Jayne Ann Krentz

Dotyky lásky

Mají za sebou rozhodnutí, kterým změnili svůj život. Charity Truittová utekla ze své zásnubní hostiny i ze světa velkého obchodu a Elias Winters se vzdal pomsty, kterou plánoval dlouhá léta. Osud je svede dohromady v malém přímořském letovisku, kde chtějí začít znovu, a jejich vzájemná přitažlivost je téměř okamžitá. Působí jim však jenom problémy – ačkoli ve své profesi se oba dostali na vrchol, pokud jde o lásku a vztahy, jsou úplní začátečníci. Zatímco se opatrně sbližují, řeší své neshody a odhodlávají se udělat první krok, ospalým městečkem otřesou hned dvě podivné vraždy. Pod klidnou hladinou zde probíhají spodní proudy plné zrádných tajemství a nebezpečí je blíž, než Charity a Elias tuší…

PROLOG: CHARITY

Moře vábí neopatrného příslibem svobody, avšak ukrývá v sobě velké nebezpečí. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Záchvat paniky Charity Truittovou přepadl, právě když vcházela do jednoho z nejvybranějších podnikatelských klubů v Seattlu. Zasáhl ji jako silný elektrický výboj. Tep se jí zrychlil. Nemohla popadnout dech. Po těle jí náhle vyrazil studený pot a hrozilo, že zničí její rafinovanou toaletu z červeného hedvábí. Naštěstí nemusela za předražený hadřík od výstředního módního návrháře zaplatit maloobchodní cenu. Obchodní dům, kde byl model vystaven v oddělení dámské módy, patřil její rodině.

Zastavila se ve dveřích salonku vyhrazeného pro soukromou oslavu. Snažila se zhluboka dýchat. Zápasila s dalším, snad ještě závažnějším problémem, který musela před vybraně oblečenou společností skrýt. Kdo si všiml, jak postává na prahu, pravděpodobně usoudil, že jde o promyšleně dramatický vstup na scénu. Ve skutečnosti neměla daleko k tomu, aby se otočila na podpatku a utekla.

S železnou vůlí a sebekázní ženy, jež od svých čtyřiadvaceti let řídí rodinný podnik, se přinutila usmát, přestože jí úzkost svírala vnitřnosti.

Nebylo to poprvé, co ji přepadla panika. V posledních čtyřech měsících záchvaty přicházely stále častěji, narušovaly jí spánek, vyvolávaly podrážděnost a neklid, a co bylo nejhorší, vzbuzovaly chmurné pochybnosti o jejím duševním zdraví.

Nakonec ji přiměly jít k lékaři a od něho k terapeutovi. Dostalo se jí odborného vysvětlení, ale ne skutečné odpovědi.

Nevyprovokovaná reakce odborně zvaná boj nebo útěk, prohlásil terapeut. Pozůstatek z dob, kdy jsme všichni žili v jeskyních a v noci se báli zlých duchů. Významným faktorem bývá obvykle stres.

Charity náhle sama našla skutečnou příčinu své paniky. Konečně pochopila co, lépe řečeno kdo, je bezprostředním impulsem k záchvatům. Brett Loftus, majitel firmy Loftus Athletic Gear. Urostlý pohledný hnědooký blonďák, tak trochu ve stylu westernových hrdinů. Měřil o řádný kus víc než šest stop a ve svých třiceti letech se pořád pyšnil vypracovanou postavou hvězdy univerzitního fotbalového mužstva, kterou opravdu býval. A kdyby to všechno ještě nestačilo, byl navíc nesmírně úspěšný a velice milý.

Charity ho měla ráda, ale nemilovala ho a byla si naprosto jistá, že ho nikdy milovat nebude. Spíše se nemohla ubránit předtuše, že by poněkud bezstarostný dobrák Brett tvořil téměř ideální pár s její nevlastní sestrou Meredith.

Ani záchvaty paniky nepřipravily Charity o její pověstnou intuici.

Naneštěstí měla dnes večer ohlásit zasnoubení s dědicem impéria rodu Loftusů ona, nikoliv Meredith. Mělo jít stejně tak o osobní svazek, jako o obchodní fúzi. Do několika týdnů se Loftus Athletic Gear sloučí s obchodními domy Truitt do společnosti Truitt-Loftus. Vznikne jeden z největších rodinných maloobchodních řetězců na Severozápadě. Jestli všechno půjde dobře, do dvou let proniknou na zajímavý trh podél Tichomořského pobřeží.

Pro blaho rodiny i prosperitu firmy, za niž musela převzít odpovědnost ve velmi mladém věku, se Charity chystala provdat za muže, který v ní vyvolával paniku, kdykoliv ji vzal do náruče.

Není to Brettova vina, že je tak velký, přesvědčovala sama sebe. On přece nemůže za to, že já dostanu záchvaty klaustrofobie, sotva mě políbí. Je to můj problém. Budu se s tím muset nějak vyrovnat.

Řešit problémy bylo odjakživa jejím úkolem i silnou stránkou. Lidé od ní očekávali, že se ujme velení, že si poradí s každou krizí, k níž dojde.

Ruce se jí třásly. Nemohla dýchat. Bála se, že omdlí přímo před společností, kde bylo několik nejmocnějších a nejvlivnějších osob Severozápadu.

V duchu viděla sama sebe v potupné situaci, jak leží na peršanu tváří dolů, obklopena vylekanými i pobavenými přáteli, obchodními společníky, konkurenty, rivaly a především pečlivě vybranými zástupci místních médií.

„Charity?“

Při zvuku svého jména sebou trhla, otočila se, až jí červená sukně zavířila kolem kotníků, a vzhlédla ke své nevlastní sestře.

A vzhlédla pořádně vysoko.

Charity ve svých devětadvaceti letech měřila v nejlepším případě pět stop a čtyři palce. I vysoké podpatky červených lodiček ji vynesly pouze do úrovně očí o pět roků mladší, ale pět stop a deset palců vysoké Meredith, která měla také boty na podpatcích.

Meredith připomínala mramorovou sochu se zářivou hřívou světlých vlasů. Pohled na ni vyrážel dech vždy, ale když na sobě měla velkou večerní toaletu, platilo to dvojnásob. Málokterá žena, pomyslela si Charity s nádechem závisti, by si mohla dovolit oblékat se jako Meredith.

Se svými výraznými klasickými rysy a oduševnělým výrazem by se Meredith mohla živit jako profesionální modelka. Dokud studovala, vystupovala na předváděcích molech obchodních domů Truitt, ale obchodnický talent a oddanost rodinnému podniku ji brzy vynesly do nejužšího vedení.

„Není ti nic?“ Meredith ustaraně přimhouřila nefritově zelené oči.

„Je mi skvěle.“ Charity se rychle rozhlédla kolem. „Je tady Davis?“

„Baví se u baru s Brettem.“

Protože neviděla přes hlavy lidí stojících mezi ní a barem, vrhala pohledy do mezer v davu, až se jí podařilo objevit nevlastního bratra.

Davis byl o půldruhého roku starší a o tři palce vyšší než Meredith. Také o jeho životní dráze rozhodly vrozený zápal pro obchod a bezbřehá oddanost obchodním domům Truitt. Charity rozpoznala jeho schopnosti od samého začátku. Před šesti měsíci se rozhodla ignorovat ukřivděná obvinění z nepotismu a povýšila ho na viceprezidenta společnosti. Koneckonců, byl to rodinný podnik. A ona sama byla také velice mladičká, když stanula v jeho čele.

Davisovy vlasy upoutávaly stejným odstínem jako hříva jeho sestry. I oči měly podobně světle zelenou barvu. Obojí, zároveň s výškou, zdědili po Fletcheru Truittovi.

Charity měla matčiny temně kaštanové vlasy a oříškově hnědé vlasy. Na vlastního, biologického otce jí zbylo jen pár vzpomínek. Když jí byly tři roky, vydal se profesionální fotograf Samson Lapford do světa pořizovat snímky vulkánů a deštných pralesů. Zřítil se ze srázu kdesi v horách Jižní Ameriky, když se pokoušel vyfotografovat zblízka vzácnou kapradinu.

Jediným otcem, kterého Charity v životě skutečně poznala, byl Fletcher Truitt. A byl to dobrý otec. Když před pěti lety i s matkou zahynul, snažila se už kvůli jeho památce udržet rodinné dědictví pohromadě pro nevlastní sourozence.

Dav se lehce zavlnil a Charity se otevřel pohled na bar. Spatřila Bretta Loftuse. Blonďaté vlasy mu v tlumeném světle zářily jako slunce a široká ramena vypadala ve smokingu ještě širší než obvykle. Nenuceně stál vedle Davise jako dobrácký vikingský bůh v lidské podobě.

Charity se zachvěla. Znovu měla pocit, že vzduch je vydýchaný do poslední molekuly kyslíku. Neodvažovala se otřít si zvlhlé dlaně do drahých šatů.

Jestliže Davis byl velký, byl Brett obrovský. Charity napadlo, že v místnosti je spousta žen, které by obětovaly kreditní kartu za šanci, že je Brett strhne do náruče. Smutné bylo, že ona mezi ně nepatřila.

Znovu si uvědomila, k čemu se schyluje. Zaplavila ji vlna hrůzy a náhle s palčivou jistotou věděla, že zasnoubení je nad její síly. Žádný důvod nebyl dost silný. Dokonce ani starost o dědictví nevlastních sourozenců, což byl oltář, na nějž položila posledních pět let svého života.

„Možná by ti neuškodila sklenička šampaňského, Charity.“ Meredith ji vzala za ruku. „Pojď za Brettem a Davisem. Víš, v poslední době se chováš trochu divně. Myslím, že jsi přepracovaná. Připravovala jsi fúzi a k tomu ještě zasnoubení. Prostě toho na tebe bylo moc. Teď přijde na program dne svatba a líbánky.“

„Bylo toho moc!“ Panika byla málem nesnesitelná. Zblázní se, jestli se odtud nedostane. Musí utéct. „Ano. Moc. Musím pryč, Meredith.“

„Cože?“ Meredith se k ní obrátila s výrazem ohromení ve tváři.

„Hned teď.“

„Uklidni se, Charity. Co to povídáš? Teď se nemůžeš jen tak vytratit. Co by si pomyslel Brett? Nemluvě o všech těch lidech, co jsme pozvali.“

V Charity se ozvaly výčitky svědomí se starým železným smyslem pro povinnost a po krátkém boji získaly převahu nad úzkostí.

„Máš pravdu,“ vydechla. „Nemůžu hned utéct. Musím to vysvětlit Brettovi.“

Teď teprve vypadala Meredith poplašeně. „Co mu chceš vysvětlovat?“

„Že to nedokážu. Snažila jsem se. Bůh ví, jak moc jsem se snažila. Říkala jsem si, že to tak bude nejlepší pro všechny. Ale není to pravda. Brett je příliš hodný, nezaslouží si to.“

„Co si nezaslouží? Charity, mluvíš naprosto zmateně.“

„Řeknu mu to. Doufám, že mě pochopí.“

„Možná bychom měly jít někam stranou a v klidu to probrat,“ naléhala Meredith. „Co třeba na toalety?“

„Myslím, že to nebude nutné.“ Charity si mnula čelo. Nemohla se soustředit. Jako gazela u napajedla, která neustále pátrá pohledem v křoví, jestli tam nečíhá lev. „S trochou štěstí se mi neudělá zle dřív, než odtud odejdu.“

Silou vůle zocelené lety, kdy v rukou třímala otěže rodinného podniku, potlačila paniku a razila si cestu k baru. Bylo jí, jako by musela běžet trestnou uličkou.

Když se vynořila z davu, oba muži se k ní obrátili. Davis se na ni bratrsky zašklebil a pozvedl sklenici vína, jako by jí připíjel.

„Bylo načase, abys dorazila, Charity. Říkal jsem si, že tě asi něco zdrželo v kanceláři.“

Brett se na ni něžně usmál. „Vypadáš úžasně, miláčku. Jsi připravená učinit slavnostní prohlášení?“

„Ne.“ Postavila se před něj. „Brette, je mi to hrozně líto, ale já nemůžu.“

Svraštil obočí. „Něco není v pořádku?“

„Já. Já se pro tebe nehodím. A ty se nehodíš pro mě. Mám tě moc ráda. Jsi dobrý přítel a byl bys skvělý obchodní společník. Ale vzít si tě nemůžu.“

Brett zamrkal. Davis na ni zíral s pusou dokořán. Meredith zděšeně třeštila oči. Charity nejasně vnímala, že se kolem rozhostilo ticho. Hosté k nim otočili hlavy.

„Panebože, bude to ještě horší, než jsem čekala,“ zanaříkala. „Moc mě to mrzí, Brette. Jsi hrozně hodný, zasloužíš si, aby ses jednou oženil z lásky, ne z přátelství a obchodních důvodů.“

Zvolna odložil sklenici. „Nerozumím ti.“

„Já si porozuměla až teď, Brette. Prostě se s tebou nemůžu zasnoubit. Nebylo by to fér ani vůči tobě, ani vůči mně. Nemilujeme se. Jsme přátelé a obchodní partneři, ale to nestačí. Já bych to nezvládla. Myslela jsem, že se to poddá, ale nejde to.“

Nikdo neřekl ani slovo. Všichni v salonku na Charity ohromeně zírali. Znovu ji zachvátila panika.

„Kristepane, já musím pryč.“ Otočila se a zjistila, že jí v cestě stojí Meredith. „Ustup. Prosím.“

„Charity, to je šílenství!“ Sevřela jí ramena. „Nemůžeš utéct. To přece nemyslíš vážně, že si nemůžeš vzít Bretta. Je perfektní. Slyšíš mě? Perfektní.“

Charity ztěžka lapala po dechu. Pozvolna se vzpamatovávala z otřesu nad tím, co udělala, ale ještě pořád se potácela na hraně propasti. Útroby jí spalovala ďábelská směs výčitek svědomí, zlosti a strachu.

„Je příliš velký.“ Rozhodila ruce v bezradném, zoufalém gestu. „Chápeš, Meredith? Já si ho nemůžu vzít. Je moc velký.“

„Zbláznila ses?“ Meredith jí zlehka zatřásla. „Brett je úžasný chlap. Báječný. Jsi ta nejšťastnější žena na světě.“

„Když si myslíš, že je tak úžasný, tak proč si ho nevezmeš sama?“ vyjela na ni. Zděšená, že se nedokáže ovládat, se jí vytrhla a vrhla se do davu.

Ohromení hosté uskakovali na obě strany, aby jí utvořili uličku. Pádila po perském koberci ke dveřím salonku.

Nezastavila se ani v útulné starosvětské hale. Vrátný ji uviděl a zmateně se vrhl ke vchodu, aby jí otevřel. Prolétla kolem něho, na vysokých podpatcích nejistě klopýtala ze schodů, až se celá zadýchaná zastavila na chodníku před klubem.

Bylo pět minut po osmé. Seattle se koupal v podvečerním letním světle. Zahlédla, že u obrubníku právě zastavil taxík.

Zadní dvířka se otevřela a vystoupil manželský pár středního věku. Charity je znala. George a Charlotte Trainerovi. Obchodní přátelé. Pozvaní hosté. Významné osobnosti.

„Charity?“ George na ni upřel překvapený pohled. „Co se děje?“

„Promiňte, potřebuju ten taxík.“ Proklouzla kolem nich na zadní sedadlo. Zabouchla dveře. „Jeďte.“

Taxikář pokrčil rameny a odlepil se od chodníku. „Kam to bude?“

„To je mi jedno. Kamkoliv. Prostě jeďte. Prosím.“ Náhle, zčistajasna, v duchu spatřila nekonečnou třpytivou mořskou hladinu. Volnost. Únik. „Ne, počkejte, vím, kam chci jet. Zavezte mě na nábřeží.“

„Jak si přejete.“

O několik minut později už stála na konci turistického mola vybíhajícího z rušného nábřeží. Bríza od Elliotovy zátoky jí nadouvala červenou hedvábnou sukni a plnila plíce kyslíkem. Konečně mohla volně dýchat. Alespoň chvíli.

Dlouho tam stála a svírala zábradlí. Než se na obloze rozhořely červánky a slunce zapadlo za Olympijským pohořím, přinutila se pohlédnout zpříma do tváře tvrdé skutečnosti.

Ve dvaceti devíti letech byla vyhořelá.

Ve věku, kdy ostatní ve své kariéře teprve přeřazují na vyšší stupeň, ji plameny stravovaly na popel. Neměla, čím by rodinnému podniku přispěla. Nemohla se vrátit do ředitelské kanceláře. Dělalo se jí zle z pouhé představy, že by měla překročit její práh.

Zavřela oči, vyčerpaná výčitkami svědomí a studem. Bylo to k nevydržení. Po dlouhých pět let, ode dne, kdy matka a nevlastní otec zahynuli pod lavinou při lyžování ve Švýcarsku, se snažila dostát náročným povinnostem, které zdědila.

Dělala, co bylo v jejích silách, aby zachránila dědictví pro své sourozence. Dnes vyčerpala poslední zbytky vnitřních rezerv, které jí pomohly vydržet tak dlouho.

Nemohla se vrátit do firmy, kterou vlastně nikdy nechtěla řídit. Nemohla se vrátit k Brettu Loftusovi, jehož mocné objetí v ní vyvolávalo záchvaty paniky.

Musí pryč, jinak se zblázní.

Zblázní.

Hleděla do temných vod zálivu a přemítala, jestli je na pokraji stavu, jemuž dřívější generace říkaly nervové zhroucení.

PROLOG: ELIAS

Pomsta a hluboké vody mají mnoho společného. Mohou člověka stáhnout, takže utone dřív, než postřehne skutečné nebezpečí. - Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Elias Winters pohlédl do tváře muže, kterého chtěl zničit, a s oslepující jasností pochopil hroznou pravdu. Promarnil řadu let života pečlivým osnováním pomsty, která by mu nepřinesla žádné uspokojení.

„Tak co je, Wintersi?“ Drsná tvář Garricka Keywortha ztuhla podrážděním a netrpělivostí. „Chtěl jste se mnou mluvit. Tvrdil jste, že se mnou musíte probrat nějakou záležitost související s mými obchodními operacemi v Pacifiku.“

„Ano.“

„Tak spusťte. Vy si možná můžete dovolit tady vysedávat a žvanit o ničem, ale já řídím velkou firmu.“

„Nebude to trvat dlouho.“ Elias se zadíval na tenkou, zdánlivě neškodnou obálku ve své ruce.

Uvnitř byly informace, které mohly ochromit, možná nenávratně zničit firmu Keyworth International. Několik listů bylo výsledkem tří let pečlivého plánování, nekonečných nocí studia nejrůznějších podkladů, nespočetných hodin obezřetného manévrování a manipulací.

Konečně do sebe vše zapadalo.

Do několika týdnů může obsah bílé obálky srazit na kolena mamutí dopravní společnost známou na obou stranách Pacifiku jako Keyworth International. Z požáru, který se Elias chystal založit, se firma pravděpodobně nikdy nevzpamatuje.

Elias pozoroval svůj protějšek s trpělivostí a disciplínou, které mu byly vštěpovány tvrdým tréninkem od šestnácti let. Věděl, že Keyworth International je pro Garricka Keywortha nejdůležitější věcí v životě.

Ženu ztratil před mnoha lety. Nikdy se nenamáhal najít si jinou. Syn Justin se mu odcizil a nyní se snažil vybudovat konkurenční společnost v Seattlu. Přátel měl jen pár a vesměs patřili k tomu druhu, co se vytratí, jakmile uslyší, že se dostal do finančních obtíží. Ani jeho proslulá kolekce tichomořských dřevořezů ho nenaplňovala uspokojením. Elias věděl, že je sbírá spíš z prestižních důvodů než z opravdového, hlubokého zájmu.

Společnost vybudoval sám. S bezohlednou arogancí starověkých faraonů vystavěl vlastní moderní verzi pyramidy, pokladnici, na níž sám seděl.

Elias už uvolnil několik nosných kvádrů, které podpíraly tíhu Keyworthovy pyramidy. Stačilo nechat si tajemství bílé obálky ještě pár týdnů pro sebe a dovolit temným vodám pomsty, aby podemlely základy úplně.

Stačilo odejít z Keyworthovy kanceláře. Hned. Bylo by to tak snadné.

„Máte pět minut, Wintersi. Vyklopte, co jste mi přišel říct. V půl dvanácté mám obchodní jednání.“ Garrick se opřel v manažerském křesle ze šedé kůže a pohrával si s drahým vykládaným perem, které držel v jedné ze svých medvědích pracek.

Taková ruka se k elegantnímu peru nehodí, napadlo Eliase. Když se to tak vezme, Garrick Keyworth nezapadá do své kanceláře, do rafinovaného prostředí vytvořeného návrhářem.

Bylo mu asi pětapadesát, pořízek s býčí šíjí, kterou nedokázal skrýt ani na míru šitý oblek.

Elias čelil pronikavému dravčímu pohledu. Bylo by tak snadné srazit ho na kolena, teď, když všechny figurky na šachovnici byly na svém místě.

„Nepotřebuju vašich pět minut. Úplně postačí jedna nebo dvě.“

„Co to má sakra znamenat? Wintersi, přestaňte mě okrádat o čas. Přijal jsem vás jenom kvůli vaší pověsti.“

„Takže víte, kdo jsem?“

„Jasně.“ Garrick odhodil pero. „Jste klíčovým hráčem na pacifickém trhu. To ví tady v Seattlu každý, kdo má co dělat s mezinárodním obchodem. Máte kontakty a taky jste si vybudoval výhodné postavení ve spoustě míst daleko v Pacifiku, kam se nikomu jinému nepodařilo strčit ani palec u nohy. Vím, že několik zámořských investorů vděčí za svůj závratný start vaší poradenské firmě.“ Přimhouřil oči. „A taky se o vás říká, že jste trochu podivín.“

„Docela hezké shrnutí mého života.“ Elias vstal a položil obálku na naleštěnou desku širokého stolu. „Podívejte se dovnitř. Domnívám se, že obsah pro vás bude… poučením.“

Poslední slovo vychutnal s pochmurným potěšením. Aniž by čekal na odpověď, otočil se a vykročil ke dveřím. Poznání, že Hayden Stone měl pravdu, ho svíralo jako ledové vody bezedného jezera. Promrhal řadu let. Zbytečně a nenávratně.

„Co to má znamenat?“ zařval na něho Garrick, právě když došel ke dveřím. „Co to na mě hrajete? Tvrdil jste, že mi chcete říct něco důležitého o mých pacifických operacích.“

„Všechno je v obálce.“

„Krucinál, lidi mají pravdu, když říkají, že jste podivín.“

Elias zaslechl, jak roztrhl obálku. Ohlédl se přes rameno a uviděl ho, jak z ní vztekle rve pět listů papíru. „Rád bych věděl jenom jednu věc.“

Garrick si ho nevšímal. S tváří zkřivenou zlostí a ohromením civěl na první stránku. „Co víte o mých obchodních stycích s firmou Kroy a Ziller?“

„Všechno.“ Eliasovi bylo jasné, že si Keyworth ještě neuvědomil dosah dokumentu, který drží v ruce, ale určitě mu to nepotrvá dlouho.

„Proboha, to je přísně důvěrné.“ Garrick zvedl hlavu a měřil si ho jako býk toreadora. „Nemáte právo vlastnit informace o podmínkách mých smluv.“

„Pamatujete se na muže jménem Austin Winters?“ zeptal se ho klidně Elias.

„Austin Winters?“ Garrickovi se v očích usadila obezřetnost. „Kdysi jsem jednoho Austina Winterse znal. Bude to dobrých dvacet let. Daleko v Pacifiku.“ Zvolna začínal chápat. „Neříkejte mi, že jste jeho příbuzný. To není možné.“

„Jsem jeho syn.“

„Nemůžete být Austinův syn. Nebyl ani ženatý.“

„Rodiče se rozvedli několik let předtím, než se otec usadil na Nihili.“

„O dítěti nikdy nepadlo ani slovo.“

Slyšet, že o něm otec se svými přáteli a známými nikdy nemluvil, bylo kruté. Sebeovládání získané dlouhým cvičením Eliasovi pomohlo nedat na sobě znát, jak ho zabolel direkt, který mu Garrick nevědomky uštědřil.

„Měl syna. Když jste poškodil otcovo letadlo, bylo mi šestnáct. Přiletěl jsem na Nihili den poté, co objevili vrak. Vy jste už byl pryč. Trvalo dlouho, než jsem se dozvěděl pravdu.“

„Nemůžete mě vinit ze smrti Austina Winterse.“ Garrick se zvedl. V masitém obličeji mu rozzlobeně poškubávalo. „Se zřícením jeho letadla nemám nic společného.“

„Poškodil jste palivovou hadičku. Věděl jste, že by trvalo měsíce, než by z pevniny přišla náhradní. Věděl jste, že otec má jenom jedno letadlo a že nebude moct dodržet smluvní závazky. Věděl jste, že několik měsíců, kdy nebude moct lítat, mu nadobro zničí obchody.“

„Snůška idiotských lží.“ Garrick zbrunátněl. „Nic z toho nemůžete dokázat.“

„Nemusím to dokazovat. Vím, co se stalo. Ráno, kdy objevili poškozenou hadičku, vás tátův starý mechanik zahlédl vycházet z hangáru. Chtěl jste otci přebrat nové zákazníky a nejjednodušším způsobem, jak to udělat, bylo znemožnit mu dodržet smluvní lhůty.“

„Austin neměl ten den vůbec vzlítnout.“ Garrick zaťal mohutné pěsti. „Mechanik ho varoval, že mašina není schopna letu.“

„Táta hadičku provizorně opravil. Riskoval, protože na těch smlouvách záviselo všechno. Věděl, že přijde o veškeré zakázky, jestli zboží nepřepraví včas. Jenže hadička praskla, když byla cessna sto mil od pevniny. Neměl sebemenší šanci na záchranu.“

„Za to já nemůžu, Wintersi. Nikdo ten den nedržel Austinovi pistoli u hlavy a nepřinutil ho sednout do té kraksny.“

„Studoval jste někdy povahu vody, Keyworthe?“

„Co s tím má společného voda?“

„Je to velice zvláštní látka. Někdy je neuvěřitelně čirá a funguje jako lupa. Do takové vody nyní hledím já. Vidím vás, jak sedíte na pyramidě vystavěné z vraku otcovy cessny spočívající na mořském dně.“

Garrick vytřeštil oči. „Jste cvok.“

„Úlomky letadla se začínají rozpadat. Celá konstrukce pod vámi jednou povolí. Až se to stane, vaše pyramida se zbortí a vy se zřítíte do moře stejně jako můj otec.“

„Je to pravda. Vy jste vážně jako z jiného světa, co?“

„Jenže teď vím, že do toho procesu nemusím zasahovat. Všechno se stane ve správný okamžik. Jenom se divím, proč mi trvalo tak dlouho to pochopit.“

Garrickem lomcoval nevěřící vztek. „Nemám zapotřebí poslouchat vás a vaše nesmysly. Opusťte mou kancelář, Wintersi.“

„Až si přečtete dokument, který držíte v ruce, Keyworthe, pochopíte, jak bezprostřední pohroma vám hrozí. Mohl bych způsobit pád vaší firmy, tak jako vy jste způsobil pád otcova letadla, ale rozhodl jsem se, že to neudělám. Dostal jste odklad. Bude zajímavé sledovat, jak se zachováte. Usoudíte, že jsem byl měkký? Že jsem neměl žaludek na to, abych dovedl svůj plán do konce? Nebo se zadíváte do vody a pochopíte, na jak prohnilých základech jste vybudoval své impérium?“

„Vypadněte, než zavolám ochranku!“

Elias za sebou zavřel těžké dveře přepychové kanceláře.

Sjel výtahem do haly, vyšel ven a zastavil se na Čtvrté avenue. Byl poslední červencový týden a v Seattlu pršelo. Obrátil se a kráčel po chodníku. Z výkladů na něho hleděl jeho obraz.

Minulost viděl zcela zřetelně. Voda nad ní byla čirá, až oči přecházely, zato šedivé moře, na jehož dně se ukrývala budoucnost, bylo kalné a neprůhledné. Možná v nezmapovaných koutech oceánu nezbylo nic hodnotného, co by stálo za objevení.

Ale on musel začít hledat. Neměl na vybranou. Dnes konečně pochopil, že druhou možností je zapomenout.

Na rohu bezmyšlenkovitě zabočil k nábřeží. S pohledem upřeným na vody Elliotovy zátoky dospěl k rozhodnutí.

Nový život začne tak, že převezme dědictví, které mu zanechal Hayden Stone: molo zvané Crazy Otis Landing a malý krámek s kuriozitami Charms & Virtues. Obojí se nacházelo na severu státu Washington v malém městečku s romantickým jménem Zátoka Šeptajících Vod –Whispering Waters Cove.

1

Pouze ten nejbystřejší pozorovatel vytuší hlubiny ukryté v mořích životů druhých lidí. a pouze neopatrný nebo skutečně statečný se odváží do těchto tajemných míst nahlédnout. - Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Čekal až vzadu v temném koutě chabě osvětleného krámku připomínajícího jeskyni, trpělivý pavouk ve své pavučině. Z nehybného klidu vyzařovalo cosi, co v Charity vyvolalo přesvědčení, že by vydržel čekat tak dlouho, dokud by se kořist neodvážila příliš blízko.

„Pan Winters?“ Váhavě se zastavila mezi dveřmi a pátrala pohledem v přítmí Charms & Virtues.

„Dobrý den, paní Truittová.“ Hlas vycházel zpoza pultu za pokladnou. „Pojďte dál, prosím. Tušil jsem, že se tady dřív nebo později ukážete.“

Hovořil tiše, ale až na druhém konci krámku zřetelně slyšela každé slovo. Zamrazilo ji. Probouzel v ní zájem i obavy. Hlas byl hluboký jako oceán a vábil ji stejně nebezpečným kouzlem. Sevřela pevněji v ruce psací podložku s klipem, opatrně překročila práh a snažila se zaplašit podivnou směsici ostražitosti a vzrušení, jež na ni padla. Jsem tady úředně, připomínala si. „Omlouvám se, že vás obtěžuji,“ prohlásila rázně. „To je v pořádku.“

„Jsem majitelka Whispers, knihkupectví na druhém konci mola.“

„Já vím.“

Výjimečný témbr jako by zatížil běžná slova jiným, skrytým významem. Charity měla pocit, že stojí před porotou. Nejistě mlčela.

Když nevíš jak dál, nasaď rezolutní tón, napomenula se. Svět velkého obchodu, nadnárodních korporací, ambicí a soutěživosti sice opustila již před rokem, ale kdykoliv bylo zapotřebí, ještě pořád ze sebe dokázala vykřesat staré dovednosti. Důležité bylo převzít okamžitě iniciativu. Odkašlala si.

„Jako předsedkyně Asociace obchodníků Crazy Otis Landingu bych vás ráda přivítala v našem malém kolektivu.“

„Díky.“

Nezdálo se, že by na Eliase Winterse zvlášť zapůsobila, ale také se nezdálo, že by na něj nezapůsobila vůbec. V sametově temném hlase byl nepřirozený klid. Přemítala, jestli nepolyká prášky po hrstech, ale pak usoudila, že je to krajně nepravděpodobné. Nikdo, kdo je pod sedativy, by nedokázal vložit do několika tichých slov tak tajemnou moc.

Pokročila dovnitř. Podlaha zavrzala. Ve slavnostním tichu bylo zřetelně slyšet mírné šplouchání vln pod letitým molem s bizarním jménem Crazy Otis Landing. Další krok vyloudil z parket hrůzostrašně nespokojené zasténání. Ve vzduchu tančila smítka prachu.

Kdykoliv vstoupila do Charms & Virtues, vybavily se jí staré domy a hřbitovy, kde straší. Občas předchozímu majiteli Haydenu Stoneovi šetrně naznačila, že by menší úklid a patřičné osvětlení dokázaly zázraky.

Elias stál nehybně za pultem. Světlo slabých žárovek se mísilo s paprsky pronikajícími dovnitř okénky vysoko ve zdech a zahalovalo ho do falešného svítání. Z tváře nerozpoznala nic. Vlastně by si ho mohla splést s nezřetelnými obrysy starého masivního stroje na věštění budoucnosti umístěného hned vedle pultu.

Elias Winters otevřel Charms & Virtues před třemi dny, prvního srpna. Zatím ho vždy zahlédla pouze letmo, když kráčel po chodníku mezi obchůdky na obou stranách mola. V paměti jí zůstaly rušivé obrazy, které ji mátly a dráždily její zvědavost.

Z nějakého důvodu ji potěšilo, že není příliš vysoký. Chybělo mu něco málo do šesti stop. Přiměřená výška u muže, dumala. A taky nebyl stavěný jako býk. Místo toho ho obklopovala znepokojivá aura elegantní, šlachovité síly. Nechodil, skutečně kráčel.

Kdykoliv ho viděla, měl na sobě tmavý pulovr a džíny přepásané koženým řemenem. Skoro černé vlasy se jí zdály trochu dlouhé na muže, kterému hádala pětatřicet.

Včera pověřila svého pomocného prodavače Newlina Odella, aby Haydenova nesnesitelného papouška Crazy Otise podstrčil novému majiteli Charms & Virtues. Navedla ho, aby nic netušícímu Wintersovi namluvil, že se Crazy Otisovi stýská po důvěrně známém prostředí. Byla na tom špetka pravdy. Poté co se Hayden nevrátil ze své poslední cesty do Seattlu, upadl Otis do hluboké deprese a Charity o nevděčného ptáka pečovala.

Zatímco se Newlin s klecí ploužil po molu, napětím téměř nedýchala. Bezpečně očekávala, že se Elias odmítne papouška ujmout, ale k její nesmírné úlevě se Newlin vrátil s prázdnýma rukama.

Jeho jediným komentářem bylo, že je Elias „trochu divnej“. Newlin toho moc nenamluvil, ale prodávat knihy a časopisy naštěstí uměl.

„Ráda bych s vámi také projednala některé záležitosti týkající se nás všech, kteří máme pronajaté obchody na molu,“ pokračovala rázně.

„Nedala byste si šálek čaje?“

„Čaje?“

„Právě jsem připravil celou konvici.“ Postavil na zapadaný pult dva kulaté šálky bez oušek. „Vysoce kvalitní čínský keemun. Abberwick v Seattlu ho dováží speciálně pro mě.“

„Ach tak.“ Charity neznala mnoho mužů, kteří by pili čaj. V Seattlu si všichni potrpěli na espreso a caffelatte. Tady ve Whispering Waters Cove zase dávali přednost překapávané kávě. Alespoň to platilo, dokud si Bea Hatfieldová před třemi měsíci nepořídila do své kavárničky o kousek dál na molu první přístroj na espreso. „Ano. Děkuji. Ráda.“

„Pojďte prosím dál.“ Hluboký hlas se odrážel od stěn jako v jeskyni.

Se stísňujícím pocitem malé, velice neopatrné mušky pokročila dál mezi regály přeplněné zbožím. Zdálo se, že je Elias sám. Rozhlédla se, ale nikde neobjevila zákazníka, který by narušil ospalou atmosféru. Svraštila čelo. I za Haydena Stonea to v Charms & Virtues vypadalo spíš jako v hrobce než v obchodě.

Před dvěma měsíci podlehl v Seattlu srdeční mrtvici. Neznámý společník mu vypravil tichý pohřeb dřív, než se Charity a ostatní obchodníci vůbec dozvěděli, že zemřel. Krámek s kuriozitami zůstal po jeho smrti zavřený.

Nebylo sporu, že Hayden bude společenství drobných obchodníčků na Crazy Otis Landingu scházet. Jako člověk byl možná podivín, ale jako majitel mola se k nájemcům choval s pochopením.

Nikomu se nikdy nepodařilo poznat ho blíž. Žil ve svém vlastním světě, ostatních se stranil, ale nikdy nebyl nezdvořilý nebo nepřátelský. Všichni ho brali jako neškodného výstředního starého muže.

Jeho smrt však mohla obchodníky uvrhnout do finanční katastrofy. Hrozba vyburcovala v Charity manažerský instinkt, který po několik měsíců pokojně spal. Jako motýl, který se klube z kukly, roztáhla křídla, aby je nechala proschnout na slunci. Byla odhodlaná postavit se zkáze dřív, než zaskočí její nové přátele.

Její plán vyžadoval, aby obchodníci utvořili jednotnou frontu. Bylo třeba přesvědčit nového muže za pultem Charms & Virtues, aby se k nim přidal.

Odhodlaně se k němu blížila neuspořádanými uličkami mezi oprýskanými regály. Jen malá část paprsků, které zabloudily k úzkým oknům, prorazila letitou špínu na sklech.

Charity pohoršeně nakrčila nos nad silnou vrstvou prachu, která pokrývala sbírku bizarních předmětů nakupených bez ladu a skladu na policích. Nepostřehla ani náznak systému a zhrozila se, když viděla, že Haydenův nástupce neprojevil sebemenší snahu krámek uklidit.

V jednom koutě se tyčila kupa podivných malých dřevořezeb. Vedle vypadávaly z napěchovaného koše píšťalky a mosazné zvonečky. Z další krabice vykukovaly panenky v pestrobarevných šatech s exotickými, úděsně zmalovanými tvářičkami. Ze stěny civěly gumové masky na vitrínu nacpanou pery s neviditelným inkoustem, čadícími trubičkami a hlavolamy z propletených kovových kruhů.

A tak to šlo stále dál. Poličky Charms & Virtues byly plné prapodivných tretek, často dovezených z dalekých zemí. Ručně pletené slaměné košíky z Filipín sousedily s rojem mechanického hmyzu vyrobeného v Hongkongu. Miniaturní umělohmotní dinosauři z jihovýchodní Asie se dělili o přihrádku s gumovými červy z Mexika. Na pultech se povalovaly laciné náramky, hrací skříňky, imitace vojenských medailí a umělých květin. Většina zboží vypadala, jako by leželo na stejném místě už léta.

Podle Charity by se celý sortiment v zaprášeném krámku mohl označit jedním slovem. Haraburdí. Nový majitel bude muset vynaložit značnou energii a elán, jestliže bude chtít probudit čerstvě nabytý obchůdek k životu. V duchu si udělala poznámku, aby mu příště jako dárek na uvítanou věnovala prachovku. Třeba ho to trkne.

Nikdy nepochopila, jak mohly Charms & Virtues Haydena uživit. Ani nájemné z ostatních obchůdků na molu, když už je o tom řeč. Vedl velice skromný život, ale i podivín musí platit daně a kupovat si jídlo. Nakonec dospěla k názoru, že musel mít ještě nějaký jiný zdroj příjmu.

„Nemám ani mléko, ani cukr,“ omlouval se Elias.

„To je v pořádku,“ ujistila ho. „Nedávám si do čaje nic.“

„Já taky ne. Dobrý čaj má být čirý jako jezírko čisté vody.“

Jeho poznámka přivolala zpět vzpomínku. „Hayden Stone říkával totéž.“

„Vážně?“

„Ano. Pořád mumlal podivné, jakoby zenové poznámky o vodě. Kdysi mi řekl, že studuje nějakou starou filozofii, kterou skoro všichni ostatní zapomněli. Tvrdil, že kromě sebe zná jenom jednu osobu, která se jí taky věnuje.“

„Hayden byl víc než žák. Byl mistr.“

„Vy jste ho znal?“

„Ano.“

„Aha.“ Snažila se o sebejistou chůzi. Podložku držela před tělem jako talisman a nasadila úsměv, o němž doufala, že vypadá srdečně. „Přejděme k věci. Plně si uvědomuji, že jste ještě neměl čas se tady řádně usadit, ale problém s nájemným bohužel nepočká.“

„Problém s nájemným?“

„Obchodníci se rozhodli vystupovat svorně proti novému majiteli mola, společnosti Far Seas ze Seattlu. Byli bychom rádi, kdybyste se k nám připojil. Jako jednotná fronta budeme mít při vyjednávání mnohem větší váhu.“

Elias zvedl prostou hnědou konvici podivuhodně přesným, ale plynulým pohybem. „Co hodláte od Far Seas požadovat?“

„Obnovení nájemních smluv za stávajících podmínek.“ Charity fascinovaně přihlížela, jak Elias nalévá čaj. „Jak bezpochyby víte, Crazy Otis Landing se vším všudy vlastnil Hayden Stone, který před vámi provozoval tento krámek.“

„To je mi známo.“ Tlumené sluneční světlo šikmo pronikající jedním z oken sklouzlo po Eliasově pravé tváři a odhalilo smělý orlí nos a vysedlé lícní kosti.

