Dev. Myslíš, že jsem takový pitomec, holobrádku? Jen pěkně pojď sem.

„Slyšíš mě, Coltere?”

Dev tiše čekal. Waverleyho hlas zněl teď z trochu větší dálky. Chystá se prohledat další uličku, než přijde touhle, která ústila na rozcestí, jež Dev hlídal? Zřejmě ano. Čekání bylo vždycky nejhorší. Když ale na něm závisí váš život, naučíte se čekat.

Trpělivě čekat.

Minuty odtikávaly. Občas Waverley přesvědčivě zavolal, ale Dev jenom dál vyčkával. Dříve či později musí ten chlap touhle uličkou projít. Steve Waverley se nakonec pustil úzkým průchodem, který se spojoval s tím, v němž stál Dev. Mladý muž se už jen málo snažit zamaskovat hluk, který dělal. Bylo zřejmé, že začíná být nervózní, aby už se vším skoncoval. A právě tato nervozita poskytla Devovi příležitost.

Waverley klusal uličkou, pohyboval se příliš rychle a příliš hlučně. Dev se připravil. Jak řekl Tabby, bude mít jenom jednu příležitost. Čekal další mučivou vteřinu, aby příležitost byla co možná nejvýhodnější.

Potom, když vycítil, že Waverley je jenom na půl metru od rozcestí, vrhl se do uličky a bezchybně se ostřím v holi rozmáchl po své kořisti.

Steve Waverley ohromeně zaječel, když se jeho domnělá oběť vynořila z průchodu napravo, avšak dřív než stačil stisknout spoušť, studená ocel mu vyťala šarlatovou ránu na paži, v níž držel zbraň. Pistole mu vypadla z bezvládných prstů. Waverley znovu zaječel a popadl se za krvácející paži. „Ani hnout, nebo ti podříznu krk.”

Svá slova zdůraznil Dev tím, že přiložil ostří k Waverleyho krku. Světlovlasý muž zkameněl a oči se mu zakalily bolestí a strachem. Dev se opatrně postavil na zdravou nohu, a aniž by přitom odtáhl ostří, druhou nohou odkopl zbraň z dosahu. Neodvážil se sehnout se a zvednout ji. Ten pohyb by mohl ohrozit jeho rovnováhu. Zatracená noha.

„Tak to bychom měli, Waverley. Půjdeme. Otoč se a jdi zpátky ke vchodu.” „Proboha! Vykrvácím!” „Přežiješ. Bohužel. A teď pohyb!”

„Hele, Coltere, můžeme se dohodnout. Rozdělím se s tebou o zisk za ten zatracený film. Můžeš mít Eddieho podíl.”

„Eddie je tvůj dobrý kámoš, co leží v bezvědomí venku na trávě?” „Správně. Zapomeň na něho. Můžeš mít jeho podíl.”

„Proč mám takový ošklivý pocit, že se ti nedá věřit, Waverley?” Zlehka pobídl svoji oběť holí a Waverley jen nerad vykročil kupředu. „Můžeš mi věřit.”

„Jistě. I kdybych ti mohl věřit, pořád bych měl chuť tě podříznout za to, jak ses choval k mému děvčeti. To byla chyba, Waverley. Velká chyba. Dej mi teď jen malou záminku, a já tě za to zabiju.” „Nic jsem jí neudělal!”

„Vyhrožovals jí. A dotkl ses jí. Neříkal jsem ti zrovna tuhle večer, že tě roztrhám na

kusy, když se k ní jen přiblížíš?”

„Coltere, vyslechni mě!”

„Drž zobák, Waverley. A hni sebou.”

„Kudy? Jsem ztracený.” Dev se zastavil u dalšího rozcestí a zuřivě se rozhlédl. „Doprava,” řekl, jeho orientační smysl byl stejně spolehlivý jako kdykoli předtím. Některé instinkty zřejmě nemizí. „A teď doleva.”

Bez váhání se nechal Dev řídit vnitřním radarem a o pár minut později vystrkal Waverleyho z bludiště ven. „Lehni si tamhle na trávu vedle svého dobrého kámoše

Eddieho.” Počkal, až Waverley udělá, co mu nařídil. „Co moje ruka?”

„Co je s ní?” zeptal se Dev ledabyle. Potom přidal na hlase. „Tabby! Slyšíš mě? Pojď ven z bludiště.” Rozhostilo se chvilkové ticho. „Tabby!” „Slyším tě, Deve.” Hlas jí zněl velice slabě.

„Pojď ven. Všechno je v pořádku.” Zatraceně, pořád mám drsný hlas, uvědomil si Dev nejasně. Je těžké dostat ze sebe násilí, když ho má v celém těle. „Tabby!” zkusil to znova.

„Já se snažím, Deve, ale nemůžu se tady vyznat.”

„Co, krucinál.?”

„Je to bludiště, Deve, jestlis nezapomněl!” V té výčitce zazněl náznak tvrdosti. A ozývala se dokonce z ještě větší dálky.

„Tabby, nemůžu pro tebe jít. Musím dávat pozor na Waverleyho. Poslouchej, až půjdeš sem, rozhlížej se po pistoli, kterou upustil. Přines ji.” Tentokrát se žádné odpovědi nedočkal. Čekal dál, ale trpělivost ho pomalu začínala opouštět. Chtěl ji zase uvidět, ujistit se, že je v pořádku, a potom se chtěl zbavit Waverleyho a jeho kumpána. Čím dřív bude mít tohle za sebou, tím líp. Zbytek by mohl vyřešit Delaney. Dev věděl, že chce jenom jedno, vrátit se na loď s Tabby. Bude mít práce až nad hlavu, aby jí všechno vysvětlil. Uběhly další tři minuty.

„Tabby? Co tě zdržuje? Prostě se vrať stejnou cestou, kterou jsme tam přišli.”

„Nejsem si jistá, která cesta to je! A přestaň na mě řvát!”

„Já na tebe neřvu, ale nemám čas celý den!”

„Tak si jdi, klidně odejdi beze mě!” rozkřikla se zuřivě.

Sžíravý tón jejího hlasu ho zasáhl tak, že sebou trhl. Uvědomil si, že není jen tak trochu rozčilená. „Tabby?” „Myslím, že jsem uprostřed bludiště.”

„Řiď se podle slunce,” zavolal na ni a uvědomil si, že to muselo vyznít podrážděně. „Pospěš si.”

Tentokrát se nedočkal vůbec žádné odpovědi. Uteklo dalších pár minut. Cítil, jak v něm narůstá podrážděnost. Zahrává si s ním? Pokud je to tak. „Nejvyšší čas, že jsi tady!” zamručel, když se najednou objevila ve vchodu. V životě nikoho neviděl raději než v tuhle chvíli ji.

Avšak ve výrazu obličeje mu úleva nebyla znát. Škaredil se na ni a na okamžik strnula při pohledu na výjev, který se jí naskytl. Dev stál a mířil ostřím na trucovitě se tvářícího Waverleyho. Hubený, mladý muž na zemi se ještě neprobral. Polkla a blesklo jí hlavou, jestli není mrtvý.

„Vidím, žes našla tu zbraň. To je dobře. Přines ji sem, Tabby.” V hlase mu zazněl nádech přehnané trpělivosti, který Tabithu dokonale otrávil. Je to všechno hlavně jeho chyba! Beze slova k němu přistoupila a podala mu pistoli. Jakmile ji měl v ruce, stiskl úsporným pohybem skryté tlačítko a čepel zajela do hole. Pak se o ebenovou hůl opřel a zdušené zasténal.

Ten projev bolesti rezolutně ignorovala. Už nikdy se od něho nenechá doběhnout jeho drobnými, zákeřnými triky! Vystrčila bradu a přivřela oči. „Co teď?” zeptala se zvysoka.

Vrhl na ni pohled a snažil se odhadnout co a jak. „Teď se zbavíme těchhle dvou. Asi by ses měla vrátit do hotelu a přivolat nějakou pomoc. Ať zavolají místní policii. Budu jim muset tohle všechno vysvětlit.”

Poslušně se otočila, celá vděčná, že má záminku odejít od tohoto násilnického výjevu.

„Tabby?”

Obezřetně se ohlédla. „Ano?”

„Když sis nemohla vzpomenout, kterou cestou jsme do bludiště přišli, jak to, žes tak rychle našla cestu z prostředka ven?”

Pokrčila rameny. „Vzpomněla jsem si na něco, co jsem někde četla o tom, jak se dostat z bludiště.”

Překvapeně na ni zůstal koukat. „Co to bylo?”

„Položíš ruku na stěnu a držíš ji tam. Takhle nikdy nepůjdeš stejným místem dvakrát.” Nedokázala potlačit v hlasu nádech pýchy, i když byla pořád ještě rozzlobená a otrávená.

„Tabby, to je jenom stará pověst! Pokud jsi použila tuhle techniku, tak tos jenom měla velké štěstí!” zavrčel.

„Stará pověst? Ale já jsem, Deve, tak trochu odborník na staré pověsti, zapomněls? A

když se to tak vezme, jsou mnohem spolehlivější než moderní lži, které vykládají

moderní muži, jako jsi ty.” Nečekala na odpověď a zamířila k hotelu.

Zatraceně! pomyslel si Dev, to bude dlouhá noc. Probodl pohledem Waverleyho. „Za

to můžeš ty, ty kreténe. Musels být tak chamtivý?”

Waverley moudře odhadl, že ho štěstí opustilo, a držel jazyk za zuby.

Místní policie, v lehkých khaki uniformách elegantní, dorazila o dvacet minut

později. Tabitha se s nimi nevrátila.

Ve chvíli, kdy Dev vysvětlil situaci, zavolal z policejní stanice Delaneyovi a podařilo se mu z toho vybabrat, nebyl zrovna ve slunné náladě. Co se Deva týkalo, vzal Delaney celou věc mnohem bezstarostněji.

„Pořád to máš v krvi,” zahlaholil z druhého konce linky. „Já ti to říkal.”

„Že to mám v krvi? No to mě podrž. Málem mě zabili, Delaneyi. A co hůř, způsobil

jsem, že málem zabili moje děvče. Byl jsem blázen, že jsem se od tebe nechal do

tohohle uvrtat. Vážně nevím, proč tady stojím, v téhle skoro stoprocentní vlhkosti, a

snažím se s tebou rozumně mluvit. Ty máš v hlavě jenom jedno.”

„To proto jsem se dostal tam, kde jsem. K tomu připočti přirozené vlohy a instinkty.

Taky mám dobré instinkty, Deve. Stejně jako ty. Jsme z jednoho těsta.”

Dev znechuceně zavřel oči. Noha ho zase bolela. Leželo mu v hlavě, jaké má

vyhlídky, že Tabithu přiměje, aby mu ji zase namasírovala. „Hele, Delaneyi, o tom se

můžeme dohadovat později. Loď odplouvá za čtyřicet minut a já na ní hodlám být.

Zásilku dodám, až se vrátím do Států. Mezitím se snaž, aby se mi hajzlíci jako

Waverley nepletli do cesty, buď tý lásky. Pokud si vzpomínám, tak tohle měl být

hladký úkol, který mi měl pomoct, abych znovu dostal chuť do práce.”

Delaney se zasmál. „Brzy ahoj, Deve. Užij si zbytek plavby.” Zavěsil dřív, než Dev

stačil připadnout na nějakou říznou odpověď. Tolik tedy typy z Washingtonu D.C.

Pěkní mizerové. Teď bylo ovšem načase vrátit se na loď a vypořádat se s typy ze

státu Washington. Se sladkými kočičkami, které někdo pohladil proti srsti.

Brzy bude Tabby hladit, až bude zase vstřícná a milá, slíbil si, když se loučil s

poněkud zmatenou místní policií. „Buďte bez starosti, brzy někdo přijede a tadyhle Waverleyho a milého Eddieho si vyzvedne,” ujistil policejního šéfa. „Jenom je do té doby držte pod zámkem, ano?”

„Samozřejmě, pane Coltere, spolupráce na prvním místě. Ale rádi bychom, kdybyste nám přece jenom něco vysvětlil,” sdělil mu plešatějící muž středních let, který se na něho mračil. Byl to dobrý policista a neměl rád spletité situace, které vyvolávali Američané, kteří ostrov navštívili. Američané dělají vždycky zmatky a potíže, to je jednou jisté, ale tahle záležitost byla poněkud otravnější než obvykle. „Džentlmen, který si pro ty dva přijede, vám vše ochotně vysvětlí,” odpověděl Dev smířlivě. Ať se propadne, jestli tady bude otálet a omlouvat se. Především se musí vrátit na loď a vyhledat Tabithu.

Pravděpodobně se schovává ve své kajutě, je nervózní a rozčilená a bude mít plno otázek. Mnohem raději bude odpovídat na otázky jí než policejnímu šéfovi, řekl si a zamával na taxi.

Chudák Tabby. Dnes odpoledne na ni toho bylo moc. Vlastně jí dluží laskavost. Kdyby se nevrhla na toho chlapíka s pistolí, věci by byly mnohem složitější, než se nakonec ukázalo. Dev se pro sebe usmíval, když se s ním taxi přiřítilo do doků, odkud vratké čluny odvážely poslední cestující na loď. Má spoustu odvahy a udržela si chladnou hlavu, když to vypadalo bledě. Uvědomil si, že se nemůže dočkat, až ji bude držet v náručí.

Všechno jí vysvětlí a pak se s ní bude sladce milovat, dokud mu to zkažené odpoledne neodpustí. Ani na okamžik nezapochyboval, že mu odpustí. Jak by mohl někdo tak soucitný a něžný jako Tabitha Grahamova odmítnout jeho omluvy? Bude jenom otázkou času, než mu zase bude patřit. Při tom pomyšlení se trochu uvolnil. Avšak sladká, soucitná, něžná Tabitha Grahamova ve své kajutě nebyla. Ve skutečnosti na palubě luxusní lodi nebyla vůbec. A loď vyplula dříve, než Dev, který vyslechl kdekoho od posledního stevarda po kapitána, zjistil, že se Tabby vrátila na loď jenom na tak dlouho, aby si vzala z kajuty věci.

Potom znovu odešla a zamířila na ostrovní letiště, kde nastoupila do prvního letadla na pevninu.

Dev zůstal uvězněný na lodi, dokud nedorazila do dalšího přístavu, a strávil večer

sám ve své kajutě s lahví whisky. Po každém doušku se zamračil na ebenovou hůl, v

jejíž tajné schránce v rukojeti se skrýval kousek mikrofilmu.

Byl to jeden zatracený týpek z Washingtonu D.C, který tuhle hůl navrhl.

No nic.

Znovu si lokl a rozhodl se. Bude se držet od Washingtonu D.C. co nejdál, jak nejdřív to jen půjde.

SEDMÁ KAPITOLA

Týden po návratu do Port Townsendu doutnala v Tabithině srdci u ní tak neobvyklá zuřivost. Devlin Colter ji využil.

Pokaždé, když jí šlehlo hlavou, jak se k ní zachoval, zaplavil ji další spalující nával vzteku. Ještě nikdy nezažívala tak prudkou a divokou emoci jako zlost, která jí cloumala od toho osudného odpoledne v bludišti.

Ne, úplně takhle to není, musela si přiznat pár dní potom, co se vrátila domů. Zažila ještě jiné vzepětí smyslů, jež v ní planulo stejně divoce a bylo stejně vzácné. Poznala je v tu noc, kdy se milovali s Devem. Vášeň a zuřivost.

Nikdy nepoznala, jaké vlastně jsou, dokud ji k tomu nepřivedla zkušenost s Devem Colterem. Po sedm dní poté, co unikla z ostrova, se Tabitha usilovně soustředila výhradně na svoji zuřivost. Vzpomínka na vlastní vášnivost byla mnohem znepokojivější a bylo lepší si ji pokud možno nepřivolávat. Vrhla se do práce ve svém knihkupectví.

Dev si s ní zahrával, předstíral něco, co nebylo. Pokaždé, když jí to blesklo hlavou, zaťala zuby. Třeba rozbalovala karton knih a zjistila, že se jí prsty, v nichž třímala nůž, který k tomu používala, třesou.

Nebo si prohlížela svoji krásnou sbírku bestiářů a natrefila na vyobrazení draka. Jen je uviděla, nemohla jinak, musela knihu prudce zaklapnout.

Předstírání, falešná hra. Proč si zvolil takovou hloupou kratochvíli? Protože si myslel,

že tak dobře zamaskuje svoje aktivity? Nebo proto, že se nudil? Protože ho dostala z

té uličky a pocítil k ní chvilkovou vděčnost?

Žádná z těch možností nebyla příjemná a její zlost nijak neotupila.

Páni, jakého blázna ze sebe udělala! Jak se jenom musel v duchu chechtat ten večer,

kdy se rozhodla ho svést tím, že mu nutila pití a vykládala o milostných rituálech

zvířat vylíčených v jejích středověkých knihách! Stačilo si na tu strašlivou noc

vzpomenout, a tváře jí jen jen hořely.

Deset dní po návratu domů Tabitha právě ukládala na polici ve svém obchodě detektivky, když vtom jí znovu v mysli vytanula jako nezvaný host vzpomínka na její vlastní vášnivost. S rukou na půl cesty zůstala nepohnutě stát. Tentokrát se jí prsty nechvěly zlostí a ponížením.

Dlouhou chvíli jenom nevidomě zírala na knihu, již držela v ruce, a na tváři jí bylo znát, jak je pohroužená do myšlenek. V tu noc poznala vášeň, skutečnou vášeň. Myslela si, že je zamilovaná, a rozhodla se svést muže svých snů. Ať už se dalo říct o tom trapném večeru, který ji doháněl k zuřivosti, cokoliv, jedno se mu přiznat muselo: byla úspěšná. Milovala se se svým drakem, a i když se jí v duchu smál, reagoval.