Charity se zhluboka nadechla a pevněji sevřela podložku. „Podle toho, co víme, přešlo vlastnictví mola automaticky na společnost Far Seas.“

Než mohla pokračovat, přerušilo ji hluboké hvízdnutí. Okamžitě ho poznala a střelila pohledem po obrovském, zářivě barevném papouškovi, který domýšlivě hřadoval na bidýlku za pultem.

„Ahoj, Otisi,“ pozdravila.

Crazy Otis přešlápl na umělé větvi z jedné nohy na druhou a výhružně sklonil hlavu. Oči jako korálky se mu zlomyslně leskly. „Che, che, che.“

Elias ho se zájmem pozoroval. „Postřehl jsem zde jisté nepřátelství.“

„Vždycky se tak chová. Ví, že mě to dráždí,“ ušklíbla se Charity. „Po všem, co jsem pro něho udělala, bych očekávala, že ten opeřenec projeví aspoň špetku vděčnosti.“ Otis znovu zaskřehotal.

„Když Hayden zemřel, vzala jsem ho k sobě,“ vysvětlovala. „Měl těžkou depresi. Byl apatický, pelichal, nežral. Hrůza. Byl v tak mizerném stavu, že jsem se ho bála nechávat samotného. Přes den seděl na věšáku v kanceláři za krámem, v noci jsem si brala jeho klec do ložnice.“

„Jsem si jistý, že je vám vděčný,“ zastal se ho Elias.

„Pche. Vůbec netuší, co to slovo znamená.“

Crazy Otis se sunul bokem po větvi a škodolibě cosi breptal.

„Nevíš, jaké jsi měl štěstí, Otisi,“ napomínala ho. „Nikdo jiný z mola nebyl ochotný se tě ujmout. Hned několik lidí navrhovalo, abychom se tě pokusili prodat nějakému důvěřivému turistovi. A jistý jedinec, kterého nebudu jmenovat, chtěl zavolat do útulku, aby si pro tebe přijeli. Jenže já jsem byla příliš měkkosrdcatá a nedovolila to. Poskytla jsem ti přístřeší a jídlo. Dokonce jsem ti u Yappyho vyjednala, že ses mohl zadarmo vozit na kolotoči. A čeho jsem se za svou dobrotu dočkala? Jenom odporného skuhrání.“

„Che, che, che.“ Otis zamával přistřiženými křídly.

„Mírni se, Otisi.“ Elias vztáhl paži a dlouhými prsty ho poškrábal na hlavě. „Dluh existuje, dokud není splacen. A ty máš co splácet.“

Crazy Otis zahudral, ale přestal se chechtat. Sotva se Elias dotkl jeho peří, přivřel oči a upadl do spokojené strnulosti.

„Úžasné,“ vyhrkla Charity. „Jediný člověk, k němuž se tenhle pták někdy choval jako k sobě rovnému, byl Hayden. Všichni ostatní pro něho znamenají asi tolik jako staré noviny v jeho spárech.“

„Když mi ho Newlin včera přinesl, měli jsme spolu dlouhou rozmluvu,“ přiznal Elias. „Shodli jsme se, že tady spolu můžeme docela dobře vycházet.“

„To se mi ulevilo. Popravdě řečeno, když jsem Newlina za vámi s tím ošklivým tvorem posílala, očekávala jsem, že si ho odmítnete nechat. Co bychom si namlouvali, nebylo to vaší povinností. Že jste převzal Charms & Virtues, vás ještě nezavazuje ujmout se Otise.“

Elias si ji dlouze, zamyšleně měřil. „Vaší povinností to nebylo, a přesto jste ho k sobě vzala na celé dva měsíce.“

„Nic jiného jsem vlastně udělat nemohla. Hayden měl Crazy Otise moc rád a já zase měla ráda jeho, i když byl tak trochu podivín.“

„Skutečnost, že jste měla ráda Haydena, ještě neznamená, že jste se musela postarat o Otise.“

„Naneštěstí ano,“ povzdechla si. „Crazy Otis vždycky jako by patřil do naší velké rodiny na molu. Připouštím, je to mimořádně nepříjemný příbuzný, jakého bych nejradši zavřela na půdu, aby mi nepřišel na oči, nicméně pořád příbuzný. Víte, co se říká. Příbuzné si nevybíráme. Musíme brát, co dostaneme.“

„Chápu.“ Elias přestal drbat Otise na hlavě a sáhl znovu po čaji.

„Nemusíte si ho nechávat,“ prohlásila Charity v záchvatu upřímnosti. „Není to právě roztomilý ptáček.“

„Jak jste řekla, patří do rodiny.“

„Papoušci jako Otis se dožívají vysokého věku. Budete ho mít na krku řadu let.“

„Já vím.“

„Dobře.“ Charity potěšilo, že Elias zřejmě nehodlá změnit názor. „Záležitost s Otisem je vyřízená. Teď k Far Seas.“

„Poslouchám.“

„Všechny nové nájemní smlouvy musí být uzavřeny do konce září. Dnes je čtvrtého srpna. Je třeba jednat rychle.“

„Co máte v plánu?“ Odložil šálek.

„Jak jsem řekla, chceme vůči Far Seas vystupovat jako jednotná fronta.“ S úlekem si všimla, že zírá na Eliasovy ruce. Byly to mimořádně zajímavé ruce, silné, obdařené nápadným, vyloženě mužským půvabem.

„Jednotná fronta?“ Pozoroval ji, jak spěšně zvedla pohled od jeho rukou k obličeji.

„Přesně tak. Jednotně.“ Všimla si, že jeho oči mají barvu rozbouřeného moře. Byly olověně šedé. Zaťala prsty do podložky. „Máme v úmyslu okamžitě se s Far Seas spojit. Chceme uzavřít dlouhodobé smlouvy za rozumné nájemné dřív, než společnost zjistí, co se tady ve Whispering Waters Cove chystá.“

„Co se tady děje?“ Elias sotva znatelně povytáhl koutky úst. „Kromě blížící se návštěvy z vesmíru.“

„Jak vidím, už jste se setkal s voyagery.“

„Je dost obtížné přehlédnout je na ulici.“

„To je pravda.“ Charity pokrčila rameny. „Městské radě působí starosti. Většina členů si myslí, že sekta kazí image Whispering Waters Cove. Ale podle starostky všichni tak či tak město do poloviny srpna opustí.“

„Co se má do té doby stát?“

„Vy jste to neslyšel?“ Charity se ušklíbla. „Gwendolyn Pittová, duchovní vůdkyně, oznámila svým ovečkám, že o půlnoci z patnáctého na šestnáctého tady přistane loď s mimozemšťany a vezme všechny na dlouhý let galaxií, při němž bude každému poskytnuta značná dávka čistého sexu a filozofické osvěty.“

„Slyšel jsem, že není snadné obojí míchat.“

„Ovšem, ale mimozemšťané zřejmě ten problém zvládli. Jak si jistě dokážete představit, radnice doufá, že když se tu noc nic nestane, voyageři pochopí, že to všechno byl jen hloupý žert, a hned ráno se vytratí.“

„Podle mých zkušeností mají lidé sklon lpět na své víře, i když se jim dostane jasných důkazů, že je klamná.“

„Možná, ale mně ani nikomu jinému na molu nebude vadit, jestliže se někdo z nich rozhodne tady zůstat,“ přiznala. „Většinou jsou milí, i když trochu naivní. Získala jsem mezi nimi pár dobrých zákazníků. Za poslední dva měsíce jsem měla přímo závratný obrat díky titulům z oblasti paranormálních jevů a new age.“

Dlouhé modrobílé tuniky a zářivé čelenky, které příslušníci sekty nosili, se v malém městečku staly zcela běžným obrázkem. Gwendolyn a její stoupenci se objevili začátkem července. Parkovali se svou pestrou kolekcí karavanů a přívěsů na pozemku, kde kdysi býval kemp.

Starostka města Phyllis Dartmoorová byla proti skupině zkraje zaujatá stejně jako členové rady, ale po několika horečnatých a bezúspěšných pokusech vypudit voyagery z města začala brát situaci s překvapivým optimismem. Kdykoliv místní noviny otiskly úvodník označující sektu za skvrnu na obraze města, připomněla všem, že se sekta v polovině srpna pravděpodobně rozpadne.

„Voyageři přispívají ke koloritu města,“ prohodil Elias, když Charity podával šálek.

„Ano, ale nepřispívají k jeho novému sofistikovanému, vylepšenému image, jaký se radnice snaží vytvořit, aby přilákala turisty.“

Charity usrkla čaje. Převalovala po jazyku teplý osvěžující nápoj a několik vteřin vychutnávala jeho jemnost i sílu. Ten chlapík čaji rozumí, pomyslela si.

„Chutná?“ Elias na ni upřeně hleděl.

„Vynikající,“ pochválila a odložila šálek na pult. „Keemun má zcela charakteristickou chuť, že?“

„Ano.“

„Tak zpátky k našemu problému. Právě image města nás nutí, abychom v záležitosti nájmů postupovali co nejrychleji.“

„Pokračujte.“ Elias si lokl čaje.

„Starostka a radní by uvítali, kdyby se molo změnilo v obchodní promenádu s uměleckými galeriemi a starožitnictvími. Rádi by přitáhli nájemce, kteří mají jméno i peníze. Jenže napřed musí přesvědčit majitele mola, aby současným obchodníkům dal výpověď. My nejsme právě ‚trendy‘, jestli jste si všiml.“

Elias se rozhlédl po zaprášeném haraburdí kolem. „Dostávám se do obrazu. Vy si myslíte, že se Far Seas chytne plánu radnice a nás vyprovodí?“

„Samozřejmě. Far Seas je velká společnost v Seattlu. Její manažery bude zajímat jenom finanční efekt. Jestliže dospějí k názoru, že je šance pronajmout naše krámky obchodníkům s uměním, kteří si můžou dovolit platit předražené sumy, pak po ní skočí a nás se zbaví. Nebo se pokusí prodat celé molo.“

„Co víte o Far Seas?“

„Moc toho není,“ přiznala. „Zřejmě nějaká poradenská firma. Před několika týdny jsme všichni dostali dopis od Haydenova právního zástupce s instrukcí, že máme nájem platit Far Seas.“

„Mluvila jste s nimi?“

„Ještě ne.“ Významně se usmála. „Je to otázka strategie.“

„Strategie?“

„Rozhodla jsem se, že bude lepší počkat na nového majitele Charms & Virtues a teprve pak udělat první tah.“

Elias meditativním pohybem pozvedl šálek. „Takže v tuto chvíli se váš postup vůči Far Seas zakládá pouze na domněnkách?“ ověřoval si, když se napil.

Lehká kritika obsažená v jeho poznámce ji podráždila. „Podle mého názoru je bezpečnější vycházet z předpokladu, že se Far Seas zachová stejně jako kterákoliv větší firma. Jako nový vlastník nemovitosti bude chtít přirozeně dosáhnout co nejvyššího zisku. Nebo nejlepší ceny, pokud se rozhodne molo prodat.“

„Jestliže studujete obraz protivníka na hladině, měla byste dbát o to, aby voda byla velice čistá.“

Nejistě na něho pohlédla. „To znělo jako Haydenovy průpovídky. Byli jste blízcí přátelé?“

„Ano.“

„Předpokládám, že proto vám předal Charms & Virtues?“

„Ano.“ Z Eliasových očí se nedalo nic vyčíst. „Odkázal mi obchod i svůj domek.“

„Nemám radost, že je na mně, abych vám to řekla, pane Wintersi, ale jestliže se nám nepodaří obnovit nájemní smlouvy s Far Seas, nebudete své dědictví užívat dlouho. Existuje silná pravděpodobnost, že někdo z městské rady nebo místní realitní makléř Leighton Pitt bude Far Seas kontaktovat přímo.“

„Eliasi.“

„Prosím? Ach tak, Eliasi.“ Zaváhala. „Dobře. Tady na molu si stejně všichni tykáme. Říkej mi Charity.“

„Charity,“ opakoval a zdálo se, že její jméno vychutnává stejně jako čaj. „V dnešní době dost neobvyklé jméno.“

„Po světě taky neběhá mnoho mužů se jménem Elias,“ poznamenala. „Takže, jestli mi dáš pár minut, vysvětlím ti náš plán postupu vůči Far Seas. Jsem si jistá, že pochopíš, jak je pro tebe důležité se k nám přidat.“

„Ano.“

„Cože?“

S půvabem, který pro ni mohl být osudový, pokrčil ramenem. „Coby nový majitel Charms & Virtues chápu, jak je pro mě důležité zapojit se do… Jak tomu říkáte? Už vím. Do vaší jednotné fronty. Nikdy dřív jsem součástí jednotné fronty nebyl. Jak se to dělá?“

Spokojeně se usmála. „Je to zcela jednoduché. Jsem předsedkyně Asociace obchodníků Crazy Otis Landingu, takže povedu jednání s Far Seas.“

„Máš nějaké zkušenosti?“

„Mám jich víc než dost. Než jsem se přestěhovala do Whispering Waters Cove, pohybovala jsem se ve světě velkého byznysu.“

„Charity Truittová.“ V hlubokých očích mu problesklo poznání. „To jméno je mi povědomé. Má něco společného s obchodním domem Truitt v Seattlu?“

„Ano.“ Charity se automaticky napřímila. „A dovol, abych ti ve třech větách odpověděla na tvoje otázky dřív, než je položíš. Ano, jsem bývalá prezidentka společnosti. Ano, firmu nyní řídí můj nevlastní bratr a sestra. Ano, mám v úmyslu zůstat v Whispering Waters Cove.“

„Chápu.“

„I když se už na chodu podniku nijak nepodílím, neznamená to, že jsem zapomněla všechno, co jsem se naučila za léta, kdy jsem stála v jeho čele. Jestliže máš větší zkušenosti, ráda ti úkol bojovat s Far Seas přenechám.“

„Jsem přesvědčen, že by se nenašla povolanější osoba než ty,“ ujistil ji.

Ztrápeně odložila podložku na pult. „Mrzí mě, že jsem na tebe tak vyjela. Asi to bude tím, že moje rozhodnutí odejít z firmy loni v létě bylo obtížné a složité.“

„Chápu.“

Pátravě na něho pohlédla, ale nepoznala, jestli slyšel o zrušeném zasnoubení a nervovém zhroucení. Nakonec usoudila, že spíš ne. Nejevil známky ani zvědavosti, ani soucitu. Jenže on nedával najevo vůbec žádné emoce, uvědomila si a rozhodla se pokračovat.

„Molo má strategický význam. Budeme muset bojovat, abychom o své obchůdky nepřišli.“

„Něco mi říká, že budeš při jednání o obnovení smluv úspěšná.“

„Díky za projevenou důvěru.“ Střelila pohledem po Crazy Otisovi. „Jestli ne, pak si všichni budeme muset hledat nový podnájem. Včetně tebe, Otisi.“

„Che, che, che.“ Sunul se po bidýlku, a když dospěl na konec, spustil se Eliasovi na rameno.

Charity sebou cukla při vzpomínce, jak to bolelo, když se jí občas posadil na paži. Nezdálo se, že by Elias vůbec vzal na vědomí pařáty, které se mu zaťaly do tmavě zeleného svetru.

„Ještě jeden šálek čaje?“

„Ne, díky.“ Pohlédla na hodinky. „Ještě dnes zavolám Far Seas a zkusím hned zahájit jednání o smlouvách. Popřej mi hodně štěstí.“

„Nevěřím na štěstí.“ Tvářil se zamyšleně. „Pramínky nevyhnutně vtékají do řeky a dál do moře. Voda na sebe může brát při své cestě různé podoby, ale pořád zůstává vodou.“

Newlin má pravdu, usoudila Charity. Elias Winters je „divnej“. Zdvořile se usmála. „Dobře, tak mi popřej příznivou karmu, nebo tak něco. Nezapomínej, že se to týká nás všech. Jestli pohořím, bude mít problém každý, kdo má krám na molu.“

„Ty nepohoříš.“

„Tomu říkám optimismus.“ Byla už na odchodu, když si uvědomila, že mu chtěla říct ještě něco. „Málem jsem zapomněla. V pondělí večer, až zavřeme, se všichni scházíme na kus řeči. Každý přinese něco k jídlu. Jsi přirozeně zván.“

„Díky.“

„Přijdeš?“

„Jistě.“

„Výborně. Hayden se našich slezin nikdy nezúčastňoval.“ Vrhla pohled na své poznámky. „Nemáme dost teplých jídel. Zvládl bys předkrm?“

„Pokud nebude nikomu vadit, že v něm nebude ani kousek masa.“

Zasmála se. „Právě jsem se tě chystala upozornit, že se tady na molu sešlo dost vegetariánů. Myslím, že mezi nás dobře zapadneš.“

„Bude to pro mě nová zkušenost.“

Charity ho nepožádala, aby svou poznámku rozvedl. Něco jí napovědělo, že by se jí odpověď nezamlouvala. Z její strany šlo pouze o zdvořilost. Pochybovala, že by se ke zdvořilostním frázím někdy uchýlil Elias, spíš se jí zdálo, že všechno, co řekne, v sobě ukrývá několik významů. Stejný pocit mívala, kdykoliv mluvila s Haydenem. Nebývaly to příjemně nezávazné rozhovory.

Jakmile rázně vyšla z přítmí Charms & Virtues do slunečního světla, ulevilo se jí. Spěchala uličkou mezi obchody k vzdušnému, dobře osvětlenému knihkupectví.

Newlin vzhlédl od balíčku nových týdeníků, které zastrkával do stojanu. Úzkou tvář měl staženou do obvyklého pohřebního výrazu.

Bylo mu kolem čtyřiadvaceti, část obličeje mu zakrývala řídká bradka a drátěné brejličky, kolem uší visely ucourané prameny hnědých vlasů. Charity si byla skoro jistá, že si je stříhá sám.

„Jak to šlo?“ zeptal se svým neotesaným, málomluvným způsobem.

Zastavila se ve dveřích malé kanceláře. Jako obvykle ji zalila vlna sympatie k němu. Přijala ho před měsícem, když se u ní zničehonic objevil a ucházel se o místo. Do Whispering Waters Cove přijel, aby byl nablízku své přítelkyni Arlene Fentonové, která se přidala k voyagerům. Ve chvílích, kdy nebyl v knihkupectví, se ji pokoušel vysvobodit z vlivu sekty Zatím se mu nepodařilo přivést ji k rozumu, ale se stoickým klidem čekal, jak se situace vyvine. Doufal, že patnáctého konečně pochopí, jak naletěla.

Charity z celého srdce doufala s ním. Jeho starosvětská, až donkichotská oddanost ji dojímala, ale ve skrytu duše si dělala starosti, co se stane, jestli Arlene nespadnou šupiny z očí ani po rozhodující půlnoci. Stačilo jí, že dva měsíce pečovala o deprimovaného papouška, nijak netoužila po tom, aby musela utěšovat sklíčeného Newlina Odella.

„Měl jsi pravdu, Newline,“ přiznala. „Elias Winters je vážně divnej. Byl Haydenovým přítelem a to možná leccos vysvětluje. Ale dobrou zprávou je, že do jednání o obnovení smluv půjde s námi.“

„Zavoláš na Far Seas?“

„Hned teď. Drž mi palce.“

„No, jestli jim Pittová nebo někdo z rady už stihl vysvětlit, že je molo zlatý důl, pak budeš potřebovat víc než kapku štěstí, abys je ukecala.“

„Nebuď takový pesimista, Newline. Spoléhám na to, že na radnici ještě netuší, komu Crazy Otis Landing patří. My jsme se to dozvěděli před několika týdny a já jsem všem řekla, aby drželi jazyk za zuby.“

„Pochybuju, že by to někdo vyžvanil.“

„Určitě ne.“ Otevřela dveře do zadní místnosti a kličkovala mezi kupami krabic s knihami ke stolu.

Posadila se, sáhla po telefonu a rychle vyťukala číslo Far Seas, které v dopise obchodníkům uvedl advokát Haydena Stonea.

Ve sluchátku to chvíli chrastilo a cvakalo, než uslyšela vyzváněcí tón. Zatímco netrpělivě čekala, až telefon na druhé straně někdo zvedne, přemýšlela, jestli nebyl hovor přesměrován.

Konečně se ozval hlas, který ten den už slyšela.

„Charms & Virtues,“ ohlásil se Elias.

2

Mělké vody někdy vyvolávají mělké odpovědi, zatímco hluboké vody ukrývají hluboké otázky. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Když Charity znovu vpadla do Charms & Virtues, zaplavil Eliase už podruhé během necelých pěti minut pocit, že ho strhl mocný proud osudu. Takže podivná předtucha, která se ho zmocnila při prvním setkání, nemohla být pouhá náhoda.

Okouzleně ji sledoval, jak se k němu prodírá úzkou uličkou mezi regály. Zcela úmyslně se vystavil druhému pokusu, aby si ověřil první výsledek. Jakákoliv pochybnost byla vyloučena. Cítil, jak je strháván do velice hlubokých vod. To není dobré. To vůbec není dobré. Ovšem podivuhodně omamné.

„Co jste zač, Eliasi Wintersi, a jakou hru to s námi hrajete?“

Elias se podíval na zápěstí. Nechtěl zkontroloval čas. Od šestnácti let hodinky nenosil, ale musel nějak získat zpět ztracenou rovnováhu. Přinutil se odtrhnout pohled od rudých uhlíků doutnajících hluboko v jejích zvlněných hustých tmavých vlasech. Kukačka ve starých hodinách na zdi se postarala o vítané rozptýlení.

„Odhaduju, že vám to zabralo minutu a tři čtvrtě, plus mínus pár vteřin. Jste rychlá, slečno Truittová. Velice rychlá. Běžela jste celou cestu?“

„Vy jste mi to stopoval?“

Crazy Otis, který se mezitím vrátil na bidýlko, se uchechtl.

„Ticho, Otisi,“ napomenul ho Elias mírně.

Papoušek ztichl, ale škodolibý lesk v jeho očích nepohasl. Hlučně louskal semena z klasu, který svíral v jednom pařátu.

Elias postřehl výrazný lesk i v bystrých hnědých očích. Nebyl ani trochu škodolibý. Charity prostě a jednoduše zuřila.

Byla skoro o hlavu menší než on, ale nějak dosáhla toho, že se na něj dívala svrchu podél pozoruhodně rovného nosu. Plná měkká ústa měla sevřená do nelítostné čárky, pod jemnými lícními kostmi jí naskočily výmluvné skvrny.

Cítil, jak se mu sevřely vnitřnosti. Nerozuměl sám sobě. Cosi nepostižitelného v její osobnosti upoutalo celou jeho pozornost.

„Pane Wintersi…“

„Eliasi.“

„Pane Wintersi, požaduji vysvětlení a chci je slyšet hned. Máte něco za lubem, to je zjevné.“

„Vážně?“

„Nezkoušejte mi na otázky odpovídat otázkami. To je vyloženě podlé, zákeřné a pasivně agresivní.“

„Jednou věcí si u mě můžete být jistá, Charity. Pokud jednám agresivně, tak na tom není nikdy nic pasivního.“

„A víte co? Docela vám věřím. Zbývá podlost a zákeřnost. A varuji vás, pane Wintersi, o podlém a zákeřném jednání vím všechno. Vyrůstala jsem ve světě velkého byznysu.“

„Díky za varování.“

Líbilo se mu, jak se jí sukně vzdušných bílých bavlněných šatů nadouvá kolem jemně zaoblených lýtek. Před kratičkou chvílí, když se mu přišla představit, jí táž sukně nohy diskrétně zahalovala. Nyní se Charity zlobila a obě, ona i sukně, hodily diskrétnost za hlavu.

Palčivá sexuální touha, jež v něm stoupala, ho vyváděla z míry. Na atraktivní, rozhodnou ženu v letních šatech a páskových sandálech je vždy příjemný pohled, ale jeho dnešní reakce byla rozhodně nepřiměřená. Co se to s ním dělo?

Možná bych na sebe neměl být tak tvrdý, uvažoval zachmuřeně. Už je to hodné dávno, co měl ženu. Dlouho připravovaná pomsta se pro něj stala vášní a v několika posledních měsících, kdy se blížila k poslední fázi, zatlačila do pozadí všechno ostatní a dokonce utlumila i potřebu sexu.

Potom zemřel Hayden a vše se jednou provždy změnilo. Od jeho smrti měl pocit, jako by byl vydán na pospas temnému rozbouřenému moři. Žádná z jeho reakcí nebyla normální. Ztratil vypěstovanou vnitřní rovnováhu. Názorným příkladem bylo vzrušení, které v něm vyvolala Charity Truittová.

Nepatřila k ženám, jaké obvykle probouzely jeho zájem. Řadu let ho přitahovaly chladné typy hrdinek francouzského film noir, ženy pohybující se v dravém světě nadnárodních korporací podél Pacifiku buď jako mocné makléřky, nebo jako skrytá moc v pozadí. Některé z nich ho vyhledávaly pro jeho kontakty. Jiným přinášelo uspokojení, když byly viděny s mužem stejně mocným jako ony samy. Další lákala představa dobrodružství. Pokud jde o sex, Elias vždy dbal na to, aby šlo o oboustranně výhodnou výměnu.

Jenže Charity byla jiná. Intuitivně vycítil, že případný vztah by nebyl založen na přímočaré, nekomplikované dohodě. Byla by náročná a přinesla by mu problémy, kterým se vždy pečlivě vyhýbal.

„Máte, nebo nemáte něco společného s Far Seas?“ dorážela na něj.

Opřel se dlaněmi o skleněný pult. „Já jsem Far Seas.“

„To má být vtip?“

„Ne.“ Krátce se zamyslel. „Myslím, že neumím dělat vtipy.“

„A co zbytek společnosti?“

„Jaký zbytek?“

Máchla rukou. „Sekretářky, kancelářské síly, manažeři a různí poskoci.“

„Moje sekretářka si před dvěma měsíci našla jiné místo. Nesháněl jsem za ni náhradu. Kancelářské síly ani manažery nezaměstnávám a nikdy jsem nepoznal poskoka, na něhož by bylo spolehnutí.“

„Teď není chvíle na legrácky.“

„Řekl jsem vám, že nikdy nežertuji.“

„Připusťme, že mluvíte pravdu. Ale proč jste dělal takové tajnosti s tím, že molo teď patří vám?“

„Už dávno jsem přestal iniciovat obchodní jednání jako první. Čisté jarní vody otevřeného chování a upřímných slov jsou často omylem považovány za slabost. Naučil jsem se nechávat druhé, aby za mnou přišli.“

Charity se zastavila před pultem. „Chcete říct, že jste si chtěl ponechat výhodu. Tomu rozumím, ale aby bylo jasno, já jsem nikdy neabsolvovala žádný z těch předražených seminářů, kde vás vydřidušští manažeři učí, jak provozovat obchod v souladu s taoistickými principy. Dávám přednost starým dobrým způsobům. Tak pěkně na rovinu, Wintersi. Opravdu jste majitelem Crazy Otis Landingu?“

„Ano.“ Pohlédl jí do velkých hnědých očí a přemítal o nesmírné únavě, kterou postřehl za prudkou zlostí. Matně si vzpomínal na řeči o chaosu, jenž vypukl po neuskutečněné fúzi obchodních domů Truitt a Loftus Athletic Gear. Na zvěsti o náhlé rezignaci prezidentky Truittu a o jejím nervovém zhroucení. Nevěnoval jim pozornost, protože ani Truitt, ani Loftus nepůsobily podél pacifického pobřeží.

„A dál?“

„Nezdědil jsem po Haydenu Stoneovi jenom Charms & Virtues, ale taky celé molo.“

„Plus domek na útesu.“ Přimhouřila oči. „To je slušný nemovitý majetek. Proč vám toho tolik odkázal?“

Elias pečlivě vážil slova. „Říkal jsem vám, že byl mým učitelem i přítelem. Pomohl mi založit Far Seas.“

„Chápu. Co je to vlastně za firmu?“

„Poradenská.“

Založila si paže na hrudi. „Jaký druh poradenství poskytuje?“

„Zprostředkovávám kontakty a obstarávám informace pro obchodníky působící v tichomořské oblasti.“ Asi jsem měl použít minulý čas, napadlo ho. Nebyl si jistý, jestli se někdy ke své kariéře vrátí. Z nějakého důvodu o tom pochyboval. Zdálo se, že je od něho, jako všechno ostatní v jeho životě, v posledních dnech odnášena proudem dál a dál.

„Whispering Waters Cove není právě pupkem pacifického obchodního světa.“

Letmo se usmál. „Ne, to tedy není.“

„Tak co tady děláte?“

„Vy jste velice podezíravá žena, Charity.“

„Řekla bych, že za daných okolností mám proč být podezíravá. Před krátkou chvíli jsem se dopustila chyby, když jsem vás považovala za jednoho z nás a předpokládala, že budeme postupovat proti Far Seas společně.“

„Varoval jsem vás, že když studujete protivníkův obraz na hladině, měla byste dbát na to, aby voda byla velice čistá.“

„Jasně, slyšela jsem vás. Nechte si své hlubokomyslné řečičky. Až budu mít náladu na filozofování, zajdu si k Tedovi.“

„K jakému Tedovi?“

„Jennerovi. Vedle kolotoče má krámek, kde prodává trička s hesly a citáty. Určitě jste ho viděl.“

Eliasovi se vybavil stojan s tričky vlajícími ve větru na konci mola. Škála nápisů sahala od moudrostí po vulgarity. „Všiml jsem si ho.“

„Nemohl jste si nevšimnout. Chodíte kolem denně. Mimochodem, to nejmenší, co byste měl udělat, je zastavit se u ostatních obchodníků a představit se.“

„Právě jsem se seznámil s vámi,“ upozornil ji.

Znechuceně zvedla oči ke stropu. „No dobrá. Zpátky k naléhavějším záležitostem. Co takhle se omluvit za to, že jste mi o sobě neřekl pravdu, když jsem vám vysvětlovala situaci s molem?“

„Neptala jste se.“

Rozhodila paže. „Jak jsem mohla tušit, že Far Seas jste vy?“

„Správnost otázek na obraz na hladině nesouvisí s čistotou vody.“

Rozzlobeně po něm blýskla očima. „Držte se laskavě věci. Jestli jste tím, co o sobě tvrdíte, tak s pravdou ven. Co hodláte udělat s nájemným na molu?“

„Obnovit je za stávajících podmínek, až v září vyprší platnost smluv.“

Charity otevřela pusu a předvedla dvě řady drobných, pravidelných bílých zubů. Rychle se vzpamatovala. „Proč byste to dělal, když jsem vám řekla o plánech radnice změnit molo v centrum nového, rušného, prosperujícího města?“

„Nevím.“

„Prosím?“

Pokrčil rameny. „Neznám odpověď na vaši otázku. To je jeden z důvodů, proč jsem přijel sem. Najít odpovědi na pár otázek.“

Aby člověk dostal jasnou odpověď, musí položit jasnou otázku. A jemu se to nedařilo. Kdykoliv se podíval do vody, aby spatřil svou skutečnou tvář, rozeznal pouze záblesky rozmazaného odrazu.

Elias plavně dokončil poslední cvik ze sestavy, kterou ho naučil Hayden. Zdánlivě nenáročné pohyby bylý fyzickou podobou dávného učení zvaného tal kek chara, v němž duše i tělo nacházejí rovnováhu v toku energie plynoucím jako voda.

Řemen ovinutý kolem Eliasova zápěstí byl symbolem učení a nesl jeho jméno. Tal kek chara byla zbraň i způsob života.

Když Elias dokončil sestavu, řemen se rozvinul, jako by byl jeho prodlouženou rukou. Zasáhl větev blízkého stromu dost silně, aby se kolem ní ovinul, ale natolik šetrně, aby ji nerozťal vedví. Znát a zachovávat míru bylo v tal kek chaře vším.

Elias se natáhl a odmotal řemen z větve. Několik vteřin v duchu hodnotil provedení sestavy. Dýchal hluboce, ale ne zrychleně. Lehká bríza vanoucí od zátoky mu již vysušila pot na nahých ramenou. Cvičil poctivě, ale nebyl vyčerpaný. Tak to mělo být. Ani trénink se nesměl přehánět, protože by to znamenalo porušení první zásady učení.

Automaticky si omotal řemen kolem pasu. Oky džín ho neprovlékal. Zbraň, kterou by nebylo možné okamžitě použít, by byla k ničemu.

Otočil se a podél útesu zamířil zpátky k malému prostému domku, v němž Hayden Stone strávil poslední tři roky života. Otevřel branku a vešel do tiché zahrádky, kterou Hayden vytvořil. Jejím středem bylo jezírko s hladinou klidnou jako zrcadlo.

Elias vystoupil na verandu svého nového domova a otevřel dveře. Než překročil práh, zastavil se, jak ho naučil Hayden, aby umožnil smyslům zachytit atmosféru malého příbytku. Všechno bylo v pořádku.

Tvrdé dřevo podlahy ho příjemně hladilo po bosých chodidlech. V celém Haydenově domku nebyla jediná židle. Vlastně tam nebyl téměř žádný nábytek v pravém slova smyslu. Zařízení obývacího pokoje tvořily sisalová rohož, dva polštáře a nízký stolek, v jehož středu stála široká mísa z těžkého čirého skla částečně naplněná vodou. Stěny byly holé.

Jedinou barevnou skvrnou v místnosti byl Crazy Otis. Víc ani nebylo třeba. Papouškovo barevné peří působivě kontrastovalo se strohým okolím.

Otis, hřadující na otevřené kleci, pokýval na pozdrav hlavou a protáhl si křídla.

„Jen co si dám sprchu, připravím nám oběma něco k večeři, Otisi,“ slíbil Elias.

„Che, che, che.“

Elias přešel do ložnice zařízené jedinou futonovou pohovkou a nízkým vyřezávaným prádelníkem. Kuchyň a koupelna byly vybavené všemi základními vymoženostmi moderní doby, ovšem důraz spočíval na slově základní.

Zatímco bytoví architekti na obou stranách Pacifiku o minimalistickém stylu květnatě hovořili, předvedl Hayden Stone ve svém domku, jak má vypadat. Pod prostými liniemi se ukrývaly vrstvy, jejichž složitost mohl odhalit jen člověk obeznámený s učením tal kek chary.

Eliasův dům v Seattlu na břehu Washingtonského jezera se Haydenovu podobal. Prodal ho krátce po rozhovoru s Garrickem Keyworthem a nestýskalo se mu po něm. Tal kek chara ho naučila nelpět na věcech. Ani na lidech. Jedinou výjimkou byl Hayden. Lpěl na něm od svých šestnácti let a nyní ho ztratil.

V koupelně svlékl džíny a postavil se pod sprchu. V mysli mu probleskovaly vzpomínky na Haydena. Z jakéhosi důvodu se mu vybavila scéna, která se odehrála několik měsíců po otcově smrti. Tehdy mu bylo šestnáct.

„Proč musíme při jídle sedět na zemi?“ vyptával se, když zkřížil nohy na polštáři u nízkého stolku.

„Abychom si připomínali, že nepotřebujeme židle.“ Hayden pojídal pohankové nudle pomocí zvláštní, vlastnoručně vyrobené kombinace vidličky a nože, která mu sloužila stejně dobře při jídle jako v boji. „Kdo pochopí, že se obejde bez židle, pochopí, že se obejde i bez řady dalších věcí.“

„To ses naučil v klášteře, kde jsi žil, když tě postřelili?“

„Kromě jiných věcí.“

Elias znal Haydenův příběh dobře. Do pětatřiceti let byl žoldákem, násilníkem, který prodal své mimořádné bojové schopnosti i svou duši každému, kdo měl dost peněz na zaplacení. Ve světě, kde neustále zuří hned několik malých konfliktů, nebyl nikdy nedostatek zájemců o zboží, které nabízel.

V průběhu malé občanské války v jednom zapomenutém koutě Tichomoří utrpěl vážné zranění a jeho spolubojovníci ho opustili v domnění, že je mrtvý.

Čekal na smrt uprostřed džungle. Připravil si kulku, aby se raději zastřelil sám, než ho zaživa sežere nějaká šelma. Odhadoval, že mu zbývá přesně tolik sil, aby naposledy stiskl kohoutek, ale vymýšlel si nové a nové výmluvy, aby odložil, co bylo podle jeho přesvědčení nevyhnutelné.

Rozhodl se, že počká, až bude tma, bolest bude nesnesitelná nebo se objeví první hladový predátor. Jak se ukázalo, touha přežít byla silnější. Padla noc, bolest sílila a ve křoví slyšel výmluvný šramot, ale přesto se nepřinutil prohnat si kulku hlavou. Cosi mu zadrželo ruku.

Krátce po rozednění ho nalezli mniši.

„Jak dlouho jsi byl v klášteře?“ vyzvídal Elias, zatímco do sebe soukal nudle. Zvláštní jídelní nástroj se už naučil držet, ale ještě pořád se s ním trochu potýkal.

„Žil jsem v Domově tal kek chary pět let. Nyní žije on ve mně.“ Hayden omočil nudle v čirém vývaru, vložil si je do úst a chvíli mlčky žvýkal. „Dnes odpoledne ti cvičení šlo.“

„Připadalo mi lehčí. Tak nějak přirozenější.“ Elias strčil nudle do své misky a ušklíbl se, když polévka vystříkla na stůl. Než začal žít u Haydena, mohl se utlouct po hamburgeru a pizze. Teď se mu z pouhého pomyšlení na maso dělalo nevolno. „Myslíš, že někdy budu stejně dobrý jako ty?“

„Ano. Pravděpodobně lepší. Začal jsi dřív a tvoje tělo se dobře přizpůsobuje. Myslím, že máš pro tal kek charu talent. A navíc nemáš v břiše kulku.“

Elias zaraženě vzhlédl. Hayden se jen zřídkakdy zmínil o své žoldácké minulosti. „Jo, to bude asi tím.“

„Ale pouhým cvičením sestavy tal kek chary se ještě nenaučíš, co musíš znát, abys dokázal pohlédnout do vody a spatřit tam pravdu.“

„Jestli to má být úvod k dalšímu kázaní o tom, že bych se měl vzdát plánů na pomstu, tak si ušetři námahu, Haydene. Najdu toho hajzla, co poškodil tátovu cessnu. A postarám se, aby dostal, co si zaslouží.“

„Nemůžeš uvidět čistou pravdu ve vodě zkalené prudkými city. Jednoho dne se budeš muset rozhodnout, co je pro tebe důležitější. Zda pomsta, nebo vlastní duše.“

„Nevidím důvod, proč by mě měla pomsta připravit o duši.“

Hayden na chlapce upřel moudrý pohled. „Vkládám v tebe velkou důvěru, Eliasi. Jsi bystrý a silný. Jednou budeš vidět dostatečně jasně, abys nalezl svůj vlastní vnitřní proud.“

Pravdu o pomstě jsem už spatřil, uvažoval Elias, když se utřel a sáhl po čisté košili a džínách. Ale pořád ještě nevidím pravdu o sobě samém.

Zatímco v kuchyni připravoval večeři, zalétly mu vzpomínky zpátky k Haydenovi, ale tentokrát ho šetrně odstrčil stranou a věnoval se plně tvůrčí činnosti, jakou by vaření mělo být.

O půl hodiny později usedl na polštář u stolu. Přelétl pohledem misku s kouřící rýží, polévku z mořských řas a dušenou zeleninu a náhle si uvědomil, že poprvé po dlouhé době se žádná část jeho bytosti nezaobírá plány na pomstu nebo obchodní transakcí. Poprvé od pohřbu měl před sebou jiný cíl.

Chtěl se vyspat s Charity Truittovou.

„Nebude to nic jednoduchého, Otisi. Cítím v kostech, že patří k těm velice náročným ženám, před nimiž mě Hayden vždy varoval. Říkával, že muž, který je chce ulovit, musí být připravený zaplatit velice vysokou cenu.“

„Che, che, che.“

Budu jí muset nabídnout něco cenného, abych získal její pozornost, uvažoval Elias. Nejspíš kus sebe.

Hlouček na konci mola ztichl napjatým očekáváním, právě když Charity položila na skládací stolek svůj bylinkový kuskus a čočkový salát. Marně se pokoušela potlačit příjemné vzrušení, které se jí zmocnilo. I bez přidušeného dohadování ostatních věděla, kdo přichází.

Kdyby někdo náhodou nepohlédl jeho směrem, nikdo by nepostřehl, že se Elias blíží. Ochozené polobotky s měkkou podešví nevydávaly na dláždění mola sebemenší zvuk a obrysy jeho postavy téměř splývaly se stíny jednotlivých obchůdků.

Charity upoutala mísa s pokličkou, kterou držel v rukou. Zachytil její pohled, jako by čekal, až si ho všimne. Nepatrně sklonil hlavu v náznaku pozdravu. Zaslechla, jak kdosi tiše zalapal po dechu, a rozladilo ji, když si uvědomila, že ten neuhlazený zvuk vydala ona sama.

„Tady ho máme,“ zašeptala Radiance Barkerová svým vysokým, sladkým a jakoby dýchavičným hláskem.

Radiance neslyšela na své skutečné jméno Rhonda, které používala v předchozích etapách svého života. Rozechvělý hlásek si vědomě pěstovala. Hodil se k jejímu image, kterému Charity v duchu říkala neo-hippie. Radiance těžce nesla, že je příliš mladá, aby mohla být skutečným květinovým dítětem z legendárních šedesátých let. Považovala se za duchovní následnici slavné éry a podle toho se také oblékala. Dnes večer na sobě měla rozevlátý hábit s křiklavým vzorem a na krku dřevěné korálky. Po pás dlouhé vlasy si stáhla čelenkou, za kterou si zastrkala květiny.

„Jestli chcete znát můj názor, tak mně to nějak smrdí,“ prohlásil Roy Yapton, všeobecně známý jako Yappy. „Hayden Stone byl podivín, ale aspoň s námi jednal na rovinu. U tohohle chlapíka si tím nejsem jistý.“

„Patří mu to tady všechno, jak to stojí a leží,“ připomněla mu Bea Hatfieldová, „tak by sis měl, kamaráde, dávat pozor, co říkáš.“

Roy s Beou už oba překročili šedesátku. Své krámky na molu měli přes dvacet let a táhli to spolu, kam až ostatním paměť sahala. Nikdo nechápal, proč se nikdy nevzali a proč se namáhali předstírat, že jsou jenom dobří přátelé.

„To jsem zvědavý, co přinesl k jídlu.“ Ted Jenner se nepřítomně poškrábal na břiše, které se mu stěží vešlo do trička velikosti XXL. „Umírám hlady.“

Tričko pocházelo z jeho vlastního obchodu, kde nabízel trička s filozofickými výroky na počkání. Charity se zadívala na heslo, které zvolil pro dnešní odpoledne: Já možná trpím dysfunkcí, ale ty jsi zaručeně cvok.

„To není nic nového.“ Radiance si pobaveně změřila jeho rozložitou postavu. „Ty umíráš hlady vždycky. Pořád ti říkám, že bys zhubl, kdybys přešel na vegetariánskou stravu.“

„Těch pár liber, co bych shodil, mi nestojí za to, abych se po zbytek života živil jenom ořechy a bobulemi,“ ujistil ji vesele Ted. „I když Charity umí připravit býložravčí stravu líp než kdokoliv jiný, koho jsem zatím potkal.“

Byl to jejich věčný spor, kterému nikdo nevěnoval větší pozornost. Všichni byli příliš zaujatí sledováním Eliase a žádný dost dobře nevěděl, jak ho pozdravit. Minulý týden byl jedním z nich, i když byl mezi nimi nový, napadlo Charity. Tento týden je z něj majitel mola a jejich obchůdků.

Nové smlouvy zatím nebyly podepsány. Elias se mohl ještě dva měsíce rozmýšlet, jestli stávající prodlouží, a všichni přítomní si to dobře uvědomovali.

Charity usoudila, že je na ní coby předsedkyni asociace, aby se ujala iniciativy. Když Elias došel k mlčícímu hloučku, zářivě se na něho usmála.

„Jídlo můžeš položit na stůl.“ Rozhodla se pro autoritativní tón. Byl to starý trik, který si kdysi musela rychle osvojit, když stála před sálem plným věřitelů odhodlaných urvat z krachujícího řetězce obchodních domů Truitt, co se dalo. Bude ho používat i při jednání s Eliasem. „Už ses se všemi seznámil?“

Položil mísu na stůl vedle bramborového salátu, kterým přispěla Bea, a rozhlédl se. „Zatím ne.“

Charity vzala představování zkrátka. „Roy Yapton. Majitel kolotoče. Bea Hatfieldová. Té patří kavárna. Ted Jenner. Prodává trička s potisky. A s Newlinem Odellem ses už setkal. Pracuje u mě.“

„‘brej večer.“ Newlin na Eliase zamžoural přes kulaté brejličky. „Co Otis?“

„Je v pořádku.“ Elias zdvořile pokývl kroužku zvědavých tváří, opřel se zády o zábradlí, překřížil nohy a založil si paže na hrudi.

Charity bojovně zvedla bradu, připravená ho kdykoliv usadit. „Oznámila jsem ostatním obchodníkům, že ses zavázal obnovit smlouvy za stávajících podmínek.“

Přikývl, jako by ho to ani příliš nezajímalo.

Yappy se podezíravě zamračil. „Je to pravda, Wintersi?“

„Je,“ potvrdil Elias nevzrušeně.

„Páni.“ Bea se ovívala ubrouskem. „Nezastírám, že se mi ulevilo. Charity nám řekla, že víš o úmyslech radnice přeměnit Whispering Waters Cove v něco jako Carmel Severozápadu.“

Elias se zamyšleně zadíval přes zátoku. „Nějak nevidím, že by se na tom pracovalo.“

Ted se zachmuřil. „Nenech se oklamat zdáním. Naše znamenitá starostka tvrdí, že radní už přišli s několika novými jmény pro Crazy Otis Landing. Prý by chtěli něco reprezentativnějšího, co by působilo jako reklama. Třeba Indigo nebo Sunset Landing.“

Charity zaúpěla. „To zní tak obehraně. Není v tom ani kapka originality.“

„Charity svádí boje se starostkou i celou radou už od jara,“ prozradila Eliasovi Radiance. „Na měsíční zasedání chodíme všichni, ale mluvit necháváme ji. Je v tom dobrá.“

„Chápu.“ Elias spočinul pohledem na Charity. „Crazy Otis Landing zní dobře. Nevidím důvod, proč by se měl název měnit.“

„Jsem ráda, že zastáváš stejný názor jako my všichni, ale musím tě varovat. Budeš vystaven značnému nátlaku, abys na molu změnil všechno, nejen jméno,“ upozornila ho.

„Domnívám se, že si s tím poradím.“

Protože nevěděla, jak na jeho neokázalé prohlášení reagovat, rozhlédla se po ostatních. „Co byste řekli tomu, kdybychom se napřed najedli a pak se věnovali obchodním záležitostem?“

„Výborný nápad,“ souhlasil okamžitě Ted. „Cos přinesl, Wintersi?“

„Studené nudle ochucené zeleným čajem a arašídovou omáčku. Pro toho, kdo má rád ostrá jídla, je tam i wasabi.“ Charity k němu užasle vzhlédla.

„No nazdar,“ ulevil si Ted. „Další šílený vegetariánský labužník ze Seattlu. Měli by vydat vyhlášku, která by takovým jako vy zakazovala se tady usadit. Úplně zničíte místní kuchyni.“

Radiance vytáhla obočí. „Myslíš, že staré dobré recepty jako hamburger a tučná žampionová polévka jsou v ohrožení? Sláva.“

„Pozor, aby se pod tebou nezakymácel trůn,“ dobírala si Charity Bea.

Radiance se zahihňala. „Charity je fantastická kuchařka,“ vysvětlovala Eliasovi. „Ted sice reptá, ale i on si na jejích výtvorech pochutná.“

„Nejlepší býložravčí strava na celém Severozápadě,“ souhlasil Ted, když se hrnul ke stolku.

„Můžeš svůj výrok zopakovat.“ Yappy zvedl poklop z Eliasova jídla a při pohledu na zelené nudle se spokojeně usmál. „Typuju to na vyrovnanou soutěž.“

Jeho poznámka vyvolala všeobecný dobromyslný smích a Charity přímo cítila, jak napětí povolilo. Všichni se shlukli kolem stolu.

O pár minut později se usadila na lavičce s miskou Eliasových nudlí v ruce. Na zátoku se měkce snášel letní soumrak. Poslední sluneční paprsky proměnily oblohu v roztavené zlato.

Elias si k ní přisedl. Střelila pohledem po jeho talíři a z nějakého záhadného důvodu ji potěšilo, že si nabral její kuskus a čočkový salát.

Od pláže stoupal mnohohlasý zpěv, doprovázený falešně trylkující flétnou a údery bubnu. „Proboha, co to je?“ užasl Elias.

„Voyageři,“ vysvětlovala Radiance. „Zpívají každý večer po západu slunce. Ty je v domku na útesu pravděpodobně neslyšíš, ale sem k molu vítr někdy donese jejich hlasy.“

„Parta cvoků,“ zhodnotil je Ted s plnou pusou zelených nudlí.

Radiance se na něho zamračila. „Podle mě je to docela roztomilý starý zvyk.“

Elias se k ní tázavě otočil. „Starý zvyk?“

„Za starých časů se takové věci dělaly.“

Eliasovi uvízla vidlička s Charitiným salátem v půlce cesty k ústům. „Za jakých starých časů?“

Charity potlačila škodolibý úsměv.

Radiance ztišila hlas do nábožného šepotu. „V šedesátých letech.“

„Aha.“ Elias vážně pokýval hlavou. „Za oněch starých časů.“

Zachytil Charitin pohled a zvolna, s rozmyslem na ni mrkl. Málem upustila vidličku.

„Bude zajímavé sledovat, jak dlouho budou voyageři udržovat svůj směšný zvyk, až udeří zima,“ zabručel Yappy. „Jestli se o to budou pokoušet v listopadu, umrznou jim na pláži zadky.“

„V listopadu už tady nebudou,“ připomněla mu Bea. „Phyllis tvrdí, že všichni odtáhnou, jestli pro ně mimozemšťané v ohlášenou dobu nepřiletí.“

Newlin náhle prudce zvedl hlavu. Oči za kulatými skly brýlí se mu hněvivě blýskaly. „To večerní kvílení je jeden ze stupidních rituálů, co si vymyslela Gwendolyn, aby ten její podfuk vypadal aspoň trochu přesvědčivě.“

„Neber si to tak, Newline,“ domlouval mu Ted. „Zatím Pittové nikdo nepřišel na nic nezákonného. Dej na mě, kdyby na sektě bylo něco podezřelého, radnice by na ně už dávno vletěla. Jakmile by měli důvod, v ten moment by na ně poslali policii s houkačkou.“

„To je pravda,“ přidal se Yappy. „Hledají záminku, jak se jich zbavit, od chvíle, co se tady objevili. Jenom mě překvapuje, jak klidně to bere Leighton Pitt. Čekal bych, že bude pořádně naštvaný Má poloviční podíl na kempu, který si zabrali.“

Elias se zadumaným výrazem žvýkal kuskus. „Existuje nějaká souvislost mezi realitním makléřem Leightonem Pittem a vůdkyní sekty Gwendolyn Pittovou? Nebo je to jenom náhodná shoda jmen?“

„Žádná náhoda. Leighton je nejbohatší muž ve městě a Gwen je jeho bývalá manželka,“ poučila ho Bea. „Leighton se s ní před rokem rozvedl, aby si mohl vzít jinou makléřku. Jmenuje se Jennifer a pracovala v jejich kanceláři. Byla to nechutná záležitost.“

Elias vyslal tázavý pohled k Charity. „A Pittova bývalá manželka sem letos v létě přijela se svou sektou očekávat přílet mimozemšťanů?“

„Hm.“ Charity spolkla další sousto vynikajících nudlí. „Taky ti to vrtá hlavou, že?“

„Gwen má něco za lubem, to je jasné,“ uvažoval nahlas Yappy. „Musí za tím být prachy. Ta ženská vždycky věděla, jak k nim přijít. Pitt byl idiot, že jí dal kopačky. Obchody mu po rozvodu moc nejdou. Jennifer neumí prodávat nemovitosti tak dobře jako Gwen.“

„Já vám něco povím.“ Newlin stiskl plechovku s popcornem tak zuřivě, že promáčkl tenký hliník. „Gwendolyn by nemělo projít, že ničí životy jinejm. Moje Arlene tý hnusný sektě odvedla všechny svý prachy do posledního centu. Někdo by se měl postarat, aby byl od Gwendolyn Pittové jednou provždycky pokoj.“

3

Nejnebezpečnější jsou víry v mělkých vodách u pobřeží, kde se člověk cítí bezpečný. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

„Vypadá to nadějně, Davisi. Nový majitel mola říká, že nám obnoví smlouvy.“ Charity si ramenem přidržovala sluchátko u ucha, aby měla obě ruce volné a mohla rozbalovat krabici s knihami, kterou jí ráno doručili. Přestože se zatím nemusela obávat konkurence, snažila se mít na pultě novinky co nejdříve. Bez ohledu na velikost obchodu jsou dobré služby nejlepším způsobem, jak si získat stálé zákazníky. Tato jednoduchá filozofie jí pomohla zachránit řetězec obchodních domů Truitt a neviděla důvod, proč by na ní měla v případě Whispers něco měnit.

„Ale smlouvy zatím nemáte?“ zeptal se Davis se svým obvyklým pragmatismem.

„Ne. A nemusíš mi říkat, že nic není jisté, dokud nebudou v září podepsány. Ten chlápek vypadá na pohodáře. Rozhodně ne na typického byznysmena, jako jsi třeba ty. Myslím, že to máme v suchu.“

„Ví, jaké má s molem plány město, a přesto chce obnovit smlouvy za staré nájemné?“ zapochyboval Davis.

„Říká to.“ Charity se usmála, když v krabici objevila dvacet výtisků posledního románu Elizabeth Lowellové. Měla dlouhý seznam čtenářů, kteří na novinku oblíbené spisovatelky netrpělivě čekali.

„Co jste to dostali za prosťáčka, Charity? Musí být pěkná bábovka.“

„To bych neřekla. Je spíš nudlový typ.“

„Nudlový? To jako že je dlouhý a hubený?“

Charity se proti své vůli ušklíbla. „Pořád o něm máš mylnou představu, Davisi. Pronáší hlubokomyslné úvahy typu: Život je jako voda, ale je-li voda kalná, nedostaneš pravdivý obraz.“

„Moc jsi mě neuklidnila.“

„Je dost těžké ho popsat.“ Po deseti dnech se v Eliasovi vyznala ještě míň a její zvědavost neustále rostla. Byla jím doslova fascinovaná. „Zpátky ke smlouvám,“ pokračovala. „Jak jsem ti řekla, zatím nemáme nic jistého, ale znáš mou intuici. Našeptává mi, že Winters za měsíc názor nezmění.“

„Nový majitel mola se jmenuje Winters?“ vyhrkl Davis. „Ano. Elias Winters.“

„To mě podrž.“ Davis tiše hvízdl. „Ale není totožný s Eliasem Wintersem z Far Seas?“

„Je. Ty ho snad znáš?“

„Osobně ne.“ Davis se odmlčel. „Ovšem slyšel jsem o něm. Velice nenápadný a velice výkonný. Má důležité styky po celé tichomořské oblasti. Zná ty správné osoby.“

„Mluvil o poradenství.“

„Koluje o něm, že když v jistých končinách a sférách potřebuješ navázat obchodní kontakty, může ti otevřít dveře. Za příslušnou cenu. Nebo taky zavřít, jestli mi rozumíš.“

„Chápu. Jak je možné, že jsem o něm nikdy neslyšela?“

„Působí výhradně podél pobřeží. My jsme tam za tvé éry nepronikli, ale s Meredith uvažujeme o tom, že bychom měli trochu expandovat. Kdykoliv jsem začal oťukávat nějaké možnosti, narazil jsem na Wintersovo jméno.“

„Hm.“

„Far Seas je zřejmě sólo podnik,“ pokračoval Davis. „Winters si vybudoval hnízdečko jen pro sebe. Specializuje se na menší lokality, stranou všeobecného zájmu. Ovládá dva nebo tři záhadné jazyky, které se nikdo jiný ani nenamáhal učit. Má velký vliv, ale zůstává v pozadí. Víš naprosto jistě, že mluvíme o Eliasu Wintersovi z Far Seas?“

„Prohlašuje to o sobě. Co se ti nezdá?“

„Přesně nevím,“ přiznal Davis, „ale podle toho, co jsem o něm slyšel, není typ, který by se uklidil do nějakého ospalého městečka a prodával na molu suvenýry. Měj oči otevřené, Charity. Vsadím se, že ví něco, co nevíš ty.“

„Co?“

„Nemám tušení. Třeba se některý z jeho klientů chystá investovat ve Whispering Waters Cove.“

„A Elias mu dláždí cestu?“

„Jiný scénář mě nenapadá. A jestli je můj odhad správný, jsou za tím peníze. Velké peníze.“

„Tvrdí, že molo zdědil po bývalém majiteli Haydenu Stoneovi.“

„Může to být pravda, ale nemusí.“

„Naznačuješ, že mohl molo od Haydena koupit pro svého klienta?“ Charity znepokojilo, že na tu možnost nepřišla sama. Doposud doufala, že není z dravého světa velkých korporací tak dlouho, aby už nemohla spoléhat na svůj obchodnický instinkt. „Hayden dostal infarkt v Seattlu. Možná tam jel dotáhnout transakci s molem do konce. Ale proč by nám Elias lhal?“

„Přemýšlej, Charity, máš přece hlavu,“ nabádal ji Davis. „Molo může být jen začátek. Jestli Winterse nějaký zahraniční investor pověřil nákupem pozemků, pak by se mu do krámu hodilo ze všeho nejmíň, aby ve Whispering Waters Cove stouply ceny nemovitostí.“

„Máš pravdu.“ Zabubnovala prsty o komínek knih. „Jestli tady hodlá skupovat pozemky, bude se snažit nevyplašit prodávající. Předstírat, že molo zdědil a nemá s ním žádné plány, je dobrý způsob, jak nevzbudit nežádoucí zvědavost.“

Davis se škodolibě uchechtl. „Říkalas, že radní by chtěli oživit obchodní ruch. Dej na mě, jestli je za tím Winters, tak se nebudou stačit divit. Mezi jeho klienty jsou přední světoví developeři. Městečko na pobřeží je pro ně ideální lokalitou.“

Charity chvíli posuzovala situaci. Radním se sbíhaly sliny při představě, jak se Crazy Otis Landing mění v turistickou atrakci. Jestli uvěří, že se nějaký silný zahraniční investor chystá přeměnit Whispering Waters Cove v mondénní letovisko, budou celí bez sebe.

„Každá společnost hodlající podnikat ve Whispering Waters Cove se bude snažit zabrat potřebné pozemky co nejladněji dřív, než se její úmysl rozkřikne a místní se pokusí vyšroubovat ceny nahoru,“ dodal Davis. „Je běžnou taktikou vyslat předem schopného muže, aby včas a nenápadně skoupil velké parcely.“

Crazy Otis Landing je slušná nemovitost, uvažovala Charity. Molo by bylo příhodným centrem obchodní a rekreační zóny. „Ty myslíš, že by Elias Winters mohl být nastrčený nějakým silným investorem?“

„Podle toho, co jsem o něm slyšel, to je docela logický závěr.“

„Ale proč by přistoupil na prodloužení smluv za staré nájmy, když potřebuje molo pro svého klienta?“ Charity podráždilo, když uslyšela, že zvedá hlas. Jde o čistě obchodní záležitost, kde není místo na city. A ona přece bývala velice dobrou, chladnokrevnou obchodnicí.

„Pokud hádám správně, připravuje investici, u jaké musíš počítat s horizontem tří až pěti let,“ upozornil ji Davis.

„Takže prodloužení smluv o jeden rok vůbec nic neznamená,“ doplnila pochmurně. „Ať už je za tou transakcí kdokoliv, ještě pár let potrvá, než se rozběhnou stavební práce.“

„Přesně tak. Proč nenechat krámky další rok starým nájemcům? Alespoň nebude nikomu nic nápadné.“

„Začínám být v obraze. Jestli chceme mít jistotu, musíme dosáhnout prodloužení smluv aspoň na tři roky. Pět by bylo ještě lepší.“

„Uklidni se. To není tvůj problém. Ty díky svému obchodnímu duchu knihkupectví udržíš, ať se s molem stane cokoliv. Živé letovisko by pro tebe naopak mohlo být učiněným dobrodiním. Lidé o dovolené hodně čtou. Tobě nic nehrozí.“

Jenže Bea, Yappy, Radiance a Ted nemají ani mé zkušenosti ani podnikavost, blesklo Charity hlavou. Nepatří k lidem, jakým se v obchodním světě říká štiky. Je pravda, že své krámky i metody za poslední rok pozvedli, ale sotva přežijí prudký vpád velkého investora.

„Díky, Davisi. Pozdravuj Meredith.“

„Vyřídím. Je načase, aby ses na nás přijela podívat, nezdá se ti?“

„Někdy se určitě ukážu.“

„Dobře.“ Davis zaváhal. „Nenudí tě prodávat knihy v malém obchůdku?“

„Ani trochu.“

„Vsadil jsem se s Meredith. Dávám ti nanejvýš šest měsíců, než se vrátíš do Seattlu.“

„Prohraješ, Davisi.“

„Uvidíme. Mimochodem, Charity, ještě něco.“

„Copak?“

„Rád bych tě varoval. Pozor na Winterse. Ať se nespálíš. Prý nejenže hraje vysoko, ale i vyhrává. Vždycky.“

„Nikdo nevyhraje pokaždé, Davisi.“

Rozloučila se a zavěsila. Chvíli nepřítomně zírala na fantasy literaturu zabírající značnou část protější stěny.

Kde se ve mně bere takové zklamání, přemítala. Věděla přece, jak to v podnikání chodí. Davis pouze vyslovil nahlas podezření, které měla mít od samého začátku i ona.

Prostě odmítala uvěřit, že by ji Elias Winters mohl vědomě klamat. Za posledních deset dní v ní začínala klíčit naděje, že je přesně tím, za koho se vydává. Mužem, který přišel do Whispering Waters Cove hledat odpovědi na několik otázek.

Mužem, který s ní má leccos společného.

Po večeři, když v kuchyni u stolu vyplňovala další z nekonečné řady byrokratických formulářů, které málem zadusí každého drobného podnikatele, ji vyděsilo tiché zaťukání na zadní prosklené dveře. Tužka jí sjela po papíře, právě když se chystala podepsat, a počáteční C dopadlo jako podivný klikyhák.

Odhodila tužku, vyskočila a obrátila se ke dveřím. Na prahu se rýsovala temná postava.

„Kdo je to?“

„Omlouvám se, nechtěl jsem tě vylekat.“ Přes sklo na ni hleděl Elias. Oči mu v houstnoucím soumraku svítily.

Záchvěv strachu se rozpustil ve vlně úlevy. „Nevylekal jsi mě. Jenom jsem tě neslyšela.“ Připadala si hloupě, že se chovala tak nepřiměřeně. Vykročila ke dveřím. „Minulý měsíc mě potkala menší nepříjemnost. Když jsem byla na zasedání městské rady, někdo se mi vloupal do domu. Asi jsem pořád trochu vyplašená.“

„Nevěděl jsem, že ve Whispering Waters Cove máte problémy s kriminalitou.“

„Nemáme. Alespoň ve srovnání s velkoměsty. Náčelník místní policie Hank Tybern podezírá z vloupání někoho z turistů, ale žádné důkazy nemá. Já jenom doufám, že už odjeli. Co tady děláš? Děje se něco?“

„Ne. Jenom jsem si vyšel na procházku a napadlo mě, že se u tebe zastavím a zeptám se, jestli bys neměla chuť shlédnout se mnou strhující divadelní představení.“

„Představení? Jaké představení?“ Jen stěží odolávala pokušení otevřít dveře.

„Muzikál známý jako zpěvy při západu slunce. Jestli máš zájem, mohl bych obstarat místa do první řady.“

Proti své vůli se usmála. „Kritiky jsou mizerné.“

Pokrčil rameny. „Pořád je to lepší, než se snažit přimět k rozhovoru Crazy Otise. Trvá na tom, že bude spát.“

„Takže ses nudil a rozhodl se zajít sem?“ Sotva ta slova vypustila z úst, zalitovala, že je nemůže vzít zpět.

„Byl to jen takový nápad.“ Ukázal na stůl. Obličej měl ve tmě, neviděla, jak se tváří. „Jestli tě víc baví papírování…“

Trhla sebou. „Počkej, vezmu si klíče.“

Když poodstoupila, prohlížel si kuchyňský stůl a židle. „Vsadím se, že sis nábytek nepořídila tady v Sethově prodejně s novým i použitým nábytkem.“

Sklouzla pohledem po čistých liniích drahého nábytku v italském stylu. „Ne. Přivezla jsem si ho ze Seattlu. Vandalové se spokojili s tím, že rozházeli po podlaze jídlo z lednice a počmárali stěny sprostými nápisy. Na ničení zařízení díkybohu nedošlo.“

Pečlivě zamkla a klíč strčila do kapsy džín. V teplém letním soumraku společně beze slova vykročili ke staré, zpola zarostlé pěšince vedoucí podél útesu nad pláží.

Charity si zvykla podnikat procházky několikrát za týden. Byly součástí terapie, kterou si sama naordinovala, aby se vzpamatovala z vyhoření. Už několik měsíců se záchvaty paniky neopakovaly, s výjimkou jednoho, který dostala, když ji Rick Swinton neodbytně zval na schůzku.

Vlny úzkosti ustaly krátce poté, co se přestěhovala do Whispering Waters Cove, ale dál dodržovala rituál vycházek s několika dalšími zklidňujícími technikami, které se naučila. Byly pro ni něco jako talismany.

Milovala dotek brízy na tváři. Vždy jí osvěžila smysly a pročistila mysl. Dnes byl účinek silnější než obvykle. Zřetelně vnímala Eliase kráčejícího tiše po jejím boku. Přestože se jí ani nedotkl, zachytila teplo i klid, které z něho vycházely.

„Mrzí mě, že jsem na tebe před několika minutami tak vyjela,“ přiznala po chvíli. „Bylo ode mě hrubé předhazovat ti, že ses u mě zastavil, protože se nudíš.“

„Zapomeňme na to.“

Zaváhala a pak se rozhodla nechodit zbytečně kolem horké kaše. „Dnes jsem měla zajímavý rozhovor s bratrem.“

Ani přítmí zcela nezakrylo, že na okamžik posměšně zkřivil ústa. „Předpokládám, že hlavním námětem jsem byl já.“

Povzdechla si. „Mám-li být upřímná, ano. Davis o tobě i o Far Seas slyšel, i když se s tebou osobně nikdy nesetkal.“

„Já jsem o něm taky slyšel, ale naše cesty se nikdy nezkřížily.“

„Nabádal mě, abych se před tebou měla na pozoru. Prý nejsi typ, který by prodával suvenýry na molu v ospalém městečku. Domnívá se, že ve Whispering Waters Cove zastupuješ zájmy nějakého velkého investora.“

Nespustil pohled z lesíka, sestupujícího po hraně útesu. „Důvody, které mě sem přivedly, nemají s investicemi a obchodem vůbec nic společného. Tvůj bratr založil svou domněnku na chybném předpokladu.“

„Jinými slovy hledí do kalné vody?“

„Zdá se, že jsi od Haydena něco málo pochytila.“

Pousmála se. „Měla jsem ho ráda, ale nikdy jsem nezískala pocit, že ho opravdu znám. Byla v něm jakási zdrženlivost a odměřenost. Jako by žil ve vlastním soukromém vesmíru.“

„Máš pravdu. Pokud vím, jsem jediný, komu kdy dovolil, aby do jeho vesmíru vstoupil.“

Cosi na dně Eliasova hlasu upoutalo její pozornost. „Pro tebe byl víc než přítel, že? A taky víc než učitel.“

„Ano.“

Pomalu vydechla. Soucit spláchl několik vrstev zdravého rozumu a opatrnosti. „Jsou to teprve dva měsíce, co zemřel. Musí ti moc scházet.“

Několik vteřin mlčel. „Byl jsem u něho, když zemřel. Přinutil jsem ho jet na pohotovost. Opakoval mi, že je to plýtvání časem, že umírá a žádný doktor na tom nic nezmění, ale chápal, že mi musí dovolit odvézt ho do nemocnice, protože jinak by mě po zbytek života trápily pochybnosti, jestli ho lékaři přece jenom nemohli zachránit. On sám by dal přednost zemřít v klidu u mě doma.“

„Tys ho odvezl na pohotovost a on tam zemřel?“

„Ano.“ Zahleděl se přes zátoku. „Ke konci byl velmi klidný. Vyrovnaný. Zemřel tak, jak žil. Jeho poslední slova byla, že mi dal prostředky, abych se mohl osvobodit, a že je teď na mně, abych je použil.“

„Osvobodit se od čeho?“

Další vteřiny ticha. „Od potřeby pomsty.“

Vytřeštila na něj oči. „Komu ses potřeboval pomstít?“

„To je dlouhá historie.“

„Já umím poslouchat.“

Tentokrát mlčel několik minut. Už si začínala myslet, že jí nehodlá odpovědět, ale nakonec se rozhovořil.

„Rodiče se rozvedli, když mi bylo deset. Žil jsem s matkou. Byla… Trpěla depresemi. Měsíc po mých šestnáctých narozeninách spáchala sebevraždu.“

„Můj bože. To je mi líto, Eliasi.“

„Ujali se mě dědeček s babičkou. Nikdy se ze svého zármutku nevzpamatovali. Řekl bych, že vinu za matčin stav vždycky přičítali otci. A po její smrti část těch výčitek jako by přešla na mě. Čekal jsem, kdy si mě otec vezme k sobě. Nikdy se neozval.“

Charity se sevřelo hrdlo. „Kde byl?“

„Na ostrově Nihili. Měl malou firmu zabývající se leteckou nákladní přepravou.“

Svraštila obočí. „Nikdy jsem o Nihili neslyšela.“

„To málokdo. Je to malý ostrůvek v Pacifiku. Přemluvil jsem dědečka, aby mi zaplatil cestu. Nedalo mi to moc práce.“

„Co se stalo tvému otci?“

„Měl konkurenta. Garricka Keywortha.“

Znovu se odmlčel. Trpělivě čekala.

„Keyworth mu poškodil jediné letadlo. Táta o tom věděl, ale přesto vzlétl. Zřítil se do oceánu.“

Ať už Charity očekávala cokoliv, rozhodně ne případ vraždy. Byla ohromená. „Jestli je to pravda, pak je podle mě tvoje touha po pomstě zcela oprávněná.“

„Není to tak jednoduché, jak se zdá. Máloco je jednoduché. Otec věděl, že letadlo má poškozenou palivovou hadičku, ale rozhodl se riskovat, aby splnil zakázky, které měl. To je jedna z věcí, které jsem si nikdy nechtěl připustit. Že dal v sázku svůj život z vlastního, svobodného rozhodnutí.“

Charity osvítil záblesk intuice. „On neriskoval jenom svůj život, on riskoval, že ty zůstaneš na světě sám, viď?“

„Dá se to tak vyjádřit.“ V Eliasově úsměvu nebyla ani stopa po veselosti. „Hayden mi to nejednou opakoval.“

„Tvůj otec se dopustil chyby, když špatně odhadl situaci, ale jestli chceš znát můj názor, Keywortha to viny nezprošťuje. Ani trochu.“

„Rozhodně ne. Abych to zkrátil: Přiletěl jsem na Nihili pár dní po otcově smrti. Na přistávací ploše mě čekal Hayden. Z důvodů, které znal jen on a které jsem já nikdy zcela nepochopil, za mě převzal zodpovědnost. Postaral se, abych dokončil školu, dohlédl na mou výchovu. Pomohl mi rozjet firmu. Naučil mě, co to je být muž. Dlužím mu víc, než bych mohl kdy splatit.“

Polkla, aby se nerozplakala. „Chápu. A co se stalo s Keyworthem?“

„Trvalo mi dlouho, než jsem vypátral totožnost muže, který poškodil otcovo letadlo. Když už jsem věděl, kdo to je, zasvětil jsem řadu let plánu, jak zničit jeho impérium. A pak zemřel Hayden.“

„Co se jeho smrtí změnilo?“

„Všechno. Když jsem dal Haydenovi poslední sbohem, spatřil jsem Keyworthův obraz v jiném světle. Předtím mi mnoho věcí unikalo. Například cena, kterou za svůj čin zaplatil. Ví, že všechno, co dnes má, stojí na zákeřném, zkázonosném činu, kterého se tehdy dopustil. To vědomí mu stravuje duši, pronásleduje ho a jednou ho zničí. Stálo ho to víc, než si sám uvědomuje. Rozhodl jsem se, že ho nechám ve vězení, které si sám postavil.“

Zhluboka se nadechla. „To je velice filozofický pohled na celou věc. Přímo metafyzický. Neuraz se, ale pro mě je těžké uvěřit, žes všechno nechal být a přepustil Keywortha božím mlýnům.“

Vytáhl tmavé obočí. „Velice bystrý postřeh. Máš pravdu. Nepočínal jsem si jako světec. Než jsem se přestěhoval sem, šel jsem za ním. Ukázal jsem mu doklady prokazující, že mám jisté kontakty a dost dlouhé prsty, abych mohl ohrozit nebo zcela zničit jeho pacifické obchody. Teprve potom jsem ho nechal být.“

Chvíli uvažovala o jeho slovech. „Nechal jsi ho být, aby musel žít s vědomím, žes ho měl v hrsti a pustil ho?“

„Usoudil jsem, že alespoň na takovou pomstu mám právo.“

„Velice rafinované. Možná až příliš. Keyworth si může myslet, žes couvl, protože jsi neměl dost sil dotáhnout svůj plán do konce,“ upozornila ho. „Nebo protože jsi ztratil nervy.“

„Pochybuji,“ odporoval mírně. „Dlouho jsem ho studoval, než jsem zvolil toto řešení. Znám ho dobře.“

„Podle tebe vědomí, že ti je vydán na milost a nemilost, zvýší tlak, kterému je vystaven?“

„Možná ano, možná ne.“ Mávl rukou. „Na tom nezáleží. Keyworth už pro mě není důležitý.“

„Jenže plánům na pomstu jsi obětoval řadu let.“

„Pomsta, jakou jsem měl v úmyslu já, vyžaduje čas.“

Odhrnula si z očí vlasy rozcuchané brízou. „K rozmluvě s Keyworthem došlo krátce předtím, než ses přestěhoval sem?“

„Ano.“

„Jasně. V posledních několika měsících toho na tebe bylo dost, že? Smrt přítele, konfrontace s Keyworthem, zlom v kariéře, změna prostředí.“

Ve tváři se mu objevil zvědavý výraz. „Kam tím míříš?“

„Asi bys v testu stresové zátěže dosáhl slušný počet bodů.“

„Nehodlám se podrobovat žádným psychologickým testům,“ ujistil ji.

„Ne. Od tebe to ani neočekávám.“ Při představě Eliase prokousávajícího se kupou psychotestů se málem rozesmála. „Ty se pravděpodobně pouze zadíváš do průzračné vody.“

„Osvědčuje se mi to.“

Úkosem na něj pohlédla. „Smím ti položit jednu otázku?“ Zdálo se jí, že je rázem ve střehu. „Ptej se.“

„Proč jsi mi to všechno vyprávěl? Při našem prvním setkání jsem měla dojem, že jsi silný a mlčenlivý.“

Usmál se. „Pořád stejná podezíravost?“

„Raději bych hovořila o opatrnosti. Podezíravost má v sobě náznak stihomamu a já si nemyslím, že bych jím trpěla.“

„Dobře. Opatrnost. Odpověď na tvou otázku zní, že jsem ti daroval kousek svého soukromí, protože výměnou očekávám něco od tebe.“

„Sakra, já to tušila.“ A on věděl, jak narušit mou obranu, zuřila v duchu.

Nemám proč být uražená ani zklamaná, přesvědčovala se. Věděla, že večerní procházka musí mít nějaký háček. Elias nepatřil k lidem, kteří se jiným svěřují bez postranních úmyslů.

„Poslouchám,“ vyštěkla. „Co ode mě chceš? Jestli to má něco společného s nájemními smlouvami, tak marníš čas.“

„O smlouvy mi vůbec nejde. Chci jenom, abys mi poskytla šanci trochu líp tě poznat.“

Zastavila se a prudce se otočila, aby mu viděla do tváře. „Prosím?“

„Slyšelas dobře.“ Vzal ji za ruku, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě a jako by večerní procházka nad mořem byla už dlouho jejich společným zvykem. „Teď je řada na mně, abych ti položil otázku.“

4

Blížící se bouře mění mořskou hladinu v ocel a stříbro. Pouze nebezpečí se zřetelně odráží v takovém zrcadle. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Charity instinktivně ztuhla, když jí Elias sevřel prsty ve své dlani. Byl silný Silnější, než předpokládala, ale pocítila jen lehkou ozvěnu klaustrofobní hrůzy, jaká se jí zmocňovala, když chodila s Brettem Loftusem. Stisk v ní nevyvolal ani reflex utéct nebo bojovat, jako když se ji minulý měsíc pokoušel svým úlisným šarmem okouzlit Rick Swinton, pravá ruka vůdkyně voyagerů Gwendolyn Pittové.

Nyní mohla s naprostou jistotou vyloučit, že až do konce života bude propadat panice, kdykoliv se jí dotkne muž. Jaká úleva. Byla v sedmém nebi. Konečně vyléčená! Uvědomila si, že se jí koutky úst zvedají v úsměvu.

Vzápětí se jí podivně stáhly útroby. I když příčinou nebyla ochromující úzkost, na klidu jí to rozhodně nepřidalo.

Chvíli trvalo, než si uvědomila, že ji rozpaluje prudká touha. Přestala se usmívat, zalapala po dechu a klopýtla, když pochopila, co jí málem zatemnilo smysly. Takhle se tedy projevuje silná sexuální přitažlivost. Elias ji podepřel. „JJsi v pořádku?“

„Jistě.“ Kruci. Opravdu nemohla popadnout dech. „Nic mi není. Zakopla jsem o kámen. Teď večer skoro není vidět na cestu. Za chvíli bude úplná tma.“

Střelil po ní zvláštním pohledem, ale neřekl nic.

Měla za sebou jeden nebo dva ryzí, příjemné vztahy, víc ne, protože na ně nikdy nebyl čas. Ode dne, kdy matku a nevlastního otce smetla lavina, jí vlastní život nepatřil. Zaměřila se výhradně na záchranu obchodních domů Truitt pro další generace. A pak se u ní vyvinula ta hloupá fobie z Bretta.

Tak či tak, nikdy nezažila nic, co by se alespoň vzdáleně podobalo prudkému vzrušení, které ji nyní celou rozechvělo.

Prosím, ať to není předzvěst dalšího záchvatu úzkosti, modlila se v duchu. Prosím. Ne s tímto mužem. Už žádné další ochromující fobie. Tenhle pocit je tak příjemný.

Zaskočila ji míra sdílené intimity. Jako by jí Elias dovolil načerpat si trochu z jeho energie. Lámala si hlavu, jestli postřehl její rozechvění. A pak ji napadlo, jaké by asi bylo líbat se s ním.

Neobvyklé, usoudila. Velice neobvyklé. Řekněme, že by se to vymykalo normálu asi tak jako přílet celé flotily kosmických lodí s mimozemšťany.

„Dobře, jsi na řadě. Jak zní otázka?“ zeptala se rázně.

„Hayden se kdysi zmínil o tom, že jakmile jsi před rokem otevřela knihkupectví, podařilo se ti rozhýbat obchody na celém molu.“

Našpulila rty. „To je značně přehnané. Za poslední roky došlo v zátoce k postupnému nárůstu turistického ruchu. Bez vlastní zásluhy jsme byli tak trochu objeveni. Molo je přirozeným centrem. Stačilo poskytnout turistům i místním důvod se zastavit. Knihkupectví se pro to dobře hodí.“

„Říkal mi také, že pod tvým vlivem se za poslední rok stali ostatní nájemci krámků skutečnými obchodníky. Prý si k tobě chodí pro radu. Například bylo záslužné, žes přesvědčila Beu, aby začala v kavárně vařit espreso.“

„Mojí výhodou je, že jsem se několik let pohybovala ve světě velkého obchodu,“ připomněla mu. „Nejsem pro něj stavěná, ale rozhodně jsem se pár věcem přiučila. Když si ke mně ostatní přijdou pro radu, snažím se jim pomoct. Ale popravdě řečeno, já jim dlužím víc než oni mně.“

„Jak to myslíš?“

Váhala stejně jako před chvílí on, než našla vhodná slova. „Když jsem do zátoky přišla, byla jsem naprosto vyhořelá.“ Úkosem pohlédla na jeho profil. „Pravděpodobně se ti něco doneslo.“

„Nějaké řeči jsem slyšel.“

Odhodlaně se nadechla. „Většina z nich byla pravdivá. Večer, kdy jsem se měla zasnoubit s Brettem Loftusem, mimochodem velice milým mužem, jsem ztropila příšernou scénu. Podlehla jsem panice. Přímo před očima poloviny nejmocnějších mužů a žen Seattlu. Bylo mi hrozně. Rozuměj, nebyla to Brettova vina, nemůže za to, že je příliš velký a že já… no, na tom už nezáleží.“

„Příliš velký?“ opakoval Elias podivně neutrálním hlasem.