O tom nebylo pochyb, připomněla si procítěně. A nebyl sám, kdo reagoval. Ona sama reagovala překvapivě a dosáhla uspokojení, jaké do té doby nezažila. Pravda byla, že se milovala s představou - s mužem, který ve skutečnosti neexistoval, stvořila si ho jenom ve svých snech -, ale šlo jí to docela dobře. Ať si s ní byl Dev

Colter pro zábavu, nebo ji využil, ale tu noc ho uspokojila, na tu drobnou skutečnost by vsadila svůj obchod.

S ironickým úsměvem na rtech zastrkala do police zbylé detektivky a zamířila zpátky k pultu. Kéž by býval byl takový, jak předstíral: velice zranitelný, citlivý, ostýchavý muž, který ji potřebuje. Jak dokonalé by všechno bylo. Zvonek na dveřích zazvonil a vytrhl ji ze skličujících úvah.

Silou vůle se přinutila si říct, že se musí starat o obchod, což znamenalo připravit se na vlídné přivítání případných zákazníků. Mladý pár, který vstoupil, vypadal, že ví, co chce, ale těžko říct.

„Viděli jsme ve výkladu plakát fénixe a říkali jsme si, jestli byste neměla jeden na prodej?” zeptal se muž zdvořile. Jeho přítelkyně, dívka s dlouhými vlasy spletenými do copů, se zatvářila nadějeplně. „Je to krásný plakát,” vyhrkla.

„Mám jich na skladě několik,” sdělila jim Tabitha a snažila se o vstřícný tón. Shýbla se pod pult, aby vyndala srolované plakáty v umělohmotných pouzdrech. „Vyberte si. Fénix je oblíbeným námětem.”

Mladý pár se probíral různými kresbami toho mytického ptáka, většinou zobrazeného v klasické podobě, jak se zvedá z vlastního popela.

„Myslím, že tenhle se bude dobře vyjímat na zdi v obývacím pokoji,” pravila nakonec mladá žena rozhodně. „Barevně se do toho pokoje moc dobře hodí.” Tabitha zběžně pohlédla na plakát, který si zvolili. „Vybrali jste si jedno z nejpřesnějších vyobrazení,” schválila jim to. „Spousta odborníků si myslí, že fénix byla s velkou pravděpodobností tmavorudá volavka, pravidelně obětovaná egyptskému bohu slunce. Pták na tomhle plakátu je tmavorudý a vypadá moc pěkně.” „Náš bytový architekt by řekl, že je do fialová,” podotkl mladý muž a dobromyslně se při tom zubil. „Až ho dáme zarámovat, bude úžasný.”

Tabitha přikývla, svědomitě vypsala účtenku a podala jim roli elegantního plakátu. Když se dvojice otočila k odchodu, začala ostatní plakáty s fénixem uklízet. Měla velký výběr těchto uměleckých prací, a některé byly zakázkové, určené pouze pro prodej v jejím obchodě. Na všech byl ovšem jenom ten vznosný pták, jak se znovu v plné nádheře rodí po smrti v plamenech. Ty obrazy udeřily na citlivou strunu v její mysli.

I ona shořela v plamenech té noci, kdy se milovala s Devem Colterem. Jakou má naději, že by se mohla jako fénix znovu narodit?

Ta svůdná představa jí ležela v hlavě po celé dlouhé odpoledne. Kdykoliv se dveře obchodu otevřely, vytrhly ji z nějaké vábivé představy o tom, že by se mohla stát jinou ženou. Už přece byla jinou ženou, té noci, kdy ležela v objetí Deva Coltera. Byla vášnivá a plná života.

Proč by taková nemohla být zase? Úmyslně zašla ke speciálnímu regálu, kde měla nová vydání středověkých bestiářů, a vytáhla několik nádherně ilustrovaných svazků. Odvlekla je na pult, každý otevřela na zobrazení fénixe a pustila se do čtení. Fénixové zřejmě vstávali z popela pouze jednou za pět set let. V tomhle ohledu bude třeba udělat ústupky, řekla si Tabitha ironicky. Za pár dní jí bude třicet a tenhle milník v životě ženy se může brát jako mezník pěti set let v životě fénixe! Prohlédla si všechny ty nejrozmanitější dřevořezy a kresby fénixů a představovala si sama sebe

jako obnovenou a zcela odlišnou ženu. Ženu, jakou byla té noci na lodi. Taková žena ale potřebuje muže, který by tu radikální proměnu ocenil, řekla si Tabitha posměšně. Kde takového muže najde? Znala spoustu lidí, protože žila ve městě už šest let, ale všichni ji vnímali takovou, jaká byla; jako tichou, nenáročnou ženu, která si nedokázala udržet manžela déle než pár měsíců. Všichni ji samozřejmě moc litovali, když ji Greg opustil, ale pochybovala, že to někoho zvlášť překvapilo. Potřebuju nějak oficiálně projevit svoji novou tvář, rozhodla se. Ke třicátým narozeninám si daruje večírek.

Nikdo ve městě by si nevzpomněl, že někdy nějaký pořádala! S pečlivostí a precizností odhodlaného vojenského velitele se Tabitha pustila do příprav narozeninového večírku. Už samotné jeho organizování působilo jako svého druhu katarze. Její vybičovaný vztek a ponížení jí dodaly dostatek energie, aby tu velkou událost uskutečnila. Nikdy nic v životě v takovém měřítku nepořádala a vyžadovalo to víc práce, než si dokázala představit.

„Chceš toho cabernetu dvě bedny?” zeptal se pochybovačně její přítel v obchodě s vínem. „Určitě jsi nechtěla jenom dvě láhve?” Věděl, stejně jako v okolí každý, že Tabitha Grahamova nepořádá žádné velké mejdany.

„Dvě bedny, Georgi,” potvrdila. „A ještě bednu sauvignonu blanc ‘81. A teď bych se podívala, jaký máš výběr sýrů. A taky budu potřebovat hodně baget. Můžeš mi je objednat?”

„No jistě, ale promiň, že se ptám. Proč potřebuješ tolik jídla a vína, Tabitho?” Georgie Royce se poškrábal na šedivějící hlavě a zvědavě se na ni usmál. „Pořádám večírek na svoje třicátiny. Jo, mimochodem, jste s manželkou zvaní. Přiveďte každého, na koho si vzpomenete.” „Každého? Jak velká oslava to bude?” „Tak velká, jak to půjde.”

Den před tou velkou událostí se objevilo ve výkladní skříni knihkupectví oznámení. Vyhotovil je pro ni jeden známý, který měl o kus dál od Tabithina knihkupectví ve stejné ulici galerii. Tvořila je krásná verze fénixe a stálo na něm, že všichni jsou na příští den zváni k Tabitě domů.

„Na takovéhle pozvání určitě přijde i pár vyžírků,” varovala ji Sandra Adamsová, když odpoledne přišla do knihkupectví.

„To nevadí. Mám spoustu jídla. Na pár lidech nesejde,” prohlásila Tabitha lehkomyslně. „Přijdeš, Sandy?”

„No jistě. To bych si nenechala ujít. Přijdou všichni. Jsme trochu zvědaví. Co se ti stalo na té plavbě, Tab? Připadáš mi nějaká jiná.”

Usmála se. V minulém týdnu si navykla chodit pořád bez podprsenky a víc lidí podotklo, že se nějak změnila. A zachytila nejeden mužský pohled, který zabloudil k volným halenám, které nosila k džínům. Občas se s nepokrytým zájmem ještě těžko srovnávala, ale držela se svého plánu.

„Báječně jsem si to užila. Zjistila jsem, co mi všechna ta léta chybělo, Sandy. Nevěřila bys, jak se na takových výletních lodích lidé chovají.” „Něco jsem slyšela.” Sandy se zeširoka usmála.

„Abych pravdu řekla, připadá mi to ohromné. Chci říct, ta změna je k lepšímu. Nějak jsi mnohem živější. I Ron si toho všiml.”

„Přijde?” Ron byl Sandřin bratr, který často jezdíval ze Seattlu na návštěvu.

„To se vsaď. Stejně se chystal s pár přáteli tenhle týden do Port Townsendu. Přijdou

taky. Znáš Rona. Nabídni mu pivo a jídlo zdarma a přihrne se.”

Několik mladých turistů v obchodě se žertem zeptalo, jestli to pozvání platí opravdu

pro každého, a Tabitha je ujistila, že ano. K její radosti někteří řekli, že by se mohli

stavit.

Využila jednu z příruček ze svého obchodu jak uspořádat domácí party, aby se inspirovala, jak nejlépe pití a jídlo naaranžovat. Dala si záležet na každém detailu, nic nenechala náhodě. Šel z toho trochu strach, pořádat takhle velkou oslavu. Co když se nikdo neukáže?

Ten tajný strach všech nezkušených pořadatelů večírků ji neopouštěl ani večer před oslavou, kdy si oblékala úchvatné černé šaty, jež si koupila zvláště pro tuto příležitost od přítelkyně, která vlastnila butik. Ty šaty byly rozevlátá záležitost z průsvitné černé bavlny, s širokým výstřihem, který odhaloval ramena, a nabíranými, širokými, u zápěstí zúženými rukávy. Nosil se k nim široký červený kožený pásek, který zvýrazňoval všechny křivky.

Tabitha si ještě ani nestačila učesat vlasy a hrozba, že přijde pár lidí, se rozplynula. Začal zvonit zvonek u dveří a příští půl druhé hodiny nezmlkl. Dostavili se skoro všichni, co byli pozvaní, a pár těch, kteří zahlédli oznámení ve výkladní skříni, aby oslavili Tabithiny třicetiny a uspokojili svoji zvědavost ohledně toho, jak se Tabby Grahamova změnila.

Procházela mezi hosty ve svém obývacím pokoji, kde byla hlava na hlavě, a dělala, co mohla, aby ničí zvědavost nezklamala. Plápolající oheň v krbu událost příjemně doplňoval. Někdo už se před něj usadil na ovčí kůži.

„Nikdy jsem si neuvědomila, jak jsi tenhle starý dům zvelebila,” zvolala Sandra Adamsová a rozhlédla se po místnosti. Tabitha jí strčila sklenici vína do ruky. „Ty zarámované grafiky středověkých zvířat se mi vážně moc líbí. Jde to úžasně dohromady s černými pohovkami a leštěnými dřevěnými podlahami. A ten koberec pod kávovým stolkem je fantastický. Kdes ho sehnala?”

„Natrefila jsem na něj šťastnou náhodou v Seattlu.” Tabitha se usmála a s pouhým

náznakem rozpaků krátce pohlédla na koberec, který se jí na té osudové plavbě tolik

zalíbil. Byl na něm nádherný drak s křídly a zářícíma očima a až příliš živě jí

připomněl ztlučeného a zakrváceného draka, jehož našla v uličce na St. Regis. Oba

byli mytické bytosti a se skutečností neměli nic společného.

„Á, tady máme Rona a jeho přátele,” podotkla Sandra a otočila se ke dveřím, jimiž

vcházel její pohledný mladší bratr. Ronu Adamsovi bylo kolem pětadvaceti a měřil

přes sto osmdesát centimetrů. Pracoval nastálo ve fitcentru v Seattlu a bylo to znát na

jeho svalnaté hrudi a ramenou. Jako havran černé vlasy nosil nenucené rozevláté a

pěkně doplňovaly jeho tmavé oči a opálení, které si pořídil na lyžích.

Muž, který s ním přišel, byl přibližně stejného věku a chlubil se úžasným knírem.

Oba se rozhlédli po rozveseleném davu a zřejmě se jim to zamlouvalo.

„Tady, Rone!” překřikla Sandra halas. Tabitha vrhla na blížícího se mladšího muže

odhadující pohled. Už se s Ronem jednou dvakrát setkala, ale pochybovala, že si to

Sandřin pohledný bratr zapamatoval.

„Ahoj, Tab, rád tě zas vidím. Díky za pozvání,” řekl lenivě a přejel tmavýma očima

uznale po černých šatech, jež měla hostitelka na sobě.

Tabitha se už učila rozpoznávat ten spekulativní svit v mužských očích. V minulém týdnu ho párkrát postřehla. Vůbec poprvé ho viděla, když Dev Colter přišel k jejím dveřím v to ráno, kdy se poprvé rozhodla nevzít si podprsenku. I dnes večer zůstala tato součást spodního prádla uložená v zásuvce. Statečně ignorovala chvilkovou nejistotu a nasadila svůj nejzářivější úsměv.

„Jsem ráda, že jsi mohl přijít, Rone. A doufám, že se tvůj přítel baví.”

„Určitě. Je pivo?”

„Máme spoustu piva. Posluž si.”

„To je skvělé. Jsem hned zpátky.” Pohled mu znovu zabloudil na černé šaty. „Hmm,” zamumlala Sandra, když její bratr zmizel u stolu s občerstvením. „Čím to, že mám takový zvláštní pocit, že se Ron začal najednou zajímat o starší ženy?” Tabitha se zasmála.

„Určitě ne,” odtušila. „Ale pokud jde o mě, musím přiznat, že jsem slyšela pár lákavých věcí stran mladších mužů.”

„Něco jako ,utrhni je mladé a dobře je vycvič’?” zahihňala se Sandra. „To není špatný nápad. Ať ti s ním přeje štěstí, Tab.”

Tabitha si uvědomovala, že rozpaky zrudla, ale zmohla se na pousmání. Ron nebyl jediný muž, který ten večer přehodnotil svůj náhled na Tabithu Grahamovou. Když se odhodlaně vrhla do role hostitelky, neunikly jí občasné hodnotící pohledy mužů, a když potřebovala otevřít další láhve vína nebo roznést tácy s jednohubkami, vždycky se našel některý, co jí s tím pomohl. Na jednu stranu jí to všechno velice lichotilo, ale na druhou jí to nepřipadalo moc skutečné. Nebo to možná měl na svědomí volný přísun vína, co večeru dodávalo nádech nereálnosti. Stereo na chvilku nezmlklo a dav v obývacím pokoji v průběhu večera jako by narůstal, místo aby se tenčil. Ještě štěstí, že jsem nakoupila tolik umělohmotných kelímků, napadlo ji v jednu chvíli mimoděk. Sklenice jí už dávno došly.

Kolem jedné po půlnoci si začala lámat hlavu, jak

takový večírek končí. Pokud si všimla, nikdo se nijak zvlášť k odchodu neměl. Rona Adamse měla teď neustále kolem sebe a lil do sebe spousty piva a vína. Jeho přítel už dávno zmizel s pěknou blondýnkou, kterou Tabitha neznala. Sandra Adamsová si důvěrně povídala s mladým rybářem, kterého objevila u krbu. V místnosti se mísil smích s alkoholem.

Kolem druhé se někteří konečně odhodlali k odchodu. Tabitha, která ztratila přehled o tom, kolik sklenic vína vypila, jim vesele zamávala z verandy na rozloučenou a otočila se zpátky ke dveřím, kde na ni čekal Ron s další sklenicí. „To je ohromný mejdan, Tab,” vypravil ze sebe pracně. V očích se mu znovu objevil ten spekulativní pohled. „Kolik jsi říkala, že ti je?”

„Třicet,” zamumlala a usrkla si vína. Všechno začalo být rozostřené a snové a jí to připadalo vlastně docela příjemné.

„Je mi pětadvacet,” sdělil jí a zeširoka se usmál. „Slyšel jsem, že je to poslední trend.”

Zamrkala, nějak jí na okamžik přestalo být jasné, kam se hovor ubírá. V posledních dvou hodinách jí připadalo čím dál těžší se na takovéhle věci soustředit. „Trend?”

„No, že muži mají milostný poměr se staršími ženami.” „No ano, je to poslední trend.” Přikývla, jako že má přehled. „Je na tom něco vzrušujícího,” svěřil se jí Ron. „Jsem pro všecko vzrušující.”

„Já taky. Život je zatraceně krátký. Nejlepší, co můžeš udělat, je užít si co nejvíc vzrušujících věcí,” souhlasil Ron s hlubokomyslností, za kterou vděčil spíš vysokému procentu alkoholu v krvi.

„To rozhodně.” Znovu si lokla vína a nějak na verandě ztratila rovnováhu. Opatrně natáhla ruku a opřela se o stěnu. Pak se znovu usmála. „Utrhni je mladé a dobře je vycvič.”

„Co mladého?” Ron k ní o krok přistoupil a také se musel opřít o stěnu.

„Samce.”

„Čeho samce?”

„Čehokoliv,” vysvětlila a neurčitě máchla rukou. „Štěňat, draků, bazilišků, co tě napadne. Nejlepší je vzít si je mladé a pořádně je vycvičit. U starších je pravděpodobné, že budou zlí a podlí.”

„Vážně?”

„To si piš.”

„Chci, abys věděla,” řekl Ron zřetelně, i kdy/ se trochu kymácel, „že se považuju za velice učenlivého.” Přisunul se trochu blíž a pomáhal si přitom tím, že se opíral o zeď.

„Fajn.” Znovu si srkla vína a soustředěně svraštila čelo. „První lekce: nikdy nekousej do ruky, která tě krmí.”

„To-to by mě ani nenapadlo,” ujistil ji Ron. „Druhá lekce…” Odmlčela se a snažila se udržet nit myšlenek. Pak se rozzářila. „Nikdy si nezahrávej.”

„Žádné takové.” Položil jí paži kolem ramen a pozvedl sklenici, aby vzdal hold druhé lekci.

„Žádné předstírání,” zdůraznila pro případ, že to nepochopil. „Zjistila jsem, že starší muži, kteří už mají svoje návyky, mají ošklivý zvyk předstírat. Můj manžel to dělal,

víš.”

„Pacholek!” zvolal Ron nadmíru procítěně.

„Předstíral, že je do mě zamilovaný,” objasnila vážně. „Ale nebyl.” Ron zavrtěl hlavou, jak ho taková obojakost vyváděla z míry.

„Poslední muž, kterého jsem potkala, také předstíral. Úplně všechno předstíral. Vůbec nebyl takový, jak se tvářil.”

„Krysa.”

„Ne, drak,” opravila ho automaticky. „Draci jsou horší než krysy.”

„Ano.”

Chystala se pokračovat v lekcích, když vtom se za nimi otevřely dveře a vynořila se Sandra zavěšená do toho rybáře. „Á, tady jsi, Tab. S Jimem právě odcházíme. Báječně jsem se pobavila. Všechno nejlepší k narozeninám!” „Děkuji,” odpověděla Tabitha nesmírně zdvořile.

„Myslíš, že se dostaneš v pořádku domů, Rone?” Sandra se zadívala na bratra, ale pak ji rybář netrpělivě stáhl ze schodů.

„Žádný strach. Nebudu řídit. Půjdu pěšky,” ujistil ji spokojeně. „A možná vůbec

domů nepůjdu.”

„Aha.” Naklonila hlavu ke straně a usmála se na Tabithu. „Chceš… chceš, aby šel

domů?”

„Proboha ne! Ohromně se bavíme,” ujistila ji Tabitha šťastně. „Dávám mu lekce.” Sandra pochybovačně pohlédla na bratra. „Zajímavé.” Než stačila ještě něco říct, zatahal ji muž jménem Jim za paži. „Pojďme, zlato. Je pozdě.”

Sandra se usmála. „No dobře. Tak tedy dobrou noc, vy dva. Buďte opatrní.” „Na co?” zeptala se Tabitha velice udiveně.

„Ále, na nic,” zasténala Sandra a nechala se odvléct svým novým společníkem. „Kde jsme to skončili?” zeptala se Tabitha se zájmem, když Sandra s Jimem nastoupili do nákladního vozu, který parkoval u obrubníku.

Ron v soustředěném úsilí svraštil obočí. „Nevím jistě. Myslím, že jako další měla být lekce tři.”

„Aha. No, uvidíme. Vyprávěla jsem ti někdy, Rone, o milostných rituálech zvířat z bestiářů?” spustila Tabitha horlivě. S touhle technikou už přece jednou dobře uspěla. „Ne.” Obrátil do sebe zbytek vína. „Jak to dělají?” „Všemi možnými fascinujícími způsoby,” objasnila mu vážně. Znovu se ovšem otevřely dveře a přetrhly jí řeč. Tentokrát odcházela spousta lidí, ale bylo znát, že se jim nechce. Ve chvíli, kdy se vrátila k rozhovoru s Ronem Adamsem, měl už mládenec nalitou další sklenici vína. Zřejmě mu dělalo velké problémy se soustředit. Nicméně se jí podařilo usadit ho na černou pohovku dřív, než se svalil. Po tomto výkonu si musela udělat další přestávku, aby vyprovodila poslední hosty. Mnozí šli pěšky a teď šťastně klopýtali po ulici ke svým domovům. Pár jich cestou zpívalo a nocí se rozléhal hlučný smích. Tabitha stála ve dveřích a se značným uspokojením pozorovala, jak odcházejí.

Byl to velice úspěšný večírek na oslavu třicátých narozenin. To je jisté. A teď bylo načase vrátit se znovu ke svádění. Na pohovce měla usazeného příjemného mladého muže, který čekal na techniku starší, rafinovanější ženy. Když se vrátila do obývacího pokoje, samolibě se usmívala.

„Zvířata!” zvolal Ron a pozvedl sklenici. „Povídej mi o zvířatech!” Opřel se v rohu a nohy si položil na pohovku. Mlsně se na Tabithu zašklíbil. „Vždycky jsem měl zájem dovědět se o zvířatech něco nového. Víš, skoro se ze mě stal zoolog místo instruktora ve fitcentru.”

Zamrkala a lstivě si svoji kořist obhlížela. Pak postoupila dál do místnosti a posadila se na pohovku naproti němu. Mezi pohovkami stál kávový stolek a přes sklo stolku na ni zírala dračí hlava z koberce.

„Takové má krásné stříbrné oči,” povzdechla si a najednou ji zaplavila zasmušilost. „Kdo má stříbrné oči?” naléhal Ron útočně.

„Drak.”

„Hmm, aha. Jak teda draci milují?” zeptal se s opileckým zájmem.

Tabitha o té otázce s temným zaujetím podumala a mračila se přitom na zvíře na

koberci.

„Úžasně. Tedy, když je někdo náležitě svede,” vypravila ze sebe ztěžklým jazykem. Proč na ni musí drak z koberce takhle civět? Nemá právo upírat na ni takový

obviňující pohled. To on by se měl cítit provinile! „Ale nedá se jim důvěřovat!” „Nikdy nevěř drakům,” opakoval Ron svědomitě. „Lekce číslo tři.” Netrpělivě vyčkával.

„Nemáš právo na mě takhle koukat, abych se cítila provinile!” Zasyčela na koberec. „On nemá právo se do ničeho plést!”

„Vůbec žádné právo!” souhlasil Ron přičinlivě. Pak se odmlčel. „Kdo je to ,on’?”

„Drak.”

„To je fakt. Žádný drak se nebude do ničeho plést.”

„Ohavný, zlý tvor,” mumlala Tabitha a nepřestávála upírat pohled na koberec. „Pravděpodobně je to nějaký starší drak,” nadhodil Ron vážně. „Skoro čtyřicetiletý,” přikývla souhlasně. „Moc starý na to, aby se dal pořádně vycvičit.”

„Starého draka novým kouskům nenaučíš,” povzdechla si znovu. „Ale draci se rodí už tvrdohlaví a nevypočitatelní, takže ani s mladým toho člověk moc nepořídí.” „A co já?” chtěl vědět Ron a nasadil vybízivý, i když nejistý úsměv. Zvedla oči, částečně překvapená, že ho tam ještě vidí. Tolik se soustředila na draka na koberci, že Ron nedůležitě vymizel. Dlouho jen zírala na svého posledního hosta a snažila se rozpomenout, že měla v plánu ho svést. Potom s tichým zasténáním zavřela oči. „Nemá to smysl, Rone. Nemůžu to udělat. Měl bys už radši jít.” „Jít?” Dokonale ho to vyvedlo z míry.

Pracně otevřela oči, uvědomovala si, že se jí chce hrozně spát. „Dnes večer tě nemůžu svést. Moc se omlouvám, Rone. A už nemám chuť se dál vybavovat o těch zvířatech.”

„Ani trošičku?” žadonil smutně.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Nemůžu, když na mě ten hloupý drak takhle kouká.” „Možná bysme se ho měli zbavit,” navrhl s nadějí.

„To by nezabralo. Pořád bude někde okolo. Ach jo. Říkám si, jak dlouho se tady bude

takhle potloukat a ničit mi můj nový život. Ohavné, zlé zvíře.”

„Tobě třeba ničí život,” vybuchl Ron hořce, „ale mně zkazí večer.”

Seděl a stejně jako Tabitha zíral na smějícího se draka a pak se velice pomalu překotil

na pohovku a usnul.

Zvedla pohled a pak se opřela v rohu své pohovky a stáhla nohy pod sebe. Tolik se jí chtělo spát. Protože ji ten hloupý drak na koberci nenechá, aby dnes v noci něco podnikla, může si docela dobře trochu zdřímnout. Ráno bude přemýšlet, jak by se jeho neodbytné přítomnosti zbavila. Něco se s tím musí udělat. V jiných ohledech udělala tak ohromný pokrok, že odmítala, aby jí drak stál v cestě, až dojde k tomu, že si uspořádá úplně jiný milostný život!

Ale i když se rychle propadala do spánku, neopouštěl ji pocit, že to bude velice obtížné popřít nárok, který si na ni drak dělá. A ve snech se jí neustále měnil v draka a zase v člověka muž se stříbřitýma očima s ebenovou holí.

Dlouho trvalo, než Tabitha odlišila bušení v hlavě od bušení na dveře. Nějakou chvíli se ani nepohnula a pronikavě si uvědomovala, že za okny je bílý den a někdo že je za hlavními dveřmi.

Ani jedno ji nijak zvlášť nenadchlo.

„Ach bože!” Otřásla se a přitiskla si ruku na rozbolavělou hlavu. „Jděte pryč.” Nezmohla se ovšem na víc než jen zašeptání, a to se ke dveřím vůbec nedoneslo. Bušení na dveře se ozvalo ještě důrazněji. „Kruci.” Vynaložila heroické úsilí a podařilo se jí překulit se na kraj pohovky Jen to udělala, ozvalo se z protější pohovky hlasité zachrápání. Se značným úsilím otevřela oči. Pohled na Rona Adamse, jak v osm ráno vyspává na její pohovce, to stálo za zamyšlení. Chvilku ho pozorovala. Vyrazil další zachrápání a zavrtěl se. Pomalu se posadila, ruku pořád ještě přitisknutou

k bolavé hlavě. Přejela pohledem zaneřáděný pokoj a rázem si vzpomněla. Všechno bylo vzhůru nohama. Na všech stolech a všude na podlaze stály sklenice. Z přeplněných popelníků se táhl zamřely pach tabáku. Někdy během večera se jedna židle překotila a zůstala tak. Květiny vadly ve vázách. Někdo z nich zřejmě vylil vodu. Na podlaze z tvrdého dřeva byla louže.

Zapomněla jsem uložit zbytky jídla, uvědomila si, když se roztřeseně stavěla na nohy. Všude po místnosti zůstaly na papírových talířích nedojedené jednohubky, sýry a další drobnosti. Nedopité láhve vína zůstaly na servírovacím stole. Kdysi útulný obývací pokoj byl jako jedna velká kocovina. A k tomu spí na její pohovce muž.

Trhla sebou, když míjela ležícího Rona Adamse. Možná nemá v posledních dnech nejsrdečnější vztah k drakům, ale tomu z koberce dluží laskavost. Zachránil ji před tím, aby ze sebe s Ronem Adamsem udělala husu. Alespoň tohle si pamatovala dokonale. Ron zvadnul těsně předtím, než usnula ona! Rozprava o milostných rituálech zvířat nepokročila tak daleko, jako když na to posledně s jistým mužem zavedla řeč.

Znovu se ozvalo klepání na dveře.

„No dobře, dobře, už jdu.” Odpověď to byla chabá a pravděpodobně ji nikdo neslyšel. S tím nedokázala nic nadělat. Veškerou sílu musela soustředit na to, aby se dostala přes pokoj; na nějaké hulákání jí už energie nezbyla.

Cestou přes pokoj se usilovně snažila naplánovat li, jak bude postupovat. Nejdříve se zbaví toho, kdo jí mlátí na dveře. Pak bude muset vzbudit Rona Adamse a vypakovat ho z domu.

Potom si dá příjemnou dlouhou sprchu a po ní pořádný hrnek kafe. Potom se pustí do uklízení. Panejo, to tedy bude den!

„Přestal byste laskavě s tím zatraceným boucháním?” přikázala s odporem a prudce otevřela dveře. „Jdu otevřít, jak nejrychleji jsem schopná!” Načež vykulila oči, když jí došlo, kdo to stojí na prahu. „Dobré nebe,” vydechla ohromeně. „Drak.” Dev Colter sklonil rukojeť ebenové hole, kterou bušil do dveří. Opřel se o ni a zůstal zírat na pomačkanou, rozcuchanou postavu s kalnýma očima, kterou měl před sebou. Ty známé stříbřité oči se přivřely a mísil se v nich úžas s narůstající nelibostí. „Co se ti u všech všudy stalo?” zeptal se ostře.

Uvědomila si, že na něho civí. Horečnatě se snažila sebrat rozum do hrsti. „Deve,” vypravila ze sebe malátně, „co tady děláš?”

„Není to snad dost jasné? Přišel jsem tě navštívit. Co se to tady, proboha, děje, Tabby? Vypadáš pekelně.” Mračil se na ni a pátravě si prohlížel její obličej a pomačkané černé šaty.

„Myslím, že se přeze mě přehnalo stádo bazilišků,” pravila tenkým hláskem. Možná pořád ještě sní. Možná bezpečně spí na pohovce a tohle všechno je nějaká bláznivá noční můra. Velice opatrně natáhla ruku a dotkla se tuhé modré košile, kterou měl na sobě. „Jsi skutečný, viď?” zasténala.

Zaškaredil se ještě hrozivěji a pak usoudil, že se nikam nedostane, když se bude pokoušet o rozumný rozhovor ve dveřích. Obešel Tabithu a vstoupil do nepořádku v místnosti.

„No to mě podrž, Tabby. Co se tady včera v noci dělo?” „Večírek,” vysvětlila mu stručně. „Večírek,” ucedil a hrozivě přivřel oči.

„Včera mi bylo třicet,” řekla. „A přestal bys, prosím tě, křičet? Hlava se mi může rozskočit.”

Ať už se chystal odseknout cokoliv, řeč mu uťalo další zachrápání z pohovky. Ohromeně otočil hlavu.

V děsivém tichu Tabitha naslouchala, jak se Ron Adams probouzí a zdušené při tom heká. Potom se velice pomalu na černé pohovce posadil a tmavýma očima zlověstně mrkal na cizince s ebenovou holí.

Do Deva jako by uhodil hrom, zaznamenala s uspokojením. Přestože jí to ještě pořádně nemyslelo, uvědomila si další věc. Strnulý výraz ohromení v Devově tváři pominul a vystřídala ho nefalšovaná zuřivost.

V jakémsi morbidním okouzlení sledovala, jak ji sjel ocelovým pohledem. Takový výraz v obličeji ještě nikdy u žádného muže neviděla. A docela ráda by se bez toho obešla i v budoucnu. Když konečně promluvil, měl v sobě Devův hlas stejné smrtící nebezpečí jako tajná dýka v jeho holi.

„Než tě spráskám, tak bych si čistě pro formu vyprosil rychlé vysvětlení. Kdo ksakru je tady ten chlap?”

OSMÁ KAPITOLA

Oparem své zuřivosti si Dev nejasně uvědomil, že ještě v životě nepoznal takový nefalšovaný vztek a uraženost. Nebyla to chladná, smrtící zuřivost, jakou pociťoval k mužům, kteří Tabithu ohrožovali. Nebyl to ani ten odevzdaný, temný pocit, který zažíval nějakou dobu potom, co si uvědomil, že jeho manželství se rozpadá. Ani to nebyla ostražitá nechuť, již poslední dobou pociťoval k Delaneyovi. Byla to primitivní mužská zuřivost, která muže popadne, když najde svoji ženu v kompromitující situaci s jiným mužem. Tenhle pocit vlastně ještě nikdy nezažil, ale

jeho instinkty mu přesně řekly, co to je, když se ho ten vztek zmocnil.

Čert aby to vzal! To si nenaplánoval, aby shledání s Tabithou probíhalo takhle! Po

celou cestu do Port Townsendu se opájel sněním, které se točilo kolem toho, jak ji

svírá v objetí. Chtěl ji znovu slyšet příst.

Teď chtěl pro změnu vidět v jejích očích opravdový strach.

Chtěl, aby se třásla pod náporem jeho hněvu.

Chtěl, aby se mu vrhla k nohám a žadonila, aby ji pochopil.

Chtěl, aby z něho měla tak nahnáno, že by už nikdy ani nepomyslela na to, že by se někdy vzbudila ve stejné místnosti s jiným mužem; že by se vůbec někdy podívala na jiného muže!

Zvláště ne na muže, který vypadá, že je mu sotva pětadvacet, proboha! Avšak Tabitha se netřásla strachy ani nespěchala žadonit o odpuštění. Oběma rukama se držela za rozcuchanou hlavu a s chmurným znechucením se na něho mračila. Nikdy ji neviděl takhle se na někoho dívat.

„Jestli nepřestaneš hulákat,” pravila s vytříbenou důstojností, „budu tě muset požádat, abys odešel!”

„To bych se na to podíval! Kdo to je, Tabitho?”

„Jmenuju se Ron. Ron Adams.” S neochvějnou odhodlaností se pracně zvedl z pohovky a obezřetně obloukem zamířil ke dveřím, tak aby mezi sebou a starším mužem zanechal dost prostoru. „Právě jsem se chystal domů. Čestně. Ahoj, Tab. Bezva mejdan. Všechno nejlepší k narozeninám.”

Dev sledoval Ronův odchod zlobně přivřenýma očima. Alespoň tohle štěně dává

najevo trochu zdravého strachu. To člověku dělá přece jenom dobře. „Nespěchejte,

Rone Adamsi. Musíme si vyjasnit pár podrobností.”

„Nech ho na pokoji, Devline Coltere!” zasyčela za jeho zády Tabitha.

Nevšímal si jí. Daleko úspěšněji se mu dařilo nahnat strach Ronu Adamsovi, takže v

tom hodlal pokračovat. „Co to, hergot, znamená, že jste strávil noc s mým

děvčetem?” Ztišil hlas do klamně tichého tónu, z něhož běhal mráz po zádech

mnohem ráznějším mužům, než byl Ron Adams. Dev usoudil, že když mu táhne na

čtyřicet a musí se vypořádat s pětadvacetiletým klukem, má plné právo použít sem

tam nějaký ten trik.

„Podívejte, pane Coltere, nebo kdo jste, já nevěděl, že vám patří! Je to pravda. Řekni mu to, Tab!” Ron vrhl prosebný pohled na Tabithu, aby se ho zastala. „Nepatřím nikomu!” rozkřikla se a vzápětí zasténala, jak jí zvuk vlastního hlasu bolestně projel hlavou. „Přeju si, abyste oba odešli.”

„Co se tady včera v noci dělo?” zavrčel Dev a její žádosti si nevšímal. Soustředil se na Rona Adamse.

Ron smířlivě pozvedl ruku a zavrtěl hlavou. „Nic,” prohlásil upřímně. „Přísahám.