„Ano. Však to znáš.“ Rozhodila paže. „Příliš vysoký. Příliš mohutný. Všude po těle. Alespoň pro mě.“ V tom to nebylo, napomínala se v duchu. Terapeutka jí vysvětlila, že problém nebyl v Brettově mohutnosti. Její mozek si pouze naneštěstí spojil strach před pevným vztahem s Brettovým vzrůstem. Výsledkem byla rozvinutá fobie.

„Chápu,“ přisvědčil Elias ještě podivnějším tónem. „Setkal ses s ním někdy?“

„Nebyli jsme si představeni, ale párkrát jsem ho viděl a jednou slyšel hovořit na obědě v klubu.“

„Vím jistě, že by se k jiné ženě dokonale hodil,“ dodala spěšně. „Například k mé nevlastní sestře. Mnoho žen má rádo… no, pořádné chlapy.“

„Také jsem to slyšel.“

„Jenže kdykoliv Brett… však víš. Já to prostě nemohla vydržet. Přitom se choval tak ohleduplně. Přičítal mé problémy stresu. Bylo to velice nepříjemné.“

„Jistě. Nepříjemné.“

„A výsledkem bylo, že v rozhodující chvíli… představa, co by mě čekalo v manželství…“ Cítila, jak rudne, a byla z hloubi duše vděčná za pokročilý soumrak. „Pravidelně… Chci říct, tak velký muž… prostě to bylo příliš.“

„Myslím, že už chápu.“

Odkašlala si. „V každém případě z fúze, kterou jsem několik měsíců připravovala, definitivně sešlo.“

„A tys opustila kapitánský můstek lodi Truitt.“

„Ano. Aniž bych sestru a bratra předem varovala. Prostě jsem je v tom nechala. Po několika měsících psychoterapie jsem pochopila, že se do světa velkých korporací nikdy vrátit nemůžu, a rozhodla jsem se odjet. V podstatě naslepo jsem zabodla prst do mapy státu Washington. A teď jsem tady.“

„Co bylo dál?“

„Odpočívala jsem. Hodně se procházela po útesu. Vrátila se k vaření. A pak rozhodla v podstatě směšná příhoda.“ Usmála se. „Jednoho dne jsem sháněla něco ke čtení a zjistila jsem, že ve Whispering Waters Cove není jediné knihkupectví. Šla jsem na molo a popovídala si o tom s Haydenem. Pronajal mi krámek. Po několika měsících jsem si začala zase připadat skoro normální.“

„Víš,“ poznamenal zamyšleně, „tvoje knihkupectví může vzkvétat souběžně s Whispering Waters Cove. Jestli plány radnice vyjdou, nemáš se čeho bát. Ty můžeš naopak jenom získat.“

„Já jsem se současnými poměry navýsost spokojená. Dávám přednost pomalému, ale trvalému růstu. Velké skoky jsou v obchodě nebezpečné. Když zkrachuješ, zřítíš se na zem v plamenech. Kromě toho už nemám tak velké ambice, jaké jsem mívala. Líbí se mi drobné podnikání. Myslím, že je to poslání. Znáš své zákazníky osobně a to tě naplňuje jistým uspokojením.“

„Ale není důvod, abys budoucnost svého knihkupectví svazovala s budoucností ostatních obchodníčků na molu,“ trval na svém Elias. „Proč to děláš? Proč jsi založila asociaci? Proč bojuješ se starostkou a radními?“

Svraštila čelo, zaskočená takovou palbou otázek. „Ostatní obchodníci jsou mí přátelé. Když jsem přišla do Whispering Waters Cove, přijali mě s otevřenou náručí. Byli velkorysí, vstřícní a jsou dobrými sousedy.“

„Takže aby ses jim odvděčila, snažíš se je udržet na Crazy Otis Landingu?“

„To je to nejmenší, co pro ně můžu udělat. Viděl jsi je. Nikdo z nich nepatří k dravým a obratným podnikatelům. Velká společnost by je převálcovala.“

„To je pravda,“ připustil.

„Všichni skončili tady na molu, protože neměli, kam jinam by šli. Utvořili komunitu. Vzájemně se potřebují. Myslím si, že to Hayden chápal.“

Elias se pousmál. „Haydena obchod nezajímal.“

„Já jim jenom chci poskytnout šanci zůstat, kde jsou, až město začne přitahovat víc turistů. Nic víc.“

„Ty věříš, že se Yappy, Ted a všichni ostatní naučí konkurovat třeba galeriím s uměleckými předměty?“

„Když to bude nutné.“ Charity pokrčila rameny. „Kdo ví? Možná z luxusních obchodů nebude nic.“

„A ty to dál potáhneš s osazenstvem mola.“

Věnovala mu dlouhý, zkoumavý pohled. „Ty taky. Samozřejmě, pokud jsi mi o úmyslech Far Seas řekl pravdu.“

Vyšli z lesíku. Od moře k nim dolehl falešný zvuk flétny a hlasy, které se spojily k zanícenému zpěvu.

„Zdá se, že představení právě začalo,“ poznamenal Elias, aniž by reagoval na Charitinu promyšlenou výzvu.

Rozhlédla se. Byli u starého kempu. Ostroh nad zátokou zaplnila široká škála karavanů a přívěsů. Některé byly zkrášlené malůvkami, které vzdáleně připomínaly staroegyptské motivy, na jiných byly surrealistické krajiny a bizarní zobrazení vesmíru.

Nikde nebylo vidět živáčka. Všichni členové sekty byli dole na pláži.

Kdysi dávno nechal kdosi obehnat útes zábradlím. Táhlo se kolem celého kempu. Uprostřed a na konci byly dvě branky. Oběma se dalo vyjít na úzkou pěšinku vedoucí ke skalnaté pláži.

Vzduchem se nesl monotónní zpěv. Charity se naklonila přes zábradlí a uviděla voyagery shromážděné u vody. Může jich být asi dvacet, odhadovala. Za poslední týden se jejich řady rozrostly. Stále ještě nebyla úplná tma, takže bylo možné rozeznat rozevláté modrobílé hábity a čelenky vyšívané pestrými korálky, které tvořily uniformu sekty.

Stáli v kruhu, drželi se za ruce a pohupovali v rytmu bubínku a flétny. Poslední měděné záblesky soumraku pohasly a slunce zapadlo za horami. Vyšla první hvězda. Zpěv zesílil. Bubnování se zrychlovalo.

Od kruhu se oddělila velitelská postava a pozvedla ruce v autoritativním gestu. Voyageři k ní s nedočkavým šepotem otočili tváře.

„To je Gwendolyn Pittová,“ upozornila Charity Eliase.

„Já vím. Onehdy se mi představila v samoobsluze.“

„Vážně? Minulý měsíc jsem s ní párkrát mluvila. Tváří se, jako by byla zcela oddána sektě, mně se to ale pořád nezdá. Proměna úspěšné, bezohledné makléřky v guru očekávající mimozemšťany je sousto, které se mi vzpříčilo v krku.“

„Nejsi sama.“ Elias zamyšleně pozoroval ženu na pláži. „Vypadá to, že nakupuje ve stejných obchodech jako Radiance.“

Dobrý postřeh, pomyslela si Charity. Gwendolyn jako by vystoupila z jednoho z plakátů ze šedesátých let, kterými si Radiance vyzdobila nehtové studio.

Když Gwendolyn pozvedla paže, rukávy se jí shrnuly a odhalily řadu širokých kovových náramků. Krátké odbarvené, pečlivě učesané vlasy a drahé boty však nadále prozrazovaly někdejší úspěšnou obchodnici. Nebylo zapotřebí příliš bujné fantazie, aby si člověk Gwendolyn Pittovou představil v nažehleném kostýmku s manažerským kufříkem v ruce.

Táhlo jí na padesát, nebyla nijak zvlášť pohledná, ale výrazné rysy prozrazovaly sebevědomí. Ať šla za čímkoliv, dělala to cílevědomě. Jako by byla odlitá z ocele. Charity málem viděla, jak z ní srší jiskry.

„Už jen pět nocí, drazí přátelé,“ oslovila Gwendolyn hlouček zvučným hlasem, který se nesl přes pláž až nahoru na útes. „Pouhých pět nocí, než přistane kosmická loď. Ohlášená půlnoc brzy nastane a oni přiletí ve vší své oslňující nádheře.“

„Něco mi říká, že ta žena ví, jak se dělají velké obchody,“ poznamenal Elias.

„Osvícení je nablízku, přátelé,“ hlásala se stále větším patosem. „Dostane se nám nedostižné znalosti vlastní, pravé sexuality a pochopení filozofických zákonů vesmíru. Vyspělá věda mimozemské civilizace učiní naše těla dokonalými. Bude nám dopřáno žít tak dlouho, abychom měli dostatek času naučit se všemu, co nám bylo souzeno poznat.“

Hlouček jí odpovídal souhlasnými výkřiky.

„To je velice rozzlobená dáma.“

Charity se k Eliasovi zvědavě otočila. „Jak to víš?“

„K zosnování podvodu takových rozměrů je zapotřebí hodně vzteku.“

Vzpomněla si, co jí právě prozradil o vlastních plánech na zničení dávného nepřítele. Ví, o čem mluví, usoudila. Budu to muset mít neustále na paměti. Palčivá sexuální přitažlivost, kterou v ní probouzel, nemohla být omluvou, aby při jednání s ním zhloupla.

„Třeba je opravdu poblouzněná,“ nadhodila. „Co když skutečně věří, že kosmická loď přiletí?“

Nespustil oči z výjevu na pláži. „Jestli jsi schopná jí naletět, pak bych pro tebe měl na prodej jedno hezké molo. Ne, ona není blázen. Jde promyšleně za svým cílem. Bylo by zajímavé dozvědět se za jakým.“

„Za mocí?“

„Pravděpodobně také, ale to není všechno. Kdyby chtěla vést nějakou sektu, jen aby se mohla opájet vlastní mocí, neohlásila by přílet mimozemšťanů tak brzy.“

„Taky mně to vrtá hlavou,“ přiznala Charity. „Voyageři sem přitáhli minulý měsíc a do patnáctého srpna zbývá jenom pět dní. Jestli mimozemšťané nedorazí, její autorita hodně utrpí.“

Opřel se nohou o zábradlí. Pořád držel Charity za ruku. „Tak krátký termín musí mít nějaký důvod.“

„Většina lidí je přesvědčená, že jí jde o peníze. Newlin tvrdí, že jeho přítelkyně Arlene i všichni ostatní voyageři museli Gwen odevzdat celoživotní úspory.“

„To je u sekt zcela běžný postup. Ale proč je přivedla právě do městečka, které je pro ni spojeno se špatnými vzpomínkami?“

„A ponížením,“ doplnila Charity. „Je tady přece nová paní Pittová. Gwen na Jennifer co chvíli narazí v obchodě nebo na poště. Musí to pro ni být přinejmenším trapné.“

„Nejede s ní v tom i její bývalý manžel, místní realitní makléř?“

„Děláš si legraci? Jsem si jistá, že Leightonovi je to dvojnásob trapné, ale nemůže ji přinutit odjet. Koneckonců vlastní poloviční podíl kempu. Pokouší se ji aspoň ignorovat.“

„A co druhá paní Pittová? Jak to bere ona?“

„Jennifer moc dobře neznám. Nikdo ji tady nezná. Je z Kalifornie.“

Elias se ušklíbl. „To leccos vysvětluje.“

„Podle toho, co jsem vypozorovala, se snaží zůstat nad věcí,“ pokračovala Charity. „Zřejmě dospěla k názoru, že jí nezbývá nic jiného než počkat do patnáctého. Ale taky to pro ni nemůže být nic příjemného.“

„Snaží se pevně usadit v pozici manželky nejvlivnějšího muže široko daleko a první paní Pittová se utáboří na kraji města se svou sektou. Není jí co závidět.“

„Rozhodně ne.“

„Bylas tady v době rozvodu?“

Zavrtěla hlavou. „Skandál propukl krátce předtím, než jsem přijela, ale zásluhou Radiance nejpikantnější detaily znám.“

„Jak se k nim dostala Radiance?“

„Druhá paní Pittová k ní chodí na manikúru. Radiance je jí vlastně zavázána, protože zavedla ve městě módu umělých nehtů. Než se tady ukázala Jennifer se svými kalifornsky perfektními, dlouhými rudými nehty, žádná žena si je nenechávala dělat.“

„Byl rozvod hodně nechutný?“

Trochu se zarazila. „Ty nevypadáš na někoho, kdo by si liboval v drbech.“

„Sbírám informace,“ vysvětloval. „Je to tak trochu můj koníček.“

„Aha. Podle Radiance všechno propuklo začátkem loňského léta. Gwendolyn ukazovala zájemcům odlehlou nemovitost, známou jako Rossiterův srub. Vešli dovnitř a našli Jennifer s Leightonem v posteli.“

„To nebyl právě hezký pohled.“

„Ne. Radiance mi prozradila, že Leighton s Jennifer používali neobydlený srub jako místo schůzek několik týdnů, než je Gwen nachytala.“

„Trochu drsný způsob, jak se dozvědět, že ji manžel podvádí.“

„Určitě si umíš domyslet, že drby začaly znovu kolovat, jakmile se tady minulý měsíc objevila Gwen s voyagery.“

Elias sledoval, jak Gwendolyn dole na pláži barvitě líčí úžasné události, k nimž dojde patnáctého. „Něco mi říká, že ji nepohání jen stará známá touha po moci a penězích.“

Charity si uvědomila, jak rychle padla noc. Ve tmě se nejasně rýsovaly příbytky na kolech. „Jaká jiná motivace kromě peněz a moci by ji sem mohla dohnat?“

Sklouzl pohledem od výjevu na pláži k její tváři. „Opravdu to nevíš? Po tom, co jsi právě slyšela o mých plánech týkajících se Garricka Keywortha?“

„Pomsta? Ale to nedává smysl. Copak by tohle všechno…“ opsala volnou paží oblouk od voyagerů na pláži po jejich tábor, „…mohlo být jen kvůli pomstě?“

„Nevím. Řekl jsem jenom, že na světě jsou i jiné motivy než moc a peníze.“

Rukávy její halenky se zatřepotaly v bríze, zvedající se od zátoky. Odhrnula si z očí pramínek vlasů. „Možná se odpověď dozvíme šestnáctého ráno, až mimozemšťané nepřiletí.“

„Možná.“ Neodtrhl neproniknutelný pohled od její tváře.

„Jednou věcí jsem si jista,“ pokračovala.

„Jakou?“

Znechuceně nakrčila nos. „Motivy Gwen Pittové pro nás můžou být záhadou, ale u Ricka Swintona, její pravé ruky, jsou naprosto zřejmé. Jde mu o peníze. Vsadím na to své knihkupectví.“

„S ním jsem se zatím nesetkal.“

„O nic jsi nepřišel.“ Otřásla se. „Odporný, slizký chlap.“

„To znělo, jako bys proti němu byla zaujatá.“

„Taky že jsem. Vyjel po mně, sotva se tady voyageři objevili. Zátoka není právě ideálním místem pro svobodné a nezadané, ale tak zoufale, abych šla na rande se Swintonem, jsem na tom nebyla. Když jsem odmítla, varoval mě, že budu litovat.“

Elias zpozorněl. „Vyhrožoval ti?“

„Nebyla to vysloveně výhružka. Jenom prohlásil, že budu litovat.“ Usmála se. „Věř mi, že nelituji.“

„Budu na něj dávat pozor.“ Sevřel jí ruku pevněji. „Teď přejděme k další důležité otázce.“

Z temného sametového hlasu jí opět přeběhl mráz po zádech. „Jaké?“

„Moc rád bych věděl, jakou chuť mají tvoje ústa,“ odpověděl tiše.

Vytřeštila na něj oči. „Cože?“

„Posledních deset dní mi to nejde z hlavy.“ Jemně, ale neúprosně ji přitáhl k sobě.

Postřehla v jeho očích potlačovanou touhu a dolehlo na ni vědomí nevyhnutelnosti. Pochopila, že přesně na to čekala od okamžiku, kdy u ní zaklepal na dveře.

Ztuhla a podvědomě v sobě pátrala po prvních slabých příznacích narůstající úzkosti, která by ohlašovala záchvat paniky, ale zachytila jenom příval smyslného očekávání.

Elias měl rozhodně tu správnou velikost.

Jednou nohou se nadále opíral o spodní příčku zábradlí. Charity se zachvěla slastí, když se ocitla v intimním zákoutí mezi jeho stehny.

Hukot příboje a kázání Gwendolyn Pittové dole v zátoce odpluly kamsi do dálky. Charity si jen mlhavě uvědomovala, že se nemůže soustředit na dění kolem. Všemi smysly vnímala dotek Eliasova silného pružného těla, teplo, které z něho vycházelo. Jako by k němu byla přitahována mocným kouzlem.

Napomínala se, že mu nesmí důvěřovat. Vyprávěl jí sice o sobě, ale nemá jistotu, že mluvil pravdu. Je bystrý a inteligentní. A navíc nemůže být pochyb o tom, že je trochu podivín.

V hlavě se jí rozezvučelo Davisovo varování. Pozor na Winterse. Prý nejenže hraje vysoko, ale i vyhrává. Vždycky.

Její nervový systém však na Eliasovy doteky neodpovídal varovnými signály. Naopak, toužila mu být stále blíž.

Když se sklonil k jejím ústům, přesvědčila se v jediné závratné vteřině, že ji tušení rozhodně neklamalo. Líbat se s Eliasem byl mimořádný zážitek. Eroticky žhavý a přinášející neuvěřitelné uspokojení.

Květina, která v ní celý život jen dřímala, náhle rozkvetla. Když Elias sevřel její boky mezi svými svalnatými stehny, ovinula mu paže kolem šíje a rozevřela rty.

Zasténal. Tělem mu proběhl prudký záchvěv.

Charity se nechala unášet pocity, které v ní probudil. Eliasův polibek byl temnější a záhadnější než soumrak. Prozkoumat všechny jeho vrstvy naplněné tajemstvím a skrytými významy by zabralo celý život. Jak klesala do jeho nekonečných hlubin, vytryskl v ní mohutný pramen radosti a vzrušení.

„Kristepane.“ Elias prudce vztyčil hlavu a odtrhl rty od jejích. Zhluboka do sebe nasál vzduch.

Udiveně k němu vzhlédla. Oči mu svítily do tmy, mračil se a dýchal prudce a přerývaně, jako by právě doběhl maraton.

„Omlouvám se,“ vypravil ze sebe. „Přišlo to příliš rychle. Neměl jsem to v plánu. Ne tak brzy. Nechtěl jsem se na tebe vrhnout.“

„Nic se nestalo, vážně.“ Položila mu dlaň na tvář a cítila, jak zaťal zuby. Vědomí ženské moci, kterou nad ním má, na ni zapůsobilo jako živá voda. „Mně to alespoň nevadí.“

Elias vypadal ohromeně, téměř zmateně. Dlouho na ni hleděl, než s dalším přidušeným zasténáním znovu přitiskl rty na její.

Charity by přísahala, že je to nemožné, ale Elias to dokázal: druhý polibek byl ještě intenzivnější. Prudce ji sevřel silnými pažemi a ukryl svou erekci v útočišti jejího klína. Jednou rukou jí klouzal po žebrech vzhůru, dokud palcem nepodepřel měkkou tíhu jejího ňadra.

Tentokrát byla řada na ní, aby se zachvěla.

Na pláži se znovu ozval zpěv. Slyšela sbor hlasů jako z velké dálky a nevěnovala mu pozornost. V tu chvíli pro ni byl důležitý jenom Elias. Postupoval rukou stále výš, až spočinula na hrotu jejího prsu. Přes halenku cítila teplo jeho dlaně.

První přidušené výkřiky jí téměř nepronikly do vědomí, jako kdyby vypnula všechny okolní zvuky. Zaregistrovala je, teprve když Elias náhle přerušil omamný polibek.

„Co to je?“ Zvedl hlavu a poslouchal.

Charity zamrkala a snažila se zklidnit mysl. Eliasovo vzrušení nezesláblo, pouze se proměnilo. Byl stále připravený k akci, ale nyní ho místo sexuality poháněl jiný, stejně silný a primitivní pud.

Zmateně o krok ucouvla.

Dolehl k nim další výkřik.

Tentokrát zřetelně rozeznala ženský hlas, zpola rozzlobený, zpola vylekaný. „Nesahej na mě! Řeknu jí to. Přísahám, že za ní půjdu.“

„Vychází to z druhého konce,“ hádal Elias. „Od umýváren.“

Pustil Charity, plavně se obrátil a několika dlouhými pružnými kroky se přenesl do uličky mezi starými auty.

Charity viděla, že míří k hnědobílému karavanu zaparkovanému na druhé straně kempu.

„Tak sakra, pusť mě! Řeknu to Gwendolyn.“

Charity sebou trhla a rozběhla se za Eliasem.

Než ho dostihla, vyskočil již na schůdky karavanu, rozrazil plechové dveře a vpadl dovnitř.

Zaslechla vyděšené zaječení a vzápětí vzteklý řev.

„Co to děláš?“ rozčiloval se mužský hlas. „Dej ty pracky pryč, nebo tě nechám zavřít.“

V otevřených dveřích se divoce zazmítala postava. Charity se zastavila uprostřed kroku. Okamžitě poznala Ricka Swintona.

Nevypadá ani zdaleka tak elegantně jako obvykle, konstatovala se škodolibým uspokojením. Jak se kymácel na schůdcích, byl spíš k smíchu.

Šlápl vedle, skutálel se dolů a se slyšitelným žuchnutím přistál na zemi.

Ve vchodu karavanu se objevil Elias, hrozivě klidný jako oko hurikánu.

„Jsi v pořádku?“ zavolala na něj.

Zdálo se, že ho její otázka překvapila. „Jistě. Ten zmetek se uvnitř pokusil znásilnit nějakou ženu.“

„Do prdele.“ Rick vyplivl kus hlíny a s hekáním se posadil. Odhrnul si z očí vlnité hnědé vlasy a střelil po Eliasovi zuřivým pohledem. „Nechám tě zavřít, hajzle. Slyšíš? To si odsereš.“

„Stihnout podat do pondělí, kdy mají přiletět mimozemšťané, trestní oznámení a dosáhnout rozsudku bude poněkud obtížné, ale poslužte si.“ Elias pomalu sestupoval dolů.

Za ním vyšla na horní schůdek žena a urovnala si kapuci dlouhé řízy.

„Arlene,“ vyhrkla ohromeně Charity. „Proboha, jste v pořádku?“

„Jo, nic se mi nestalo.“ Dopadalo na ni mdlé světlo nedaleké svítilny. Čelenka se jí svezla a rozcuchané pískově hnědé vlasy jí spadaly k ramenům. Tváře měla rudé zlostí. Uhladila si záhyby šatů a probodla Ricka výhružným pohledem. „Opovaž se na mě ještě někdy sáhnout, Swintone. Slyšíš? Už se mě nikdy ani nedotkneš.“

„Ublížil vám?“ Charity se rozběhla ke schůdkům.

„Je to prolhaný prasák, ale nic mi neudělal.“ Zamrkala. „Co tady děláte, Charity?“

„Byli jsme se s Eliasem trochu projít a uslyšeli vás křičet.“

Rick se postavil a oprašoval si černé značkové kalhoty. Modrá hedvábná košile voyagerů, rozepnutá až po pupek, byla také ušpiněná. Na krku se mu zaleskla kolekce zlatých řetízků. Nevrle si Charity změřil. „Vy si radši hleďte svého. Každý nemá problémy se sexuálním životem. Někteří z nás jsou normální.“

Elias sešel z posledního schůdku a obrátil se k Charity. „Vy se znáte?“

„Dovol, abych ti představila asistenta Gwen Pittové Ricka Swintona,“ pronesla s posměšnou obřadností.

„Ruku mi raději nepodávejte, Swintone,“ poradil mu Elias, když si ho s chladným pohrdáním změřil. „Mohl bych být v pokušení vám ji zlomit.“

Rick přimhouřil oči. „Toho budeš trpce litovat, ať už jsi kdokoliv.“

„Jmenuji se Winters. Elias Winters. Nezapomeňte správně vyplnit mé jméno na trestním oznámení.“

„Jdi do prdele.“

„To je Arlene Fentonová.“ Charity vzala dívku konejšivě kolem ramen. „Newlinova přítelkyně.“ Elias mlčky přikývl.

„Kristepane, Newlin.“ Arlene vytřeštila oči. Brada se jí zatřásla. „Charity, slibte mi, že mu nic neřeknete. Strašně by zuřil. Znáte ho. Už teď je zničený z představy, že odletím do vesmíru.“

„Co se tady přesně stalo?“ vyptávala se Charity.

„Rick tvrdil, že pro mě má zvláštní informace o tom, co se bude dít, až loď přistane,“ vysvětlovala šeptem Arlene. „Namluvil mi, že jsem byla vybrána do uvítacího výboru, a sliboval, že mě naučí tajné kódy, které budeme při komunikaci s mimozemšťany používat.“

„Kecy,“ zavrčel Rick. „Lezla za mnou stejně jako všechny ostatní nadržené ženské pod šedesát v téhle díře. Když jsem jí chtěl posloužit, začala vyvádět jak pominutá. Frigidní hysterka je to. Stejně jako vy, ctnostná madam Truittová. Obě jste děvky, které chlapa napřed vydráždí a pak ječí, když nechce odmítnout, co jste mu vnucovaly.“

„Ještě slovo, a už navždy budete nucen odmítat každou ženu,“ upozornil ho mírně Elias.

Arlene vztyčila hlavu. „Lžeš, Swintone. Připravovala jsem se na Cestu přesně podle pokynů, které nám dala Gwendolyn, abych se dokázala povznést na vyšší úroveň, kde sex bude čistým, netělesným prožitkem.“

„Přestaň žvanit,“ zahučel Swinton.

„A vůbec,“ vyjela na něho. „Kdybych za někým dolézala, tak zaručeně ne za tebou. Mám tady přítele. Je to hrozně milý kluk a já se postarám, aby šel se mnou, až loď přiletí. Ještě něco ti řeknu. Kdyby Gwendolyn věděla, co vyvádíš za jejími zády, pěkně rychle by sis balil svých pět švestek.“

„Ty děvko!“ Rick spěšně ucouvl, když postřehl, že se Elias pohnul. „Nesahejte na mě, Wintersi!“

„Nechte ho,“ ucedila Arlene znechuceně. „Nic se mi nestalo a můžete si být jistí, že dám pozor, abych s ním víckrát nebyla sama. Je to úchylák, jestli chcete něco vědět. Měli byste vidět, co má v karavanu. A myslí si, že je bůhvíjak sexy. Ale co, tohle všechno bude po pondělní půlnoci naprosto vedlejší.“

„To si piš.“ Rick se otočil a toporně odkráčel temnou uličkou mezi karavany a přívěsy.

Charity Arlene zlehka pohladila. „Opravdu jste v pořádku?“

„Opravdu.“ Arlene si zhluboka povzdechla. „Rick je frajer, který zneužívá postavení Gwendolynina asistenta k tomu, aby dostal do postele každou členku sekty, na kterou dostane zálusk. Ke mně si ale něco dovolil poprvé.“

Elias zpozorněl. „Řekla jste, že kdyby Gwendolyn věděla, co dělá za jejími zády, vyhodila by ho. Jestliže je tomu tak, proč si na něho nestěžujete?“

„Už teď je toho na ni moc,“ vysvětlovala Arlene rozpačitě. „Většinou ji vidíme jenom při večerních zpěvech. Celé dny je zavřená v karavanu, medituje, studuje a připravuje všechno na pondělní půlnoc. Rick je jediný, kdo ji smí vyrušit.“

„Mohl bych ji upozornit místo vás,“ nabídl se. „Nebyl by to žádný problém.“

„Nechci jí přidělávat starosti,“ vyhrkla Arlene. „Na Rickovi nezáleží. Je v podstatě zbabělec, která má jenom velkou hubu. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tady zůstal, až pro nás mimozemšťané přiletí.“

„Nerozčilujte se,“ uklidňoval ji Elias. „Něco mi říká, že o půlnoci patnáctého nenastoupí na palubu kosmické lodi ani Swinton, ani nikdo jiný.“

Arlene se důstojně napřímila v ramenou. „Vidím, že jste pochybovač. Ale vy i vám podobní brzy poznáte pravdu. Jenom bych si přála, abych přesvědčila Newlina. Neumím si vůbec představit, že bych měla odletět bez něj.“

Charity jí chlácholivě poklepala na rameno. „Newlin vás má moc rád, Arlene. Jestli to nedopadne tak, jak si přejete, bude na vás čekat.“

Arlene se v očích zatřpytily slzy. Vzdorně si je otřela hřbetem ruky. „Ale já chci, aby se mnou odletěl na návštěvu jiných galaxií. Jestli tady zůstane, bude z něj dávno prach, než se vrátím.“

„Hladina vody je někdy tak zčeřená bouří, že z ní nevyčtete pravdu,“ upozornil Elias.

Zamrkala, aby zahnala posledních pár slziček. „Cože?“

Charity ji znovu objala. „Toho si nevšímejte, Arlene. Elias někdy mluví v hádankách. Nemůže za to. Byl tak vychován. Pojďte, doprovodíme vás k vašemu přívěsu.“

„Nemusíte se obtěžovat. Jsem vážně v pořádku.“ Arlene na ni upřela vylekaný pohled. „Neřeknete Newlinovi, co se stalo, že ne?“ ujišťovala se znovu.

Charity zaváhala. „Jestli si to přejete.“

„Já si hlavně přeju, aby se mnou Newlin nastoupil do kosmické lodi.“ Arlene se otočila a zmizela ve tmě.

„Doufám, že neupadne do příliš hluboké deprese, až se v pondělí o půlnoci nebude nic dít,“ poznamenala Charity, když s Eliasem zamířili domů.

„Bude mít vedle sebe Newlina. Ten už ji utěší.“

Pátravě na něho pohlédla, zaražená jeho strohým tónem, ale ve tmě nerozeznala, jak se tváří.

„Eliasi?“

„Ano?“

„Nestalo se ti nic? Neuhodil tě Rick?“

„Nic mi není.“

Trochu se jí ulevilo. „Bylo od tebe moc hezké, že jsi Arlene bránil.“

Neodpověděl. Byl viditelně zcela pohroužený do vlastních pochmurných myšlenek.

Charity respektovala cedulku Nerušit, když ji někdo vyvěsil. Zmlkla a přenechala zvukům noci, aby naplnily napjaté ticho.

Když došli k jejímu domku, vytáhla z kapsy klíč a vyšla na přední terasu. Elias se ani nepokusil jít za ní. Stál dole, zatímco zasunovala klíč do zámku.

Otevřela dveře a ohlédla se. Přemítala, jak by se zachoval, kdyby ho pozvala dál. Lampa na verandě mu vyleptala ve tváři ostře ohraničené plochy světla a stínu. Vypadal velice nepřístupně. Opět se dokonale ovládal. Usoudila, že by v takové náladě pozvání na šálek čaje nebo skleničku na dobrou noc jistě odmítl.

„Díky, žes mě vytáhl na procházku.“ Úmyslně nasadila co nejveselejší tón. „Bylo to přinejmenším zajímavé.“

„Charity?“

Ztuhla na prahu. Rázem byla ve střehu. „Ano?“

„Vyděsil jsem tě?“

Kdyby v duchu předem probírala, co by jí mohl říct, na tuto otázku by nepřišla. „Vyděsil? Myslíš tím, jak jsi zatočil se Swintonem? Nemluv hlouposti. Samozřejmě že jsi mě nevyděsil. Byla jsem ráda, žes ho vyhodil z karavanu. Zasloužil si vyválet se v prachu. Arlene má pravdu. Je to zbabělec.“

„Nemluvím o Swintonovi.“

„Prosím?“

„Mluvím o nás dvou,“ zašeptal.

Vyschlo jí v ústech. Věděla, že naráží na spalující účinek jejich polibku. Polibku, který jím otřásl stejně jako mnou, pomyslela si s rostoucím uspokojením. Ovšem nikdy by to nepřiznal.

Náhle se cítila neuvěřitelně šťastná. Sexy. Koketní. Založila paže pod ňadry a opřela se ramenem o zárubeň dveří ve snaze o rafinovaně nenucený postoj.

„Vypadám vyděšeně?“

„Ne.“

Usmála se. „Co máš za lubem, Eliasi Wintersi?“

„Ty to nevíš?“

„Pouč mě.“

Neuhnul před jejím pohledem. V jeho očích nebyla ani stopa veselosti. Bere to smrtelně vážně, uvědomila si a bylo jí ho trochu líto.

„Rád bych si s tebou něco začal.“

Musela vynaložit nezměrné úsilí, ale po několika vteřinách ohromení se jí podařilo zavřít ústa. „Považovala jsem tě za nesmírně rafinovaného muže.“

„To je kladná nebo záporná odpověď?“

Snažila se neztratit poslední zbytky rovnováhy. Za nic na světě před ním nechtěla koktat jako blbeček. Utekla se k osvědčenému obchodnímu jazyku.

„To je odpověď typu ‚vyjádříme se v přiměřené lhůtě‘.“

Přikývl, aniž by její slova jakkoliv komentoval. „Dobrou noc, Charity.“

„Dobrou noc.“ Zacouvala do bezpečí předsíňky. Velice pečlivě zavřela dveře a vyčerpaně se o ně opřela.

Než se vzpamatovala natolik, že mohla přejít k oknu a vyhlédnout ven mezerami v žaluziích, bylo již pozdě, aby uviděla Eliase odcházet. Noc ho mezitím pohltila.

5

Na dně nejhlubších oceánů vybuchují sopky. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Charity nevylekal, ale rozhodně nahnal pořádný strach sobě.

Ještě po dvou dnech rozebíral v duchu pořád dokola polibek na útesu.

Chtěl jenom zkusit vodu. Brouzdat se mělčinou. Ověřit si, jestli je přitažlivost obojstranná. Nečekal, že ho příboj smete do moře dřív, než si uvědomí, jaké nebezpečí se na něj řítí.

Snaha o dosažení maximální vnitřní rovnováhy a sebeovládání, léta každodenního tělesného i duševního cvičení přišly vniveč. Bylo po nadhledu.

Potřeboval hodinu meditace u jezírka v zahradě a sklenku whisky, než utišil žádost, jež v pátek večer ovládla jeho smysly. Pokušení vrátit se k Charity, zaklepat na dveře a požádat ji, aby s ním šla do postele, bylo málem silnější než on.

Znepokojivé. Děsivě znepokojivé.

Ale teď už mám zase vše pod kontrolou, přesvědčoval se. Dva dny intenzivního tréninku tal kek chary znovu nastolily rovnováhu jeho vnitřního toku.

Víceméně.

Stál za pultem a vedle něho na umělém stromu hřadoval Crazy Otis. Oba sledovali Charity, jak s psací podložkou v ruce kličkuje mezi přecpanými regály Charms & Virtues.

Když máš co do činění s takovou ženou, musíš si dávat pozor, o co ji požádáš, dumal Elias. Ráno se jí nepředloženě zeptal, jestli by mu neposkytla pár užitečných doporučení k vedení obchodu, a byl náramně spokojený se svým rafinovaným postupem. Žádost měla posloužit jako záminka, aby s ní mohl trávit více času.

Představoval si, že jí nabídne šálek čaje v soukromí malinké kanceláře za pultem s pokladnou, ale Charity ho vzala za slovo a plná elánu se ujala úkolu pozvednout jeho krámek.

Jestli v ní doznívají účinky polibku, který se přede dvěma dny zcela vymknul jeho kontrole, pak to na sobě rozhodně nedává znát, konstatoval rozmrzele. „Vyjádřím se v přiměřené lhůtě,“ odpověděla vyhýbavě, když jí prozradil, že by si s ní chtěl něco začít. Znělo to, jako by vycítila jeho slabost, a věděla, že kormidlo drží v rukou ona.

Nebezpečná výzva. Ale nedokázal jí odolat.

„Budeme muset najít seznam Haydenových dodavatelů a objednávkové formuláře.“ Zastavila se a vzala do ruky jedno pero z hromádky označené Neviditelný inkoust pro vaše tajné zprávy. „Nemám tušení, odkud bral zboží.“

„V kanceláři je štos katalogů,“ oznámil jí.

Studoval půvabnou, zranitelnou křivku její šíje a trýznil se představou, co by se stalo, kdyby opustil bezpečí barikády za pultem a dotkl se dráždivého místa pod jejími vlasy. Odolal pokušení. Zatím se mu dařilo zabránit rozšíření ničivého požáru, ale oheň v něm hořel neztenčenou silou a žhavé plameny naneštěstí šlehaly příliš vysoko, než aby je mohl udusat.

Sebeovládání je v tal kek chaře vším.

„Prober finanční deníky v jeho psacím stole. Měly by tam být faktury od pravidelných dodavatelů.“ Odložila pero s neviditelným inkoustem a sfoukla prach z kolekce drobných vyřezávaných krabiček. „Pošlu ti po Newlinovi prachovku. Čistota a pořádek v obchodě přitahují zákazníky.“

„Nevím,“ zapochyboval s pohledem upřeným na vrstvu špíny pokrývající přístroj na věštby. „Mně se zdá, že prach propůjčuje krámku neopakovatelnou atmosféru.“

„To je k smíchu.“ Oprášila si dlaně. „Vyvolává dojem zanedbanosti, nic víc. A měl by sis pořídit lepší osvětlení. Vypadá to tady jako v jeskyni.“

„Včera odpoledne se sem zatoulal párek milenců. Mám dojem, že se jim nádech strašidelnosti zamlouval.“

„Všechno, co klientům brání prohlídnout si sortiment, škodí obchodu.“ Sáhla po jedné krabičce a zvědavě zkoušela uzávěr.

„Pozor, Charity, v těch truhličkách…“

„Aby nedošlo k nedorozumění: nápad vtisknout obchodu jako Charms & Virtues punc tajemnosti není špatný, ale nic se nesmí přehánět. Například pár staromódních lamp, především vzadu, by udělalo… Áááá!“

Z krabičky vyskočil obrovský chlupatý pavouk.

„Fujtabl!“ zaječela Charity a vyhodila krabičku do vzduchu.

„Che, che, che.“ Crazy Otis vzrušeně přešlapoval na bidýlku a oči se mu ďábelsky leskly.

„Pokusil jsem se tě varovat.“ Elias obešel pult a prodíral se úzkou uličkou. „To jsou žertovné krabičky. Uvnitř jsou umělí pavouci na péru.“

Charity se rychle vzpamatovala. „Měla jsem mít víc rozumu a na nic tady nesahat.“ Nacpala pavouka zpátky a rázně zaklapla víčko. „Do smrti nepochopím, co někteří lidé na takových nesmyslech mají.“

„Myslím, že jsou určené pro děti.“

„Jak jsem řekla, doporučuju ti co nejdřív si sem dát nějaké zajímavé osvětlení. Ale začínat se má od začátku. Musíš utřít prach.“ Kýchla.

„Uvidím, co se s tím dá dělat.“ Sledoval, jak vytahuje z kapsy sukně kapesník. „Charity, nepřišla bys ke mně dnes na večeři?“

Oči nad kapesníkem, který si držela u nosu, se jí rozšířily. „Na večeři?“

Dveře se rozlétly. Elias podrážděně vzhlédl. Teď ani trochu nestál o zákazníky, kteří by je rušili.

Na prahu stál růžolící muž v klasicky střižených kalhotách, bílé košili, která mu byla tak těsná, že mu málem odlétly knoflíčky, a béžových mokasínech. Oči za obrovskými brýlemi se mu leskly odhodláním. V jedné buclaté ruce svíral drahý kufřík, na druhé měl tak velký prsten s diamantem, že ho Elias zcela zřetelně viděl přes polovinu krámku.

Charity se vysmrkala a otočila. „Dobré ráno, Leightone. Kde se tady bereš? S Eliasem Wintersem se už znáte? Eliasi, to je Leighton Pitt, majitel realitní kanceláře Pitt.“

Elias tlouštíkovi pokývl. „Těší mě.“

„Dobrý den, pane Wintersi,“ zazpíval Leighton žoviálním hlasem, který se odrazil od stěn. „Jsem rád, že vás poznávám.“ Napřáhl paži a vyrazil vpřed.