Přišel jsem na Tabithin narozeninový večírek se svojí sestrou a pár přáteli. Něco jsem

vypil. Potom jsme si s Tab začali povídat.” Hlas se mu ochable vytratil.

„O čem?” otázal se Dev studeně.

„Nějak to nemůžu dát dohromady,” řekl Ron mrzutě.

„Stav vaší paměti by mohl docela dobře naznačovat, jak na tom budete fyzicky, až budete odcházet z tohoto domu.” Dev vyčkával na odpověď s veškerou zastrašující zpupností, na niž se zmohl.

„O zvířatech,” rozpomněl se Ron téměř okamžitě. „O ničem jiném jsme nemluvili, že jo, Tab? O zvířatech.”

„O zvířatech!” zahřměl Dev. Probodl Tabithu zlověstným pohledem. „O zvířatech! Tys mu vyprávěla o milostných rituálech středověkých zvířat? Jak ses mohla opovážit? O tom máš mluvit jenom se mnou! Nemáš právo mluvit o téhle věci s kdejakým mužským, na kterého natrefíš! Tabby Grahamova, já tě opravdu spráskám. A dám si záležet, že si týden nesedneš. Zvířata. Nemůžu uvěřit, že jsi skutečně zašla tak daleko!”

„Proč ne?” odsekla odvážně. „U tebe to tak dobře zabralo, že jsem se rozhodla vyzkoušet to na jiném muži. Zkouška v terénu, tak říkajíc.”

„Zkouška v terénu!” Dev zjistil, že se mu skoro nedostává slov, jak ho to ohromilo a urazilo. Prudce se obrátil k Ronu Adamsovi, který už byl skoro bezpečně ze dveří. „Tak poslyš, ty jeden cucáku, pustím tě a nezpřelámu ti obě nohy jenom proto, že sám vidím, žes s Tabby neskončil v posteli. Ale jestli se k ní ještě jednou přiblížíš, tak za sebe neručím, je to jasný?” „Naprosto.” Ron vděčně vystřelil ke dveřím.

„A koukej zapomenout na všecko, cos tady slyšel o milostných rituálech středověkých zvířat. Jasný?”

„Ano, pane,” ujistil ho Ron spěšně s rukou na klice. „Vlastně myslím, že jsme se

nedostali dál než k drakům. Je to pravda. Čestné slovo.”

„Probírali jste draky?” zeptal se Dev výhružně.

Drak říkala Tabitha přece jemu. „Co ti vykládala o dracích?”

„Já… nevím jistě. Moc si nevzpomínám,” vyhrkl Ron.

„Koukej přemýšlet,” doporučil mu Dev zachmuřeně.

„Nechal bys toho, Deve? Je mi zle a všechny ty mužské nesmysly mě už unavují,” postěžovala si Tabitha.

„Nenechal, dokud se nedozvím, cos mu vykládala o dracích.” Všiml si, že se Ron snaží odhadnout, jakou máš šanci, že se mu podaří prchnout hlavními dveřmi, a natáhl hůl, aby mu v tom zabránil. Hrozivě se k mladému muži naklonil. „Koukej si vzpomenout, kamaráde.”

Ron pracně polkl. „Já… myslím, že jsem se jí ptal, jak draci milují, nebo tak něco.”

„A co ti řekla?”

Ron v usilovném soustředění svraštil čelo. „Ona, ehm… říkala něco, jako že úžasně. Myslím.”

„Opravdu?” Dev se samolibě usmál a pomalu sklonil hůl. „Měla by to vědět. Má s tou věcí osobní zkušenost. Já jsem ten drak, o kterém je řeč.”

Ron polkl. „Začínal jsem mít ten dojem. Jestli mě omluvíte, tak bych šel.” Nečekal na svolení a nejisté seběhl po schodech.

Dev sledoval svoji prchající kořist s divokým uspokojením. Pak se otočil, aby si to vyřídil s Tabithou, která se pomalu sesouvala do křesla a pořád si držela oběma rukama hlavu.

„Co jsi, krucinál, chtěla provádět s takovýmhle klukem?” zamumlal. „Musí být dobře o pět šest let mladší než ty!”

„To je poslední trend,” vysoukala ze sebe a masírovala si spánky. „Víš, mladší muži se začnou ženě zamlouvat, když dosáhne třicítky.”

„Ne, to teda nevím! Už mi pomalu dochází trpělivost, Tabby. Co to tady vlastně hraješ za hru?” Přistoupil k ní blíž. Chtěl vidět, že se ho alespoň trochu bojí. Ona ale zavřela oči a bylo na ní znát, jak trpí.

„Teorie zní, že je můžeš pořádně vycvičit, když je dostaneš do rukou mladé,” vysvětlila. „Starší muži už mají svoje návyky, to víš. Jsou proradnější, nedá se jim tolik věřit.”

„Tabby!”

„Ano, pane, pokaždé mi dejte mladšího muže,” řekla a opřela si hlavu o křeslo. „Jsou roztomilí. A taky dychtiví vyhovět.”

„To se ví!” Udělal k ní další krok a klouby na ruce mu zbělely, jak v ní svíral hůl. „Dnes ráno si opravdu zahráváš, Tabby, je ti to jasné? Krk ti momentálně zachraňuje to, že vím, žes s ním nešla do postele!” „Jak to můžeš vědět?” popíchla ho.

Kde bere tu odvahu stavět se mu na odpor? pomyslel si rozzuřeně. Proč se nekrčí, neomlouvá a vůbec neprosí a smilování? Mimoděk ho napadlo, že nikdo nikdy netvrdil, že by kočkám chyběla odvaha. „Tak za prvé jste oba byli pořád ještě úplně oblečení,” spustil bezohledně. „Dokonce ty máš na sobě punčocháče. Většina žen, které stráví noc v divokém zapomnění s mladým hřebcem, při tom někde cestou ztratí punčocháče.”

„Ach.” Otevřela oči a pohlédla si na nohy. „Vždycky jsem říkala, že jsi velice všímavý,” povzdechla si.

„Dále je jasné, že spal na té malé pohovce. Na ní opravdu není místo pro dva. A vypadá to, že tys spala na té druhé. Leží tam ještě jedna tvoje bota,” dodal sžíravě a vrhl pohrdavý pohled na kus nábytku, o němž byla řeč. „Jaké jen máš dobré oči, dědečku.”

„Neříkej mi dědečku!” zařičel. To byla poslední kapka. Pustil hůl, sevřel Tabitě ramena oběma rukama a bez velkých cirátů ji zvedl na nohy. „Sice mi už není pětadvacet, ale ochotně se vsadím, že se dokážu dostat dál než včera v noci to štěně. Vyzkoušíme to, Tabby? Uvidíme, jestli pár. let zkušeností znamená rozdíl! Kdybys strávila noc se mnou, tak by ses dneska v punčocháčích nevzbudila!” „Možná mě tvoje zkušenosti nezajímají,” odsekla statečně. „Třeba nestojím o muže, který mi lže. Který ve mně vzbudí dojem, že je někým, kým není. O muže, který mě záměrně nechá, abych si o něm myslela, že je jemný, zranitelný a ostýchavý. O muže, který se mnou manipuluje, abych si myslela, že se mi podobá. Který mě podvedl! ” „Tabby, já tě nepodvedl!” Ach bože, tohohle se bál. Jak bude s takovými obviněními bojovat? Jak by jí mohl vysvětlit, že s ní byl jiný člověk?

„Ale ano, podvedl. Živíš se tím, že… že zabíjíš lidi… tou dýkou, co nosíš u sebe. Nejsi žádný majitel cestovní kanceláře!” rozkřikla se zuřivě. „Ale jsem, jsem, krucinál!”

„Vidíš? Lhaní je už tvoje druhá přirozenost, teď, když už je ti skoro čtyřicet! Pravděpodobně lžeš už tak dlouho, že pravdu mluvit neumíš! Chystáš se předstírat, že jsi ten citlivý a zranitelný muž, za jakého jsem tě považovala?” „Je to pravda! Jsem takový!” soptil. „Pche! Pozdě, Deve. Viděla jsem tě v akci. Vím, žes mě jenom využil. Byla jsem pro tebe dobrá zástěrka, co? Kdo by čekal, že se skutečný tajný agent dá dohromady s ženou, jako jsem já?”

„Co tě vede k domněnce, že víš, čím se živím?”

„Steve Waverley mi všechno řekl za toho příjemného čekání, které jsem musela podstoupit, než ti došlo, že se ze záchodu vůbec nevrátím!” Div při té vzpomínce nepraskla vzteky.

Prudce nasál vzduch. „Opravdu?” Zamračila se ještě hrozivěji. „Co že tak bledneš?” „Asi proto, že mi došlo, že se tě chystal zabít. Kdyby měl v úmyslu tě pustit, tak by ti vůbec nic neříkal. Měl jsem tomu ničemovi podříznout krk!” „Vidíš? To je přesně ono! Emocionálně citlivý, jemný, zranitelný muž neběhá po světě a nevyhrožuje lidem, že je podřízne!”

„Tabby, ty mě vyslechneš, i kdybych měl do tebe tu pravdu vtlouct!” Maličko s ní zatřásl a najednou viděl, jak se jí rozšířily oči. Neměl to ovšem na svědomí strach. „Tabby?” vyhrkl úzkostně. „Co se děje?” „Myslím, že budu zvracet,” oznámila vážně.

„A kruci!”

Ruka jí vyletěla k ústům. „Jdi pryč, Deve. Prostě jdi pryč!” Pokusila se mu vykroutit,

ale přitáhl ji k sobě blíž.

„Kde je koupelna?” zeptal se rezolutně.

Když němě mávla rukou, cílevědomě tam zamířil. Bylo to trochu nesnadné podpírat ji a snažit se bez hole udržet rovnováhu, ale stihli to včas. Skoro včas. Ohleduplně ji držel, když se skláněla nad porcelánovou mísou, a pak jí utřel obličej mokrým ručníkem. „Je ti líp?” zeptal se tiše, když bylo po všem. Třásla se po celém těle. Nebyl to strach, ale reakce na to, jak zle jí bylo.

Přikývla a poprvé, co přišel, mu nepohlédla zpříma do očí; uvědomil si, že se stydí. „Děkuju ti,” řekla odtažitě.

„Tak pojď, potřebuješ horkou sprchu a pořádnou snídani.” Znovu si ji přitáhl k sobě a zručně ji začal svlékat z černých šatů, které měla na sobě. „Prosím tě, Deve, ne!”

Byla ale příliš slabá, než aby mu dokázala klást odpor, i když ho bez valného výsledku pleskala po rukou. Její chabý odpor ignoroval, a tak to vzdala a poddajně se nechala svléknout a strčit pod sprchu.

„Včera sis nevzala podprsenku!” vyčetl jí, když skládal její oblečení.

„Nenosím ji už několik dní,” odpověděla ze sprchy, kde se vratce opírala o dlaždičky.

„Patří to k mé nové podobě.”

„Máš přece chodit bez podprsenky, jenom když chceš svádět mě,” odsekl otráveně. „A sakra, zapomeň na to. Probereme to později. Co dělá hlava?”

„Bolí.”

„Tumáš, tohle jsem našel v lékárničce.” Odsunul dveře sprchy a vstrčil jí do úst dvě tablety. Pak jí podal sklenici vody a nespustil z ní oči, dokud je poslušně nespolkla. „Mělas někdy kocovinu?” zeptal se přísně a obhlížel její jemně zaoblené tělo s jakýmsi profesionálním zájmem. Byla tak něžná a vábná. Celé dny o ní snil. Nemohl uvěřit, že ji má konečně na dosah.

Když si uvědomila jeho upřený pohled, ruce jí vyletěly k plným ňadrům a záměrně se k němu otočila zády. „Ne,” zamumlala, „kocovinu jsem nikdy neměla.” „Co to, proboha, do tebe vjelo, Tabby?” zasténal s očima upřenýma na křivku jejího zadku. Nedokázal odolat, natáhl ruku a pohladil ji po něm. Trhla sebou a nervózně

podstoupila z jeho dosahu, ale zůstala k němu otočená zády.

„Říkala jsem ti, že to byla oslava mých narozenin. Rozhodla jsem se, že to bude nový začátek. Že budu fénix vstávající z popela.”

Zaťal zuby a zatáhl dveře sprchy. Neměl to srdce, aby si ji podal, když vypadala tak zničená a zesláblá. To až později, slíbil si a vybral ze skříňky velký ručník. Později od něho ještě něco uslyší. Přejel ručnik pohledem a uviděl, že je na něm vyšitá hlava jednorožce.

Ve sprše vystavila Tabitha obličej proudící vodě a snažila se přemýšlet. Opravdu se cítila o moc líp, ale připadalo jí nějak bezpečnější předstírat, že je hrozně zesláblá. Od chvíle, kdy ho upozornila, že bude zvracet, se k ní Dev choval velice něžně. Povzbudivě a laskavě ji přidržoval; musela obdivovat muže, který se dokáže vypořádat s ženou, které je zle. Většina mužů je moc choulostivá, než aby něco takového ustála.

Pravděpodobně se ovšem nejspíš nenajde moc věcí, na které by byl chlap, který běhá po světě a dělá dýkou v holi z lidí fašírku, háklivý, pomyslela si zuřivě. Na druhou stranu by člověk nečekal, že bude takový muž tak ohleduplný k někomu, komu je opravdu zle.

No, nemůže zůstat ve sprše navěky. Dříve či později musí vylézt a zjistit, co přesně Devlin Colter v Port Townsendu dělá. Se zasténáním zavřela kohoutky a na pár centimetrů odtáhla dveře. „Mohl bys mi, prosím, podat ručník?” zeptala se velice zdvořile.

„Vylez, děvče. Já tě utřu.”

„Ne, opravdu ne, Deve, radši bych.” Už ale odsouval dveře a opatrně ji vytahoval ven. Nezbylo jí než tiše stát, když ji začal utírat. Doširoka se přitom rozkročil, protože jedině tak udržel rovnováhu bez hole. Doteky jeho rukou byly důvěrné, nic však po ní nepožadovaly. Takhle se ženy dotýká milenec, který se právě nechce milovat, ale stále dává najevo, že k ní má svá práva. „Uvolni se,” zamručel, „neublížím ti.”

„Vyhrožoval jsi, že mě zbiješ,” připomněla mu. „To bych ještě pořád mohl, ale až se budeš cítit normálněji. A je to.” Obtočil jí ručník kolem těla a na pár vteřin spočinul rukama na jejích prsou. „Běž se obléknout a já se podívám po něčem k snídani.” Přikývla a vděčně se otočila, aby mohla prchnout. „A tentokrát si vezmi podprsenku!” Opatrně se vynořila z ložnice, když předtím odkládala příchod, co nejdéle to jen šlo. V džínách a volném tyrkysově a žlutě pruhovaném tričku s dlouhými rukávy se cítila mnohem líp. Než vešla do kuchyně, vystrčila hlavu a vykoukla za roh. Dev už měl svoji hůl opět po ruce, visela na kuchyňské židli, mezitím co šikovně připravoval omeletu.

„Pojď dál, já tě nekousnu. Alespoň zatím ne.”

„Nebojím se tě,” zamumlala. Záměrně se do kuchyně přiloudala a posadila se s

bezstarostnou uvolněností. Alespoň doufala, že to tak působilo.

„Možná bys měla,” doporučil jí lakonicky. „To, že jsem tě našel uprostřed zbytků po

orgiích, mě nepřivedlo do zrovna slunné nálady.”

„Nebyly to žádné orgie! Jasně ti říkám, že jsem oslavovala narozeniny.”

„Co jsi udělala? Pozvala jsi všechny mladé chlapy z města, aby sis mezi nimi mohla

vybrat?”

„Pozvala jsem každého, koho znám. Tečka. Mezi nimi byli i mladí muži, to ano.” Bojovně vystrčila bradu. „Rozhodla jsem se, že si vezmu z té nedávné plavby po moři ponaučení.”

„Rozhodla ses, že zkusíš svést všechno, co nosí kalhoty?” „Proč ne? U tebe mi přálo štěstí,” prohodila, jako by se nechumelilo. „Opravdu? Když ti to tedy šlo tak dobře, co se včera večer pokazilo?” Trhla sebou. „Po tom ti nic není.”

Zvedl k ní pohled, jedno obočí zvědavě nakrčené. Nezdá se, že by se vztekal, usoudila. Proč nezuří? Nebo spíš je na místě otázka, proč předtím tak vyváděl? A proč vůbec je tady, když už na to přijde?

„Opravdu jsi tomu klukovi říkala, že úžasně miluju?” zeptal se zvolna hlubokým hlasem a vyklopil omeletu na talíř. „To jsme mluvili o dracích, ne o tobě!”

„Ale jdi,” prohodil tiše a položil před ni jídlo. „Jsem jediný drak, o jehož milostných rituálech něco víš. Sama jsi mi říkala, že v bestiářích o tomhle moc informací není.” „Proč jsi tady, Deve?” zeptala se bez obalu a obezřetně si prohlížela omeletu. Snese už její žaludek nějaké jídlo?

„Přišel jsem si pro tebe, kočičko.” Nalil si šálek kávy, odstrčil stranou podnos se zbylými sýrovými tyčinkami, který ležel na stole u jeho místa, a pohodlně se posadil. Rezolutní tón jeho hlasu jí neunikl, a tak si vstrčila do úst sousto omelety. Nenechá se od něho vyvést z míry. „Proč?”

„Protože tě chci,” řekl prostě, pak se opřel a popíjel kávu, jako by hovořili o počasí. Přes okraj šálku si ji pozorně měřil. „Potřebuju tě, Tabby.” „Ne, nepotřebuješ! Muži, kteří nosí dýky v holích, nepotřebují lidi, jako jsem já!” „Potřebují. Alespoň já ano,” namítl tiše. „Na té lodi ses do mě zamilovala, že je to

tak, Tabby?”

Škubla sebou.

„A co kdyby ano? Rychle jsem se z toho dostala, když jsem zjistila, žes mi lhal a využils mě.”

„Nevyužil jsem tě! Co ti přesně Waverley řekl?”

Přivřela oči do štěrbin. „Žes byl vládní agent a že jsi na St. Regis vyřizoval běžný úkol pro svoje oddělení. Rozhodl se, že ti od toho filmu ulehčí. Co se stalo v té uličce, Deve? Kdo to byl, ten, cos ho nacpal do kontejneru?”

Zaváhal, a pak lhostejně pokrčil ramenem. „Někdo, kdo se snažil zmocnit toho

filmu.”

„Proto jsi byl celý potlučený?” Přikývl a ostražitě ji pozoroval.

„Málem jsem prohrál, Tabby. S trochou smůly jsem to mohl být já, kdo skončil v tom kontejneru. Na tenhle typ práce začínám být moc starý. Říkal jsem to Delaneyovi dva

roky.”

„Kdo je Delaney?”

„Chlápek z Washingtonu D.C. Říkal jsem ti přece, jaký je. Tvrdý a necitelný. Do té nehody jsem pro něho pracoval.”

„Ach ano, ta slavná nehoda. O tom jsi mi taky lhal? Opravdu jsi zůstal ve vraku vozu?” zeptala se sžíravě.

„Tabby.”

„Odpověz mi!”

„Ne tak docela,” odtušil drsně se zaťatými zuby. „Při svém posledním úkolu pro Delaneye jsem měl menší potíže s párem teroristů, který jsem měl nařízeno zastavit. Místo toho málem zastavili oni mě.”

Trhla sebou, přestože se předtím rozhodla, že bude netečná. „Ach Deve! Co se stalo?”

Prozradil ji ustaraný výraz v očích, který se snažila nedat najevo.

„Navzdory tomu, jak jsem situaci odhadl, a tomu, co mi napovídaly instinkty, jsem

přistoupil na to, že se sejdu s informátorem. Ten chlápek nám měl dodat spolehlivé

informace. V určený večer jsem se dostavil na schůzku a on se objevil se dvěma

chlapy, které jsem sledoval. Skončil jsem s kulkou v levém koleni a nejrůznějšími

pohmožděninami.”

„Co se stalo jim?” zeptala se tiše.

„Jeden unikl. Ten informátor. Jeden přítel ho později místo mě dostal.” „A ty teroristi?” zašeptala.

„Tabby.”

„Co se s nimi stalo?”

Povzdechl si. „Oba jsem je zastřelil. Spokojená? Tohle jsi chtěla slyšet, že je to tak? Že jsem násilník.

Schopný střílet lidi, co se nebojí podříznout někomu krk? Tabby, ta schůzka se odehrála míle od nejbližšího města. Málem jsem vykrvácel, než se mi dostalo pomoci. Doktor mi chtěl amputovat nohu, tak je to. Nepřipustil jsem, aby mě uspal, ze strachu, že mi ji uřízne, zatímco budu v bezvědomí. Musel jsem zápasit, abych mu zabránil provést nějaký drastický zákrok, než mě Delaney dostal do slušného špitálu.” „Proboha, Deve,” vydechla. Zhrozila se té deprimující vzpomínky na bolest, kterou mu vyčetla ze stříbřitých očí. „Neuvědomila jsem si.”

„Po tomhle jsem Delaneyovi řekl, že toho mám dost. Chtěl jsem skončit. On na to, že potřebuju jenom pár měsíců, abych se vzpamatoval, a že se pak nebudu moct dočkat, abych se vrátil do práce. Mám teď opravdu cestovní kancelář, Tabby. Otevřel jsem si ji hned, jak jsem se postavil na nohy. Když jsem pracoval pro Delaneyovo oddělení, hodně jsem cestoval a spočítal jsem si, že pokud existuje něco, o čem něco vím, tak je to potloukání po světě. Tvrdě jsem dlouhé měsíce pracoval, abych firmu rozjel.” Odmlčel se a povzdechl si. „Potom mě před pár týdny Delaney kontaktoval a požádal mě, jestli bych mu na St. Regis něco nevyzvedl. Říkal, že je ten film důležitý. Má něco společného s laserovou technologií. Delaney si myslel, že to pro mě bude hračka podniknout tu plavbu. Když mě bude krýt moje legitimní zaměstnáni majitele cestovní kanceláře. A já.” „Ty co?” pobídla ho zachmuřeně.

„Nevím, prostě nevím. Možná jsem byl zvědavý jestli má pravdu. Tvrdil, že jakmile k tomu znova čuchnu, budu připravený vrátit se do práce na plný úvazek. Nevím, Tabby. Jenom jsem věděl, že něco v životě postrádám. Rozjížděl jsem tu cestovní kancelář, ale nestačilo to. Nebyl jsem spokojený. A Delaney býval dobrý kamarád. Souhlasil jsem, že pro něho tu práci udělám. Ale jen co jsem nastoupil na loď, už jsem toho litoval. Věděl jsem, že už na ten typ práce nejsem dělaný. Pak jsi mi přišla na pomoc v té uličce a já si začal uvědomovat, co mi v životě chybělo. Nebylo to

vzrušení z práce pro Delaneye. Chybělo mi, že by o mě někdo pečoval, miloval mě a zahrnul pozorností. To, co jsem opravdu chtěl, byla něžná, sladká kočička, která by se mi stočila do klína a milovala mě.”

Cítila, jak jí do tváří stoupá červeň, ale stále odmítala pohlédnout mu do očí. „Už nebudu hrát žádnou kočku, Deve. Posledně jsem si připadala jako naprostá husa. Využils mě. No, možná ne jako zástěrku pro svoji práci, i když mám tušení, že tvým záměrům vyhovovalo, abys mě měl i z toho důvodu kolem sebe. Využil jsi ale toho, že jsem vůbec nepochybovala o tom, že my dva jsme stejní. Více méně jsi mi lhal, Deve. Když pomyslím, jak jsem byla hloupá.” „Nebylas hloupá!”

Prudce zvedla hlavu. „Ale ano, byla. Víš, jak mi je pokaždé, když si vzpomenu na tu noc, kdy jsem tě údajně svedla? Skutečně jsem si myslela, že jsi příliš ostýchavý, abys udělal první krok. Věděls to? Myslela jsem si, že jsi tak citlivý muž, že máš strach z toho, že by ses mi vnucoval!”

„Měl jsem strach přesně z toho, jak říkáš,” skočil jí do řeči horkokrevně. „Věděl jsem, že bys utekla a schovala se, kdybych na tebe šel moc zhurta. Připadalo mi bezpečnější nechat na tobě, abys určila tempo, dokud se se mnou nebudeš cítit dobře.” „Chceš říct, že ses rozhodl nechat mě vejít tak daleko do pasti, že bych nedokázala uniknout, až bys zaklapl dveře? Ale já jsem teď venku a liším se od té ženy, která se tak lehkovážně nechala nachytat. Na té plavbě jsem se hodně naučila!” „Nezapomínej, že to, co ses naučila, naučila ses ode mě!” odsekl. „Vím, co je tady za problém: objevilas vášnivou stránku svojí povahy a teď ses odhodlala zjistit, co jsi propásla. Chceš být volná, abys prozkoumala to, cos měla po celé ty roky v sobě uzamčeno. Jestli si ale myslíš, že jsem to v tobě probudil, aby ses mohla vrhat na každého mladého hřebce, co půjde kolem, tak to ti přeskočilo! Teď patříš mně!” Hrnek od kávy dopadl s bouchnutím na stůl, když se Dev napřímil a naklonil na židli. Jeho neústupný obličej ji vyzýval, ať si mu zkusí odporovat. „Jsem jiný člověk a ty s tím nic nenaděláš. Budu žít svůj život přesně tak, jak ho žít chci. A když se mi náhodou zachce dát se dohromady s příjemnými mladými muži, jako je Ron Adams, tak to udělám!”

S patrným vynaložením veškeré vůle dokázal ovládnout hlas. „Tabby, Tabby, nepřišel jsem, abych na tebe křičel.” „Ne? Ale jde ti to ohromně.”

Podrážděně zasténal. „Všechny moje instinkty mi říkají, že ses za těch pár dní, co jsi opustila loď, nemohla nijak zásadně změnit. To je taky skutečný důvod, proč jsem dnes ráno tebe a tvého mladého přítele nechal být. Moc dobře vím, že ať už se tady dělo včera večer cokoliv, nebylo ve skutečnosti moc pravděpodobné, že by ses zapletla do zástoje na jednu noc!” „Proč ne? S tebou jsem to udělala!” „Já jsem jiný,” prohlásil klidně.

Zamžourala, tak docela nedůvěřovala tomu, jak přesvědčeně se tvářil. „Čím to, že si tím jseš tak jistý?” „Instinkty mi to napovídají.”

„Ále, dej pokoj!” Sáhla po svém hrnku s kávou a zamračila se do černé tekutiny. „Je to pravda, Tabby. Léta jsem přežil díky svým instinktům. Dovol, abych ti ukázal,

že je na ně spolehnutí. Dovol, abych ti ukázal, že opravdu patříš mně.” Stísněně na něho hleděla. „Možná důvěřuješ svým instinktům, Deve, já ale nedůvěřuju tobě.”

V očích se mu krátce mihla bolest, ale hlas měl pevný, když řekl: „No tak dobře, tak mně nedůvěřuješ. Přiznáš, že se mě bojíš?” „Nebojím se tě,” prohlásila hrdě. Přemýšlivě si ji měřil.

„Co kdybych ti řekl, že jsem ti přišel oplatit laskavost, kterou jsi mi prokázala na

lodi?”

„Chceš mi oplatit to, že jsem tě dostala z té uličky?” Pousmál se, rošťácky se mu zvlnily koutky úst, až se jí zježily jemné chloupky v zátylku. „Mám na mysli laskavost, kterou jsi mně prokázala, když jsi mě svedla. Dobrý skutek si zaslouží oplatit stejnou, Tabby Napadá mě, že tě vlastně nikdy nikdo pořádně nesvedl. Tvůj bývalý manžel zřejmě nevěděl jak, a v poslední době zůstalo všechno na tobě. Je načase, abys poznala jednu ze základních životních slastí, lásko, a od koho jiného by ses to měla naučit než od muže, který se s tebou ožení?”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nebyl za tím ten rošťácký úsměv ani nepokrytá mužská útočnost. Nehrál v tom roli fakt, že Dev skutečně mluvil o manželství. Ani to, že se necítila dobře, a tudíž byla oslabená.

Nic z toho nemělo něco společného s rozhodnutím, jež jsem udělala, pomyslela si Tabitha rozmrzele, když oprašovala v obchodě polici s knihami. Ne, přistoupila na schůzku s Devem kvůli záblesku bezútěšného zoufalství, které se mu mihlo v očích. Věděla, že ji dostala ta zvláštní naléhavost jeho pohledu spolu s tím, jak ho v duchu viděla, když před dvěma lety málem vykrvácel na nějaké opuštěné cestě. Hrom do toho! Co to s ní je? Proč ho jednoduše nevykopla z domu? Mrzutě oprášila ještě polici s tituly science fiction a pak toho nechala a šla se raději posadit na stoličku za pult. V tuhle chvíli bylo v obchodě prázdno; nic ji nevytrhovalo z úvah o vlastní hlouposti. Neustále se jí v mysli vracel rozhovor u snídaně. „Tebe si vzít! To ani náhodou!” „Ty se mě bojíš.”

„Nebojím se tě,” procedila mezi zuby a myslela vážně každé slovo.

„Tak to dokaž tím, že se mnou dneska večer půjdeš na večeři.”

„To je směšné, Deve. Nejdřív mluvíš o manželství a teď o večeři!”

„Jedno po druhém, Tabby. Alespoň se mnou pojď někam na večeři,” řekl tiše a

naléhavě. A právě v tu chvíli zahlédla v jeho očích záblesk zoufalství a její

rozhodnost zakolísala. Nakonec mrzutě souhlasila, že s ním tedy na večeři půjde, a

teď dokázala jenom sedět s bradou v dlaních a nadávat si.

Protože je do něho zamilovaná.

Zjistila to v tu chvíli, kdy ráno otevřela dveře a našla ho na prahu. Ne, opravila se sklíčeně, poznala to včera večer, když se podívala na draka na koberci a alkoholovým oparem proniklo vědomí, že neměla co Ronu Adamsovi vykládat o středověkých názorech na způsoby ptáků a včel. Jediný muž, jehož se jí chtělo svádět, byl Dev Colter.

Majitel cestovní kanceláře! Zní to pravděpodobně. Co ale u všech všudy pohledává tady v Port Townsendu, pokud jí neříká úplnou pravdu? Pokud ji na té lodi jenom využil, obtěžoval by se táhnout se za ní až sem? A co znamená ta zoufalá odhodlanost, jakou v něm vycítila?

Co když jí Dev Colter teď říká pravdu? Nakonec je to muž, jemuž pomohla dostat se z té uličky na St. Regis, i když neznala skutečný důvod, proč se tam ocitl. Jedno se nezměnilo: když ho tam našla, velice ji potřeboval a ona se o něho postarala. Zachovala by se stejně, i kdyby věděla, že člověka, který na něho zaútočil, nacpal do kontejneru na odpadky. V tu chvíli by se od něho nemohla v žádném případě odvrátit. A teď je v Port Townsendu a říká jí, že ji znovu potřebuje. Tentokrát není samá modřina ani nekrvácí, ale viděla bolest v jeho očích a ani tentokrát asi nebude schopna se od něho odvrátit. Šel jí na nervy, byl náročný - svéhlavé zvíře, kterému nemohla tak docela důvěřovat, ale byl její, její vlastní drak. Povzdechla si a dál o tom přemýšlela. Když žena nějakého muže zachrání a pak svede, dává jí to pocit, že jí už patří. A ten pocit musí být do jisté míry oboustranný, vždyť viděla, jak mu dnes ráno ve stříbrných očích útočně a zuřivě blýskalo, když našel Rona Adamse v tom binci po oslavě jejích narozenin. Otřásla se, když se dveře knihkupectví otevřely. Blesklo jí hlavou, jak je ráda, že Devovi jeho instinkty’ řekly, že se mezi ní a Ronem nic vážného nestalo. Ani nechtěla pomyslet na to, co by mohl provést, kdyby měl dojem, že mu mladší muž pytlačil na jeho území.

„Dobrý den, Tab.” Do dveří se hrnula Sandra Adamsová. „Jenom jsem zaskočila, abych ti řekla, že to byl včera fantastickej mejdan. Skvěle jsem se pobavila. Jim, ten rybář, je ohromně zajímavý mužský. Takový ten silný, mlčenlivý typ, však víš. Rozumí si s mořem a bouřkami,” pokračovala melodramaticky, „s prastarými přírodními silami, atakdále, atakdále. To já prostě miluju. Mimochodem, co jsi provedla s mým mladším bratrem?”

Tabitha protáhla obličej, když se její kamarádka opřela o pult a pobaveně si ji prohlížela. „Usnul u mě na pohovce.”

„A vzbudil ho řev draka, jak tvrdí.” Sandra se zeširoka usmívala. „Přirozeně se sem ženu, abych se o tom zvířeti dověděla něco víc.” Ještě ani nedomluvila, a ozval se zvonek nade dveřmi obchodu. Sandra se automaticky ohlédla přes rameno, aby viděla, kdo jde. „Nic mi neříkej. Drak, že jo?”

Dev nadzvedl tmavé obočí a vešel se dvěma kelímky s kávou, které opatrně držel ve velké ruce. Ebenovou holí za sebou dveře zavřel. „Moje pověst mě zřejmě předešla,” zažertoval.

„Už se nedivím, že to mého mladšího bratra zdrtilo. Musíte mít před ním dobře patnáct let náskok.”

„To mi ani nepřipomínejte,” zamručel procítěně. „Vy jste sestra toho kluka?”

„Sandro, tohle je Devlin Colter.” Tabitha je rychle představila, a když si všimla obdivného lesku v Sandřiných očích, začala být podivně nastražená. Bodnutí žárlivosti nicméně téměř okamžitě zmizelo, protože Dev počínající zájem druhé ženy naprosto ignoroval. Stejně jako na lodi si nevšímal zvědavosti nebo hodnotícího pohledu v očích žádné jiné ženy než Tabithy. Tabitha pocítila nával šťastného uspokojení, které se okamžitě snažila potlačit. „S Devem jsme se poznali při té plavbě,” vysvětlila malátně.

„To teda musela být plavba,” podotkla Sandra k Devovi. „Tab se vrátila jako úplně jiná žena.”

„Ne tak docela,” zamumlal Dev a podal kelímek s kávou Tabitě. Pousmál se, když se vyhnula jeho pohledu tím, že rychle odklopila víčko. „Jenom se něco málo o sobě dozvěděla, nic víc.”

„Sandy má naprostou pravdu,” prohlásila Tabitha vzdorovitě a pořádně si lokla horké kávy. „Jsem jiná.”

Dev se jenom usmál a také odloupl víčko z kelímku s kávou. „No, jestli mě vy dva omluvíte, musím ještě nakoupit,” prohodila Sandra vesele a zamířila ke dveřím. „Vidím, že ten obchůdek s oblečením vedle tebe skončil, Tab. Nepronajmeš si ho, abys rozšířila obchod?”

„Ještě jsem se nerozhodla,” řekla Tabitha otevřeně a myslela při tom na něco jiného. „Uvažuju o tom, Sandy. Tak zatím. Děkuju, žes včera přišla na večírek.” „Potěšení na mé straně, to mi věř!” Sandra se krátce zasmála a zavřela za sebou dveře.