Elias si s ním potřásl rukou jen neochotně a krátce. Jak se obával, makléřova široká dlaň byla nepříjemně lepkavá. Jakmile měl rituál za sebou, nenápadně si otřel ruku o džíny. Sotva skončil, zachytil Charitin pobavený pohled.

„Charity,“ obrátil se k ní Leighton, „to mám radost, že tě vidím. Fantastický den, že! Zvlášť po tak studeném létě. Doufejme, že nám teplé počasí chvíli vydrží.“

„Obchodům by prospělo,“ prohodila zdvořile.

„Tak tak.“ Leighton se rázně obrátil zpátky k Eliasovi. „Pane Wintersi, přesně s vámi jsem potřeboval mluvit. Můžete mi věnovat pár minutek? Rád bych s vámi probral jistou obchodní záležitost. Domnívám se, že by vás mohla zajímat.“

„Nemohla by chvíli počkat?“ zeptal se Elias. „Charity mi právě poskytuje neocenitelné rady, jak vést obchod.“

Leighton na něho významně zamrkal. „Jako byste vy potřeboval radit v obchodních záležitostech.“

Charity s přehnaným úžasem pohlédla na hodinky. „Proboha, ten čas letí. Eliasi, musím běžet. Slíbila jsem Newlinovi, že si dnes může zajít na oběd. Arlene se na chvíli utrhne od voyagerů a půjde s ním.“

„Mluvili jsme o večeři,“ připomněl jí rozmrzele.

Věnovala mu zářivý úsměv. „Čirou náhodou mám dnes večer čas.“

„Tak tedy v půl sedmé,“ navrhl Elias pohotově. „Zastavím se pro tebe.“

„To není nutné. Trefím sama. Nemám to k tobě daleko.“ Otočila se k Leightonovi. „Nashle.“

Nepřítomně jí kývl na pozdrav. Viditelně byl plně soustředěný na to, co měl v úmyslu navrhnout Eliasovi. „Měj se. Užij si krásné počasí, dokud ho máme.“

Elias provázel Charity roztouženým pohledem ke dveřím. Opět na sobě měla jedny ze svých lehkých bavlněných šatů a sluneční paprsky pronikající zvenku do obchodu odhalovaly svůdné obrysy nohou.

„Tak, pane Wintersi, co kdybychom přešli rovnou k věci?“

Elias potlačil povzdech a otočil se k makléři. „Jestli mi chcete nabízet nějaké nemovitosti, tak vás předem upozorňuji, že dům mám.“

„Já vím, Haydenův starý barák na útesu,“ přikývl Leighton zamračeně. „Kdybyste měl zájem, mohl bych vám najít něco se stejným výhledem, ale v mnohém lepším stavu.“

„Nemusíte se namáhat. Domek mi naprosto vyhovuje.“

„Když to tvrdíte. A o tom jsem s vámi stejně nechtěl mluvit.“

„Tak o čem?“

Leighton střelil pohledem ke dveřím, jako by se chtěl přesvědčit, že jsou stále sami. Významně na Eliase mrkl a vycenil zuby v rádoby chlapsky spikleneckém úsměvu. „Já vím, kdo jste, Wintersi, a dokážu si domyslet, proč jste tady.“

„To je ale náhoda. Já taky vím, kdo jsem a proč jsem tady. Jestli je to všechno, co jste mi chtěl říct, pak mě velice těšilo, ale mám práci.“

„Pomalu, pomalu.“ Leighton zatleskal. „Nemusíte se hned ježit. Nemínil jsem se vás dotknout. Jenom jsem chtěl, abyste si uvědomil, že nejste ve městě jediný, kdo ví, o co tady kráčí.“

„O co kráčí?“

„Heleďte, na mě nemusíte nic hrát.“ Leighton se předklonil a vypustil do vzduchu vůni mentolového bonbonu, kterým si krátce před příchodem osvěžil dech. „Je mi známo, že během šesti měsíců vtrhnou do Whispering Waters Cove zámořští investoři. Vím všechno o jejich plánech vybudovat tady mondénní přímořské letovisko. Stejná parta, která působí na Havaji, že? A pojedou podle stejného schématu, přirozeně s tím rozdílem, že hlavním lákadlem bude místo koupání v moři golf.“

Elias zadržel dech, aby mu do nosu nevnikala mentolová vůně. „To je pravda?“

„Nedělejte ze sebe hlupáka.“

Vzpomněl si na polibek nad mořem. „To mi jde takřka samo.“

„Jistě.“ Další významné mrknutí. „Mám rád lidi se smyslem pro humor.“

„Zatím mě nikdy nikdo neobvinil, že bych nějaký měl.“

„Ne každý ocení břitký vtip.“ Makléři se čelo lesklo potem. „Vyložme karty na stůl. Vlastníte poradenskou firmu Far Seas a já vím, jaký druh konzultací poskytujete. Do našeho zapadlého městečka jste přišel z jediného důvodu.“

„Z jakého?“

„Jste předvojem zámořského developera, který tady chce investovat,“ vysvětlil Eliasovi s vševědoucím výrazem ve tváři Leighton.

„Ach tak.“

„Žádný strach.“ Makléř vztáhl buclatou ruku. V příšeří se blýskl obrovský diamant. „Nehodlám vás zahnat do kouta dalšími otázkami. Muž ve vašem postavení musí vypadat nenápadně, ale upřímně řečeno, už delší dobu jsem čekal, kdy se tady někdo takový objeví.“

„Vy jste to předvídal?“

„Přirozeně. Váš klient se chystá k akci. Chtěl jsem jenom, abyste pochopil, že nejste jediným hráčem. Já mám na šachovnici taky pár figurek. Nebo aspoň brzy mít budu.“

Postoupil blíž, snížil hlas a vyslal k Eliasovi další závan mentolu. „Do detailů se zatím nemůžu pouštět. Taky ještě chvíli musím všechno držet pod pokličkou, ale příští týden už budu moct hovořit otevřeněji. Podstatou je, že až se dají věci do pohybu, budete muset vyjednávat i se mnou. Nezapomeňte na to.“

„Jak bych mohl.“

Leighton se uchechtl. „To rád slyším. Už musím běžet. Mám obchodní jednání, ale chtěl jsem, abyste byl v obraze, než se všechno provalí. Užívejte si počasí. Tady léto málokdy trvá déle než pár týdnů.“

„Budu to mít na zřeteli.“

„Promluvíme si později.“ Leighton se otočil a cílevědomým krokem zamířil ke dveřím. Muž s figurkami na šachovnici.

Crazy Otis se s tichým hvízdáním šoupal po bidýlku sem tam.

Elias počkal, až makléř odejde, zvedl telefon a vytočil číslo v Seattlu, které znal zpaměti.

Ozval se příjemný ženský hlas. „Thorgood, Green a Esteredge.“ Sekretářka vyslovila jména partnerů advokátní kanceláře s nábožnou úctou, jako by všichni byli kanonizovaní.

„Prosím Craiga Thorgooda.“

„Mohla bych panu Thorgoodovi oznámit, kdo mu volá?“

„Elias Winters.“

„Okamžíček, pane Wintersi.“ Ve sluchátku to cvaklo. „Co se děje, Eliasi?“

Sytý a kultivovaný hlas ladil s pověstí firmy. Budil dojem, jako by Thorgood pocházel ze staré rodiny, kde se už po několik generací dědí velké peníze i advokátské povolání. Elias patřil k nemnoha lidem, kteří o něm věděli, že ve skutečnosti pochází z farmy na východě státu Washington.

„Máš čas na menší prácičku?“

„Vždycky mám rezervu několika hodin, pokud si je můžu vyúčtovat. Jakou prácičku máš na mysli?“

„Potřebuju, abys mi zjistil všechno, co se ti podaří, o Gwendolyn Pittové. Do minulého roku žila ve Whispering Waters Cove. Pak se odstěhovala, ale teď se vrátila a já bych rád věděl, kde těch dvanáct měsíců byla.“

„V čem podniká?“

Elias zachytil na druhém konci zavrzání, jak se Craig pohodlně opřel v křesle. „Momentálně vede sektu očekávající přílet mimozemšťanů, ale bývala realitní makléřkou.“

„Sekta? Mimozemšťané? Tak se mi zdá, Eliasi, že při své práci přijdeš do styku se zajímavými lidmi.“

„A tos neslyšel ani polovinu. Brnkni mi, jakmile se něco dozvíš.“

„Ozvu se. Jak ti běží krámek s kuriozitami?“

„Přesně podle mých představ. Nepředřu se.“ Craig se zasmál. „Dávám ti šest měsíců. Déle tam nevydržíš. Do jara jsi zpátky v Seattlu.“

„Nemyslím, Craigu.“

Charity se na prahu zjevila jako víla letní noci, v šatech se zvýšeným pasem z látky, která vypadala lehčí než vzduch. Eliasovi se sevřel žaludek v očekávání věcí příštích. Kulatý výstřih a krátké rukávy byly koketní i nevinné zároveň. Kolem tváře se jí třepotaly pramínky kaštanových vlasů, které vyklouzly z volného uzlu na temeni.

Přinesla láhev vychlazeného sauvignonu. Oči jí jiskřily ženskou škodolibostí. Viditelně měla pocit, že má situaci pevně v rukou, a Eliase znepokojovalo, že by mohla mít pravdu. Zhluboka se nadechl a připomněl si své předsevzetí.

„Nevěděla jsem, jestli se bílé bude k dnešní večeři hodit,“ poznamenala, když mu podávala láhev.

„Noc je pro sauvignon jako stvořená.“ Vzal od ní víno a otevřel jí dveře dokořán. „Pojď dál.“

„Díky.“ Při pohledu na jeho bosé nohy se usmála, beze slova si vyzula sandály, úhledně je srovnala u dveří, vešla do malého předního pokoje a zvědavě se rozhlédla. „Co ti Pitt odpoledne chtěl?“

„Kromě jiného obdivoval můj smysl pro humor.“ Jak kolem něho procházela, nasál její vůni. Nadýchaná sukně se mu na pár vteřin zachytila o džíny. Bude to velice dlouhý večer.

„Dám ti zdarma jednu dobrou radu. Nevěř ničemu, co se ti snaží namluvit,“ varovala ho. „Budu to mít na paměti.“

Crazy Otis usazený na kleci zvedl hlavu od dřevené hračky, do níž kloval. Upřel na Charity přísný pohled a zaskřehotal.

„Není obtížné pochopit, proč někteří vědci tvrdí, že ptáci jsou příbuzní dinosaurů,“ podotkla. „Nemají žádné způsoby.“

Elias položil víno na desku kuchyňské linky. „Otis tě přece pozdravil.“

„Kdo může vědět, co řekl. Umí jenom skřehotat a chechtat se.“ Přistoupila ke kleci a zblízka si papouška prohlížela. „Ale musím přiznat, že se u tebe zabydlel. Jsem ráda, že spolu tak dobře vycházíte. Chvíli jsem se o něj bála.“

„Kdyby ses ho neujala ty, pravděpodobně by už bylo po něm.“

„Neměla jsem tušení, jak se pečuje o papouška s depresí. Zavolala jsem jednomu veterináři do Seattlu, ale moc mi nepomohl. A tak jsem se spolehla na své instinkty.“

Otis naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal. „Che, che, che.“

Ušklíbla se. „Ovšem nedá se říct, že bys někdy projevil třeba jen náznak vděčnosti, Otisi.“

„Je příliš hrdý, než aby přiznal, jak tě potřeboval,“ zastal se ho Elias.

„Aha, hrdý. Hayden mi kdysi tvrdil, že Otis umí mluvit, ale já od něj nikdy neslyšela nic jiného než nesrozumitelné skřehotání, pískání a chechtání.“

Elias otevřel zásuvku a vytáhl vývrtku. „Jsem přesvědčený, že Otis promluví, až bude mít co říct.“

„Nebudu ani dýchat, abych něco nepřeslechla.“ Odvrátila se od klece do místnosti. „Vidím, že ti ještě nepřivezli nábytek. Měl jsi něco říct. Mohla bych ti půjčit stůl a pár židlí. Přivezla jsem si ze Seattlu všechno.“

„Oceňuju tvou nabídku, ale další nábytek nepotřebuju.“

Není to tak docela pravda, napadlo ho, zatímco otáčel vývrtkou. Poněkud širší postel by přišla vhod. Milovat se s Charity na úzkém futonu by se rovnalo akrobatickému kousku. Dnes večer si s tím samozřejmě lámat hlavu nemusí. Sebeovládání bylo v tal kek chaře vším.

„Předpokládám, že tento, abych tak řekla, minimalistický styl souvisí s tvou tajemnou vodní filozofií.“

„S tal kek charou. Ano.“

„Tal kek chara. Tak se jmenuje?“

„Volný překlad zní Cesta vody. Doslovný by byl mnohem složitější.“ Elias si uvědomil, že v Americe kromě něho nezbyl nikdo, kdo by znal přesný překlad starých slov, a náhle na něj padl pocit děsivé osamělosti.

„Cesta vody.“ Charity se sklonila k nízkému stolku a dotkla těžké skleněné mísy z poloviny naplněné vodou. „To je hezký kousek. Moc hezký.“

Pozoroval ji, jak hledí do vody, a cosi se v něm vzpříčilo. „Před lety jsem ji daroval Haydenovi.“

„Zřejmě pro něj hodně znamenala.“ Konečkem prstu zamyšleně objížděla okraj silného skla. „Je to jediný ozdobný předmět v pokoji.“

Zamyslel se nad její poznámkou. „Asi se mu líbila.“ Napětí v jeho nitru povolilo. Charity měla pravdu. Hayden si mísu musel cenit hodně vysoko, jinak by ji ve sparťansky strohé místnosti nenechal.

Přešla ke kuchyňskému koutu. „Mluvili jsme o Leightonovi. Obdivoval tvůj smysl pro humor, aby ti prodal nějakou nemovitost?“

„Ne. Jenom mi oznámil, že má figurky na šachovnici.“

„Figurky?“

„Že je silný hráč. Štika. Žralok. Hlavoun. Důležitá osoba ve městě. Chlápek, který se vyzná.“

„Hm. Vypravil se přes celé město na molo, jen aby se před tebou vychloubal? Měl nějaký speciální důvod?“

Vytáhl ze skříňky dvě sklenice. „Zřejmě si myslí, že nemovitosti ve Whispering Waters Cove půjdou brzy na dračku.“

Pokrčila rameny. „Tu naději s ním sdílí celá radnice.“

„Pitt naznačoval, že má zaručené informace. Prý tady zámořský investor hodlá zbudovat přímořské lázně a golfový ráj.“

„Golf? To je pro mě novinka.“ Sledovala, jak nalévá sauvignon. Tvářila se zamyšleně a taky trochu ostražitě. „Myslíš, že Leighton ví, co říká?“

„Těžko odhadnout.“ Podal jí sklenici. „Ovšem vsadím se, že ať už čeká cokoliv, souvisí to nějak se sektou jeho manželky.“

„S tebou ne?“

„Se mnou ne.“

„Zajímavé. To nás přivádí k velmi aktuální otázce, co se stane v pondělí.“

„Zavolal jsem známému advokátovi v Seattlu. Specializuje se na obchodní právo. Má vlastní síť informátorů. Požádal jsem ho, aby se pokusil zjistit, čím se v posledních několika měsících zabývala Gwendolyn Pittová.“

„Je to stále větší záhada, že?“

„Může to být mnohem prostší, než se zdá.“ Opřel se o desku a usrkl vína. Bylo kořenité a podněcovalo chuť. Stejně jako Charity. „Nakonec za vším budou peníze.“

„Asi nám nezbude nic jiného než počkat do pondělní půlnoci.“ Oči nad okrajem sklenice jí svítily. „Kdo tvrdí, že život v malém městě je nudný?“

„Já ne.“ Nedokázal od ní odtrhnout pohled.

Vzduch mezi nimi zhoustl a protékaly jím neviditelné proudy nabité širokou škálou možností. Nespěchej, napomínal se. Hlavně se neukvapit. Nemůžeš si dovolit nechat se strhnout příbojem.

Charity uhnula pohledem jako první. „Co bude k večeři?“

„Pita a artyčokový dip. Ravioly se špenátem a gorgonzolou, srdíčka římského salátu a jako dezert oříšková zmrzlina s oplatkou.“

Vykulila oči. „Nemám slov.“

Vychutnával její užaslý obdiv. „Přiznávám, že jsem byl překvapený, když jsem ve zdejším obchodě objevil pravé gelati con biscotti.“

„Sklidil jsi ovoce mého několikaměsíčního jednání s vedoucím. Mám s panem Geddingem dohodu. On má na skladě zboží, které sháním, a já za něj platím zlodějské ceny.“

„Kulantní dohoda.“

Oči se jí smály. Zamávala řasami. „Už jsem ti někdy řekla, že obdivuji muže, kteří umí vařit?“

„Mám dojem, že ses o tom zatím nezmínila.“ Odložil sklenici na desku a obrátil se ke sporáku. „Ale neostýchej se.“

„Dobře. Nesmírně obdivuji muže, kteří umí vařit.“

Opět flirtovala. Dobré znamení, usoudil. Přesně tam se chtěl dostat. Teď šlo o to, zůstat v mělkých vodách, kde si mohli trochu zadovádět bez rizika, že se potopí příliš hluboko.

„Pokusím se nezneužít výhody, kterou mi poskytuje tvá slabost pro dobré kuchaře,“ ujistil ji, když stavěl na sporák hrnec s vodou. „Jak se má Newlin?“

Škodolibé jiskřičky v očích jí pohasly. „Dělám si o něj starosti. Bojí se, jak zareaguje Arlene, až žádná loď nepřistane. Ráda bych ho uklidnila, že bude všechno v pořádku, jenže nevím, jak ta chudinka unese krutou skutečnost.“

„Dáme na Newlina pozor.“ Sotva slib vypustil z úst, uvědomil si, že se považuje za člena společenství na Crazy Otis Landingu. Byl to zvláštní, ale nikoliv nepříjemný pocit.

Krátce po jedenácté doprovodil Charity domů. Ve vší počestnosti. Celý večer byl velice staromódní. Ovšem ne právě snadný.

Jak plynul čas, vlny sexuálního napětí rostly. Při večeři ho Charity neustále pozorovala se vzrušující směsicí nesmělého očekávání a ženské moudrosti v očích. Věděl, že čeká, až udělá první tah v partii, která by je oba zavedla do ložnice.

Stálo ho téměř nadlidské úsilí nadhodit, že večer pokročil a že je pomalu čas, aby se vrátila domů. Překvapení, které jí přelétlo po tváři, bylo útěchou za lítost, která na něho později padne. Ovšem jen částečnou útěchou.

Přikryl klec s Otisem a obul se. Ode dveří se ještě vrátil pro baterku, ale nakonec nebyla zapotřebí. Dorůstající srpek měsíce a obloha plná hvězd jim dostatečně posvítily na cestu podél útesu. Na druhé straně zátoky se v dálce mihotala světla města a mola.

Charity se do Eliase zavěsila. Paži měla teplou, měkkou a příjemně zaoblenou. Zachytil vůni šamponu. S bylinkami, uhodl. Spolu s hladivou mořskou brízou i vůní jejího těla vytvářela směs, která podněcovala jeho touhu.

Tok našeho vztahu se nesmí vylévat z břehů, připomínal si. Musím si udržet vnitřní rovnováhu. V hlavě mu zněla Haydenova slova: Kdo zná Cestu vody, dovolí protivníkům, aby se k němu přiblížili. Muž a žena, mezi nimiž se rodí důvěrný vztah, jsou protivníci, ať si to uvědomují, či ne. Každý od toho druhého něco chce. Každý z nich sleduje vlastní plán.

Polibek na dobrou noc přede dveřmi představoval velké riziko, ale Elias se na ně připravil. Zlehka přejel Charity ústy po rtech, a když se chystala položit mu ruce na ramena, o půl kroku poodstoupil. Paže jí klesly podél boků.

„Ráno se u tebe zastavím,“ slíbil.

Hleděla na něj přes řasy. „Díky za večeři. Byla báječná. Mohla bych tě na oplátku pozvat v pondělí?“

Zatetelil se uspokojením. „Budu se těšit.“

„Až se najíme, můžeme zajet ke kempu sledovat přílet kosmické lodi.“ Ušklíbla se. „Vsadím se, že tam bude celé město. Rodinná zábava. Lepší než pouť.“

„Ve Whispering Waters Cove se člověk nikdy nenudí.“

„Prozraď mi, Eliasi, kdyby loď, kterou voyageři ohlásili, čirou náhodou přistála, byl bys v pokušení odletět s mimozemšťany?“

„Ne.“ Zadíval se jí do očí a cítil, jak v něm stoupá žár. „Něco mi říká, že odpovědi, které hledám, jsou tady a nikde jinde ve vesmíru.“

Zvážněla. „Víš to jistě?“

„Naprosto, i když jsem ještě všechny odpovědi nenalezl. Dobrou noc, Charity.“ Byl čas odejít. Musel z verandy uprchnout dřív, než ho zase strhne příboj a zanese do širého oceánu. Obrátil se a seběhl ze schůdků.

„Eliasi?“

Tichý, chraptivý hlas ho přibil na místo. Ohlédl se. „Ano?“

„Dokázal sis, cos chtěl?“

„Já jsem si něco dokazoval?“

„Celý večer.“ Posmutněle se usmála. „Že se už zase dokonale ovládáš. Že i když se ti tehdy večer na útesu trochu vzbouřila krev, teď už je z tebe zase pan Chladný.“

„Aha.“ Mělo ho napadnout, že uhodne, o co mu šlo. „Snad.“

„Bavil ses dobře?“

„Ne, ale posiluje to charakter.“

Zasmála se a zabouchla dveře.

Přistihl se, že se culí jako blbeček. Vtip. Nemohlo být sporu o tom, že udělal vtip. Nebyl sice nic moc, ale co taky můžete čekat od člověka, který vtipy nikdy nedělal?

Pár metrů couval od verandy pozpátku, než se otočil a nasadil lehký klus. S trochou štěstí odbourá aspoň částečně přetlak sexuální energie, která mu zatemňovala smysly a hrozila výbuchem.

Bylo mu dobře i přes palčivou bolest ve spodních partiích těla, kterou vyvolala neukojená touha. Od Haydenovy smrti mu ještě nikdy nebylo lépe. Vlastě mu tak dobře nebylo už dlouhé roky. Běžel stále rychleji. Dole pod útesem se ve vodách zátoky koupal měsíc. Vzduch byl svěží a posilující jako iontový nápoj. Noc jako by se rozpínala do nekonečna.

Běžel dlouho, než postupně zvolnil. Otočil se a krokem se vracel domů.

Když došel k zahradní brance, postřehl za temným oknem pohyb. Ukryl se v hustém stínu planiky. Nehybně stál a se zájmem pozoroval postavu drápající se přes parapet ven.

Vetřelec přepadl na verandu a vyhekl bolestí. Sotva se napřímil, začal zuřivě cloumat oknem. „Do prdele,“ zaklel přidušeně. Elias poznal hlas Ricka Swintona.

Když konečně zuřivým škubnutím okno stáhl dolů, otočil se a zdusal po schůdkách do zahrady. Šplouchnutí prozradilo, že spadl rovnou do jezírka.

„Krucinál.“ Swinton vylezl z mělké nádrže a s hlasitým čvachtáním se hnal po cestičce. Muže stojícího tiše v úkrytu stromu nezahlédl.

Eliasovi by stačilo vztáhnout ruku, aby se ho dotkl. Mohl také nastavit nohu a poslat ho k zemi. Neudělal ani jedno, ani druhé. V bezpečné vzdálenosti nezvaného hosta sledoval.

Swinton oběhl domek a po úzké příjezdové cestě lemované stromy klusal k autu zaparkovanému u hlavní silnice za skupinou jedlí. Trhnutím otevřel dvířka, skočil za volant a nastartoval motor. Až po několika stech metrech rozsvítil světla.

Elias čekal pár minut na kraji silnice. Byl zvědavý, jestli má Swinton namířeno do kempu k voyagerům nebo do města. Na křižovatce začalo auto blikat doleva. Směrem k Whispering Waters Cove.

Zvolna se vrátil k domku. Vyšel po schůdcích na verandu, otevřel dveře, vyzul se a vstoupil dovnitř.

Crazy Otis vyděšeně chrčel v přikryté kleci.

„Všechno je v pořádku, Otisi. To jsem já.“

Papoušek se uklidnil a potom, věrný sám sobě, mrzutě zasyčel.

„Cítím s tebou, na mou duši.“

Elias nerozsvítil. Potmě došel k oknu, kterým se Swinton dostal dovnitř i ven. „Buď měl kliku, nebo tady celý večer číhal. Když uviděl, že Charity doprovázím domů, usoudil, že u ní zůstanu do rána.“

„Che, che, che.“

„Jo. Che, che, che. Jak by taky mohl vědět, že večer beru jako trénink sebeovládání a zdrženlivosti.“ Zahleděl se do noci. „Idiote.“ Obrátil se. „Pro případ, že bys byl na vážkách, Otisi, nadával jsem sobě, ne Swintonovi.“

„Che, che, che.“

Elias prošel celý dům. Skrovné zařízení poskytovalo jen málo možností, kam něco ukrýt. Swintonovi nemohlo trvat dlouho všechno prohledat.

„Otisi, nemám rád návštěvy, které se zapomenou na prahu vyzout.“

Nepřekvapilo ho, když zjistil, že nebylo hnuto ničím až na vyřezávanou truhlu v ložnici. Stačil mu jeden pohled, aby poznal, že Swinton prohrabával věci uvnitř.

Haydenův deník, jediná věc, na níž Eliasovi záleželo, ležel nedotčený na dně. Vytáhl ho a otáčel v ruce. Zatím se nepřiměl ho přečíst.

Vrátil deník na místo a zvolna zaklapl víko. Bylo docela dobře možné, že se Swinton rozjel do města, aby se vloupal do Charms & Virtues. Elias doufal, že tam neudělá ještě větší nepořádek, než jaký tam vládl.

„Všichni ve Whispering Waters Cove si zřejmě myslí, že jsem záhadný muž, Otisi,“ oznámil svému spolubydlícímu cestou do koupelny. „Doufám, že nebudou příliš zklamaní, až zjistí, že jsem bezelstný snaživý obchodníček bez postranních úmyslů obchodovat s nemovitostmi.“

„Che, che, che.“

Po několika minutách se vrátil ze sprchy. Rozložil futon a natáhl se na něj. Zkřížil paže pod hlavou a ve tmě zamyšleně zíral do stropu.

„Tak co, Otisi, jaké to bylo spát u Charity v ložnici?“

„Che, che, che.“

6

Voda je nejhlubší v místech, nad nimiž je hladina zdánlivě nejklidnější. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Vpád Phyllis Dartmoorové do knihkupectví neznamenal pro Charity právě nejšťastnější začátek neděle. Starostka Whispering Waters Cove vypadala ještě odhodlaněji a útočněji než obvykle. Charity by nejradši utekla zadními dveřmi, ale nebyl čas.

A navíc by to bylo zbabělé řešení, napomenula se. Potíž byla v tom, že se špatně vyspala, protože téměř celou noc zírala do tmy a rozebírala ze všech stran Eliase.

K valnému výsledku nedospěla. Tisíckrát si znovu přehrála rozloučení před jejími dveřmi a za svítání byla nucena si přiznat, že unikla jen o vlásek.

Jistě, smála se a dokonce si Eliase dobírala, ale v ostrém denním světle jasně viděla, že včera večer měla neobvykle lehkomyslnou náladu. A vlastně se tak chovala celý minulý týden. Zahrávala si s ohněm, ano, přesně to dělala. To jí vůbec nebylo podobné. Polibek na útesu před několika dny na ni měl prapodivný účinek.

Úžasné, jak rychle může ženu opustit zdravá ostražitost, sotva si uvědomí, že už na ni v mužském objetí nejdou záchvaty paniky.

Dnes se jí až zatočila hlava, když pochopila, jak málo včera scházelo, aby se zapomněla a nebezpečně se zapletla. A byla by to jen a jen její chyba. Celý večer trestuhodně flirtovala. Chtěla, aby se Elias opět přestal ovládat jako při procházce na útesu. Chtěla vidět spalující vášeň v jeho očích, cítit na těle jeho dráždivě silné ruce, vědět, že ho může dostat do varu.

Díkybohu byl ve svém zenovém rozpoložení. Snažil se prokázat své úžasné sebeovládání a jí tím nabídl šanci přijít zpátky k rozumu.

Oddechový čas. Ano, včera večer jí bezesporu poskytl oddechový čas. Dnes ráno byla pevně odhodlaná ho využít.

Potřebovala čas. Potřebovala si promyslet spoustu věcí. Než učiní jakýkoliv závažný tah, musí toho o Eliasu Wintersovi vědět podstatně víc. Musí mít stále na paměti Davisovu radu. Dávej si pozor. Prý nejenže hraje vysoko, ale i vyhrává. Pokaždé.

Zkrátka a dobře, unikla jen o vlásek.

Ať už mezi ní a Eliasem mělo dojít k čemukoliv, musí to počkat, dokud se nebudou lépe znát. Mnohem lépe.

Bla, bla, bla.

Držela si kázání několik hodin. Donekonečna si v hlavě omílala stejná slova. Začínala si připadat jako Crazy Otis.

„Dobré ráno, Charity.“ O podlahu ostře zaklapaly podpatky italských lodiček.

„Ahoj, Phyllis.“ Charity se za pultem otočila čelem ke starostce. „Něco mi říká, že sis nepřišla koupit knihu. Přivedl tě sem obchod nebo politika?“

„Tak trochu obojí.“ Phyllis jí věnovala široký úsměv, jemuž scházela hloubka. Byl pečlivě nacvičený, rádoby okouzlující a odhaloval spoustu bílých korunek.

Bylo by snadné Phyllis nenávidět, napadlo Charity. Boj o osud Crazy Otis Landingu je postavil proti sobě. Jejich urputné střety na zasedání městské rady již byly pověstné v celém městečku, jenže Charity se nemohla zbavit prokletí sympatie, která v ní zapustila kořeny hned při prvním setkání.

Věděla, že pocit jisté spřízněnosti je směšný, a ze všech sil se ho pokoušela potlačit, ale marně. Phyllis jí připomínala osobu, jakou kdysi bývala sama. Přehnaně ctižádostivou, cílevědomou workoholičku. Zajímalo by ji, jestli Phyllis mívá záchvaty paniky.

Phyllis vystudovala práva na washingtonské univerzitě. Ve Whispering Waters Cove měla vlastní advokátní kancelář a s nezdolnou energií plnila povinnosti starostky. Ve volném čase agitovala pro všechny vhodné kandidáty ve všech volbách a nechávala se zvát na ty správné recepce v Seattlu a Olympii.

Byla to asi pětatřicetiletá, vysoká, pečlivě upravená žena. Jestliže svým přepěstěným zevnějškem byla v Seattlu mírně nápadná, v malém městečku působila zcela cizorodě.

Jako jediná žena ve Whispering Waters Cove chodila téměř vždy v kostýmu. Dnešní model z lehkého lnu byl zbrusu nový a pořádně zmačkaný, přestože bylo teprve pět minut po desáté. Mohutné vycpávky na ramenou mu propůjčovaly siluetu čtyřicátých let.

Každý měsíc jezdila do Seattlu pořídit si elegantní sestřih. Když Jennifer Pittová přinesla do města módu umělých nehtů, stala se Phyllis pravidelnou zákaznicí nehtového studia na molu. Šeříkový odstín, který pro ni Radiance namíchala, se jmenoval Dartmoor Mauve.

„Jsi sama?“ Phyllis se rozhlédla po očividně prázdném knihkupectví.

„Momentálně ano. Můj pomocník si odskočil pro mraženou kávu a na víkendové turisty je ještě brzy. Co pro tebe můžu udělat?“

„Ráda bych si s tebou promluvila o novém majiteli Crazy Otis Landingu.“

„Proč si nepromluvíš přímo s ním?“

„Už jsem to zkoušela.“ Phyllis dotčeně sevřela rty. „Byl zdvořilý, ale neprojevil ani kapku vstřícnosti. Neustále vykládal cosi o vodě.“

„Ty jsi za Eliasem šla?“ Charity silně znepokojilo, že jí po zádech přejel mráz. Modlila se, aby to nebyla žárlivost.

„Srazila jsem se s ním na poště. Naprosto ho nezajímalo, co jsem se mu snažila říct.“

Charity se trochu ulevilo. „A co tedy očekáváš ode mě?“

Phyllis ztlumila hlas do nepříjemně důvěrného šepotu. „Vyrozuměla jsem, že vy dva se vídáte.“

„Každý den,“ potvrdila Charity s ironickým úsměvem. „Nemůžeš se nevídat s někým, kdo má obchod kousek od tebe na stejném molu.“

„Tak jsem to nemyslela a domnívám se, že to dobře víš.“ Phyllis měla náhle pohled tvrdý jako ocel. „Povídá se, že se s ním stýkáš důvěrně.“

Charity byla ohromená. Nesnažila se udržet večeři s Eliasem v tajnosti, ale ani nedala zprávu do místního rádia. Elias se o včerejším večeru musel zmínit před někým, kdo se postaral, aby se novina rozšířila po celém městě.

„Nikde se tak nedaří klepům jako na malém městě, že?“

„Podívej se, budu mluvit na rovinu. Je všeobecně známo, že Wintersovi nepatří jenom ten ubohý krámek. Je novým majitelem celého mola.“ Phyllis se předklonila. „A je taky šéfem velice mocné poradenské firmy Far Seas.“

„Vážně?“

„Takže sem nepřijel jenom prodávat veteš po Haydenovi. Otázkou je, jakou hru hraje.“

Charity se zasmušile usmála. „Nevím, ale garantuju ti, že si pravidla určuje sám.“

„To mě nepřekvapuje.“ Phyllis zaťukala dlouhým šeříkovým nehtem o pult. „Winters má něco za lubem. Vynořila se celá řada spekulací, ale je smutnou pravdou, že nikdo neví, jaké má s molem úmysly. Proto potřebujeme, abys nám pomohla.“

„Kdo je to my?“

„Všichni, komu leží na srdci budoucnost našeho města. Ty jsi jediná, která s ním navázala bližší vztah.“

„Phyllis, nevím, co se ti doneslo, ale můžu tě ujistit, že to byla obyčejná přátelská, ne zásnubní večeře.“

„Teď není čas na žerty. Nikdo jiný nemůže z Winterse vymámit jasnou odpověď.“

„Jasné odpovědi nejsou právě jeho specialitou,“ přiznala Charity.

„Víš stejně dobře jako já, že městská rada má s Crazy Otis Landingem již delší dobu velké plány. Hayden Stone byl naprosto nemožný. Dokud molo patřilo jemu, neexistovala naděje povznést obchůdky na vyšší úroveň. Teď zemřel a my bychom rádi přesvědčili Winterse, že je v jeho nejvlastnějším zájmu přispět k uskutečnění našich záměrů.“

„Zase my. Začínám z toho být nervózní.“

„Členové městské rady i já bychom uvítali, kdyby ses k nám přidala, Charity. Je na čase zanechat hádek o budoucnost mola a společně usilovat, aby se stalo centrem nového města Whispering Waters Cove.“

„Mně se líbí takové, jaké je.“

„Kam se poděla tvá předvídavost?“ dorážela na ni Phyllis. „Bývalas úspěšnou manažerkou. Jsi jediný člověk tady na molu, který má obchodního ducha. S výjimkou Eliase Winterse, pochopitelně. Zbytek těch packalů by neudělal pořádný obrat ani v kiosku s hotdogy při slavnostní přehlídce 4. července.“

Charity se naštvala. Při všech rozhovorech s Phyllis došlo dříve či později na neschopnost ostatních provozovatelů krámků. „Nejsou to žádní packalové. Vlastním přičiněním udrželi pro město posledních dvacet roků na molu obchodní ruch. Nikomu jinému nestál Crazy Otis Landing donedávna za pozornost.“

„Obchodní ruch.“ Phyllis znechuceně mávla pěstěnou rukou s dokonalými nehty. „Tomu ty říkáš ruch? Tři obchody máte zavřené. Už celá léta.“

„Dříve nebo později je někomu pronajmeme.“

„Žádný prozíravý obchodník si mezi vámi neotevře krám, dokud se mu nedostane záruky, že Crazy Otis Landing získá lepší image.“

„Nemusíte vyhánět všechny dosavadní nájemce jen proto, abyste vylepšili image mola,“ odsekla Charity. „Snažíme se zvyšovat obrat i kvalitu služeb sami a docela se nám to daří. Ve srovnání s minulými roky zavítal na molo během loňského léta trojnásobný počet návštěvníků. Bea láká turisty na espreso. Radiance zavedla do města umělé nehty a do jejího salonu chodí i místní ženy. Yappy uspořádal u kolotoče slušný počet oslav narozenin malých i větších dětí. Prodej Tedových triček s citáty vzrostl přímo závratně. A mně jdou obchody taky docela dobře, díky za optání.“

„Pro boha živého, nemůžeš stát v cestě pokroku.“

„Můžu stát, kde se mi zlíbí.“

Phyllis se slyšitelně nadechla. „Nepřišla jsem se s tebou hádat.“

„Ale? To bych tedy neřekla.“

„Měj rozum, Charity. Přišla jsem tě získat pro věc pokroku. Potřebujeme tvou pomoc. Budeš mít z oživení mola stejný zisk jako kdokoliv jiný. Tvoje knihkupectví bude skvěle prosperovat. Pomoz nám přesvědčit Winterse, aby s námi spolupracoval.“

Charity se opřela lokty o pult, sepjala dlaně a měřila si Phyllis se směsicí obezřetnosti a vzrůstajícího zájmu. „Řekněme, čistě teoreticky, že bych byla ochotna vám pomoct. Jak si konkrétně představuješ, že přesvědčím Eliase, aby s městskou radou spolupracoval?“

Phyllis skočila po podaném prstu. „Potřebujeme, abys s ním promluvila a zjistila, jaké má s molem plány. Chceme se na jeho projektu podílet.“

„Jak?“

„Všichni máme zájem na rozvoji Crazy Otis Landingu. Jestli Winters připravuje půdu pro zámořského investora, jak přepokládá Leighton Pitt, pak se to musíme dozvědět včas.“

Charity na ni ohromeně zírala. „Vy mě chcete získat pro špionáž?“

Phyllis se zaškaredila a pak pod nalíčením zrudla. „Zbytečně to dramatizuješ, Charity. My tě jenom žádáme, abys plnila povinnosti řádného občana našeho města.“

„Hm. Vidělas ten starý Hitchcockův film Pověstný muž? Špionážní horor ze čtyřicátých let s Cary Grantem a Ingrid Bergmanovou? Ingrid v něm má svést bídáka a vzít si ho, aby ho mohla neustále sledovat. Každý jí tvrdí, že je to její povinnost.“

Phyllis přimhouřila oči. „Nějak mi uniká souvislost.“

„Nedivím se. Já taky nevypadám jako Ingrid Bergmanová, že?“ Zarazila se, když za Phyllis uviděla stát ve dveřích Newlina s hrnkem kávy v ruce.

Přešlápl z nohy na nohu. „Mám počkat venku, Charity?“

„Jen pojď dál,“ usmála se na něho. „Trochu jsme si s paní starostkou povídaly, ale už jsme skončily.“

Phyllis se po Newlinovi rozmrzele ohlédla a pak se obrátila zpátky k Charity. „Nech si projít hlavou, co jsem ti řekla. Je to důležité pro nás pro všechny. Na tvém rozhodnutí možná závisí budoucnost našeho města.“

„Jenom našeho města? V tom případě se mnou nepočítejte. Pokud nejde přinejmenším o osud svobodného světa, zbytečně bych plýtvala svým talentem.“

„Jsi neuvěřitelně krátkozraká.“ Phyllis se otočila na podpatku a bez dalšího slova vypochodovala z knihkupectví.

Newlin se doklátil za pult. „Nějaký trable?“

„Nic mimořádného. Starostka si stále dělá starosti o molo.“

„Kdyby radši tlačila na Tyberna, aby zavřel Gwendolyn.“

„Gwendolyn se nedopouští ničeho nezákonného,“ upozornila ho Charity mírně.

„Stejně by se to mělo zakázat.“ Newlin vypil jedním douškem půlku mražené kávy. „Když se tady voyageři objevili, dělala starostka zkraje, co mohla, aby je dostala pryč. Pamatuješ, jak na ně začátkem července pořád posílala Tyberna kvůli narušování veřejnýho pořádku a znečišťování veřejnýho prostranství?“

„Pamatuju.“

„A pak toho z nějakýho důvodu nechala.“

„To od ní bylo velice rozumné. Zřejmě dospěla k názoru, že nemůže dělat nic jiného než čekat. S trochou štěstí se sekta sama rozpustí, až patnáctého mimozemšťané nepřiletí.“

„Možná.“ Newlin bojovně vystrčil bradu. „A možná taky ne. Lidi se někdy nechaj oblbnout. Gwendolyn má co vysvětlovat, jestli chceš něco vědět. Někdo by s ní měl zatočit. To, co dělá, není ani trochu správný.“

Krátce před čtvrtou odložil Elias novou prachovku, kterou mu dala Charity, a pohlédl na Otise.

„S úklidem jsem skončil. Pořád tvrdím, že se Charity mýlí. Trocha prachu dodává místu zajímavou atmosféru.“

Otis zachroptěl nesrozumitelnou odpověď.

„Široko daleko není v dohledu žádný zákazník. Řekl bych, že dnešní nápor skončil.“ Elias postoupil k bidýlku. „Nechceš se zajít podívat, jak Yappy pokročil s opravou kolotoče?“

Otis natáhl krk a s královskou důstojností mu sestoupil na rameno.

Elias vyšel z obchodu a dal se vpravo směrem ke konci mola. Dnes měl dobrý pocit. Napjaté očekávání, které se ho zmocnilo předešlý večer, nepolevilo navzdory tomu, že Ricka Swintona odhadl dobře.

Makléř skutečně poctil po Eliasově domku pozdní návštěvou i malou kancelář v Charms & Virtues. Vysypal na podlahu odpadky, když zřejmě zakopl o koš, ale jinak žádnou škodu nezpůsobil. Elias dumal, co půlnoční nezvaný host vyčetl z nevinné sbírky faktur, katalogů, objednávek a stvrzenek naskládané v malé skříňce.

Poznamenal si, že musí zavolat Craigovi Thorgoodovi, aby mu opatřil informace i o Swintonovi.

Na molu bylo přes den poměrně živo, ale po čtvrté zavládl klid. Když šel Elias kolem knihkupectví, stál za pultem Newlin a jako obvykle vypadal zasmušile. Charity nebylo nikde vidět.

Před třemi neobsazenými krámky se zastavil. Bylo by dobré volné prostory někomu pronajmout, uvažoval. Budu se na to muset podívat.

„Jak se vede, Wintersi?“ Ze vchodu svého obchůdku na něj mával Ted. V ruce držel nové brožované vydání mystery románu, z něhož vykukovala záložka s logem Whispers. Jako obvykle na sobě měl ukázku svého zboží. Nápis na tričku, které mu zakrývalo jen asi půlku břicha, radil: Sekej dobrotu, a když nemůžeš sekat dobrotu, dávej si bacha.

„Obchody se teď právě moc nehýbou, a tak nás s Otisem napadlo, že bychom se mohli trochu projít.“

„Zítra je taky den.“

„Moje řeč.“

Bea nesla zákazníkovi usazenému venku u stolku ledový čaj a přívětivě na Eliase kývla. Radiance ho ze salonu přes korálkový závěs pozdravila ukazováčkem a prostředníčkem zdviženými do V.

Eliase napadlo, že přestože na molu není ani dva týdny, nemůže se ubránit podivnému pocitu, že patří právě sem. Najednou nestál osaměle stranou a nedíval se na ostatní z pozorovatelny ve svém nitru, kde vládla naprostá rovnováha. Náhle sdílel místo s jinými. Jako by se řeka jeho života po nečekané zákrutě smísila s proudy životů jiných lidí.

Nebyl si jistý, jak má hodnotit změnu, která právě probíhala. Na jedné straně byla v rozporu s jeho cvičením. Na druhé straně mu připadala správná. Přál si, aby byl naživu Hayden. Rád by se ho na ten zvláštní pocit zeptal. Rád by se ho zeptal na tolik věcí.

Na konci mola našel Yappyho soustředěně se šťourajícího v ovládacím panelu kolotoče uprostřed kruhu nehybných barevných koní.

„Zdravím tě, Wintersi,“ mávl na něho francouzákem.

„Jak to vypadá?“ Elias se postavil na plošinu a opřel se o zadek dřevěného pegase. Otis přešlápl na koňský ohon, urovnal si peří a chystal se dohlížet na opravu.

„Pracuje se na tom.“

Elias se zájmem studoval mechaniku kolotoče. „Už jsi našel závadu?“

„Myslím, že jo. Za pár minut by to mělo zase chodit. Mohl bys mi podat šroubovák?“

Přelétl pohledem sadu nářadí rozloženou na lavici. „Který?“

„Křížový.“

Zvedl nástroj a vtiskl ho Yappymu do umaštěné dlaně. „Půjdeš se v pondělí podívat do zátoky na voyagery?“

„To si nenechám ujít.“ Yappy s obdivuhodnou zručností otáčel šroubovákem. „Bude tam celé město. Nebo aspoň skoro celé. Bea se chystá otevřít si tam kiosek a prodávat kávu a minerálku. Možná i muffiny. Představ si, že jí budu vypomáhat. Co ty?“

„Taky přijdu.“

Yappy na chvíli přestal šroubovat a střelil po Eliasovi pátravým pohledem. „S Charity?“

„Ano.“

„Vy dva jste se tak trochu sblížili, co?“

„Vadí to?“

„Ani ne. Je to vaše věc,“ uznal Yappy zamyšleně. „Já to vidím taky tak.“

„Jenom bys měl vědět, že tady všichni máme Charity moc rádi,“ pokračoval Yappy pomalu a uvážlivě. „A neradi bychom viděli, aby jí někdo ublížil, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Asi vím, co chceš říct. Ale ona není malá. Dokáže se o sebe postarat sama.“

„Má dobrou hlavu, to jo,“ připustil Yappy. „Každý ví, co dokáže, když jde o obchod. To ona přišla na nápad pronajímat kolotoč na oslavy narozenin a objednat k tomu občerstvení. Letos jsem měl dvojnásobné tržby. Radiance zase přivedla na myšlenku, že by mohla pro každou stálou zákaznici vytvořit speciální odstín laku. Dělá to vyložené zázraky.“

„Je zřejmé, že má vrozené nadání pro marketing.“

„Zatraceně dobré nadání. A taky umí jednat s místními politiky. Nepustila nám radnici k tělu, dokud ses neobjevil ty. Jenže v ostatních záležitostech není tak silná.“

„Jak to myslíš?“

„Bea mi říkala, že za sebou má opravdu ošklivou zkušenost. Těsně než přišla sem, se prý v Seattlu rozešla s nějakým bohatým frajerem. Jmenuje se Loftus.“

„Brett Loftus,“ upřesnil Elias.

„Ty ho znáš?“

„Jednou jsem ho viděl.“ Elias si vybavil pracovní oběd, kde modrooký blonďák s hranatou bradou bavil sešlost bankéřů a investorů veselými historkami a bystrými postřehy z dravého světa obchodu se sportovním oblečením. Vracel se k tomu obědu často, i když až v poslední době. Přesněji řečeno od chvíle, kdy se Charity zmínila o Loftusovi.

„Totiž, co přišla do Whispering Waters Cove, tak s nikým nechodila. Alespoň Bea a já o nikom nevíme.“

„Dokud jsem se tady neobjevil já.“

„Jo.“ Yappy si ho měřil přes změť koleček a převodů. „Dokud ses tady neobjevil ty.“

„Oceňuji tvou starost o Charity. Prozraď mi, Yappy, dělá si někdo stejnou starost i o mě?“

„Počítám, že ty se o sebe dokážeš postarat sám.“ Yappy si otřel umouněné ruce o nohavice. „To bychom snad měli.“ Vyšel ze strojovny, zavřel plechové dveře a zatáhl za páku. „Svezeme na zkoušku Otise.“

Otis radostně zakejhal, když se pestrobarevní koně vyzdobení barevnými sklíčky dali do pohybu. Mocnými pařáty sevřel sedlo nablýskaného pegase a načechral si zářivé peří.

„Náš Otis z toho má povyražení.“ Yappy potřásl hlavou. „Charity ho sem často brala, když Hayden zemřel. Všichni jsme si mysleli, že ten pták půjde za ním. Byl na něj fakt žalostný pohled. Žádná jiskřička v něm nebyla. Ale Charity ho z toho vytáhla.“

„Zlobí se na něho, že neprojevuje patřičné uznání, ale já jsem přesvědčený, že je jí vděčný.“

Yappy si odfrkl. „Jo. Zaručeně.“

Elias chlapce sledoval z přítmí za pultem. Vypadal asi na devět let a měl na sobě uniformu kluků celého světa: džíny, tenisky a triko.

Neděle byla nekonečně dlouhá a nudná. Elias vrhl pohled na hodiny s kukačkou. Za pět minut půl šesté. Brzy zavře. Kluk byl v krámě málem půl hodiny, prolezl každičkou uličku a metodicky zkoumal veškerý sortiment.

„Hledáš něco určitého?“ nevydržel Elias.

Kluk samým překvapením až poskočil a rychle se otočil směrem k tmavému konci obchodu. Elias pochopil, že si ho všiml teprve nyní.

Zuřivě zavrtěl hlavou a ucouvl. „Ne. Jenom jsem se trochu koukal.“

„Dobře.“ Elias vztáhl paži a Otis na ni překročil.

Kluk zachytil pohyb za pultem, trhl sebou a sunul se dál ke dveřím.

Tak to vidíš, Wintersi, pomyslel si Elias. Odháníš si zákazníky.

Vzal sklenici vody, kterou si před chvíli nalil, a pomalu obešel pult. Kluk ho celý nesvůj sledoval. Vypadal, jako by chtěl vzít do zaječích, ale pak si všiml Otise. Vykulil oči.

„Je živý?“

„Je.“ Elias poškrábal Otise na hlavě. Papoušek si lenivě protáhl křídla.

„Páni.“ Kluk přestal couvat. „Mluví?“

„Když se mu chce.“ Elias došel až k němu. „Viděl jsi pera s neviditelným inkoustem?“

„Ne.“ Znělo to ohromeně i nejistě.

„Opravdu to funguje.“ Elias se zastavil před hromádkou per. „Dívej se.“ Vybral jedno a načmáral pár slov na připravený list papíru. „Co jsem říkal? Není vidět ani čárka.“

Kluk nedůvěřivě svraštil čelo. „A jak uděláte, aby bylo vidět, co jste napsal?“

„Stačí namočit papír ve sklenici vody s několika kapkami této tekutiny.“

Elias zvedl malou lahvičku s neškodným chemickým roztokem. Odšrouboval uzávěr, stříkl pár kapek do sklenice, kterou držel v ruce, a ponořil do ní zkušební list papíru.

Kluk se přišoural blíž a natáhl krk. „Ukažte.“

Elias vytáhl papír z vody a rozmáchlým kouzelnickým gestem mu ho přistrčil před oči. Slova Kup si toto pero byla zcela jasně čitelná.

„Super.“ Malý zákazník k němu dychtivě vzhlédl. „Můžu si to zkusit?“

„Samozřejmě.“ Podal mu pero i sklenici vody.

„To je paráda.“ Horlivě něco škrábal na papír. „Alex bude zírat.“

„Kdo je Alex?“

„Můj nejlepší kamarád. Zítra v noci se spolu půjdeme podívat na pláž, jestli přiletí mimozemšťani. Táta nás tam vezme.“

„Já tam budu taky.“

„Jo?“ Kluk zamyšleně našpulil rty. „Myslíte, že fakt přiletí?“

„Ne.“

Povzdechl si. „Táta tvrdí totéž. Ale bylo by fantastický, kdyby se tady objevili, že jo?“

„Bylo by to zajímavé.“

„Bylo by to super.“ Dětské oči planuly nadšením. „Kdyby přistáli, odletěl bych do vesmíru s nimi.“

„Proč?“

„Cože?“ Zamračil se, jak se někdo může tak hloupě ptát. „Protože by museli mít fantastickou loď. Představte si ty jejich počítače. Byli by kus před námi. Znali by odpověď na každou otázku.“

„Na každou sotva.“

Kluk vypadal zaskočeně. „Proč ne?“

„Protože ani nejvyspělejší technologie nemůže poskytnout odpovědi na všechny otázky. Jsou věci, na které musíš přijít sám. Ani nejvýkonnější počítače na tom nic nezmění.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto.“ Elias se podíval na pero. „Stojí dva dolary devadesát osm plus daň. Filozofický minitraktát ti neúčtuju.“

„Co to je?“

„Můj osobní názor.“ Vedl ho k pokladně. „Proto ti ho neúčtuju.“

„Aha.“ Kluk lovil v kapse peníze. „Máte otevřeno každou neděli?“

„Přes léto ano.“

„Bezva. Tak já sem někdy přivedu Alexe.“

„Jestli opravdu přijdete, dostaneš náhradní náplň neviditelného inkoustu zdarma.“

„Super.“ Kluk popadl sáček s perem a lahvičkou roztoku a hnal se ke dveřím.

Musel proklouznout kolem Charity, která zřejmě celou obchodní transakci sledovala. Počkala, až Eliasův malý zákazník odjede, a pak vykročila k pultu. Oči se jí třpytily pobavením.

„Vypadáš spokojený sám se sebou,“ poznamenala.

Nespouštěl zamyšlený pohled ze vchodu. „Myslím, že si s tím perem užije spoustu legrace.“

„Jsem přesvědčená, že máš pravdu. Jak jsem ti říkala, je to poslání.“

„Co je poslání?“

„Mít obchod jako tento. Ne každý na to má povahu. Například mé sestře nebo třeba takové Phyllis Dartmoorové by malý podnik ke štěstí nestačil. Postav kteroukoliv z nich za pult Charms & Virtues, a nebude mít klid, dokud jeden krámek nepromění v řetězec táhnoucí se od pobřeží k pobřeží. Ještě před rokem bych se chovala stejně.“

Elias se usmál. „Já možná taky.“

„Někteří lidé,“ pokračovala po kratší úvaze, „mají potřebu dřít se a expandovat, dokud neovládnou celý vesmír. Neumí se spokojit s jedním malým, ohraničeným světem.“

Vzal sáček ptačího zobu a naplnil Otisovu misku. „Není to náhodou velice rafinovaný způsob, jak se mě zeptat, jestli bych se dokázal usadit v městečku jako Whispering Waters Cove a jestli by mi obchůdek s kuriozitami mohl přinášet uspokojení?“

„Domnívala jsem se, že si počínám nadmíru rafinovaně,“ povzdechla si.

„Pokud je toto tvoje představa rafinovanosti, pak jsi musela zapomenout všechno, co ses v tomto oboru kdy naučila.“

„Do háje. Vážně to nebylo rafinované?“

„Musím tě zklamat, nebylo.“ Elias zavřel sáček a strčil ho pod pult.

„To je ale smůla. Zřejmě nebudu s to splnit svou občanskou povinnost a obětovat se pro blaho Whispering Waters Cove.“

Zpozorněl. „Jakou povinnost a oběť máš na mysli?“

„Byla jsem právě vyzvána naší ctihodnou paní starostkou, abych využila svých úžasných svůdnických schopností a vymámila z tebe povahu tvých tajných plánů. Dostala jsem instrukce, že mám pomocí ženských úskoků zjistit, proč jsi tady a co přesně máš za lubem.“

„Řečeno slovy mého posledního zákazníka: super.“

„Přirozeně první, kdo mě napadl, byla Ingrid Bergmanová v Pověstném muži.“

„Zdá se, že jsme vyladění na stejnou vlnovou délku.“

„Věci se vyvíjely náramně slibně, dokud jsi mi nevytkl nedostatek rafinovanosti. K čemu je špionka, které se nedostává rafinovanosti?“

„Možná pouze potřebuješ získat zkušenosti,“ nadhodil. „Možná bych se dal přemluvit, aby ses cvičila na mně.“

„Opravdu?“

V malé kanceláři vzadu zazvonil telefon. Elias zvedl ruku. „Nezapomeň, o čem byla řeč. Hned jsem zpátky.“

„To říkají všichni. Je mi líto, ale nemůžu tady tvrdnout, dokud se nevypovídáš. Musím zavřít krám. Pokud jde o pondělní večeři, vyhovuje ti půl sedmé?“ zeptala se, než se otočila ke dveřím.

„Tentokrát přinesu víno já.“

„Tak zatím ahoj.“ Na prahu mu zamávala a byla pryč.

Když zvedal telefon, měl ještě na tváři úsměv. V minulosti nikdy neměl sklony k flirtování, ale napadlo ho, že s Charity by tomu mohl přijít na chuť.

„Charms & Virtues, u telefonu Winters.“

„Tady Craig. Máš minutku, Eliasi?“

„Samozřejmě.“ Vyklonil se ze dveří kanceláře a výlohou pozoroval Charity. Bríza jí nadouvala dlouhé žluté bavlněné šaty a odhalovala něžné jamky pod koleny. „Zjistil jsi něco o Gwendolyn Pittové?“

„Zjistil a není toho málo. V posledním roce se velice činila.“

„Co dělala?“

„Zjevně co mohla. Kupovala a prodávala nemovitosti. Nejzajímavější okolností je, že obchody provozovala v tichosti pod hlavičkou společnosti jménem Voyager Properties.“

„A za peníze členů sekty, jak aspoň předpokládám.“

„Pravděpodobně. Ale zatím jsme v souvislosti s její firmou nepřišli na nic nelegálního. Je ředitelkou. A má jediného zaměstnance.“

„Můžu hádat? Rick Swinton.“

„Správně. Plným jménem Richard Swinton. Zdá se, že už ses s ním seznámil.“

„Včera večer mě poctil návštěvou. Nezvanou a neohlášenou.“

„Chápu. Chceš, abych ho proklepl?“ nabízel se Craig. „Nejspíš tě požádám o důkladnější informace, jen co mu návštěvu oplatím.“

„Vypadá to, že jste se spřátelili.“

„Víš, jak to chodí na malém městě. Každý se snaží udržovat dobré styky s každým.“

„Měl bys k němu zaskočit, než odletí do vesmíru,“ radil Craig.

„Pospíším si.“

„Mimochodem, mám další novinky, které s těmi dvěma nesouvisí, ale mohly by tě zajímat.“

Elias ode dveří pozoroval Otise, jak netrpělivě přešlapuje sem tam po bidýlku. Prodejní doba končila. „Jaké novinky?“

„Pamatuješ se na Garricka Keywortha? Kdysi jsem ti ho prověřoval.“ Elias ztuhl. „Co je s ním?“

„Proslýchá se, že se včera v noci pokusil o sebevraždu. Spolykal hrst prášků.“

Eliasovi jako by unikl z plic veškerý vzduch. Řeka vytékající z minulosti na sebe bez varování vzala bledou podobu jeho matky. Ležela na posteli a vedle sebe na nočním stolku měla vystavenou sbírku lahviček s léky.

Silou vůle poslal obraz zpět do temnoty, z níž se vynořil.

„Byl jeho pokus úspěšný?“

„Ne. Někdo zavolal záchranku. Stihli ho včas převézt do nemocnice. Dostane se z toho, ale umíš si představit, co ta novina udělá s jeho firmou. Očekává se, že jakmile první šok odezní, půjde Keyworth International dolů volným pádem. Tobě nemusím vysvětlovat, co v takových případech nastane, když není jasně určený následník, který by se mohl ujmout vedení. Propukne všeobecná panika.“

„Jistě.“

„Smůla, že Keyworth nikdy nepřibral do firmy syna. Kdyby to udělal, stál by teď za kormidlem někdo, kdo by mohl uklidnit klienty i věřitele.“

„Ti dva si byli jako cizí.“

„Taky jsem to slyšel. Tipoval bych, že to bude konec firmy Keyworth International.“

7

Člověk může utonout ve vášni stejně spolehlivě jako v moři. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Něco nebylo v pořádku. Charity zavřela poslední číslo Gurmeta, do něhož byla zahloubaná poslední půl hodiny. Cítila v kostech, že se stalo něco zlého. Stísněnost v ní vytrvale rostla od okamžiku, kdy navečer viděla Eliase zavírat obchod.

Vůbec se neobtěžoval komukoliv zamávat, nemluvě o tom, že by Charity doprovodil k autu, jak se stalo v posledních několika dnech zvykem. Zamířil k parkovišti, aniž by se jedinkrát ohlédl. V ruce držel prázdnou přepravku, Otis mu hřadoval na rameni jako sup.

Při pohledu na muže s papouškem kráčejícího po molu Charity z nevysvětlitelného důvodu zamrazilo a chlad neustoupil ani po několika hodinách.

Odhodila časopis na matné sklo mírně extravagantního konferenčního stolku. Přistál na kupičce kuchařek, které si přinesla domů z Whispers. Celý večer sbírkou listovala a pátrala po zajímavých receptech. Elias měl stejně jako ona vyhraněné a lehce výstřední chutě. Nahlas sice o tom mezi nimi nepadlo ani slovo, ale vytušila, že jí hodil rukavici. Promyšleně ji vyzval na souboj. Měla v úmyslu vyjít z příštího kola kuchařského turnaje Truittová versus Winters vítězně. Jenže teď netrpěla trémou mistra šéfkuchaře. Neklid, který se v ní usadil, byl zcela jiného druhu. Nedokázala si vyhnat z hlavy obrysy Eliasovy zasmušilé siluety rýsující se proti slunci. Zaručeně se stalo něco zlého.

Spustila nohy z rohové červené pohovky, vstala, přešla přes malý obývací pokoj ke dveřím na přední verandu a otevřela je. Bylo krátce po deváté. Už se téměř úplně setmělo. Vzduch se ochladil. Mlha nad zátokou houstla.

Ovinula prsty kolem starého, bíle natřeného zábradlí a pátrala v bludišti stromů oddělujícího její a Eliasův příbytek. Přes husté listoví nezahlédla ani záblesk světla.

Protáhla se a z náhlého popudu zamkla přední dveře a sešla z verandy. Zastavila se a zaposlouchala do zvuků rychle postupující noci. Měla dojem, že zachytila vzdálené zpěvy voyagerů, ale s jistotou to tvrdit nemohla.

Vykročila ke stezce podél útesu a znovu se zahleděla k Eliasovu domku vzdálenému asi čtvrt míle. Odtud by mezi stromy měla rozeznat, zda se v jeho oknech svítí.

Nic, až na zákmit svítilny na verandě. Možná večer vyrazil do města.

Neblahá předtucha v ní zesílila.

Bezmyšlenkovitě vykročila dál po stezce. Ušla několik metrů, než si uvědomila, že ji nohy nesou k Eliasovu domu.

To by pravděpodobně byla chyba. Kdyby ho šla zkontrolovat, udělala by nesprávný tah ve flirtování připomínajícím hru na kočku a myš. Její zvědavost by si nejspíš vysvětloval jako známku roztoužení, ne-li zoufalství. Ztrapnila by se a ztratila převahu.

Jenže se nedokázala přinutit, aby se otočila a vrátila.

Vem to čert. V hrách, které spolu hrají muži a ženy, nebyla nikdy dobrá. Neměla čas získat patřičnou praxi.

V houstnoucí tmě spěchala podél srázu až k Eliasově zahradě. Stromy byly jako přízračné stíny a v oknech se stále neobjevilo světlo. Šla dál kolem plotu, aby dům obhlédla i zepředu. Na příjezdové cestě parkoval Eliasův džíp.

Napadlo ji, že se možná vydal na dlouhou procházku po útesu. Vracela se stejnou cestou kolem zahrady, až narazila na nízkou branku. Chvíli před ní nerozhodně stála s rukou na petlici, pak otevřela, vešla a kráčela k temné verandě.

Zhruba v polovině klikaté pěšinky vycítila, že v zahradě je ještě někdo. Zarazila se a zvolna otočila.

Trvalo jí několik vteřin, než Eliase objevila. Seděl se zkříženýma nohama u jezírka. Tichá, nehybná postava ponořená do přítmí. Vodní hladina byla jako černé slepé zrcadlo, v němž se neodráží nic.

„Eliasi?“ Pokročila k němu a zaváhala.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se chladně neosobním hlasem, kterým jí šel na nervy při prvním setkání.

„Ne.“ Postoupila k němu o další krůček. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Eliasi, pro boha živého, co se stalo?“

„Jedna zajímavá vlastnost vody se projeví pouze při nedostatečném osvětlení. Hladina je pro oko stejně neprůhledná jako stěna z obsidiánu.“

„Výborně. Vrátili jsme se k zenovým promluvám.“ Došla k okraji jezírka a zastavila se kousek od Eliase. „Přestaň mluvit v hádankách a řekni mi, co se děje.“

V první chvíli si myslela, že jí neodpoví. Nepohnul se, dokonce se na ni ani nepodíval. Zdálo se, že veškerá jeho pozornost patří temné, netečné hladině. Uplynula snad celá věčnost.

„Garrick Keyworth se včera večer pokusil o sebevraždu,“ oznámil jí konečně.

Strohé sdělení ji udeřilo silou příboje tříštícího se o skály. Vybavilo se jí, jak Elias hovořil o matčině smrti. Pro ty, které jednou zasáhla, bude mít sebevražda v sobě už navždy něco obzvláště děsivého.

„Ach, Eliasi.“

Svezla se na zem vedle něj. Lem jejích lehkých šatů se mu rozprostřel na koleně. Sledovala jeho pohled. Měl pravdu. V neproniknutelně temné hladině se nic nezrcadlilo. Na zahradu se snesla noc.

Čas plynul. Charity se nepokusila přerušit mlčení. Trpělivě čekala. Nic jiného ani dělat nemohla.

„Myslel jsem si, že pro mě celá záležitost skončila, když jsem se rozhodl upustit od pomsty,“ ozval se po dlouhé chvíli Elias. „Jenže já jsem se jí zcela nevzdal. Napřed jsem za Keyworthem zašel. Ukázal jsem mu, co bych mu mohl udělat, kdybych chtěl plán dotáhnout do konce.“

„Nevíš, jestli váš rozhovor s pokusem o sebevraždu souvisí.“

„Velice těsně. Dohnal ho k ní. Dlouhé roky jsem studoval jeho povahu. Mohl jsem odhadnout důsledky svého posledního kroku. Možná jsem je tušil, ale odmítl jsem si je připouštět.“

„Nebuď k sobě tak přísný, Eliasi.“

„Bylo mi zatraceně jasné, že vědomí, jak je zranitelný, se smísí s jedem, který ho zevnitř rozežíral, ale namlouval jsem si, že moje jediná kapička nemůže změnit konečný výsledek.“

„Nemohl jsi předpokládat, že to bude pověstná poslední kapka. A ještě pořád nevíš, jestli opravdu byla.“

„Jediné maličké smítko naruší dokonalost toho nejčistšího jezírka.“

Charity by ráda něco poznamenala, ale nenapadlo ji nic, co by se dalo použít. Povrchnějšího člověka by ujišťování, že na Keyworthově pokusu o sebevraždu nenese vinu, možná uchlácholilo. Jednodušší povaze by dokonce mohl vývoj situace přinášet pocit triumfu a uspokojení. Koneckonců, mohl by si leckdo říct, kdyby se Keyworthovi pokus zdařil, naplnila by se tak spravedlnost. Ale Elias nebyl leckdo. Elias byl jiný.

Vztáhla ruku a dotkla se jeho paže. Každý sval, každá šlacha pod kůží byly napjaté jako ocelové lano. Ani se nepohnul, jako by její prsty vůbec necítil.

„Ochlazuje se,“ upozornila ho. „Pojď raději dovnitř. Uvařím ti čaj.“

„Nechci čaj. Jdi domů, Charity.“

Mrazivá nepřístupnost jeho hlasu ji málem zahnala na útěk. Potlačila nutkání vyskočit a odejít. „Nenechám tě tady sedět. Pokud sis toho nevšiml, od zátoky se valí mlha.“

„Dokážu se o sebe postarat sám. Nepotřebuju tvoji pomoc. Nech mě být, Charity. Nemělas sem dnes chodit.“

„Jsme sousedé. Tys na to zapomněl? Přátelé. Teď tě nemůžu nechat samotného.“

„Neneseš za mě žádnou zodpovědnost.“

„Tak poslouchejte, pane nesnesitelně soběstačný. Vy máte své zásady a já zase svoje. Ty moje mi nedovolují nechat vás tady samotného.“ Vstala a zatahala ho za ruku. „Pojď dovnitř, Eliasi. Prosím.“

Vzhlédl k ní. Z očí se mu dalo vyčíst stejně málo jako z hladiny jezírka. Chvíli si myslela, že odmítne, ale pak se plavně zvedl.

Využila drobného vítězství a vedla ho nahoru po schodech. Nebránil se, ale napětí v jeho těle nepovolilo. Otevřela dveře a jemně ho vtáhla dovnitř. Skopla z nohou boty a zašátrala po stěně.

„Kde je vypínač?“

Beze slova natáhl ruku. Ozvalo se tiché cvaknutí a lampa v koutě se rozsvítila. Otis v zakryté kleci nespokojeně zaskřehotal.

Když Charity uviděla výraz v Eliasově tváři, zalitovala, že ho požádala, aby rozsvítil. Některé věci by měly zůstat ponořené do stínu, jiné naopak působí děsivěji, jsou-li ukryté ve tmě.

„Půjdu postavit vodu,“ nabídla se.

„Myslím, že bude lepší, když odejdeš, Charity. Dnes večer pro tebe nebudu dobrou společností.“

Jeho slova byla jasným varováním, které nemohla přeslechnout. Po zádech jí přeběhl mráz, ale zaplašila pocit hrozícího nebezpečí. „Slíbila jsem, že ti uvařím čaj.“

Proklouzla kolem něho a přešla přes jednoduše zařízený pokoj do malého kuchyňského kouta. Na zadním vařiči stála konev. Ve skříňce našla hrnek a vedle něj plechovku keemunu.

„Pochybuju, že by můj čaj dosáhl tvé úrovně, ale když nic jiného, bude horký.“

Napustila vodu.

„Charity.“

Ztuhla s konvicí v ruce a ohlédla se přes rameno. „Ano?“

Neříkal nic, jenom tam stál a nespouštěl z ní pohled, který ji paralyzoval. Beznaděj v jeho očích ji přibila k podlaze. Náhle viděla za zeď hrdosti a sebeovládání, kterou kolem sebe s tak úpornou snahou budoval. V šeru za hradbami se jako obrovská nestvůra choulila dlouholetá osamělost.

„Eliasi,“ oslovila ho něžně a odložila konvici. „Já vím, ty si myslíš, že se s tím dokážeš vyrovnat bez cizí pomoci. Nejspíš máš dokonce pravdu, ale někdy je lepší nepokoušet se jít sám. Všechna ta moudra z Cesty vody mohou docela dobře sloužit jako filozofický základ, ale člověk někdy potřebuje víc.“

„Tal kek chara je všechno, co mám,“ přiznal s drsnou otevřeností.

„To není pravda.“

Setřásla ze sebe kouzlo, kterému na chvíli podlehla, vykročila k němu a odhodlaně kolem něho ovinula paže jako kolem dítěte.

Byl ztuhlý a nepoddajný. Uvědomovala si, že se pouští do bitvy, jejíž rozměry nedokáže odhadnout. Sevřela ho pevněji a přitiskla tvář k jeho rameni se zoufalou touhou vyslat do jeho nitra své teplo a ještě něco navíc, co sama nedokázala nebo nechtěla pojmenovat.

Zachvěl se a s přidušeným, chraptivým povzdechem vzal její hlavu do dlaní.

„Mělas jít domů,“ vypravil ze sebe.

Vzápětí už tiskl rty na její ústa. Nestvůra samoty zaskučela.

Charity se zapotácela pod náporem mužské touhy. Málem se v ní utopila a na okamžik vše kolem zmizelo.

Když se vynořila z mlhy, jež ji pohltila, uvědomila si, že ji Elias zvedl a nese ji k tmavému otvoru, za nímž byla ložnice.

Když ji složil na matraci, napadlo ji, že to musí být futon.

Nic jiného nemůže být tak tvrdé a nepohodlné. On spí na futonu! Ve snaze o tvrdou disciplínu zachází příliš daleko.

Neměla však čas, aby si postěžovala. Lehl si na ni a ona rázem zapomněla na nepoddajnou postel. Elias svou tuhostí futon ještě překonával.

Váha silného, erotikou nabitého těla ji vmáčkla do nepohodlné matrace. Jeho polibek byl nevýslovně intenzivní, nekonečné tajemný. Téměř jako on sám.

Ovinula mu paže kolem krku. Sklouzl prsty ke knoflíčkům jejích lehkých volných šatů. Zaslechla, jak se prudce nadechl, když odhalil její ňadra, a sevřel v dlani jeden hrot. Tentokrát zalapala po dechu ona a ztuhla pod jeho dotekem. Tělem mu projelo další prudké zachvění.

„Nemělas sem dnes večer chodit,“ opakoval.

„Všechno je v pořádku, Eliasi.“ Hlava jí přepadla vzad přes jeho paži. Vsunul jí nohu mezi stehna, a jak tlačil koleno výš, vyhrnoval sukni. Drsná džínovina ji škrábala na holé kůži a podivně ji vzrušovala.

„Neměla bys tady být, ale teď tě nedokážu poslat pryč. Bůh mi pomáhej, ale příliš tě chci.“

Odtrhl se od jejích úst, sklonil hlavu a sevřel mezi zuby její bradavku. Zároveň sjel rukou k rychle vlhnoucímu rozkroku kalhotek a s dráždivou něhou jí stiskl klín. Vsunul silný prst za elastický okraj a jediným prudkým pohybem z ní kalhotky strhl.

Charity zalilo strhující vzrušení. Obrovitá vlna ji vyzvedla a otáčela jí, dokud nebyla zmámená a zmatená. Ještě nikdy v životě si nepřipadala tak opojně vzrušená. Vyškubla Eliasovo tričko z džín a zabořila prsty do zad, jejichž obrysy se nejasně rýsovaly ve tmě.

Z nějakého důvodu ji ohromilo, jak je jeho tělo teplé. Přes kůži vnímala plynulou hru mocných svalů. Vycházel z něho dráždivě mužný pach.

Zápolila s koženým řemenem, který si omotával kolem pasu a nezasunoval do ok na kalhotách. Marně hledala sponu. Když nepřišla na způsob, jak rozvázat podivný uzel, zatahala v bezmocné nedočkavosti za volný konec.

„Nech to na mně.“ Mírně se nadzvedl, aby mohl neobvyklý pásek odmotat.

Uzel, který tak umíněně vzdoroval jejím prstům, se uvolnil pod jediným dotekem Eliasovy ruky. Znovu se vzepřel a odhodil dlouhý pruh kůže vedle futonu. Zaslechla tichý zvuk kovového zipu.

Převalil se na bok, stáhl si džíny a zašátral v otevřeném stolku vedle futonu. Ozvalo se výmluvné zašustění ochranné fólie. Pohyby jeho rukou byly hbité a jisté.

Vzápětí znovu ležel na ní. Napjala se, když se jí ke zvlhlému klínu přitiskl žalud jeho údu. Byl mocně ztopořený a široký.

Velký. Rozhodně velký. Ale místo paniky ji zachvátilo vzrušení.

Vsunul nohy mezi její. „Podívej se na mě.“

Okamžitě se podřídila naléhavosti v jeho slovech a otevřela oči. Z předního pokoje pronikalo do ložnice právě tolik světla, aby mu ze tváře vyčetla nezkrotnou touhu. Její tělo odpovědělo s prudkostí, která ji ohromila.

Vjela mu prsty do vlasů. „Chci tě, Eliasi.“

„Už žádné kdo s koho,“ zašeptal.

„Už žádné kdo s koho,“ potvrdila.

Vnikl do ní pomalým, zdánlivě nekonečným pohybem, který rozechvěl každičký nerv jejího těla. Jako by zkameněla. Nebyla schopna myslet, mluvit, hýbat se. Zaplnil ji beze zbytku. Roztáhl ji až k hranici bolesti. Vpád sexuality napjal všechny její svaly jako pružiny.

Zaklíněný hluboko v ní ztichl a znehybněl jako vše ostatní kolem. Upřeně na ni hleděl a zdálo se, že čeká, až mu dá signál, aby dokončil, co začalo.

„Jsi v pořádku?“ Hlas se mu lehce zlomil.

Zhluboka se nadechla a našla ztracenou řeč. „Ano. Jsem víc než v pořádku.“ Zabořila prsty hlouběji do jeho vlasů a opatrně se vypjala směrem k němu.

Hrudník se mu otřásl zadržovaným zasténáním. „Nechci ti způsobit bolest. Jsi tak drobná a úzká. Nenapadlo mě…“

„Řekla jsem, že jsem v pořádku.“ Usmála se na něho. „Můj bože, Charity.“ Sklonil hlavu a políbil křivku jejího ramena.

Nesnesitelné přilnutí povolilo. Svět se začal znovu otáčet.

Elias z ní opatrně kousek vystoupil a pak znovu přirazil. Tentokrát vzrušení doprovázel závratný pocit naplnění. Lačně zavzdychala a zaťala mu nehty do ramenou.

Prudce se nadechl a sklouzl rukou podél jejího těla k bodu, kde byli spojeni. V hnízdečku kadeřavých chloupků našel nejcitlivější bod a s rozmyslem ho pohladil.

Tělem jí projel elektrický výboj. Prohnula se jako luk a vykřikla.

„Jsi tak příjemná,“ zašeptal. „Tak skutečná.“

Jen s námahou zadržela výbuch smíchu. „Samozřejmě jsem skutečná. Co sis myslel? Že jsem jen další odraz na vodní hladině?“

„Až do této chvíle jsem si nebyl jistý.“

Hladil ji a vnikal do ní, až všechno kypící napětí vybuchlo a pak ve vlnách ustoupilo jako moře při odlivu. Když přirazil naposledy, sevřel mezi zuby její ušní lalůček.

Při vyvrcholení mu tělo ztuhlo a tmu vyplnil jeho chraptivý, přidušený výkřik.

Charity se propadla do noci.

Už žádné kdo s koho.

Elias otevřel oči a hleděl do temného stropu nad sebou. Vůně milování se mísila se vzduchem nasyceným mlhou, jenž do ložnice pronikal pootevřeným oknem. Do nohy ho pálila křivka Charitina stehna.

Od hlavy až k patě ho naplnila blaženost. Zpívala mu v žilách a příjemně hřála v břiše. Protáhl se. Lenivě, uvolněně a spokojeně.

Už žádné kdo s koho.

Bylo to tak příjemné.

Tak nebezpečné.

Sebeovládání je v tal kek chaře vším. Ztratit kontrolu znamená nechat se zanést příbojem do nejzrádnějších hlubin oceánu. Ztratit kontrolu znamená uvíznout ve vírech dravých proudů jarní řeky. Ztratit kontrolu znamená přepadnout přes hranu vodopádu do ledových vod bezedného jezera.

Ztratit kontrolu znamená ztratit vše.

Ráno Charity vyhlédla do mlhy, která přes noc zahalila Whispering Waters Cove. „Jestli se do večera nezvedne, nebude viditelnost taková, aby mimozemšťané mohli přistát.“

„Něco mi říká, že na viditelnosti příliš nezáleží,“ podotkl Elias. „Dáš si snídani?“

„Ráda.“ Odvrátila se od okna. „Ale doufám, že mi nabídneš něco jednoduchého. Blýsknout se kuchařským uměním při večeři je v pořádku, ale po ránu se to nehodí. Snídaně není soutěžní disciplína.“

Povytáhl obočí. „Ber to jako výzvu,“ nadhodil, když kladl na stolek dvě misky.

Věnovala mu úsměv, který měl být svěží a povznesený, a svezla se na polštář u stolku. „Jestli zajdeš příliš daleko, hodím ručník do ringu a večer nechám přivézt pizzu.“

„To neuděláš. Bylo by to zbabělé a ty zbabělá nejsi.“

Usadil se proti ní a nalil oběma čaj z hnědé kameninové konvice. „Jsem si jistý, že využiješ příležitosti ukázat, co umíš. Něco mi říká, že to děláš vždy.“

„Mrzí mě, že tě musím zklamat, ale s odchodem ze světa velkého byznysu jsem ztratila značný díl své soutěživosti.“

Pokus o nenucenou konverzaci ji stál nesmírné úsilí. Nebyla v bezstarostné náladě. Nejistota, jež na ni ráno padla, pro ni byla naprostým překvapením. Čekala by, že se po noci vášnivého milování bude cítit jinak. Byla značně nesvá. Panika se zatím nedostavila, ale zachytila poplašné zvonění.