„Už ses smířila s tím, že se mnou jdeš dneska na večeři?” zeptal se mírně a rozhlížel se zvědavě po obchodě.

„Chci, abys pochopil, Deve, že to bude jenom večeře, nic víc,” řekla přísně. „Je to naprosto jasné?”

„Znamená to, že tě nemám svádět?”

„Znamená to, že si užijeme příjemný večer, pokud se budeš chovat slušně. Nenechám se do ničeho nutit, Deve. Musím o nás dvou důkladně a vážně přemýšlet a nepřeju si, aby ses pokoušel se mnou manipulovat.”

„Ano, madam,” souhlasil pokorně. „Řekněme, že se dáme dohromady kvůli starým dobrým časům. Co ty na to?”

Podezíravě se na něho mračila a odmítala mu na to odpovědět. Když večer seděli v kouzelné přístavní restauraci, kterou vybral, ještě pořád jí v očích seděla podezíravost. Ale připadalo jí, že bude schopna rozumně trvat na svém. Dev byl přímo vzorem uhlazeného chování od chvíle, kdy dorazil k jejím dveřím ve střízlivém tmavém plátěném saku a kalhotách. Ona si oblékla bílé, úpletové, černě lemované šaty.

Jeho vybrané způsoby jí pomohly obnovit rovnováhu, ale znala ho už mnohem líp než na lodi a její vrozená opatrnost ji neopouštěla, když si objednávali humrové suflé a celerový, ředkvičkový a olivový salát.

„Přestaň si dělat starosti,” řekl tiše hlubokým hlasem. „Dám ti vědět, až bude svádění na spadnutí. Stejně jako jsi ty upozornila mě.” Svraštila naštvaně čelo. „Co tím chceš říct?”

„No, nejdřív přišel ten okouzlující polibek na palubě za měsíčního světla,” začal to

rozvádět. „Moje naděje vzrostly, ale ten večer z toho nic nebylo. Ráno jsi mě uvítala ve dveřích svojí kajuty v těch volných,

krátkých šatech bez podprsenky a já si řekl, že není ještě všecko ztraceno.” „Vysmíval ses mi,” předhodila mu dotčeně. „Po celou dobu ses mi vysmíval. Ach bože, připadám si jako husa.”

„Nevysmíval jsem se ti, Tabby,” řekl nevzrušeně. „Tolik jsem chtěl, aby ses se mnou pomilovala, a bál jsem se, že ztratíš odvahu.” „Smůla, že jsem ji neztratila.”

„To neříkej. Ta noc, co jsme spolu prožili, to byla nejpozoruhodnější noc mého života,” řekl nostalgicky. „Nevyměnil bych tu vzpomínku za nic na světě.” Skepticky si ho měřila, strašně moc chtěla uvěřit tomu, že jejich společná noc pro něho tolik znamenala. „Určitě jsi prožil spoustu podobných večerů.” „Nikdy jsem něco takového neprožil,” řekl prostě.

„Pche!”

„Je to pravda,” řekl. „Nikdy jsem jinou ženu nenechal, aby se se mnou opravdu milovala. A ty ses té noci se mnou milovala, že je to tak? Nebyl to jenom takový zástoj?”

„Byl jsi přece ženatý!” namítla. „Nebo to byla taky lež?”

V očích mu při té výčitce hněvivě blýsklo, ale rázně to potlačil.

„Byl jsem ženatý,” potvrdil. „Ona ale byla zamilovaná do představy o mojí práci, ne

do mě. To proto mě opustila, Tabby, po tom, co jsem málem přišel o nohu. Chtěla

Jamese Bonda a já byl ochotný poskytnout jí pouze obyčejného mužského s

obyčejným zaměstnáním.”

Skousla si ret, jak se v ní vzedmul soucit. Věděla, co to je žít v manželství z nesprávných důvodů. „Je to pravda?”

„Tabby, vždycky jsem ti říkal pravdu, kromě důvodu, proč jsem byl v té uličce na St. Regis. Otevřeně řečeno jsem ti to nesměl říct. Ne dřív, než jsi to zjistila tím nejtvrdším způsobem, když ti drželi pistoli u hlavy. Cítil jsem se tak hrozně, že jsem tě do toho dostal. Byla to všechno moje vina. Potom jsem nedokázal myslet na nic jiného, než jak tě vyhledám a všechno si mezi sebou vyjasníme. Když jsem se ale dostal na loď, byla jsi pryč.”

„Nedokázala jsem snést pomyšlení, že tě po tom všem uvidím. Byla jsem tak rozhněvaná. Připadala jsem si jako idiot, že jsem tvrdého, nelítostného tajného agenta považovala za mírného, zdvořilého majitele cestovní kanceláře, který…” „… byl zranitelný, citlivý a ostýchavý. Já vím,” doplnil ji suše. „Ale to já přesně jsem. No, možná nejsem nijak ostýchavý,” opravil se poctivě, „ale zranitelný a citlivý jsem a.”

„Deve, myslím, že bychom měli začít mluvit o něčem jiném, než ti vyleju na hlavu tohle výborné chardonnay,” pohrozila mu horkokrevně.

Ústa mu ztvrdla a na okamžik si myslela, že jí nevyhoví. Ale nebylo to tak. Místo toho začal poslušně mluvit o něčem jiném a vyptával se jí na Port Townsend a jak dlouho už má knihkupectví. Za překvapivě krátkou dobu se přistihla, že si s ním zase volně povídá, stejně jako tomu bylo na lodi. Pomalu se začala uvolňovat. Přes všechnu nejistotu přesně tohle chtěla a naproti ní seděl muž, s kterým chtěla dnes večer být. Milovala Deva Coltera.

Vděčně sledoval, jak se pomalu uvolňuje a uklidňuje. Zabíralo to. Rychle se z ní znovu stávala ta okouzlující, něžná, ženská bytost, jakou bývala na lodi. Dařilo se mu něco škody napravit. Postupně se na něho čím dál méně dívala jako na toho nemilosrdného muže, jehož sledovala při akci na ostrově, a víc jako na obyčejného, neškodného člověka, jehož zajímá cestovní ruch, jímž opravdu byl. Sám se začal trochu uvolňovat. Neuvědomoval si, v jakém napětí v posledních dnech žil. Rozhodnutí, kdy přesně se za ní má do Port Townsendu rozjet, vyžadovalo pečlivě si to naplánovat a promyslet. Instinkty mu napovídaly, aby jí poskytl trochu času, aby se mohla dostat přes zklamání a ublíženost. Ale málem ho zdržely až zase moc dlouho, pomyslel si otráveně. Tolik poznal, když se dnes ráno dostavil k dozvukům po večírku. Jak si jeho kočička mohla dovolit pohrávat si se svojí nově nalezenou sebedůvěrou?

Zachmuřeně potlačil narůstající podrážděnost. Přišel včas. Nic takového se už nebude opakovat. Odteď si Tabitha nebude zkoušet své unikátní sváděcí postupy na nikom jiném vyjma jeho. Se zpožděním si uvědomil, že se mu něco z jeho odhodlanosti musí zračit v obličeji, protože si ho z druhé strany stolu trochu ostražitě měřila. Mírně se usmál.

„Dej si ještě trochu vína, Tabby, je velice dobré. Netušil jsem, že vaše severozápadní vína můžou soutěžit s kalifornskými.”

Ostražitost jí z očí znovu vymizela a začala mu vyprávět o rozrůstajícím se vinařství ve Washingtonu a Oregonu. Pozorně poslouchal. Nejasně si uvědomoval, jak ho její hlas uklidňuje. Uklidňuje, okouzluje a sladce vzrušuje. Když ji po večeři odvezl domů, byl si docela jist, že udělal pokrok. Spokojeně usoudil, že už ji má skoro na klíně. Téměř se zbavila nastraženosti vůči němu a do očí v barvě sherry se jí vrátila vřelost. Když ji vzal za ruku, aby ji odvedl k vozu, nebránila se a byl si jist, že se nebude bránit ani později, až ji sevře v náruči. Jakmile ji bude bezpečně objímat, všechno půjde jako po másle. Až do určitého bodu měl pravdu.

„Tohle má být začátek svádění?” zeptala se s vážným zájmem, když za sebou zavřel dveře jejího domku, pověsil hůl na kliku a začal si ji přitahovat blíž. Smyslně se na ni usmál a vdechoval vábivou, ženkou vůni jejích vlasů a pleti. „Věřím, že ano,” zamumlal. Svádění vlastně probíhalo po celý večer, ale jestli si toho nevšimla, proč by jí to měl říkat? Usmál se ještě oslnivěji a oči se mu rozzářily, když jí prstem přejížděl po křivce tváře. Jak jen to bylo příjemné znovu se jí dotýkat. Tak velice, velice příjemné. Tiše si povzdechl a sklonil hlavu, aby ji mohl políbit na rty. „Takže jestliže je to tak, říkám v tuhle chvíli dobrou noc,” prohlásila pevně a opřela se mu oběma malýma rukama o hruď. Překvapeně zamrkal. „Cože?”

„Slyšels mě. Dobrou noc, Deve. Byl to moc hezký večer.” Na jeho vkus se usmála až příliš zářivě.

„Tabby.!”

„Musíš už jít, Deve, protože já jsem se ještě nerozmyslela, jak to s námi dvěma bude. Musím o tom důkladně přemýšlet,” vysvětlila mu velice laskavě. Spolkl zaklení, které se mu už už dralo na jazyk. Nebude na ni naléhat. Už byla skoro zpátky tam, kam patří, a on si mohl dovolit počkat, až urazí ten zbytek cesty z vlastní

vůle. Musel mít na paměti zbytek svého života. Jistě se dokáže držet zpátky další noc, než si zajistí svoji budoucnost. Kde je všechna ta trpělivost, již si během let osvojil a tolik se jí pyšnil? S vynaložením veškeré vůle se zmohl na úsměv, sklonil se a zlehka se dotkl rty jejích úst.

„Děkuju, žes mi natolik věřila, že jsi se mnou dnes večer šla, Tabby,” zamumlal s takovou pokornou vděčností, jakou se mu za daných okolností podařilo do hlasu dostat. „Zavolám ti ráno.”

Na pouhý okamžik zaváhala a v očích se jí objevila starostlivost. „Máš kde bydlet?” zeptala se trochu rozmrzele.

Chtělo to se zapřít, ale Devovi se podařilo nechat si tu příležitost, jež se nabízela, proklouznout mezi prsty. Co by udělala, kdyby řekl, že nemá dnes večer kam hlavu složit? Nabídla by mu, že se může vyspat na pohovce? Nikdy se to nedozví, protože se rozhodl, že bude dál hrát džentlmena.

„Bydlím v jednom z těch starých monstrózních domů, které přestavěli na hotely se snídaní. Nedělej si o mě starosti, Tabby.” „Nebudu,” přitakala pohotově. „Dobrou noc, Deve.”

„Dobrou noc, Tabby.” Toužebně tam ještě chvilku postával, ale nemohl připadnout na žádnou záminku, proč by se ještě zdržel. Beze slova popadl hůl a otevřel si dveře. Jen trpělivost, nabádal se zachmuřeně. Říká se o tobě, že umíš dobře čekat. Dopřej jí ještě trochu času, a bude tvoje. Miluje tě. Musí ho, krucinál, přece milovat! Když se o čtyři dny později oblékal, aby strávil další večer s Tabithou Grahamovou, pořád ještě se tou nadějí utěšoval. Musí do něho být zamilovaná; odmítal vzít na vědomí jakoukoliv jinou možnost. Ale proč si ho, u všech čertů, pořád drží od těla? Divoce si utáhl vázanku a sáhl po saku, jež měl přehozené přes židli. Automaticky si zkontroloval, že má klíče a náprsní tašku, a pak zamířil ke dveřím. Hraje s ním nějakou hru? Že by ho trestala za to, že není tím mužem, jakým chtěla, aby byl na lodi? Nebo si prostě není sama sebou jistá?

Pokud je to nejistota, bude se muset rozhodnout, jak dlouho ještě to nechá být, než tomu nesmyslu udělá konec. A jestli si s ním zahrává, bude to muset stejně tak rychle zatrhnout. A jestli ho trestá. Při tom pomyšlení sebou trhl. Možná si to zasloužil. Na parkovišť átku před starou viktoriánskou hospodou prudce zařadil rychlost a vyjel s pronajatým vozem na ulici. Zamířil k Tabbyinu domku. Musí tak nebo onak zjistit, co to Tabby vlastně provádí, a potom to zarazit. Trpělivost už mu skoro došla a všechny instinkty měl zbystřené, jako by ho chtěly na něco upozornit. Na co upozornit? Ze se Tabby mohla skutečně změnit? Že se z ní mohla stát zdaleka ne tak poddajná a milá kočička? Ne, tomu nechtěl uvěřit. Nemohl. Během posledních dní často zahlédl v jejích očích něžnou soucitnost. Nemohla se tak od základu změnit. Proč potom dnes večer pociťuje takový nepříjemný nepokoj? Jak jen nenáviděl tyhle neodbytné náznaky, že se blíží pohroma, i když jim příležitostně vděčil za život. Dnes je rozhodující večer, rozhodl se zachmuřeně a pevněji sevřel volant. Dnes to jednou provždy rozčísne. Tabitha patří do jeho postele, a čím dřív jí tu skutečnost znovu ozřejmí, tím líp pro ně pro oba. Tohle, co s ním prováděla, ho připravovalo o rozum. Byl si tak jistý, že se mu rovnou poddá. Vždyť ho přece miluje. Bůh mu pomoz, jestli ne.

S obdivuhodným sebezapřením zamaskoval narůstající zoufalství, které pociťoval,

když s Tabithou vyrazil na další večeři. Tentokrát doporučila drahou francouzskou restauraci v dalším zrenovovaném viktoriánském domě, jíž bylo město proslulé. „Na sever od San Franciska jsou tyhle domy nejlepším příkladem viktoriánské architektury,” řekla mu pyšně, když ho předchozího dne prováděla Port Townsendem. „Víš, byli jsme navržení na památkovou rezervaci.”

„To jsem nevěděl,” zamručel a honilo se mu hlavou, co by řekla, kdyby ji odtáhl na trávu do nejbližšího parku a rovnou na místě se s ní pomiloval. Ale samozřejmě to neudělal. Je přece džentlmen.

Dnes večer však neodbytná předtucha přehlušovala toho vytříbeného, citlivého džentlmena v něm. Věděl, že si to musejí vyjasnit. Jeho nervy, jež mnozí svého času považovali za železné, takhle muka už moc dlouho nevydrží.

„Máš nový šperk?” zeptal se zdvořile, právě když pojídali garnáty v krémové omáčce s koňakem, které si oba objednali. Pozorněji se na náhrdelník zadíval. „Líbí se ti?” zeptala se vzrušeně. „Vyrobil ho jeden můj známý. Je to kentaur. Napůl člověk, napůl kůň. Údajně velice chlípné zvíře.”

Jen co vypustila ta slova z úst, poznal, že lituje, že zavedla řeč na sex. Neuniklo mu, jak zrůžověla, a v duchu se usmál. Alespoň jí to také leží v hlavě! „Chlípnější než draci?” zeptal se nevinně. Odkašlala si a sáhla po sklence. „No, jak jsem ti říkala, nikdo zřejmě moc o milostných rituálech draků neví.” „Až na tebe,” připomněl jí bez obalu.

„Jestli dovolíš, raději bych se bavila o něčem jiném,” pravila povzneseně. „Jak si přeješ.”

Klidně ať mluví o něčem jiném, ale ať se propadne, jestli připustí, aby na sex úplně zapomněla! Dnes v noci se s ní pomiluje a umlčí to nepříjemné, neodbytné tušení, které ho celé odpoledne pronásleduje. Potřeboval si dodat jistoty tím, že ji znovu sevře v objetí.

„Nezajdeš na skleničku na dobrou noc?” zeptala se později u dveří svého domu. Pozvala ho dál i předchozí dva večery a potom se ho docela jednoduše zbavila, pomyslel si sarkasticky. Nezavdal jí příčinu, aby si myslela, že dnes večer tomu bude jinak.

„Děkuju, Tabby. To bych rád.”

Pozoroval ji, jak mizí v kuchyni, pak opatrně poklekl na jedno koleno před krbem a

začal rozdělávat oheň. Právě se s pomocí hole zvedal, když se o chvilku později

objevila se dvěma sklenkami brandy. Trhl sebou a pak se statečně usmál.

„Co se děje?” zeptala se okamžitě starostlivě. „Zlobí tě noha?”

Rychle odložila skleničky a přistoupila k němu, aby mu pomohla na pohovku.

„Trochu. Za chvíli to bude dobré. Všechno to lítání včera po městě bylo na mě asi

trochu moc.”

„Neměla jsem tě honit po všech těch viktoriánských domech,” pokárala se a pomohla se mu usadit. „Tumáš, dej si trochu brandy.”

Vděčně přijal skleničku. Posadila se vedle něho a soustředěně vraštila čelo, dokud si nelokl a neujistil ji, že v téhle pozici je to s nohou lepší. „Jenom budu muset chvilku zůstat. Bude to v pořádku, až budu odcházet.”

Řekl si, že to nejspíš nebude lež, neboť měl v úmyslu odejít až ráno. Noc v Tabbyině posteli bude víc než dostatečný prostředek na utišení toho mírného píchání v koleni,

které ho potrápilo, když se před chvílí s pomocí hole zvedal. Potom si všiml, že se Tabby pořád mračí.

„Chtěla bych s tebou o něčem mluvit,” začala puntičkářsky.

„Že mám jít?” Strnul, ale zakryl tu reakci nevyzpytatelným pousmáním. „Už? Ještě

jsem nedopil brandy.”

„Nejde o dnešní večer,” odpověděla opatrně. „Myslím vůbec. Jaké máš vlastně plány, Deve? Jak dlouho se zdržíš v Port Townsendu?” Zvedla oči a odhodlaně se střetla s jeho tázavým pohledem.