Mírné napětí, které mezi ní a Eliasem panovalo, nebylo takového druhu, jak by mělo. Rozhodně ne dnes.

Kde zůstal pocit důvěrnosti, který je měl ráno obalovat jako bavlnka? dumala. Před několika hodinami měla pocit, že si jsou nesmírně blízcí. Nyní je dělil rušivý odstup.

Až příliš dobře si uvědomovala, že její sexuální zkušenosti by jen málokdo nazval bohatými. Navíc byly staršího data. Odpovědnost za rodinnou firmu ji na pár let uzavřela do virtuálního kláštera. Dokonce to bylo poprvé v životě, co zůstala přes noc u nějakého muže a ráno s ním snídala. Instinkt jí však napovídal, že to mezi nimi není takové, jak by mělo.

V noci se odehrálo něco zcela výjimečného. Elias ji nechal nahlédnout do tajného koutku své duše.

Teď se všechno opět pokazilo. Vrátil se do svého odlehlého, uzavřeného vesmíru. Nemohla se ho dotknout, jako se ho dotýkala v noci.

Řekl, že už žádné kdo s koho, ale dnes ráno se nemohla zbavit pocitu, že spolu opět soutěží.

Potlačila povzdech a zadívala se na zajímavou směs v misce. „Co to je?“

„Müsli. Můj vlastní recept. Ovesné a žitné vločky, sezamová semínka, mandle, sušené ovoce, jogurt, med a špetka vanilky.“

„Trochu moc na nesoutěžní snídani.“ Nalila si do misky mléko a sáhla po lžíci.

„Až zůstanu na noc u tebe, taky udělám snídani,“ nabízel se s podezřelou velkorysostí.

Sousto müsli jí zaskočilo. Zakuckala se a začala se dusit. Odložila lžíci a chňapla po malém šálku.

„Je ti něco?“ staral se.

Zavrtěla hlavou a lokla si. „To nic. Sezamové zrníčko skončilo ve špatné dírce.“

Upíral na ni dlouhý pohled. „To jsi tak znervózněla z představy, že bych měl strávit noc ve tvé posteli?“

„Samozřejmě ne.“ Znovu se napila horkého čaje. „Nebuď směšný.“ Zmohla se na rádoby sebevědomý úsměv. „Ale jsem si jistá, že ani jeden z nás nechce nic uspěchat. Dopřejme našemu vztahu dost času, aby se mohl vyvíjet zcela přirozeně.“

Lehce přimhouřil oči. „Myslel jsem si, že jsme se v noci dohodli, že už žádné kdo s koho.“

Cítila, jak jí do tváří stoupá horko. „Dovolit vztahu, aby dozrál a vyvíjel se svou vlastní rychlostí, není soutěživá hra. Řídím se jenom zdravým rozumem.“

„Co se děje, Charity?“

„Nic se neděje.“ Znovu vyvinula hrdinské úsilí, aby se usmála. „Jenom se snažím všechno si utřídit.“

„Co je tady k třídění?“

Zničehonic v ní vzkypěl hněv. „To se ptáš ty mě?“ Bouchla šálkem o stůl tak prudce, že ho málem rozbila. Otis pohoršeně zachrčel. „Chováš se, jako by se v noci nic mimořádného nestalo.“

Dlouho na ni zíral. „K včerejší noci…“

Zvedla ruku. „Prosím tě. Jestli mi hodláš poradit, abych se příliš nepřehrabovala v tom, k čemu mezi námi došlo, tak se nenamáhej. Snažím se dojíst snídani. Přednášku si nech na pozdější dobu.“

„Ne.“

„Rád bys pokračoval ve hře. Dobře. Tak si hraj sám se sebou.“

„Nepříliš lákavá představa,“ poznamenal suše. „Zvlášť po včerejší noci.“

Cítila, jak rudne. „Dobře víš, jak to myslím.“

„Vím. Ale nezdá se mi, že bys chápala, co se ti právě snažím říct.“

„Pche. Nezdá se ti. Já velice přesně chápu, co se mi pokoušíš naznačit.“ Zaťukala lžičkou o okraj misky. „Chceš mi oznámit, že včera jsi to vlastně ani nebyl ty. Že z toho, co se stalo, nemám vyvozovat bůhvíco. Že lituješ noci se mnou.“

Zaváhal. „Z poloviny máš pravdu. V noci jsem byl tak trochu mimo.“

„Aha.“ Zaryla lžičku do müsli.

„Nečekal jsem, že přijdeš. Potřeboval jsem si promyslet spoustu věcí.“

„A já tě vyrušila?“

„Ano, mám-li být zcela upřímný. Bylo by lepší, kdyby ses v zahradě neobjevila.“

„Omlouvám se.“ Nabrala plnou lžičku müsli a zuřivě žvýkala. „Víckrát se to nestane.“

Zamračil se. „Nepochopilas mě.“

„Ale ano. Jsem bývalá manažerka, pokud jsi na to náhodou zapomněl. I ty nejkomplikovanější záležitosti dokážu shrnout do několika jednoduchých vět. Problém: Vadí ti, že jsem se tady včera večer ukázala. Řešení: Zcela prosté. Budeme dělat, jako by k ničemu nedošlo.“

„To bude sotva možné.“

Kysele usmála. „Řiď se mým příkladem.“

„Ty se zlobíš.“

Zamyslela se. „Jo, dá se to tak říct.“

„Charity, já se snažím, abychom si něco vyjasnili.“

„Možná by bylo lepší, kdybys místo toho snědl snídani.“

Ignoroval její radu. „Pořád nechápeš, co se ti pokouším vysvětlit. Mrzí mě, žes mě včera vyrušila uprostřed meditace. Potřeboval jsem si utřídit jisté věci. Mám dojem, žes mohla vyvodit mylné závěry z toho, co následovalo.“

Došlo jí, kam míří, a ruka se lžičkou jí uvízla v polovině cesty k ústům. „Moment. Asi mi začíná svítat.“

„Řekněme, že by nebylo moudré, abys moje chování v noci brala jako projev mé…“ Zarazil se.

„Slabosti? Normálnosti?“ Odmlčela se. „Vadí ti, že ses projevil jako normální muž?“

Kolem výrazných lícních kostí mu naskočily rudé skvrny. „Prostě nechci, aby sis udělala nesprávný obraz, to je všechno.“

„Eliasi, zkus o tom uvažovat v příměrech své vodní filozofie. Nemůžeš se celý život brouzdat v mělčině u břehu jezera a věřit, že jsi tam v bezpečí. Jednoho dne musíš využít příležitosti, která se ti nabídne, a skočit do hloubky.“

„Tvé přirovnání není vhodnou aplikací filozofických principů učení tal kek chary,“ ucedil mezi zuby. „Cesta vody je metoda jasného nazírání. Učí pozorovat realitu.“

„Jenže ty nejsi pozorovatel. Ty jsi účastník děje. V noci jsi alespoň byl.“

„Uniká ti podstata problému.“

Namířila na něj lžicí. „Okay, tak mě pouč, velký Mistře učení tal kek chary. Pohlédni do svého kouzelného jezírka a prozraď mi, co se mezi námi právě teď odehrává.“

„Přesně o to se stále pokouším,“ odsekl. „Nechci, abys na základě včerejší noci došla k nesprávnému závěru. Uvědomuji si, že moje chování mohlo vzbudit dojem, jako by mě rozhodil Keyworthův pokus o sebevraždu.“

„A ne snad?“

„Jeho pokus vzít si život byl důsledkem mého jednání, jaký jsem nepředvídal,“ přiznal s pochmurným zábleskem v očích. „A já nemám rád, když se stane něco, co jsem nepředvídal. Znamená to, že jsem nevyužíval správně tal kek chary.“

„Víš přece, že nikdo není dokonalý.“

„To není omluva,“ zavrčel.

„Eliasi, není tvoje vina, že se Keyworth pokusil o sebevraždu. Ale pokud by ses tím měl užírat, pak zkus něco podniknout.“

„Například?“

Horečně přemýšlela. „Třeba bys za ním mohl jít. To by byl dobrý začátek. Promluvit si s ním. Smířit se s ním.“

„A jak si představuješ, že bych to měl udělat, vážená paní psychoterapeutko? Co bych měl říct muži, který se kvůli mně pokusil o sebevraždu?“

„Nevím. V takové situaci jsem nikdy nebyla. Snad bys mu měl říct, že si nepřeješ, aby se minulost opakovala. Má děti?“

„Syna, který ho nenávidí až za hrob.“

Pokývala hlavou. „Tak řekni Keyworthovi, aby neprovedl svému synovi totéž, co tví rodiče udělali tobě.“

„Moji rodiče.“ Elias sebou trhl, jako by do něho udeřil hrom.

„Vysvětli Keyworthovi, že nemá právo opustit syna. Jestli chce skutečně odčinit, co se stalo před dávnými lety na Nihili, musí dostát svým současným povinnostem.“

Ohromeně na ni zíral. Viděla na něm, jak se snaží vzpamatovat, najít zpátky rovnováhu, zmobilizovat síly. Napadlo ji, že podruhé letmo zahlédla nestvůru osamělosti číhající v jeho nitru. Vzápětí znovu zpevnil narušenou zeď a ji nechal stát venku.

„Neznáš situaci natolik dobře, abys mohla přijít s takovým návrhem,“ odbyl ji. Připadal jí v tu chvíli stejně nepřístupný jako Měsíc na obloze. „Pusť Garricka Keywortha z hlavy. Zvládnu to sám.“

„Samozřejmě.“

„A teď k nám dvěma,“ pokračoval zvolna. „Před pár minutami jsem připustil, žes měla z poloviny pravdu, když jsi tvrdila, že bych byl radši, kdybys za mnou večer nepřišla do zahrady a kdybychom spolu nestrávili noc.“

„Myslím, že dokážu odhadnout, která polovina mého tvrzení byla pravdivá. Mrzí tě, že se tvé opevnění na chvíli zbortilo a já tě poznala jako normální lidskou bytost, ale vem to čert, ten sex byl dobrý.“

„Byl víc než dobrý.“

Zmohla se na chladný úsměv. „V tom se tedy shodneme, že?“

Odstrčil misku s nedojedeným müsli a opřel se předloktími o stolek. „Mohl by být ještě lepší, kdybychom se sblížením počkali na poněkud příznivější okamžik. Ale už se stalo.“

„Nesmírně romantický pohled na noc plnou vášně.“

„Já jenom říkám, že přestože bych byl raději, kdyby k tomu došlo jindy, nelituji, že jsme v našem vztahu zahájili další etapu.“

Vrhla pohled na hodinky. „Propána, je skoro osm. Musím se běžet domů převléknout a připravit všechno v knihkupectví, abych stihla v deset otevřít.“

„Charity, sakra, počkej minutku.“

„Nezapomeň na dnešní večeři u mě.“ Vklouzla do sandálů a rozrazila přední dveře. „Pro voyagery i mimozemšťany to bude velká noc. A vezmi si bundu. Venku na útesu bude o půlnoci zima,“ poradila mu a zmizela v ranní mlze.

8

Proudy se stáčejí bez varování, ale pozorovateli se vodní hladina jeví stále stejná. V takové situaci hrozí velké nebezpečí. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Charity chňapla v regálu se zeleninou po červené paprice, hladké a souměrné jako z reklamy. „A mám tě.“ Strčila do igelitového sáčku ještě několik dalších baňatých lusků, uložila kořist do nákupního vozíku a zabrala, aby ho dotlačila do vedlejší uličky.

Byl to až nečekaně obtížný úkol a musela vyvinout nemalé úsilí, aby vozítko udržela ve víceméně přímém směru. Jedno kolečko se vytrvale stáčelo do prapodivného úhlu.

Vydechla úlevou, když vedle bílého rýžového octa objevila sušené mořské řasy. Popadla dva sáčky plné lesklých temně zelených listů, láhev octa a všechno přidala do vozíku.

Sestavit menu pro dnešní večeři nebylo nijak snadné. Hlavní starostí bylo vybrat takové recepty, aby si byla jistá, že na ně v místní samoobsluze sežene potřebné ingredience. Když se před rokem do městečka přistěhovala, byla by dnešní večeře nesplnitelným snem, ale nezdolné úsilí převychovat šéfa samoobsluhy se jí vyplatilo.

Skutečným problémem není nakoupit suroviny pro všechny chody, usoudila, zatímco zápasila se vzpurným vozíkem. Mnohem zásadnější otázkou bylo, proč se vlastně namáhá vařit pro Eliase Winterse?

Podráždění z ranního rozhovoru stále ještě nevyhaslo. Bylo jí nad slunce jasné, že se snažil předstírat, jako by před ní v noci neodhalil své zranitelné místo. Na sexuální rovině by ovšem v jejich vztahu s chutí pokračoval, když už jednou začali.

Typické, usoudila Charity. Typicky mužské.

Ne, teď k němu nejsem spravedlivá, přiznala, když brala z police balíček rýže a sójovou omáčku. Na Eliasovi nebylo nic typicky mužského.

Podívala se do seznamu. Potřebovala ještě čerstvé ovoce na dezert. Čas letěl. Nechala na Newlinovi, aby zavřel obchod, a vypravila se na nákupy, ale stále toho zbývalo hodně, co musí stihnout, než Elias zaklepe na její dveře.

Cloumala vozíkem, až se jí podařilo zahnout za roh, ale v sousední uličce narazila na překážku. Před otevřenou vitrínou s mraženými potravinami stála Jennifer Pittová.

„Promiň, Jennifer.“ Vozík, s nímž se doposud musela rvát o každý centimetr, náhle vyrazil vpřed jako dostihový kůň. Zapřela se o paty a podařilo se jí zabrzdit. „Neviděla jsem tě.“

Jennifer jí věnovala svůj chladný, znuděný úsměv. „Nic se nestalo. Uličky jsou moc úzké. Až se oblast trochu pozvedne, snad tady otevře prodejnu nějaký významný obchodní řetězec. Slušný supermarket by se nám rozhodně hodil.“

„Tahle samoobsluha není nejhorší. Jenom by mohla být trochu větší.“

„To by se dalo říct o celém tomhle ospalém městě.“

Charity začala couvat z uličky. Dlouhý rozhovor s druhou paní Pittovou byla poslední věc, o kterou stála. Jennifer nebyla šťastná žena. Jistě, letošní léto, kdy po městě pobíhala první paní Pittová ve výstředním voyagerském úboru, pro ni nebylo právě snadným obdobím.

Podle Charity zvládala Jennifer trapnou situaci s překvapivou lehkostí a nadhledem. Možná ji posilovalo vědomí, že paní Pittovou je nyní ona, nikoliv Gwen.

Jennifer byla vysoká, štíhlá, elegantní, nápadně pěstěná a vždy perfektně nalíčená pětatřicátnice. Proslýchalo se, že v Los Angeles pracovala po kratičkou dobu jako modelka. Charity byla nakloněna tomu věřit. Měla potřebnou výšku a také z ní vyzařovala ona zvláštní dráždivá svůdnost příznačná pro ženy z jižní Kalifornie. Bylo všeobecně známo, že pravidelně týrá tělo v domácí posilovně, kterou jí pořídil Leighton. Výsledky byly viditelné na první pohled.

Její vkus a způsob oblékání působil ve Whispering Waters Cove cizorodě. Dnes na sobě měla hedvábnou halenku, která napodobovala džínovinu. Umně nařasené kalhoty jí splývaly přes vysoké boty.

Medově hnědou, po ramena dlouhou hřívu prosvětloval zlatý melír, takže vypadala vyšisovaná, jako by žila na slunečném Jihu a ne pod zataženou oblohou Severozápadu. Účes budil dojem, jako by ho právě rozcuchal vítr, a vysoko na temeni vždy seděly módní sluneční brýle. Na levé ruce se třpytil prsten s obrovským diamantem, který jí Leighton daroval ke svatbě.

Většina lidí zastávala názor, že neměl sebemenší šanci odolat, jakmile se na něj Jennifer zaměřila. Pro Whispering Waters Cove nebylo žádnou záhadou, proč se rozvedl s Gwendolyn, aby si mohl vzít ji. Zůstávalo nevysvětlitelným tajemstvím, proč se ho rozhodla ulovit.

Leighton byl sice nejbohatším mužem ve městě, ale místní vesměs měli pocit, že by Jennifer se svým zjevem a vystupováním mohla udělat větší štěstí v Seattlu. Koneckonců, zdůrazňoval každý, mocné nadnárodní korporace se usazují ve velkoměstech, tam se dělají obrovské obchody a točí se velké peníze.

„Předpokládám, že v noci budeš mezi diváky na útesu.“ Jennifer sevřela v prstech s dlouhými rudými umělými nehty hotový nízkokalorický předkrm.

„Něco takového si nemůžu nechat ujít.“ Charity se zvědavě podívala, co si Jennifer vybrala. Byla to jedna porce určená pro ohřátí v mikrovlnné troubě. „Největší show ve městě.“

„Což ovšem tak moc neznamená, že?“ Jennifer zkřivila karmínové rty do přezíravého úsměvu. „Alespoň celá ta fraška skončí,“ pokračovala s nepatrným nádechem hořkosti. „Voyagerům konečně dojde, jak Gwendolyn naletěli. Jsem zvědavá, co udělají, až zjistí, že je okradla.“

„Předpokládám, že ji alespoň někteří zažalují,“ nadhodila Charity.

Jennifer půvabně trhla jedním ramenem. „Pochybuju, že něčeho dosáhnou. Jsem si jistá, že se Gwendolyn s Rickem dávno postarali, aby měli peníze bezpečně uložené.“

„Možná se toho moc nezmění, až mimozemšťané nepřiletí. Jeden můj známý říká, že kdo chce v něco věřit, nepřestane ani tváří v tvář nevyvratitelnému důkazu, že to neexistuje.“

„Tvůj známý může mít pravdu.“ Jennifer zvedla pohled k bodu kousek za Charitiným ramenem. Přimhouřila oči. „Někteří lidé, kteří svěří své úspory podvodníkovi, raději dál věří v jeho poctivé úmysly, než by přiznali, že se nechali napálit. Ale jiní se můžou parádně naštvat, jakmile vyjde pravda najevo.“

Aniž by čekala na odpověď, uchopila jednou rukou držadlo vozíku a otočila ho. Okamžitě poslechl. Dokonce sebou ani neškubal. Podvolil se jejímu řízení a ujížděl uličkou s obdivuhodnou přesností malého evropského sportovního auta.

Charity jen závistivě zírala. Někdo má zkrátka při výběru nákupních vozíků šťastnou ruku.

„Ale, ale. Miss Kalifornie je dnes nějak nervózní,“ zazpívala za Charity Gwendolyn. „A vsaďte se, že tu nízkokalorickou mraženou večeři nenaservíruje Leightonovi. Kdepak. Předpokládám, že ten si dnes večer bude zase dole v taverně ucpávat cévy pivem a nachos. Sladká Jennifer pravděpodobně doufá, že ho raní mrtvice. Hodilo by se jí, kdyby natáhl bačkory.“

Charity se jen nerada otočila. Gwendolyn byla v plné voyagerské polní. Dlouhý modrobílý hábit se proti střízlivému pozadí maloměstské samoobsluhy vyjímal ještě bizarněji než obvykle.

Zevnějšek duchovní vůdkyně tvořil zajímavý kontrast k bystrému, hodnotícímu výrazu v Gwendolyniných očích. Charity si byla naprosto jistá, že pod exotickým převlekem zřetelně rozeznává úspěšnou realitní makléřku.

„Dobrý den, Gwendolyn. Připravena na velkou událost?“

„Samozřejmě. Já i všichni voyageři. Na dnešní noc jsme se připravovali řadu měsíců.“

Gwen sledovala Jennifer, dokud nezabočila za roh, a pak sklouzla pronikavým pohledem na Charity. „Nepochybuji, že to pro každého bude úchvatný zážitek.“

„A můžete vzít jed na to, že na útesu budeme všichni.“ Charity stiskla rukověť vozíku a chystala se k ústupu. „Pochopitelně, pokud se mlha nezvedne, přílet mimozemšťanů možná neuvidíme.“

„Žádné strachy,“ zasyčela Gwendolyn. „Celé město se brzy dozví, že se stalo něco zajímavého.“

Nic se nepoddává tak snadno jako voda, ale nic není tak mocné. Kdo se pokouší sledovat Cestu, musí nejprve poznat vlastní síly i slabosti.

Když Elias dokončoval poslední obrat z plynulé sestavy, pálila ho v mozku rada, kterou mu dal Hayden. Vydechl a švihl koženým řemenem. Konec zasáhl cíl s rychlostí a přesností hada. Ovinul se kolem prázdné plechovky a rozmáčkl ji.

Elias zhluboka nabral do plic vzduch a sklonil se k zdeformovanému plechu. Nebyl spokojený. Vynaložil příliš mnoho síly. Dnes se nekontroloval tak, jak by měl.

Došel ke hraně útesu a zadíval se na zátoku zahalenou do mlhy.

Jeho smysl pro čas i prostorová orientace při cvičení selhaly a nepotřeboval se uchýlit k Cestě vody a setrvat několik hodin na meditacích, aby odhalil příčinu. Do jeho soustředění neustále pronikaly vzpomínky na poslední noc.

Zíral do šedavých cárů nad vodou a hlavou se mu honily neodbytné obrazy.

Charity sedící vedle něho u jezírka.

Charitiny prsty v jeho vlasech, když mu nabídla ústa.

Charitin vědoucí pohled, kterým mu vyčetla z očí, že ho Keyworthův pokus o sebevraždu vykolejil.

Charity zmítající se pod ním vášní.

Mýlil se v jedné věci. Problémem nebyl futon. S Charity se mohl milovat třeba i na podlaze, na pláži nebo kdekoliv jinde. Nyní ho ze všeho nejvíc trápilo, že nevěděl, kdy se s ní bude milovat znovu.

Žhavá touha ho spalovala. V noci pouze povzbudil svou chuť, dnes místo nasycení pociťoval ještě větší hlad.

Dohodli se, že už žádné kdo s koho, ale ráno mu dala zřetelně najevo, že je rozhodnutá pokračovat. Pochopil, proč se nechce vázat a bojí se vztahu, k němuž v noci udělali zásadní krok. Bylo to přesně tak, jak ho před léty varoval Hayden. Žena, která stojí za to, aby o ni muž usiloval, vždy vyžaduje zpět velkou část toho, co dává.

Věděl, že Charity nejde jenom o sex. Chtěla mnohem víc. Jeho duši. Chtěla mít jistotu, že nad ním má moc.

Uvědomil si chlad na nahých zpocených ramenech. Ani důmyslné cviky tal kek chary nestačily, aby z něj opadlo napětí, které ho svazovalo celý den.

Palčivě ho pociťoval i později, když přišel k Charity na večeři. Bylo mu jasné, že oba zvolili opatrnou, vyčkávací taktiku, která pro jejich vztah byla charakteristická. Charity už nebyla rozrušená jako ráno, když od něho odcházela. Vrátili se k etapě flirtování.

Kamarádský, nezávazný vztah. Tak to má být, ujišťoval se, ale zároveň si podrážděně lámal hlavu, proč se mu neulevilo, že oba s rozmyslem utlumili příboj vášně.

Postával ve dveřích kuchyně a jako Alenka v říši divů si prohlížel sbírku lesklých pánví, hrnců, výdobytků techniky, vymožeností i serepetiček. Kuchyň se dokonale hodila ke zbytku domu zaplněného rafinovaným zařízením v evropském stylu, který si Charity přivezla, když se do městečka stěhovala.

Je to tady na hony vzdálené přísné jednoduchosti, jaká vládne u mě, uvažoval Elias, ale bylo příjemné pozorovat v pestrém, elegantním prostředí Charity při vaření.

Nepřítomně otáčel v ruce sklenicí chardonnay. „Zatím jsem neměl příležitost, abych ti oznámil, co můj advokát Craig Thorgood vypátral o Gwendolyn Pittové a jejích voyagerech.“

Střelila po něm přes rameno zvědavým pohledem a dál se věnovala míse, v níž rozšlehávala sójovou omáčku, zázvor, limetkovou šťávu a sherry. „Něco zajímavého?“

„Nic převratného. Obvyklý trik všech falešných guru. Založila společnost pod jménem Voyager Properties. Gwen je ředitelkou a Swinton jediným zaměstnancem.“

Zanechala šlehání. „V tom případě určitě peníze, které vytahali z členů sekty, převedli na firmu. Mělo by být možné je dohledat.“

Sotva znatelně se usmál. „Na to bych vsadil poslední cent. Jsem si jistý, že Gwendolyn se Swintonem mají o svých financích dokonalý přehled.“

„Třeba by někteří voyageři mohli dostat peníze zpátky, až dnes v noci mimozemšťané nepřistanou. Například Arlene bude podle mě zoufalstvím bez sebe, až pochopí, že nebyla vyvolená k cestě do jiných galaxií. Newlin mi prozradil, že sektě odevzdala všechny úspory, co měla v bance.“

„Bez spolupráce Gwen nebo Swintona nebude pro nikoho lehké dostat se ke svému majetku. A já silně pochybuji, že by některý z těch dvou byl ochotný spolupracovat.“

„Pravděpodobně mají v úmyslu prásknout do bot i s penězi,“ souhlasila Charity. „I když Gwendolyn dnes v obchodě prohlásila něco podivného.“

„Co říkala?“

„Prý se celé město brzy dozví, že se dnes v noci stalo něco zajímavého.“

„O tom nepochybuju. Jedinou otázkou zůstává, proč je pro ni dnešní datum tak důležité?“ Elias zachytil vůni zázvoru a s požitkem ji nasál. „Prozradíš mi, co bude k večeři?“

„Zeleninové suši, salát z grilovaných červených paprik a jako zákusek nektarinkový a borůvkový dort.“

„Nevěřím vlastním uším. Tys přemluvila Geddinga, aby měl na skladě nori?“

Trochu samolibě se usmála. „Všechna ta léta, co jsem řídila Truittovy obchodní domy, přece jen k něčemu byla. Získala jsem spoustu cenných zkušeností, jak jednat s lidmi.“

„Jak vidím, v soutěži mistrů kuchařů začíná jít do tuhého. Bude to napínavé. Nebo jsem měl říct chutné?“

„Jsem si jistá, že až na tebe zase přijde řada s vařením, vymyslíš něco hravého a neokázalého, ale přesto vytříbeného. Přímo tě vidím připravovat jídlo ohromující svou jednoduchostí, ale zároveň prosáklé vůněmi, které zušlechtí ostatní suroviny, aniž by se mezi nimi ztratily.“

„Můžu hádat? Ty čteš kuchařské časopisy. Nezapírej.“

„Správně.“ Odložila metličku do dřezu. „Dnes odpoledne jsem v obchodě potkala i druhou paní Pittovou a neušlo mi jisté nepřátelství, které mezi oběma panuje. Měla jsem štěstí, že jsem se nedostala mezi jejich nákupní vozíky. Nejspíš bych byla na placku.“

„Nic překvapivého.“

„Ne.“

Usrkl vína. „Musím přiznat, že začínám být trochu zvědavý na Gwendolyniny plány.“

„Vítej v našich řadách.“

„Ale ještě víc mi vrtá hlavou Swinton.“

„Co je na něm tak zajímavého?“

„Zájem, který projevuje o mě.“

Ohlédla se po něm s povytaženým obočím. „Zvláštní. Neřekla bych, že jsi jeho typ.“

„Myslil jsem to jinak. Zjevně by se o mně rád něco dozvěděl. V pátek v noci mi prohledal dům.“

„Cože?“ Otočila se a vytřeštila na něho oči. „Děláš si legraci? Hrabal se ti ve věcech? Jak to víš?“

„Nachytal jsem ho. Stál jsem v zahradě a pozoroval ho, jak leze ven předním oknem.“

„Kristepane.“ Odložila misku, obrátila se zády k pracovní desce a opřela se o zaoblenou hranu. „To je neskutečné. Já tomu prostě nemůžu věřit.“

„Vypadal trochu nervózně, ale měl jsem dojem, že si tak nekrátil večer poprvé. Když skončil v domě, zajel do Charms & Virtues a taky se tam trochu porozhlídl.“

„To je nechutné. Naprosto nechutné. Odnesl něco?“

„Ne.“

„Hlásils to Tybernovi?“

„Ne.“

Rozhodila paže. „Ale vniknout k někomu je protizákonné. Nemůžeš to jen tak přejít.“

„Předpokládám, že po dnešní noci budu mít se Swintonem v nehlášených návštěvách vyrovnané skóre.“

„Moment. Snad nechceš říct, že máš v plánu…“

„Prohledat mu karavan, zatímco všichni budou na pláži sledovat velkou show.“ Spolkl poslední doušek vína. „Ano, přesně to mám v plánu.“

Charity usoudila, že scéna, která se kolem půl jedenácté odehrávala v zátoce, byla něco mezi nízkonákladovým hororem a karnevalem. O zvláštní efekty se postarala mlha. Jako silná přikrývka se rozprostřela nad hladinou, v cárech se ovíjela kolem kolony aut diváků a zcela pohltila karavany a přívěsy voyagerů. Slabé lampy u vchodu kempu a umýváren se snažily, seč mohly, ale jejich světlo daleko neproniklo.

Ze svého stanoviště Charity odhadovala, že všichni voyageři jsou dole na pláži. Jejich hypnotizující zpěvy se nesly nad tichým šepotem vln. Povšimla si, že flétnista hraje pořád falešně. Bubeník se snažil vynahradit rytmické nepřesnosti hlasitostí. Světýlka žárovek a lamp v kempu se slévala do přízračné záře a zrcadlila se v horní vrstvě mlhy.

Charity se ohlédla přes rameno k autům zaparkovaným na útesu. K zátoce se sjela většina obyvatel města, aby viděli voyagery odlétat na pouť po vzdálených galaxiích.

Dospělí čekali ve svých autech nebo si přesedli ke známým. Hlouček mužů postával u branky, od níž vedla pěšinka k moři. Popíjeli pivo a občas se hurónsky rozchechtali. Asi tucet malých dětí si hrál před první řadou aut na babu.

Parta teenagerů se shlukla u zábradlí. Statečně čelili chladu i mlze. U stánku, který si Bea s Yappym otevřeli u vchodu do kempu, si koupili limonády a teď stavěli věž z prázdných plechovek. Jejich výkřiky a vtipy se mísily se zaníceným zpěvem voyagerů.

Radiance se k nim přidala a nakláněla se přes zábradlí. Ted, v tričku s nápisem inspirovaným seriálem Star Trek Paprskni mě výš, Scotty, tady dole neexistuje inteligentní život, dělal společnost Bee a Yappymu. Newlinův otlučený pickup byl zaparkovaný kousek stranou. Zjevně se rozhodl sedět až do půlnoci vevnitř.

„Opravdu víš, co děláš?“ ujišťovala se Charity snad po patnácté.

„Nemůže to být takový problém.“ Elias ji vedl mezi dvěma řadami karavanů. „Vloupání není hodinářská prácička. Alespoň ne v mém provedení.“

„Co když tě nachytá?“

„Něco si vymyslím.“

„Mně se to pořád nechce líbit.“

„Řekl jsem ti, abys zůstala v autě.“

Zamračila se na jeho pružná záda. „Nenechám tě v tom samotného.“

„Tak přestaň fňukat.“

„Já nefňukám.“ Ohrnula si límec a upírala bázlivý pohled do mlžnaté tmy mezi dvěma přívěsy. „Já se pouze pokouším vnést do situace prvek zdravého rozumu.“

„Ale zní to jako fňukání.“

To byl vrchol. Zaťala zuby. Vytáhla na něho každý logicky znějící argument, na který přišla, aby ho od ztřeštěného úmyslu odradila, a on měl tu drzost obvinit ji z fňukání. V duchu si přísahala, že se zdrží jakýchkoliv dalších poznámek, i kdyby ho zavřeli a on pro ni vzkázal, aby se za něho zaručila a dostala ho ven na kauci.

Zahnul do úzké, trávou zarostlé uličky mezi dvěma řadami pojízdných příbytků. Náhle se bez varování zastavil. Vrazila do něho a tlumeně vyjekla. Vztáhl k ní ruku, aby ji podepřel.

„Tiše,“ zašeptal jí do ucha.

Odhrnula si vlasy z očí a naklonila se, aby viděla, proč nejde dál. Rozeznala Swintonův hnědobílý karavan zaparkovaný v krajní řadě.

„Rozmyslel sis to?“ zadoufala.

„Ne. Někdo mě předešel.“

„Víš to jistě?“

„Podívej se na přední okno.“

Snažila se proniknout pohledem přes temné sklo. Za zataženými závěsy bliklo tlumené světýlko a hned zase zhaslo. O chvilku později se na pár vteřin rozsvítilo znovu. Charity rozčileně polkla.

„Baterka?“

„Ano.“

„Ale to nemůže být Swinton. Před několika minutami jsme viděli, jak se přidal k ostatním.“

„Správně. A kromě toho by si ve vlastním karavanu nesvítil baterkou.“

Charity se přistihla, že poslouchá s otevřenou pusou. Spěšně ji zavřela. „Kristepane. Takže vevnitř teď někdo jiný provozuje to, cos měl v úmyslu udělat ty.“

„Bude zajímavé počkat si a podívat se, kdo vyjde.“

Elias se vmáčkl do úzké mezery mezi dvěma přívěsy a vtáhl Charity za sebou.

Udeřila se kolenem o oj přívěsu a sykla bolestí. „Sakra.“

„Pozor. Ať už tam byl kdokoliv, odchází.“ Vmáčkl ji ještě hlouběji do stínu.

Dveře karavanu se s nepříjemným skřípotem otevřely. Objevila se v nich postava s kapuci na hlavě a rychle seběhla po schůdkách na zem. Charity se snažila rozeznat tvář, ale kapuce, tma a mlha jí to znemožnily.

Vetřelec se otočil a spěchal uličkou pryč. Při ústupu musel projít těsně kolem jejich úkrytu.

Elias přitiskl Charity k boku přívěsu. Pochopila, že používá své tělo jako štít, aby ji kryl, kdyby se neznámý otočil a pátral ve tmě.

Vytáhla se na špičky, aby viděla přes Eliasovo rameno, a podařilo se jí postavu znovu zahlédnout. Způsob, jakým se pohybovala, jí napověděl, že z místa činu prchá žena.

Elias dlouho čekal, než poodstoupil a přestal Charity tisknout k přívěsu. „Čím dál tím zajímavější.“

„To rozhodně.“ Cítila, jak jí ve spáncích pulsuje krev. „Zajímalo by mě, kdo to byl.“

„Tak se mi zdá, že Swinton má nepřátele nejrůznějších kategorií. Radši tam vklouznu, než se objeví někdo další, kdo by se u něho chtěl trochu porozhlédnout.“ Vykročil směrem ke karavanu. „Počkej tady.“

„Samotného tě tam nepustím.“

„Potřebuju, abys zůstala venku a hlídala.“

Znělo to rozumně. Nepřišla na žádný protiargument. „Dobře. Co mám dělat, kdyby se někdo blížil?“

„Klepni jednou zvenku na stěnu karavanu.“

Vytáhl z kapsy baterku velikosti tužky a naposledy se rozhlédl po okolí ponořeném do mlhy. „Hned jsem zpátky.“

„Jestli tam zůstaneš déle než pět minut, přijdu pro tebe a vyvleču tě ven třeba násilím.“

Ve tmě se zableskly jeho zuby. „Okay.“ Několika kroky přeběhl ke schůdkům. Charity se opřela o stěnu a pozorovala ho, jak se vyplížil nahoru a vklouzl dovnitř.

Sotva zmizel, rozhostilo se ticho, z něhož jí běhal mráz po zádech. Měla dojem, že mlha ještě zhoustla. Přesvědčovala sama sebe, že je to dobře, protože Eliasova pohoršující a nezákonná činnost bude lépe skrytá.

Zpěvy na pláži zněly stále naléhavěji a vášnivěji. Buben a flétna hrály hlasitěji. Nad kempem se nesly výkřiky a smích přihlížejících pubescentů.

Ze Swintonova karavanu nepronikl jediný zvuk. Za okny se neobjevil jediný záblesk světla. Ať už tam Elias tropil cokoliv, počínal si velice opatrně. Charity se roztřásla po celém těle. Částečně chladem, částečně rostoucím strachem. Napětí z hrozícího nebezpečí houstlo stejně rychle jako mlha.

Dole v zátoce nasadil bubeník riff, který se zřetelně odrážel od stěny útesu. Přerývaný zpěv vzrušených voyagerů ještě zesílil. Kdosi zatroubil. Puberťáci se zalykali hýkavým smíchem. Charity zachytila praskot rachejtlí i rány dělbuchů.

Po době, která jí připadala nekonečná, se dveře karavanu otevřely. Když Elias pružně seskočil na zem, zalila ji vlna úlevy. Několika plavnými, neslyšnými kroky byl u ní.

„Pojď, padáme odsud.“ Vzal ji za ruku. Neprotestovala. „Byl jsi tam celou věčnost. Našels něco?“

„Snad.“ Kličkoval mezi mlčenlivými přívěsy a táhl ji za sebou. Vrhla na něj zkoumavý pohled.

„Jak to myslíš?“

„Mám čísla několika bankovních účtů. Všimla sis někdy, že lidé mají sklon nechávat v šuplíkách povalovat stohy výpisů z účtů?“

„Nevšimla,“ vyhrkla, ale vzápětí si vzpomněla na kupičku ve vlastním stole. „Vlastně, když o tom tak přemýšlím, všimla. Proč? K čemu jsou ti dobrá čísla účtů?“

„Zatím nevím.“ Zastavil na křižovatce dvou uliček. „Ale při podniku takového rozsahu musejí peníze projít bankou.“

„Hm. Máš pravdu,“ souhlasila.

K obloze s praskotem vylétlo pár světlic. Zpěv voyagerů dosáhl nejvyššího bodu vzrušení. Chlapíci, kteří popíjeli pivo u stezky, začali hlasitě pokřikovat na shromáždění dole na pláži. Mládež se k nim přidala pískotem a posměšnými poznámkami.

„Začíná to být napínavé,“ poznamenal Elias, když se protáhli poslední řadou přívěsů.

„Je skoro půlnoc.“ Charity se rozhlédla. „A kosmická loď s mimozemšťany není nikde v dohledu. To je ale překvapení. Měli bychom najít Newlina. Ráda bych byla v rozhodující chvíli s ním pro případ, že by se mu Arlene nevrhla do náruče.“

„Dobrý nápad.“

Vydali se podél hrany útesu. Newlinova dodávka stála na samém kraji provizorního parkoviště. Nikdo ze zvědavců, kteří se sjeli podívat na nezvyklé divadlo, neparkoval blíž kempu.

Otlučený pickup se téměř ztrácel v mlze. Charity přistoupila k okénku u řidiče a ustaraně se zamračila, když zjistila, že Newlin uvnitř nesedí.

„Nejspíš čeká u zábradlí, až se bude Arlene vracet z pláže,“ usoudil Elias.

„Asi ano,“ souhlasila.

Za zády se jim ozvalo krátké, ostré zatroubení. Charity leknutím nadskočila. Kdosi zaklel.

Otočila se a uviděla, že o kousek dál parkuje další auto. Také dodávka. Dvířka spolujezdce byla otevřená, ale světla ve voze zhasnutá. Rádio vyhrávalo program jediné rockové stanice ve městě.

„Sakra,“ zasyčel kdosi vevnitř. „Říkal jsem ti, abys dávala pozor. Chceš, aby nás někdo uslyšel?“

„Ten kluk z pickupu právě vypadl.“ Následovalo přidušené zahihňání. „Když už je řeč o opatrnosti, doufám, žes nezapomněl na prezervativ. Protože jestli ho nemáš, tak přísahám, Kevine, že si dnes můžeš jít dělat bábovičky.“

„Jen klid. Někde ho mám. Vydrž.“

Charity se prudce otočila k Eliasovi. Odkašlala si. „Pojďme hledat Newlina.“ Popadla ho za ruku a zamířila zpátky cestou, kterou přišli. I v mlze byl vidět pobavený úsměšek na jeho tváři, ale nechal se odtáhnout až ke hloučku u zábradlí.

Na skupinku voyagerů padlo bázlivé, ohromené ticho. Flétna i buben umlkly. Zpěv na pláži ustal.

„Půlnoc,“ zašeptal Elias.