Dlouze se nadechl a pomalu vydechl. „Myslím, že navždy.”

„Navždy!” Brandy v její sklence povážlivě vyšplíchlo, jak sebou trhla. Zůstala na

něho koukat. „O čem to mluvíš?”

„O tom, že si otevřu cestovní kancelář v tom obchodě vedle tebe, v tom, co bude brzy k pronajmutí,” řekl klidně a nepřestával jí přitom hledět do očí. „O tom, že se nastálo přestěhuju z Houstonu do Port Townsendu. O tom, že se s tebou ožením.” Pozoroval, jak se na její citlivé tváři střídají nejrůznější výrazy. Nebyla na tak otevřenou řeč dnes večer připravená a bylo to na ní znát. No, pokud jde o něho, tak čekání skončilo. Neexistoval důvod, aby se jasně nevyjádřil.

„Ale Deve, určitě nejsi připravený udělat tak závažné rozhodnutí jako přestěhovat se do Port Townsendu jen tak z ničeho nic. Chci říct, že se musí vzít v úvahu spousta věcí.”

„Nedovedu si tě v Houstonu představit,” podotkl mírně. „Takže to, myslím, budu muset být já, kdo se přestěhuje. Ty nejsi ten typ, co by mu bylo v Houstonu dobře, podobně jako by se ti nelíbilo ve Washingtonu D.C.” Sklenička v ruce se jí trochu třásla. „A jaký typ jsi ty?” zeptala se rozčileně. „Takový, co se narodil, aby měl cestovní kancelář v Port Townsendu. Tabby, proč se ode mě v posledních dnech držíš dál?” zeptal se s náznakem útočnosti, kterou po celý večer potlačoval.

Váhavě si olízla rty. Uviděl v jejích očích náhlou ostražitost. Poznala, že teď dal jejich večeru směr, a nebyla si vůbec jistá, jak by ho měla zarazit. „Říkala jsem ti, Deve, že nemám v úmyslu nechat se od tebe do něčeho nahnat. Nechci udělat další chybu, tak jako jsem ji udělala na lodi. Tentokrát si chci být jistá tím, co dělám.” Zamyšleně hleděl do brandy ve svojí sklenici. „Čas ti právě doběhl, Tabby. Zůstávám přes noc.”

„Ne.”

Zvedl pohled, protože to slovo jí splynulo ze rtů jako pouhé vydechnutí. Zírala na něho, jako by byl skutečný drak a ona nešťastná princezna polapená v jeho doupěti. Tím, že by se ji snažil uklidňovat, nemohl nic získat. Rozhodl se, že bude upřímný. Nestál o to, aby mu zase vyčetla, že ji podvedl. „Ano.” Odložil sklenici a sáhl po ní.

Ochromení, které ji zřejmě přepadlo, ji opustilo ve chvíli, kdy ji uchopil v zátylku. Brandy v její sklenici šplíchalo, jak se snažila před ním uhnout, a oči se jí rozšířily pobouřením a ještě něčím. Doufal, že je to vzrušení. „Zatraceně, Deve, nebudeš se mnou manipulovat!”

Držel ji dál a opatrně jí vyprostil z prstů sklenici s brandy. „Slíbil jsem ti, že tě budu varovat dopředu, až začne svádění. Takže je to tady, kočičko. Budu tě tady před

krbem držet v náručí a hladit tě, dokud nebudeš příst. Budu se s tebou milovat, Tabby Grahamova; svádět tě tak dlouho, dokud nebudeš myslet na nic jiného než na to, jak mi to milování oplatíš.”

Věděl, že i když to od něho mělo vyznít smyslně, ozývá se mu v hlase skrytá tvrdost, kterou nedokázal tak docela vytěsnit. Byl příliš zoufalý, příliš umanutý, aby se jí znovu zmocnil, než aby dokázal vpravit do svého hlasu svůdnou, vemlouvavou smyslnost. Možná že kdyby se mu to podařilo, nemusel by najednou zápasit s divokou kočkou.

Jako by v jeho sevření explodovala, divoce sebou zmítala, aby se vykroutila ze sevření jeho prstů.

„Pusť mě, Deve, nebo Bůh mi pomoz, ale já.” nedomluvila, prudce se mu vytrhla a vyskočila.

Bylo mu jasné, že jestli ji rychle nepolapí, bude Tabby ve výhodě. Jeho chromá noha mu nějaký rychlejší pohyb téměř znemožňovala a bez pomoci hole by měl co dělat, aby ji chytil dřív, než prchne na ulici. Ebenová hůl ležela o pár kroků dál, právě z dosahu.

„Pojď sem, Tabby,” řekl drsně a chraptivě, když začala couvat ke krbu. Divoce zavrtěla hlavou a hnědé oči jí zlatavě planuly jako oheň v krbu. „Tabby,” zopakoval tiše, „přece víš, že ode mě nechceš utíkat. Já jsem ten muž, který ti pomohl zjistit, jak vášnivá ve skutečnosti jsi. Pojď sem, miláčku, je načase, aby sis tu zkušenost zopakovala.”

Zatraceně, jdu na to úplně blbě, uvědomil si zachmuřeně a pomalu se sunul po pohovce k ní. Byla připravená utéct, jakmile se z ní zvedne. Potom by měl opravdu plné ruce práce, aby ji chytil.

„Drž se ode mě dál, Deve Coltere. Ještě jsem se ohledně tebe nerozmyslela.”

„Já vím. Chci ti pomoct, abys přišla k rozumu. Tahle hra, kterou se mnou hraješ, trvá

už dost dlouho, lásko. Dneska končí.” Ještě o kousek se posunul. Alespoň že hůl už

má na dosah. Posunula se ke kraji krbu a ani na okamžik ho nespustila z očí.

„To není žádná hra, Deve. Copak to nechápeš? Už jednou jsi mě obalamutil, a já se

od tebe nenechám znovu podvést.”

„Já tě nepodvedl!”

„Nejsi ten muž, za jakého jsem tě považovala na lodi!”

„No tak to jsme si kvit, protože ani ty nejsi přesně ta žena, za jakou jsem tě

považoval,” procedil se zaťatými zuby. Ještě pár centimetrů, řekl si. Jenom pár

centimetrů.

„Co to má znamenat?” rozpálila se, ta výčitka ji zjevně dostala do varu. „Znamená to, že tě učím, že máš drápky, kočičko. Ale to je v pořádku, naučím tě, abys je měla zatažené, když budeš se mnou.” Vrhne se doprava, nebo doleva? Pozoroval ji s celou svou dlouholetou zkušeností a usoudil, že jeho malá vzpurná protivnice se vrhne doprava. Jako by skoro neznatelně přenesla váhu na pravou nohu, když poodstoupila od krbu. Ano, bude to doprava. Obemkl prsty rukojeť hole a svaly se mu napjaly. „Nebojuj se mnou, Tabby. Víš, že to chceš tolik jako já.” „Pořád přemýšlím o tom, co jsi v posledních dnech říkal, Deve,” sdělila mu povýšeně. „A dopřeju si tolik času, kolik budu chtít, abych si rozmyslela, co udělám.” „Budeš se muset rozmyslet dnes večer,” zavrčel. „Proč?” obořila se na něho. „Proč

nejsi ochotný poskytnout mi trochu času?”

„Protože mám takový zvláštní pocit,” odpověděl vcelku upřímně, „instinktivní předtuchu, že se stane něco moc špatného, když nebudu dnes večer jednat.” „Hodláš mě znásilnit, protože máš předtuchu?” vybuchla.

„Moc dobře víš, že to nebude znásilnění!” To obvinění ho rozzuřilo. Chystal se, že se s ní pomiluje, ne že ji napadne, a tolik by vědět měla. Nezkřivil by jí vlas na hlavě. Ačkoliv bych mohl vážně uvažovat o tom, že ode mě dostane řemenem za to, jak mě dnes večer trápí, dodal v duchu. „Pojď sem, Tabby!” „Je načase, abys šel, Deve.”

Předstíral, že se s pomocí hole zvedá z pohovky. Špatně si vyložila, kam se pohne, a udělala přesně to, s čím počítal, vyrazila doprava. Opřel se o prohnutou područku černé pohovky a zablokoval jí cestu k úniku ebenovou holí. „Hrom do tebe!” zaklela divoce, když v plném rozběhu narazila na nečekanou překážku v podobě hole, kterou jí natáhl přes cestu ve výši pasu. Než se stačila vzpamatovat, přitáhl si ji holí k sobě. Pustil hůl a popadl ji.

Bušila do něho pěstmi a opírala se mu do hrudi, jen aby ztratil rovnováhu. Nepokusil se jejímu úsilí klást odpor, což mělo za následek, že se společně svalili na předložku před krbem. Husté, bílé ovčí rouno zmírnilo jejich pád, i když se Dev snažil, aby ten náraz zmírnil vlastním tělem. Dopadla na něho a mezi zuby jí syčivě unikal dech.

Nedopřál jí příležitost, aby se pořádně nadechla. Rychle se na ni překulil a uvěznil ji pod sebou. Odlesky ohně jí tančily v rozhněvaných očích a cítil měkké křivky jejího těla, jak se pod ním vzpouzela a zápasila s ním a jeho tělo se naplno probudilo. „Tolik tě chci, Tabby,” zamumlal zastřeně a sklonil hlavu, aby se zmocnil jejích úst. Otevřela ústa, aby zaprotestovala, a on té příležitosti využil a důvěrně do nich pronikl. Přirozené teplo jejích úst se mísilo s chutí brandy a ta omamná kombinace ho rozjařila.

Snadno ji udržel, jeho síla a váha ji snadno přitiskla k předložce. Každým pohybem ho jedině ještě víc vzrušila. Tělo mu pulzovalo ničím nezkalenou slastí z toho, jak ji ovládá.

„Pusť mě, Deve!” vydechla zajíkavě, když se jí podařilo odvrátit hlavu a zbavit se tak jeho žádostivých úst.

Na okamžik zvedl hlavu a zadíval se jí do planoucích očí. „Jak bych tě mohl pustit? Vždyť tě tolik potřebuju.” Potom jí záměrně zajel rukou do vlasu a přidržel n hlavu tak, aby ji mohl po libosti laskat na hrdle.

Přejela mu nohou po noze, snažila se mu do ní zarýt podpatek. „Ostříhám ti drápky, kočičko,” slíbil jí drsně. Potom jí vsunul koleno mezi nohy. Měkká smaragdová látka šatů se jí vysoko vyhrnula a přes hedvábné punčocháče pocítil teplo jejího těla. „Těm tvým pěkným nohám dovolím jenom jedno, a to aby se kolem mě obtočily. Přestaň se se mnou prát, kočičko. Víš, že patříš mně.”

„To tvoje džentlmenství bere rychle za své, když něco chceš, viď?” vmetla mu se zaťatými zuby do tváře. Podařilo se jí vyprostit si jednu ruku a zaťala mu nehty zezadu do krku.

„Kruci!” zamručel, popadl ty drobné napřažené prsty a odtáhl je do bezpečné vzdálenosti. Sevřel obě její zápěstí jednou rukou a druhou jí začal hladit prsy. „Víš,

že jsi mě žádala, abych se tě takhle dotýkal. Ani nemáš podprsenku. Chtělas, abych si toho všiml, abych z toho šílel.”

„Ne!”

„Ale ano, Tabby. A moc se mi to líbilo a líbí. A teď si tě vezmu. Byla to jenom otázka času, než tě budu zase držet v objetí. To jsi věděla.” Pod zelenou látkou jejích šatů cítil její ztuhlou bradavku a ta odezva ho nadchla. Vzrušeně se otřel o její čekající hebké tělo. Je tak ženská a vábivá. Krev mu kolotala v žilách, jak očekávání vybičovalo všechny jeho smysly.

Dychtivě přejel dlaní přes její prs k pasu a dál. Když nahmátl lem jejích šatů, přitiskl jí ústa na rty, aby zdusil protesty, o nichž věděl, že přijdou, a pak směle zajel prsty na vnitřní stranu jejího stehna.

„Až se ráno vzbudíš, tohle mít na sobě nebudeš,” zamručel a přejel špičkami prstů přes její punčocháče. Zajel rukou k rozkroku a začal ji vábivě, naléhavě přes hladkou látku hladit. „Jak můžeš takhle pode mnou ležet a tvrdit, že mě nechceš, když cítím, jak jsi rozpálená? Řekni mi, že mě chceš, Tabby. Řekni mi pravdu!” Uvědomil si, že to od ní chce slyšet. Chtěl, aby ho ubezpečila tím, že zvolá jeho jméno. Aby ho prosila, aby si ji vzal. Když se nedočkal odpovědi, zmlkl a zvedl hlavu a zadíval se jí do obličeje. Hleděla na něho přes řasy a oči měla neproniknutelné a neuvěřitelně záhadné. Hebká ústa měla plná, a jak rychle oddechovala, smyslně se jí rozevírala. Co si, hrome, myslí?

Poprvé toho večera ho zasáhla pochybnost. Panika najednou přehlušila naléhavé potřeby jeho těla. Ach bože, co když ho nemiluje? Co když ho víc už ani nechce? S tím nepočítal. Tolik si byl jistý, že její rozvíjející se láska nemůže jen tak vymizet. „Tabby! Tabby, promluv na mě,” nařídil jí zoufale, tělo měl najednou celé strnulé a nehybné. „Chci slyšet svoje jméno,” prosil chraplavě. K čemu to bude? Blesklo mu hlavou v narůstající panice. Chtěl ale, aby něco řekla, cokoliv. Jistě se nemohla úplně změnit. Bůh mu pomoz, jestli se naprosto zmýlil. Musí ho přece milovat. Pátrala mu v obličeji, ale neměl ponětí, co v jeho očích hledá. Napjatá nehybnost je zasáhla už oba. V mučivé nejistotě čekal na nějaké znamení, že pokud jde o tuto ženu, jeho instinkty ho úplně neošálily. Tolik ji potřeboval.

„Deve,” zašeptala najednou chraptivým, hluboce svůdným hlasem. „Miluj se se mnou. Tolik tě chci, lásko. Prosím, Deve…”

Úlevou a v divoké extázi zasténal, sesul se na předložku a sevřel Tabby v náručí. Věděl, že jí něco říká, chrlí ze sebe věci, které mu zároveň trochu unikaly. Byla to důvěrná, vzrušující slova. Sliboval jí všechno možné, tak jako to od úsvitu času rozvášnění muži dělávají. A ona ho objala kolem krku a pila ty sliby z jeho rtů. Chce ho. Miluje ho. Všechno je dokonalé. Prsty se mu trochu třásly, když našly zip smaragdových šatů a rozepnuly ho. Pak už jí šaty vyhrnoval a stahoval přes hlavu. Dráždila ho plnost jejích ňader a pleť jí v odlescích ohně zezlátla. „Tak líbezná,” vydechl v úžasu. Tlumeně žádostivě zasténal a sklonil hlavu, aby se mohl ústy kochat jejími prsy. Pocítil na ramenou její prsty a najednou se ho zmocnila netrpělivost, aby se už už zbavil vlastního oblečení. Trochu se odtáhl, s trhnutím si uvolnil uzel kravaty a odhodil ji a začal si rozepínat košili. Pozorovala ho při tom ospale přivřenýma očima.

Ve chvilce odhazoval zbytky svého oblečení a jeho plně vzrušené tělo se cítilo úžasně

volné a primitivně dobyvačné. Láskyplně mu zajela do houštiny na hrudi a on zadržel dech, když rukou pokračovala níž a níž.

„Já z tebe zešílím,” vypravil ze sebe roztřeseně. Jeho prsty vzaly útokem pás jejích punčochových kalhot, které to nevydržely. Šlo to až příliš snadno, blesklo mu hlavou, když se jemný nylon v mžiku roztrhl. Rychle jí je stáhl a odhodil. Spolu s nimi šly jemné hedvábné kalhotky. Konečně tam ležela nahá a čekala na něho. „Pomiluj mě, Tabby,” žadonil chraplavě a položil se na ni. „Přijmi mě v sobě a zahřej mě svým ohněm. Dovol mi, abych si tě mohl dnes v noci celou vzít. Potřebuju tě, lásko moje. Ach, jak já tě potřebuju!”

Odpověděla mu tím, že ho k sobě přitáhla, objala ho kolem krku a roztáhla nohy, aby k ní mohl. Slyšel, jak jí ze rtů splynulo jeho jméno, když ho políbila na hrdlo a její svůdný hlas ho připravil o zbytky sebeovládání.

Sevřel jí ramena a vzepjal se proti ní, aby pronikl do jejího hebkého lůna, když vtom si vzpomněl, jak když se milovali poprvé, zaváhala, než ho naplno přijala. Především jí nechtěl ublížit. „Tabby?” hlesl chraplavě.

„Ano, Deve, ach ano, prosím!” Zaryla mu prsty do ramenou a pobízela ho, aby završil jejich spojení. Oči měla téměř zavřené.

Snažil se proniknout do ní pozvolna, ale vášeň mu to nedovolila. Chtěl si ji úplně přivlastnit a ta potřeba ho ovládla tak, že se jí poddal s divokou silou a energií. Když do ní hluboko vnikl, zalapala po dechu, ale nekladla mu odpor ani se neodtáhla. Místo toho ho sevřela pevněji, než kdy jindy, a vyšla vstříc vášnivé, rytmické síle jeho těla. Ztratil se ve víru emocí, které je oba zahltily. V jednu chvíli ji chtěl úplně ovládnout, v druhé si přál pouze se oddat té milující smyslnosti, již mu nabízela. Mezi těmi dvěma stejně smyslnými požadavky se vynořoval a zase klesal, zmítal se sem a tam, až pocítil, jak se její vstřícné tělo tím nenapodobitelným, magickým způsobem napíná.

„To je ono, lásko,” pobízel ji divoce, „úplně se mi oddej. Pojď, pojď ke mně. Budu tě držet v náruči. Ochráním tě!”

„Deve!”

Jemně se pod ním zachvěla a sevřela ho ještě víc a strhla ho s sebou. Společně propluli vírem poslední bitvy, vyhráli a pak už klouzali kaskádou noci a zhroutili se na předložku zpocení a s údy propletenými. Tiskl ji k sobě a věděl, že by ji nikdy nenechal odejít. Patřila jemu.

Uplynula dlouhá doba, než se pod ním maličko pohnula, řasy se jí zachvěly a otevřela ospalé oči, v nichž stále ještě tkvěla smyslnost. Opřel se na lokty a ústa se mu zvlnila v úsměvu, když jí oplácel důvěrný pohled. „Jsi úžasná, Tabby. Naprosto úžasná.”

„To ty jsi taky, draku. Arogantní a náročný, ale naprosto úžasný.”

Hlas měla něžný a zastřený a Dev se na ni láskyplně usmíval. „Ospalá?”

„Hmm. Vyčerpal jsi mě. Nejdřív jsi mě strhl na podlahu a zápasil jsi se mnou a potom

jsi mě zničil. To mě úplně vyřídilo, to víš.”

„I já se cítím trochu unavený,” přiznal se.

„Já žasnu.”

„Myslím, že je načase, abychom šli do postele.” „Máš pravdu.”

Z ohně zbyly už jenom řeřavějící uhlíky, když se pomalu zvedli z předložky a v objetí, paže propletené, se vydali chodbou do ložnice.

„Asi bych tě měl vzít do náruče a odnést do postele,” povzdechl si, „ale pravda je taková, že kdybych se o to pokusil, ztratil bych pravděpodobně rovnováhu a oba bychom skončili na zemi. Ta zatracená noha.”

„Nevšimla jsem si, že by tě dnes v noci nějak zpomalila,” řekla škádlivě. „Neměla jsem šanci, viď?”

„Že bys mi unikla? Ne,” odtušil nevzrušeně, když dorazili do ložnice. „Nikdy bych tě nenechal odejít. To bych nedokázal.” Otočil se k ní, když začala z postele stahovat saténový přehoz. „Tabby?”

„Ano, Deve?”

„Slib mi, že ani ty mě nikdy nenecháš odejít,” řekl chraplavě s nezvyklou naléhavostí. „Nepřipadá mi, že bych v tomhle měla na vybranou, že je to tak?” odpověděla přemýšlivě. „Pojď si lehnout, Deve.”

Zaváhal, pozoroval ji, jak vklouzla nahá do sněhobíle povlečené postele, a teprve pak ji následoval a přitáhl si ji do náruče. Co to se mnou je? přemítal neklidně, když ležel ve tmě a nepřítomně ji hladil po rameni. Proč ho to nepříjemné mrazení v zádech neopouští? Držel Tabby v objetí. Tolik si byl jistý, že když se s ní pomiluje, že to jeho neklid zažene.

Avšak teď, když mu tělem nelomcovala touha, se ten starý známý nepříjemný pocit vrátil s plnou silou Co se, proboha, děje? Sevřel Tabby pevněji a hledá u ní útěchu. Ve spánku se k němu přitulila a nabídla mu to, co potřeboval, a on si povzdechl a usnul vedle ní.

DESÁTÁ KAPITOLA

Podruhé v tom týdnu Tabithu probudilo panovačné bušení na hlavní dveře. Alespoň tentokrát se neprobouzím s třeštící hlavou, pomyslela si ironicky a pracně se posadila vedle muže, který pořád ještě spal v její posteli.

Jak je nádherný, pomyslela si a hltala ho očima, jak tam tak ležel v bílých pokrývkách. Jaké jen má pevné, štíhlé, urostlé tělo. Kdyby měl dračí šupiny, v ranním slunci by se leskly. Takhle se mu bronzová pleť vábivě odrážela od bílého povlečení. A ona ho milovala. Jakmile se včera rozhodl, že má na ni nárok, nemohl večer skončit jinak, než jak plánoval. Jak by mohla dál odolávat muži, jehož miluje? Zaklepání se ozvalo znovu, a tak s tichým zasténáním odhrnula Tabitha přikrývku a

šla si do skříně pro čínský hedvábný župan, ten s drakem vyšitým na zádech a na lemu.

Zvláštní, že se Dev nevzbudil. Obyčejně měl smysly mnohem zbystřenější než ona. Možná hned neusnul. Jednou dvakrát se vzbudila a zjistila, že se vedle ní neklidně vrtí. Když ho objala paží, usnul mnohem pevněji. Dělalo jí radost, že mu může tu drobnou útěchu poskytnout. Zřejmě ji potřebuje stejně, jako po ní touží. Mohla by z takových kořenů vyrůst láska?

Spěchala do obývacího pokoje a rázně otevřela hlavní dveře právě ve chvíli, kdy

hubený, šedovlasý muž v tmavém obleku s vestou zvedl ruku, aby znovu zaklepal.

Jeho hubený, patricijský obličej si zachovával odtažitý výraz.

Chvíli na sebe jenom hleděli, aniž by se poznávali. Potom se muž zdvořile usmál,

oříškově hnědé oči měl ovšem chladné a nesdílné.

„Dobrý den. Vy musíte být Tabitha. Jsem John Delaney.”

„Delaney.” Přivřela oči a vzala na vědomí jeho usedlý oblek a tvrdý, mrazivě

zdvořilý výraz v obličeji. „Z Washingtonu D.C.”

Nadzvedl jedno šedé, husté obočí. „Vidím, že o mně víte.”

Začala mu rázně zavírat dveře před nosem. „Jděte pryč, Johne Delaneyi. Jste na

špatné adrese. Tady je stát Washington, vraťte se do Washingtonu D.C.”

Vstrčil jednu naleštěnou černou botu mezi dveře. „Počítám, že víte, proč jsem tady.”

Odhodlaně a bojovně vystrčila bradu a sevřela malé ruce v pěst.

„On se s vámi nevrátí, pane Delaneyi. Patří teď sem. Patří mně.”

„No tak, Tabitho,” zamumlal Delaney. „Pokud Deva Coltera dobře znáte, tak víte, že

nepatří nikomu.”

„Teď už patří!” Znovu zatlačila do dveří, ale černá bota se ani nepohnula.

„Co se děje?” ozvalo se v místnosti jako šlehnutí bičem. Prudce se otočila a uviděla

Deva stát ve vchodu z chodby. Měl na sobě pouze kalhoty, které právě musel sebrat z

podlahy, protože si teprve zapínal pásek a zip. „Delaney,” zamumlal, když postoupil

tak daleko, že viděl, kdo to stojí na prahu. „Měl jsem to vědět. Žádný div, že jsem se

včera nemohl zbavil toho nepříjemného tušení. Moje instinkty mě nezklamaly. Jako

obvykle.”

Delaney se usmál a v očích měl hloubavý výraz. „Tvoje instinkty vždycky hraničily s jasnozřivostí. Mimo jiné i proto jsi tak cenný.”

Prudce se nadechla. „Ty jsi jasnovidec?” zeptala se úplně vyvedená z míry a zírala na Deva, jako by ho předtím vlastně pořádně nevnímala.

Otráveně se zamračil. „Ne, samozřejmě že ne. Jenom mám občas neodbytnou předtuchu. Obvykle, když se má semlít něco zlého. Včera jsem měl pocit, že se něco zvrtne, ale myslel jsem si.” odmlčel se. „No nic, proč jsi tady, Delaneyi? Jenom náhodou ses ocitl na západním pobřeží?”

„No, vlastně ano,” nasadil Delaney konejšivý tón a už byl vevnitř. „Nevěř mu,” přikázala Tabitha Devovi. „Přijel, aby tě odvezl zpátky do Washingtonu D.C.” Probodávala Delaneye vražedným pohledem, na něho to ovšem neúčinkovalo. „Ta malá zajížďka do Karibiku by tě měla přesvědčit, že jsi pořád ve formě, Deve,” spustil Delaney vemlouvavě a veškerou pozornost soustředil na druhého muže. „Nejenom žes pro nás získal ten film, ale taky ses postaral o Waverleyho. Věděli jsme, že v karibské oblasti operuje někdo nezávislý, ale nedokázali jsme ho vykouřit

z nory. To, žes nám ho předal, byla od tebe milá pozornost, Deve. To oceňujeme.” „Tvoje vděčnost na mě udělala dojem.”

Tabitha těkala pohledem z jednoho na druhého. Co to do Deva vjelo? Proč neřekne tomu chlápkovi, aby si šel po svých? Dev se přece rozhodl. Nebo snad ne?

Najednou se jí žaludek sevřel strachy. To si s ní Dev jenom zahrával? Posloužila mu jako příjemná mezihra, než se vrátí k práci u Johna Delaneye? Proč Delaneye nevykopne z domu?

„No tak, Deve, víš, že je načase, abys nechal té hlouposti s tou cestovní kanceláří a

přestal s přitažlivými mladými dámami, jako je slečna Grahamova. Nejvyšší čas, aby

ses vrátil zpátky do práce, k tomu, v čem jsi nejlepší.”

Dev z něho nespouštěl pohled a z obličeje se mu nedalo nic vyčíst. Tabitha v

napjatých mukách čekala. Opravdu uvažuje o tom, že se do toho Delaneyova

strašného oddělení vrátí?

„Ne!” vybuchla rozzuřeně.

Dev sjel neproniknutelným pohledem na její napjatý obličej. „Ty s ním nepůjdeš, Deve.”

„Že ne?”

„Máš teď cestovní kancelář. nejsi žádný. žádný tajný agent.”

„Vlastně ta jeho cestovní kancelář,” vložil se do toho Delaney nenucené, „slouží jako

skvělá zástěrka.”

„Není to žádná zástěrka!” rozkřikla se Tabitha a přistoupila k staršímu muži s rukama sevřenýma v pěst. „Je to jeho práce! Jeho zaměstnání! Kromě toho se brzy ožení! Nemůže lítat po světě a dělat za vás vaši špinavou práci. Už ne!” Delaney si ji změřil, jako by konečně představovala mírnou hrozbu.

„Ožení?”

„Správně. Vdávám se za něho, pane Delaneyi, a nedovolím mu, aby dál riskoval život v temných uličkách a bludištích.” „Bludištích?” Delaney se zatvářil poněkud tupě.

„Nebo kdekoliv jinde, když už na to přijde! Otevře si cestovní agenturu hezky vedle

mého knihkupectví a bude prodávat letenky a zájezdy na výletních lodích, a nic

jiného! Každý večer bude doma a bude sedět právě tady, před mým krbem, v trepkách

a se sklenicí sherry v ruce. Rozhodně nebude vyřizovat vaše pitomé záležitosti ani

nasazovat krk. Vyjádřila jsem se dostatečně jasně, pane Delaneyi?”

Delaney na ni teď zíral, jako by byla nějaké zvláštní, dosud neviděné zvíře. Pak vrhl

pohled na Deva. „Kdes ji, proboha, našel?”

„Já ji nenašel. Ona našla mě. Zachránila mě na St. Regis.”

„Zachránila jsem ho a nechám si ho!” rozlítila se Tabitha.

„Tak?” Znovu po ní hodil hloubavým pohledem a chladně, zkoumavě se na Deva

zahleděl. „Zřejmě je víc než odhodlaná znovu tě zachránit. Tentokrát přede mnou.”

Rozhostilo se významné ticho a pak se starší muž téměř jemně zeptal: „Chceš

opravdu, aby tě někdo přede mnou zachránil, Deve?”

Ohromená Tabitha se na Deva rovněž zadívala. Moc by toho udělat nemohla, kdyby si Dev Colter tentokrát nepřál být zachráněn. Zadržovala dech a srdce jí splašeně bušilo. V sázce byla celá její budoucnost. Co udělá, jestli Dev se svým bývalým

šéfem teď odejde? Tentokrát jí rozbušené srdce pukne. Neunesla by, kdyby ho teď ztratila.

„Deve,” zašeptala hluše. „Já tě miluju.” Pohlédl na ni. „Opravdu, Tabby?” „Z celého srdce.”

Náhlý záblesk vroucnosti v jeho stříbřitých očích jako by prozářil celý pokoj. „Nikam nejdu, kočičko. Myslím, že jsem do tebe byl zamilovaný od chvíle, kdys mě vytáhla z té zatracené uličky na St. Regis. Chci jenom jedno, a to založit si domov tady s tebou.”

„Ach Deve!” Podařilo se jí odlepit nohy od podlahy, rozběhla se a vrhla se mu do náruče. Chytil ji a trochu se zapotácel, jak do něho narazila, ale stál rozkročený, a tak udržel rovnováhu za ně za oba. Přitiskla mu tvář na hruď a objala ho kolem pasu. Přes její hlavu se Dev zašklebil na svého někdejšího nadřízeného. „Potřebuješ nějakého nového, mladého draka, Delaneyi. Na tu tvoji práci mě už bohužel přešla chuť. Když jsem souhlasil, že pro tebe udělám ten kšeft v Karibiku, nebyl jsem si tím tak docela jistý, teď jsem si ale naprosto jistý.”

„Aha,” řekl Delaney nečekaně měkce. „Podle všeho ses opravdu rozhodl. Zvláštní, nikdy jsem si tě DC uměl představit jako domácký typ.”

„Doma, před krbem, s vlastní kočkou na klíně,” Zasmál se krátce a zlehka při tom hladil Tabby po vlasech. Nepřestávala se k němu tulit. „Měl bys to někdy zkusit, Delaneyi. Nevíš, o co přicházíš.”

Delaney pozoroval, jak Tabitha Deva objímá. „Kolik toho o tvé minulosti ví?” Otočila hlavu a zaškaredila se na Delaneye. „Mě nezajímá jeho minulost, zajímá mě jeho přítomnost a budoucnost.”

„Deve?” zkusil to Delaney naposledy. „Moje přítomnost a budoucnost je tady, ve státě Washington, Delaneyi,” prohlásil Dev klidně a přesvědčivě. „Takže si tím jseš jistý?” „Naprosto.”

Delaney si povzdechl. „Toho jsem se obával. Ale za pokus to stálo. Nepředpokládám,” pokračoval věcně, „že by měl někdo chuť uvařit mi hrnek kafe, než mě vyhodíte z domu.”

Tabitha se pomalu vyprostila z Devova objetí a podezíravě si svého nepřítele změřila. John Delaney se ale pouze příjemně usmíval.

„To je v pořádku, Tabitho. Vím, kdy jsem prohrál. Je celý váš. Stejně by mi moc neprospělo, kdyby pokaždé, kdybych ho poslal do pole, myslel na vás. Zamilovanost otupuje chlapovi instinkty.”

„Všechny ne,” odtušil Dev suše, ale najednou se začal zubit. „Tak pojď, Delaneyi, já ti to kafe uvařím.”

„Děkuju. Potřebuju něco na zahřátí. Tady ve státě Washington asi dost prší, že jo?” „Jo,” přitakal Dev nenucené, „ale nějak tady není nikdy taková zima jako ve Washingtonu D.C.”

Večer seděli s Devem na černé pohovce před krbem. Tabitha se k němu šťastně tulila. Úplně se neuklidnila, dokud John Delaney neseděl v letadle do Washingtonu D.C, ale teď jí její svět připadal vlídný a v pořádku. Ospale prsty pročesávala Devovy tmavé

vlasy. V odpověď ji k sobě ještě víc přitiskl.

„Díky, žes mě znovu zachránila, kočičko,” řekl protáhle a s lenivým očekáváním věcí příštích ji polaskal na ušním lalůčku. „To už je podruhé. Budu ti dlužníkem po zbytek svého života.”

„Přesně to si přeju,” dělala si z něho legraci a oči jí zářily láskou. „Miluju tě,” řekl prostě.

„Kdy sis to poprvé uvědomil?” chtěla vědět. „Když jsem vyšel dneska ráno z ložnice a zjistil, že se snažíš vyrazit Delaneye z domu. Asi jsem tě miloval po celou dobu, ale když jsem tě viděl, jak kvůli mně bojuješ s Johnem Delaneyem, přimělo mě to si to přiznat. Do té doby jsem přemýšlel v kategoriích chtít a potřebovat. Ale dneska ráno se mi všechno pospojovalo. Co ty, děvče?”

„Poznala jsem, že tě miluju, tu noc, kdy jsem tě svedla,” přiznala se a rozzářila se úsměvem.

„Pořád jsem si opakoval, že mě musíš milovat, když jsi ale po té scéně s Waverleym zmizela z ostrova, bál jsem se, že to bude peklo, než tě přiměju, abys připustila, že ke mně něco cítíš. Když jsem potom přijel sem a našel toho kluka, jak spí na pohovce v tvém obýváku, a zjistil, že chceš zkusit na mě zapomenout, nejradši bych Port Townsend srovnal se zemí. Možná jsem, Tabby, rovnou nepochopil, že to, co k tobě cítím, je láska, ale hned jsem věděl, že tě zoufale potřebuju. Tvoje láska bylo to, co jsem v životě postrádal. Nikdy bych tě nemohl nechat odejít, holčičko.” „Nikdy tě neopustím. Jsi můj osobní drak, to nejnádhernější zvíře.” Zvedla k němu obličej a objala ho kolem krku.

„Chystáš se mě znovu svést?” zeptal se a stříbřité oči se mu zamžily probouzející se touhou.

„Momentálně jsem zaneprázdněná menším výzkumem.” „Výzkumem čeho?” „Jak si draci hledají družky.”

„O jistém drakovi, kterého oba známe, ti můžu s jistotou říct jedno,” prohlásil a

sklonil se k ní aby jí políbil.

„Tohle zvíře právě uzavřelo svazek na celý život.”