„Nazdárek, vy dva,“ zahalekal na ně Yappy, když procházeli kolem stánku u vchodu. „Chystáme se balit. Nedáte si horkou kávu?“

„Ne, díky,“ odmítl Elias. „Hledáme Newlina.“

„Byl tady asi tak před hodinou. Koupil si kafe a vrátil se do auta. Od té doby jsem ho nezahlídl.“

„Všichni se nahrnuli k zábradlí, aby viděli slavné finále,“ dodala Bea, zatímco strkala do krabice komínek neupotřebených kelímků. „Mrkněte se tam. Pevně doufám, že Arlene dnes v noci přijde k rozumu. Jestli ne, tak nevím, co to udělá s chudákem Newlinem.“

Charity vykročila k davu. Lidé se nahýbali přes zábradlí a napjatě sledovali dění na pláži.

„Eliasi, Newlina nikde nevidím. Začínám si dělat starosti.“

Vzal ji za ruku. „Najdeme ho.“

To se snadněji řekne, než udělá, pomyslela si. Podél zábradlí se rychle šířil zmatek. Rozčilení zvědavci do sebe vzájemně strkali, z hloučku pivařů se opět ozvalo rozjařené halekání, teenageři vítali hvízdáním a posměšky první z voyagerů, kteří mlčky stoupali po pěšince ze zátoky.

Charity s Eliasem se prodírali davem a rozhlíželi se po Newlinovi. Nikde ho neobjevili.

„Hej,“ zaječel na vracející se voyagery jeden z pivařů. „Možná vám ti vaši mimozemšťani nahlásili světový, ne místní čas.“

Skleslí příslušníci sekty prošli kolem mlčky, jako by posměšky ani neslyšeli.

Právě když se Charity chystala Eliasovi navrhnout, aby hledali mezi voyagery Arlene, prořízlo tmu hlasité zaječení. Mělo na dav stejný účinek jako obloha plná mimozemšťanů. Všichni, voyageři i zvědavci, ztuhli.

Charity se rozhlížela na všechny strany. „Někdo ze zklamaných voyagerů, nemyslíš?“

„Nevím. Ale z pláže to nebylo.“ Stiskl jí ruku pevněji. „Vycházelo to z kraje kempu.“ Vrazil vpřed.

Nocí se rozlehl druhý výkřik.

„Co se děje? Kdo to ječí?“ ozývalo se z davu.

Charity se nechala podruhé za noc vtáhnout mezi přívěsy a karavany. Jekot vystřídalo volání o pomoc.

„Sežeňte sanitku,“ přikazoval hlasitě mužský hlas. „Rychle, proboha!“

Charity s Eliasem proběhli uličkou a před vchodem do modrobílého karavanu spatřili hrstku voyagerů, kteří se nejspíš vrátili z pláže jako první.

„To je Gwendolynin karavan,“ hlásil kdosi.

Charity si všimla, že se v otevřených dveřích svítí. Elias si razil cestu hloučkem.

„To kvůli tomu, že mimozemšťané nepřiletěli,“ naříkala žena ve voyagerském hábitu. „Udělala to proto, že loď nepřistála.“

Na okraji skupinky u karavanu zahlédla Charity Newlina s Arlene. Tiskli se k sobě a drželi se za ruce. „Newline!“

Ohlédl se. Tvář měl ztuhlou do výrazu ohromení a šoku. „Charity. Pane Wintersi. Nebudete věřit tomu, co se stalo.“

Arlene mu zabořila tvář do ramene. „Nebyla to její vina, že nepřiletěli.“

Elias pustil Charitinu ruku. „Počkej tady.“ Vyběhl po schůdkách karavanu. Ve dveřích se zarazil a upřeně hleděl na něco před sebou.

Vyšla za ním, natáhla krk, vrhla pohled dovnitř a okamžitě zalitovala, že neposlechla a nezůstala dole.

Na modrém koberci ležela Gwendolyn Pittová. Modrobílý hábit měla nasáklý krví. Rick Swinton se tiskl ke sklápěcímu stolku a zíral na nehybné tělo. Pak zvedl hlavu a uviděl ve dveřích Eliase s Charity.

„Právě jsme ji našli,“ vysoukal ze sebe roztřeseně. „Pár se nás šlo podívat, proč nebyla na pláži. A ona tady takhle ležela. Poslal jsem někoho sehnat záchranku, i když nebude nic platná.“

Elias mlčky překročil práh, poklekl vedle těla a přitiskl prsty ze strany na Gwendolynin krk.

Potřásl hlavou. „Máte pravdu. Jí už nikdo nepomůže.“

„Musela se zabít, protože loď s mimozemšťany nepřistála,“ zašeptal někdo venku.

Elias zachytil Charitin pohled. „To nebyla sebevražda.“

9

Krev ve vodě zastírá odraz na hladině a brání spatřit pravdu. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

„Vražda.“ Radiance se nakláněla Yappymu přes rameno, aby si mohla přečíst článek na titulní stránce místních novin. „Ale včera v noci přece všichni říkali, že spáchala sebevraždu.“

Bea podala Charity caffelatte a zároveň jí věnovala významný pohled. „Všichni ne.“

Yappy se svraštělým čelem pečlivě pročítal článek. „Píšou tady, že se ti, kdo dorazili na místo činu jako první, domnívali, že si Gwendolyn Pittová vzala život, protože ji zdrtilo, že očekávaná mise z vesmíru o půlnoci nepřiletěla. Ale Hank Tybern prohlašuje, že mu bylo od první chvíle zřejmé, že byla zavražděná.“

„Eliasovi to bylo taky zřejmé.“ Charity usrkla kávu a rozhlédla se po ostatních, kteří se sesedli kolem stolku v kavárničce. „Kromě toho nikdo z nás nevěří, že by Gwendolyn skutečně očekávala přílet mimozemšťanů. Všichni jsme měli podezření, že jde o podfuk. Tak proč by se měla zabíjet ze zoufalství a zklamání?“

„Správný postřeh. Věci se vyvíjely přesně tak, jak je naplánovala.“ Ted se poškrábal na panděru, které dnes částečně zakrývalo šedé tričko s nápisem Co se má stát, to se stane. „Tu sektu nezaložila kvůli výletu do jiné galaxie. Je víc než jasné, že ji zavraždili. Ale kdo?“

„Mně se zdá, že Tybern podezírá kdekoho,“ ozval se Yappy. „Počínaje všemi zklamanými voyagery, kterým nejpozději minutu po včerejší půlnoci muselo dojít, že parádně naletěli.“

Charity a ostatní popíjeli ranní kávu a souhlasně pokyvovali hlavou.

Uchýlili se dovnitř do kavárny, protože venku by jim byla zima. Mlha, která se snesla na zátoku, se netvářila, že by se chystala zvednout. Zahalovala celé město i několik mil pobřeží.

Bylo půl desáté. Krámky na molu se otvíraly až v deset, ale všichni majitelé, jako by se dohodli, dorazili dřív a společně probírali události uplynulé noci.

Všichni až na jednoho, pomyslela si Charity. Pohlédla oknem ven. Elias se ještě neukázal. Od dvou ráno, kdy se s ní rozloučil u jejích dveří, ho neviděla. Vrátil se ke svému starému tajemnému, nepřístupnému chování. Ani ji nepolíbil na dobrou noc.

Samozřejmě, ona také nebyla v náladě, která by se dala nazvat radostná. Krátké útržky neklidného spánku jí rušil děsivý výjev v Gwendolynině karavanu. Neustále se jí vracel. Kdykoliv zavřela oči, skláněl se Elias znovu nad zakrváceným tělem.

Byla stále nervóznější z toho, že se Elias neukazuje. Litovala, že se u něho cestou do práce nezastavila. Potřebovali si spolu promluvit, aby oba vypovídali stejně.

V noci sice s Hankem Tybernem hovořili, ale jen velice krátce. Šéf policie měl plné ruce práce, aby zajistil místo činu a upozornil rozčilené voyagery, že nesmějí opustit město. Na důkladné výslechy nebyl přirozeně čas. Vyzval Eliase a Charity, aby se druhý den odpoledne dostavili na policejní stanici a podrobně mu vylíčili, co viděli.

Pokud ji právě nepronásledovaly krvavé sny, převalovala se na posteli a lámala si hlavu, co Hankovi řekne. Zatím žádné policejní vyšetřování nezažila. Neměla sebemenší představu, jak moc se bude policie zajímat o to, co s Eliasem dělali, než byla vražda objevena. Doufala, že nebudou příliš zvědaví. Koneckonců, mrtvolu našel Rick Swinton a pár voyagerů, ne ona s Eliasem.

Na druhé straně viděla v televizi dost detektivek, aby si uměla představit, že Hank bude chtít do posledního detailu vědět, co se dělo v kempu i okolí v době činu a před ním. A sotva budou moct s Eliasem pominout skutečnost, že se před vraždou zabývali tak krajně pochybnou činností, jako je vloupání. Marně přemýšlela o přijatelném vysvětlení.

„Píšou tam, kdy Gwendolyn zabili?“ vyptával se Ted.

Yappy dočetl zbytek dlouhého článku. „Policie čeká na oficiální výsledek pitvy, ale podle novin se zdá, že ji zastřelili mezi půl dvanáctou, kdy byla viděna naposledy živá, a půlnocí. Swinton s několika voyagery ji našli pár minut po dvanácté.“

„Tehdy spustili povyk,“ poznamenala Bea.

„Vsadím se, že na patologii nebudou schopni určit dobu smrti přesněji,“ prohlásil Ted s přímo zvrácenou jistotou milovníka detektivek. „Kdo ji viděl naposledy živou?“

„Mám dojem, že Swinton.“ Yappy projížděl prstem po článku a zhruba uprostřed se zastavil. „Jo. Rick Swinton a dva voyageři. V půl dvanácté ji viděli vcházet do karavanu. Vysvětlila jim, že musí být sama, aby soustředila svou mysl na mimozemšťany. Zřejmě měla při přistání fungovat jako radar.“

„Jestli chcete slyšet můj názor,“ ozvala se Bea, „tak vsadím klidně všechny svoje peníze, že to udělal někdo z voyagerů. Spousta těch podvedených chudáků odevzdala Gwen veškeré úspory.“

„Alespoň pár z nich muselo včera zuřit, když se mimozemšťani neukázali,“ souhlasila Radiance.

„Zaručeně.“ Yappy odložil noviny a sáhl po šálku. „A jeden z nich ji mohl zabít.“

Ted našpulil rty. „Jestli to byl někdo z nich, pak sebou musel pořádně hodit. Až do půlnoci byli všichni dole na pláži. Puberťáci nahoře u zábradlí viděli, jak se vracejí první z nich.“

„Nezapomínej, že z pláže vedou dvě cesty,“ připomněl mu Yappy. „Ta stará je zahrazená, protože není bezpečná, ale pořád tam je.“

„Máš pravdu.“ Ted se rozzářil. „A v noci byla mlha jako mlíko. Jeden z nich se mohl klidně vydrápat nahoru po staré pěšince, jít rovnou do karavanu, zastřelit Gwen a zamíchat se zase mezi ostatní. Nikdo by si v té mlze ničeho nevšiml. Vrah by se pak po půlnoci mohl vrátit do kempu s hlavní skupinkou.“

„Začíná se to komplikovat,“ posteskla si Bea. „Když se to tak vezme, mohl ji zabít kdokoliv z nich. Pro tu mlhu jste je v těch modrobílých hábitech s kapucemi, co nosí, od sebe nerozeznali.“

„Tybernovi ani trochu nezávidím,“ přiznal Ted. „Bude fuška vyznat se v tom.“

„Zvlášť když vezmeme v úvahu, že nemá prakticky žádné zkušenosti,“ dodala Radiance. „Vraždu jsme tady neměli aspoň deset let. A vyřešit tu poslední byla hračka. Pamatujete se na ni?“

Ted přikývl. „Moc dobře. Tom Frazier třískal manželku tak dlouho, až toho měla dost a vzala ho po hlavě žehličkou. Porota prohlásila, že to byla sebeobrana.“

„A určitě taky byla. Frazier byl odporný surovec,“ rozhořčila se Bea.

Dveře do kavárny se hlasitě rozlétly. Všichni sebou trhli. Ohlédli se a uviděli Arlene, zadýchanou, rozcuchanou a zjevně na pokraji hysterického záchvatu. Vpadla dovnitř, zapotácela se a pak upřela vyděšený pohled na Charity.

„Paní Truittová, díkybohu, že jsem vás našla,“ vyrážela ze sebe. „Běžela jsem k vám, ale nebyla jste doma. Ani v obchodě. Nakonec mi došlo, že budete tady.“

„Arlene.“ Charity odložila šálek a vstala. „Co se stalo?“

„Musíte jít za Newlinem. Musíte ho zachránit.“

„Co je s Newlinem? Uklidněte se, Arlene.“ Popošla k ní. „Povězte mi, co se stalo.“

„Tybern ho před několika minutami zatkl.“

Skupinka v kavárně jednohlasně zalapala po dechu zděšením.

„Můj bože,“ zašeptala Charity. „Newlin.“

Arlene se k ní vrhla. „Co budeme dělat, paní Truittová?“ naříkala. „Každý ve městě ví, jak Newlin Gwendolyn nenáviděl. Pořád prohlašoval, že by s ní někdo měl zatočit.“

Charity ji objala a pohlédla na ostatní.

Nikdo neřekl ani slovo. Arlene měla pravdu. Všichni ve městě věděli, že Newlin byl kvůli Gwendolyninu podvodu nepříčetný vzteky.

„On to neudělal,“ naříkala Arlene. „Já to vím. Newlin není vrah. Ale nemá nikoho, kdo by mu pomohl.“

„Pojedu na policii a promluvím si s náčelníkem,“ nabídla se Charity.

Kdybych aspoň tušila, co mám Tybernovi říct, naříkala Charity v duchu, když o dvacet minut později stoupala po schodech malé policejní stanice ve Whispering Waters Cove. Newlin byl její zaměstnanec a kamarád. Považovala za svou povinnost mu pomoct.

Začala odškrtávat body na pomyslném seznamu. První, co musela udělat, bylo pokusit se dostat Newlina z vazby. Postup sice neznala, ale Hank jí ho jistě vysvětlí. Druhým, stejně samozřejmým krokem bude sehnat mu advokáta. Jediným právníkem ve městě byla Phyllis Dartmoorová. Jejím oborem bylo majetkové, ne trestní právo. Bude třeba obrátit se na někoho v Seattlu.

Byla tak soustředěná na plán, jak dostat Newlina z vazby, že ho na tmavé chodbě policejní stanice přehlédla. Všimla si ho, až když do něho málem vrazila.

„Charity.“ Užasle na ni zíral. „Co tady děláš?“

„Přišla jsem tě zachránit.“ Rozhlédla se po prázdných prostorách stanice. „Arlene tvrdila, že tě zavřeli.“

„Blbost, nezavřeli.“ Ušklíbl se. „Aspoň zatím ne. Tybern mě jenom vyzval, abych se dostavil k výslechu. Arlene všechno popletla.“

„Dělá si o tebe velké starosti,“ prozradila mu.

Vypadal náramně potěšeně. „Vážně?“

Z kanceláře za přepážkou se vyloudal plešatý pořízek. „Brý ráno, Charity. Je ještě trochu brzy, nezdá se vám?“

Obrátila se a zdvořile usmála. Během posledních měsíců se s Hankem Tybernem setkala jen několikrát a vždy letmo. Bylo mu kolem čtyřicítky a měl větrem ošlehanou tvář muže, který v mládí strávil pár let na velkých rybářských lodích.

Policejní šéf ve Whispering Waters Cove byl staromódní rodinný typ, klidný a vytrvalý, na pohled poněkud těžkopádný, ale přemýšlivý. Charity se nemohla zbavit podezření, že za pomalou, dobráckou fasádou se ukrývá pronikavá inteligence. Strávil ve městečku většinu svého života a u obyvatel se těšil úctě a důvěře.

„Dobré ráno, Hanku. Doneslo se mi, že jste zatknul Newlina, ale jak se ukázalo, byla to jen fáma.“

Hank pohlédl na Newlina a vrásky kolem očí se mu prohloubily. „Jenom jsem si s ním chtěl popovídat. Dnes si budu muset promluvit se všemi a napadlo mě, že bych mohl začít od něho.“

Newlin stiskl rty. „Náčelník Tybern říká, že by mi moc pomohlo, kdybych sehnal někoho, kdo mě viděl v dodávce mezi půl dvanáctou a půlnocí.“

„Proboha,“ vyjekla. „Vy po něm chcete alibi, Hanku?“

Policista opřel mohutné tělo o přepážku. „Není důvod se vzrušovat, Charity, ale neškodilo by, kdybychom měli někoho, kdo by mu dosvědčil, že poslední půlhodinu před půlnocí seděl ve svém autě.“

Charity rychle přemýšlela. „Elias Winters a já jsme za ním před půlnocí šli. Chtěli jsme s ním mluvit.“ Bezradně se zarazila.

„A dál,“ pobízel ji mírně Hank.

„V autě jsem nebyl,“ přiznal Newlin. „Jak už jsem vám řek, pár minut před půlnocí jsem z něho vylez a přidal se k ostatním, co se mačkali nahoře u cestičky. Čekal jsem tam na Arlene. Nechtěl jsem ji prošvihnout. A dočkal jsem se. Chtěla jít utěšovat Gwendolyn. Šel jsem s ní. Než jsme ke karavanu dorazili, Swinton a pár dalších voyagerů ji našli mrtvou.“

„Bohužel pořád zůstává dlouhý časový úsek, kdy nemůžete doložit, co jste dělal,“ připomněl mu Hank. „Například půlhodinu před půlnoci, v níž někdo vstoupil do karavanu Gwendolyn Pittové a zastřelil ji.“

„Moment!“ Charity se prudce otočila k Newlinovi. „Řekls, žes z dodávky odešel až pár minut před půlnocí?“

Pokrčil rameny. „Neměl jsem důvod ani chuť mrznout u zábradlí a čumět na tu trapnou show. Věděl jsem, že Arlene na pláži zůstane, dokud jí nedojde, že mimozemšťani opravdu nepřiletěj.“

„Ti dva ve vedlejší dodávce!“ vyhrkla Charity.

„Jací dva?“ vyptával se Hank.

„Nevím, kdo to byl, ale parkovali hned vedle Newlina. Páreček teenagerů. Možná středoškoláci. Neviděla jsem je, ale slyšela. Měli puštěné rádio a otevřená dvířka. Třeba si všimli, kdy se Newlin vydal čekat na Arlene.“

„Nepředpokládám, že byste si náhodou zapamatovala poznávací značku,“ nadhodil policista.

„Samozřejmě ne. Tehdy mě ani nenapadlo, že by se hodila pro případ alibi.“ Snažila se vybavit si každý detail. „Ti dva dělali… no, prostě to, co zamilovaní v jejich věku obvykle na předních sedadlech dělají.“

„Muchlovali se tam?“ ujasňoval si Newlin s dojemnou nevinností.

Odkašlala si. „No, ano.“

Hanka zajímalo něco jiného. „Barva dodávky?“

„Byla přece půlnoc. A mlha.“ Usilovně se snažila vyvolat z paměti obrázek auta. „Tmavá. Newlinovo auto je světlé, uviděla jsem ho hned. Toho druhého jsem si vůbec nevšimla, dokud jsem neuslyšela hlasy a hudbu z rádia. Nesvítili si. Možná vám Elias bude schopen poskytnout víc informací.“

„Zeptám se ho, až sem odpoledne přijde,“ pokýval hlavou Hank.

„Počkejte, na něco jsem si vzpomněla,“ zajásala. „Zaslechla jsem, že dívka svého přítele oslovovala Kevine. Pomůže vám to?“

„Kevin. Středoškolák. Tmavá dodávka,“ zopakoval Hank a sáhl po telefonním seznamu. „Nejspíš Kevin Gadson. Přijel domů na prázdniny a chodí s malou Turnerovou. Jeho otec má tmavě zelenou dodávku.“

Jedna z výhod malého města, radovala se Charity, když ho sledovala, jak vytáčí číslo, které našel v seznamu. Místní policisté znají každého občana. I každé auto.

Po krátkém rozhovoru s Kevinem Gadsonem Hank zavěsil a dobrácky se na Newlina usmál. „Jste z toho venku, mladíku. Kevin potvrdil, že měli s přítelkyní puštěné rádio, a pamatuje se, že vás během poslední půlhodiny před půlnocí několikrát zahlédl sedět v autě. Dosvědčil, že jste odešel, když začínaly poslední zprávy, to znamená pět minut před půlnocí. Z toho vyplývá, že jste neměl dost času, abyste přeběhl na druhý konec kempu a zastřelil Gwendolyn Pittovou.“

Newlin se rozzářil. „Sláva.“ Obrátil se k Charity. „Děkuju. Budu ti do smrti vděčný.“

Ulehčením zhluboka vydechla. „Jsem ráda, že se to vysvětlilo. Půjdeme, Newline?“

„To si piš.“ Vyrazil ke dveřím.

Hank si založil paže na mohutné hrudi. „Dnes mě čeká perný den. Budu muset vyslechnout spoustu lidí.“ Zachytil Charitin pohled. „Přijďte s Wintersem odpoledne. Hodí se vám to v půl páté?“

„Budeme tady,“ slíbila, „ale bojím se, že vám toho moc neřekneme. Odchod, Newline, musíme otevřít krám.“

Když o něco později kráčeli po molu, vyrazila z kavárničky Arlene a vrhla se Newlinovi do náruče. Radiance, Bea, Yappy a Ted vyšli ven, aby jim to dojemné setkání neušlo.

„Newline, já o tebe měla takový strach.“ Uslzenýma očima pátrala v jeho tváři. „Opravdu jsi z toho venku?“

„Jo, definitivně.“ Neohrabaně ji pohladil po vlasech.

„Zásluhou Charity. Vzpomněla si na kluka s holkou, který seděl v dodávce kousek ode mě. Dosvědčil mi alibi.“

Arlene se otočila k Charity. „Nevím, jak vám mám poděkovat, paní Truittová. Asi jsem se zbláznila, když jsem se dala k voyagerům a věřila, že pro nás přiletí mimozemšťani. Stačí, že jsem přišla o všechny své peníze, nedokážu si představit, co bych dělala, kdyby navíc zavřeli Newlina pro vraždu.“

„Nebuďte k sobě tak přísná.“ Charity jí vlídně poklepala na rameno. „Každý má právo snít.“

„No, ale odteďka už budu své sny držet pěkně při zemi.“ Dívka se napřímila. „A začnu tím, že si budu hledat místo. Na účtu nemám ani cent.“

Newlin bojovně vysunul bradu. „Já jsem sice Gwendolyn nezabil, ale na jejím hrobě zaručeně brečet nebudu. Ukradla peníze spoustě lidí.“

„Nedáš si kávu?“ zvala ho mateřským tónem Bea. „Pak můžeš jít do práce.“

„Díky.“ S rukou kolem Arleniných ramen vešel do kavárny.

„Ještě že sis vzpomněla na ty dva v dodávce,“ chválila Charity Radiance. „Newlin není místní a všichni vědí, že Gwendolyn z duše nenáviděl. Lidi by snadno mohli dojít k závěru, že ji zabil právě on.“

„Ušetřilas tomu klukovi kupu nepříjemností,“ přidal se Yappy. „Tos provedla moc dobře, Charity.“

„Něco mi říká, že v Arlene jsi získala přítelkyni na celý život,“ zasmál se Ted.

Charity ho téměř neposlouchala. Nemohla odtrhnout pohled od cedulky Zavřeno ve výloze Charms & Virtues. Desátá už dávno minula a Elias se ještě neobjevil.

„Co si to sakra dovolujete?“ Rick Swinton klopýtavě ustupoval před Eliasem, který nečekaně vešel do jeho karavanu. „Vypadněte odsud. Nemáte právo sem vtrhnout. Dám vás zatknout.“

„Posaďte se, Swintone.“ Elias za sebou zavřel a zamkl. „My dva si spolu teď trochu popovídáme.“

„Jděte do hajzlu!“

„Posaďte se.“ Elias pokročil blíž.

„Jestli si myslíte, že můžete jen tak…“ Rick couval, až narazil lýtky do hrany pohovky a prudce dosedl. „Nemůžete si ke mně jen tak vpadnout.“

„Právě jsem to udělal,“ upozornil ho Elias s úsměvem. „Nebojte se, oba za pár minut odejdeme. Jen co si popovídáme.“

„O čem se mnou chcete sakra mluvit?“

„Začněme vaším soukromým bankovním účtem.“ Elias vytáhl list papíru. „Na který jste ukládal částky vytunelované z podnikatelského účtu, který Gwendolyn Pittová založila pro takzvané příspěvky svých oveček.“

Rickovi probleskl v očích údiv, ale hned ho zase překryl vztek. „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Ochotně to vysvětlím.“ Elias mu mrštil papír do klína. „Využil jsem vašeho čísla pojištěnce a po telefonu získal přístup k oběma účtům. Postup je jasný. Pravidelně jste převáděl peníze z voyagerského účtu na svůj, a protože Gwendolyn Pittová byla příliš zkušená obchodnice, aby si toho nevšimla, vsadím krk, že jste transakce kryl falešnými účty a smlouvami.“

„Nic z toho nemůžete dokázat.“

„Ne, ale tunelování obvykle probíhá takovým způsobem. Je to zcela rutinní, všeobecně známý postup a vy mně nepřipadáte jako originální myslitel. Audit by měl poskládat střípky dohromady.“

„Žvásty.“

„Dobrou zprávou je, že většina peněz, které vaše šéfová z voyagerů vytáhla, je pořád k dispozici. Na vašem soukromém účtu, Swintone.“

„To je pustá lež.“

„Ne. Je to pravda a navíc pádný důvod k vraždě.“

„Vraždě!“ Rick na něho zíral s otevřenou pusou. „Vy mi chcete přišít Gwendolyninu vraždu?“

„Jestliže půjdu za Tybernem s informacemi, které jsem získal o vašich účetních machinacích, dojde nezbytně k závěru, který se přímo nabízí. Usoudí, že jste ji zabil, protože vám na podvody přišla a hrozila, že vás nechá zavřít.“

„To není pravda.“ Rick zbrunátněl ve tváři rozčilením a počínající panikou. „Zbláznil jste se? Já ji nezabil. Sakra, já ani nevěděl, že je mrtvá, dokud jsem se s ostatními nevrátil z pláže.“

„Ovšem dokázat to bude poněkud obtížné, že? Vzhledem k mlze a hábitům s kapucemi je nad slunce jasné, že se kdokoliv mohl z davu na pláži vytratit na dost dlouhou dobu, aby Gwendolyn zastřelil. Vy jste měl motiv a nejste ve městě dlouho. To z vás dělá favorita soutěže, Swintone.“

„Říkám vám, že jsem ji nezabil. Můžu to dokázat, když na to přijde. Poslední hodinu před půlnocí mě na pláži viděla spousta lidí.“

„Možná ano, možná ne. Na pláži panovalo v noci značné vzrušení. Řešení této otázky nechám na Tybernovi a na vás.“ Elias se opřel o jídelní stolek. „Mezitím my dva spolu zapracujeme na vašem image.“

„O čem to zase mluvíte?“

Elias se usmál. „Ukážeme voyagerům a celému městu, že jste hodný, slušný hoch. Ukážeme jim, jak těžce nesete, že návštěva z vesmíru včera nepřiletěla. Uděláte to, co by podle vašeho přesvědčení za takových okolností udělala Gwendolyn Pittová.“

„A co by to jako mělo být, vy chytráku?“

„Půjdeme do banky a založíme nový, svěřenecký účet. Správcem bude přirozeně banka. Potom zavoláte svou banku v Seattlu a necháte peníze ze svého osobního účtu převést sem.“

Rick se zalykal vzteky. „Ani mě nenapadne.“

„Zástupce First National Bank ve Whispering Waters Cove vyplatí voyagerům jejich peníze. Zdatný, pečlivý a pilný zaměstnanec společnosti jako vy má jistě soupis příspěvků členů sekty.“

„Ty svině!“ Rick vyskočil a vrhl se na něj.

Elias ustoupil. Rick narazil do stolku a rozplácl se na něm jako žába.

„Řeknu vám to jinak, Swintone. Jestli se nebudete chovat jako hodný chlapec, zavolám Tyberna. Zařídí všechno místo vás. Nebude pro něj problém najít způsob, jak vám zamezit v přístupu k vašemu účtu v Seattlu, než budou známé výsledky auditu, který nařídí. Koneckonců, vyšetřuje vraždu. O peníze přijdete tak jako tak, ale mohl byste z toho vytěžit aspoň něco.“

„Hajzle.“ Rick se pomalu zvedl ze stolku.

„Jestli přistoupíte na můj návrh, budete vypadat jako slušný chlap. Budete-li se držet svého plánu, padne na vás podezření z vraždy. Můžete si vybrat.“

Rick bušil pěstí do laminátové desky stolku. „Ty hajzle. Ty zasraný hajzle! To mi zaplatíš. Přísahám. Nikdo nebude dělat z Ricka Swintona vola.“

„Půjdeme. Je deset. Banka je už otevřená.“

Crazy Otis měl taktak čas přestoupit z Eliasova ramene na bidýlko za pultem, když do krámku vpadla Charity.

„Je po poledni.“ Sukně za ní vlála. „Kdes byl? Málem jsem zešílela strachy.“

„Che, che, che,“ vysmíval se Otis.

Nevěnovala mu pozornost. „Už jsem si začínala myslet, že se ti stalo něco hrozného.“

„Co hrozného by se mi mohlo stát?“ Elias ťukl do tlačítka na staré kase. Zásuvka na peníze s patřičným cvaknutím vyjela ven.

„Jak to mám vědět?“ Celá zadýchaná se zastavila před pultem. „Možností je víc než dost. Běhá tady po svobodě vrah, pokud jsi zapomněl.“

„Ne.“ Chvíli se kochal pohledem na ni. Tváře jí hořely a oči se jí leskly obavami. Obavami o mě, uvědomil si s lehkým údivem. „Překvapuje mě, žes mě vůbec postrádala. Slyšel jsem, že zachraňuješ Newlina před oprátkou.“

„Jenom jsem mu opatřila alibi, nic víc.“ Svraštila obočí. „Odkud to víš?“

„Na molu jsem potkal Teda a Radiance. Prozradili mi, o co se snažíš.“

„Opravdu?“ Povzdechla si. „Jenže ženská není nikdy s prací hotová. Sotva jsem vysvobodila z Tybernových spárů Newlina, mořím se s alibi pro tebe.“

„Pro mě?“

„Nemyslíš, že bude poněkud obtížné vysvětlit policii, že jsi zhruba v době, kdy byla zavražděná Gwendolyn, prohledával Swintonův karavan? Vloupání není právě ideální alibi.“

Po tváři se mu rozšířil úsměv. „Opatřilas mi lepší?“

„Přemýšlím o tom.“ Ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že do obchodu mezitím nikdo nevešel. „Mohli bychom Tybernovi říct, že jsme čekali, co se bude dít na pláži, a rozhodli se zkrátit si čas malou procházkou.“

„Procházkou?“

„Proč ne?“

„V té mlze?“

„Proč ne?“

„Nezdá se ti, že to bude znít trochu podivně?“

Zamračila se. „Desítky lidí se potloukaly kolem aut.“

„Většina z těch, co neseděli v autech, se tlačila u zábradlí a sledovala představení na pláži.“

Bezradně rozhodila paže. „Kdo může dokázat, že se nikdo z nich nevydal na malou procházku mlhou?“

Začínal se bavit. „Co žena s kapuci, kterou jsme zahlédli vycházet ze Swintonova karavanu? Zmíníme se o ní?“

Hryzala si spodní ret. „Sakra. To je choulostivý bod.“

„Trochu ho rozvedeme. Jestli se o ní zmíníme a udáme, kde jsme ji viděli, pak budeme muset přiznat, že jsme se pohybovali poblíž místa činu. Gwendolynin karavan stojí jenom kousek od Swintonova.“

„Možná bychom se o ní zmiňovat nemuseli. Koneckonců nemáme ani tušení, kdo to byl.“

„Lhát policii? Charity, jsem šokován.“

„Teď není čas na vtipkování, Eliasi. Gwendolyn byla v noci zavražděná a my dva jsme se v té době věnovali činnosti, kterou by většina lidí označila za nezákonnou.“

„Jaké my? V karavanu jsem byl jenom já.“

„Dělala jsem ti zeď, jak se jistě pamatuješ. To je prakticky totéž, jako kdybych vnikla dovnitř. Jedeme v tom spolu.“

„Jsem dojat,“ poznamenal s úsměvem.

„Jsem ráda, že se dobře bavíš, ale já na naší situaci nic zábavného nevidím.“

„Víš, v čem je tvůj problém, Charity?“

Podezíravě si ho měřila. „V čem?“

„Neuvědomuješ si, že pravdu nejlépe spatříš v klidném jezeře.“

„Jak to myslíš?“

„Chci tím říct, že všechny Tybernovy otázky zodpovíme pravdivě.“

„Ale Eliasi…“

„Nech mě domluvit. Tybern ani jednoho z nás nezatkne.“ Odmlčel se. „Čistě teoreticky předpokládejme, že mě zavře. Přišla bys mě do vězení navštívit?“

„Děláš si legraci?“ Sladce se na něj usmála. „Zapekla bych ti do koláče pilník.“

„Jsem polichocen.“

„Nemáš být proč. Udělala bych cokoliv, abych tě dostala ven, protože vím, že dokud by tě nepustili, měla bych na krku Crazy Otise.“

Papoušek pohrdlivě zaskřehotal.

Elias jí pohlédl zpříma do očí. „Na jedné věci bychom se měli dohodnout, než odpoledne půjdeme na policii vypovídat.“

„Na jaké?“

„Až se dostaneme k vloupání, nech mluvit mě.“

Znejistěla ještě víc. „Ty věříš, že dokážeš předložit nějaké přijatelné vysvětlení?“

„Jestli ne, pak můžeš zasáhnout a zachránit mě.“

10

Moře je slané, stejně jako krev. Na obou závisí život. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Hank Tybern hleděl do svých poznámek přes brýle na čtení, které mu seděly na špičce nosu. „Projdeme si to ještě jednou, jestli mám všechno správně. Krátce po jedenácté jste šli ke karavanu Ricka Swintona a uviděli, jak z něho vychází žena. Její totožnost neznáte…“ Odmlčel se a vrhl přes stůl pohled na Eliase. „Vážně nevíte, kdo to byl?“

Charity zatajila dech. Zatím hovořil jenom Elias. Musela přiznat, že průběh výslechu je velice hladký. Tak hladký jako hladina klidného jezera.

„Ne,“ prohlásil Elias rozhodně. „Na hlavě měla kapuci bundy. Na ženu usuzujeme pouze podle způsobu, jak se pohybovala, i když okolnost, že vyšla ze Swintonova karavanu, je také významným vodítkem.“

Hank se ušklíbl. „Jo, doneslo se mi, že je na ženské. Okay, nakoukl jste do karavanu, jestli je tam Swinton, a pak jste se vrátili k autům zaparkovaným na útesu a hledali jste Newlina. Uslyšeli jste výkřiky a běželi se spolu s ostatními podívat, co se děje. Před karavanem Gwendolyn Pittové stál hlouček, vy jste vyšli po schůdkách nahoru a spatřili mrtvolu. Bylo to tak?“

„Bylo,“ potvrdil Elias naprosto nenuceně. „Neustále jsme byli spolu.“

„Dobře. Moc jste mi nepomohli, ale to není váš problém.“ Pohodlně se opřel, až pod ním dřevěná židle zavrzala. „Na místě činu jste si nevšimli ničeho, o čem si myslíte, že by mohlo napomoci vyřešení případu?“

Elias se krátce zamyslel. „Mám dojem, že jsem vám řekl všechno. Swinton byl v karavanu dřív než já. Skláněl se k tělu na podlaze. Voyageři, kteří přišli s ním, stáli venku s dalšími osobami. Jediná věc, která upoutala mou pozornost, byl prázdný kazeťák v zásuvce.“

Charity nevydržela mlčet. „Jaký kazeťák?“

Odpověděl jí Tybern. „Ležel v pootevřené zásuvce. Velký význam nemá, protože v něm nebyla kazeta. Gwendolyn Pittová si zřejmě nahrávala průběh svých obchodních jednání. Našli jsme krabici kazet, ale pochybuju, že nám budou co platné.“

„Asi by bylo příliš optimistické doufat, že nahrála vraha přímo při činu,“ nadhodila Charity.

„Sotva.“ Hank se kysele usmál. „Málokdo usnadňuje práci těm, kteří musí udržovat pořádek. A to je právě moje práce. Udržovat pořádek. Ale neměli bychom zapomínat na formality. Rád bych vám poděkoval za všechny podvedené, kterým jste pomohl, pane Wintersi.“

„To nestojí za řeč.“

Charity se k němu obrátila. „Cos udělal?“ Hank vytáhl obočí. „Copak vy nic nevíte? Díky panu Wintersovi dostanou voyageři zpět většinu svých peněz.“

„O čem to mluvíte?“ nechápala.

Elias trhl rameny. „Řekněme, že se Rick Swinton rozhodl pro refundaci.“

„Tomu bych nevěřila ani minutu.“

„Asi nikdo,“ zasmál se Hank. „Všichni vědí, že to byl pan Winters, kdo přesvědčil Swintona, aby se zachoval slušně a uložil peníze voyagerů na svěřenecký účet, který bude spravovat banka, ovšem nikdo není tak neomalený, aby se ho zeptal, jakým trikem toho dosáhl.“

Charity byla ohromením bez sebe. „Swinton že by vrátil peníze?“

„Jo.“ Vrásky kolem Hankových očí se stáhly do vějířků. „Kolem poledního jsem měl rozhovor se Sethem Broadem z banky. Líčil mi, jak Swinton s Wintersem v zádech napochodoval po čtvrt na jedenáct k přepážce a oznámil, že hodlá dohlédnout na to, aby voyageři dostali zpět své peníze.“

„To je úžasné,“ vydechla.

„Nechal ze Seattlu převést pár statisíců a vlastnoručním podpisem stvrdil, že je předává pod správu banky,“ pokračoval Hank. „Dále byl tak laskavý, že poskytl seznam jednotlivých částek, jimiž voyageři přispěli sektě, aby měla banka při výplatě z čeho vycházet.“

Charity pohlédla na Eliase. Věnoval jí záhadný úsměv, ale očima ji varoval, aby neřekla víc, než bylo žádoucí.

„Opravdu úžasné,“ opakovala.

„Souhlasím s vámi.“ Hank se natáhl po svém poctivém kafáči a žíznivě se napil. „Ne všichni voyageři sem přišli bůhví odkud, je mezi nimi i pár místních. Přidala se k nim například dcera mojí sestřenice a přispěla Gwendolyn víc než tisícovkou. Byly to peníze, kterými si měla uhradit část školného.“

„Takže Elias je místní hrdina?“

„Jestli se rozhodne kandidovat do městské rady, je jasným favoritem voleb.“ Hank se uchechtl. „Na mou duši, sám bych mu dal hlas.“

„Nebudete muset, protože nemám zájem vstoupit do politiky.“ Elias vstal. „Pokud jste s námi skončil, rozloučili bychom se.“

„Prozatím ano. Kdybych na vás měl další otázky, zavolám vám.“

„Máte už nějaké podezření?“ nevydržela Charity.

Pohlédl na ni přes obroučky brýlí. „Čistě mezi námi, mám tolik podezřelých, že bych si s nimi mohl na molu otevřít krám.“

„Nevyzvídej, Charity, víš, že náčelník o případu nesmí nic prozradit.“ Elias ji vzal rozhodně za ruku. „Půjdeme, ať může vykonávat svou práci.“

Podařilo se jí udržet zvědavost na uzdě, dokud nevyšli na chodník před policejní stanicí. Cestou k autu vrhla po Eliasovi kosý pohled. „Takže tys v noci jenom letmo nahlédl do Swintonova karavanu, abys zjistil, jestli tam je?“

„A nebyl.“

„Nepovídej. Klobouk dolů, Eliasi, to bylo velice mazané. Vypověděl jsi pravdu, i když sis část nechal pro sebe.“

„Věř mi, Tybern nechtěl slyšet celou pravdu. Je dost chytrý, aby chápal, že v některých věcech je lepší se příliš nešťourat. Je spokojený s tím, co přineslo dnešní dopoledne.“

„Jinými slovy, nemá v úmyslu tě vyslýchat, jakou metodu jsi použil, abys Swintona přesvědčil složit peníze voyagerů v bance?“

„Swintona jsem se ani nedotkl.“

„Pche. Možná jsi nepoužil fyzické násilí, ale vsadím se, žes ho něčím pořádně zastrašil.“

„Někteří lidé se dají zastrašit snadněji než jiní.“ Sklonil se, aby otevřel dvířka. „Pouze jsem ho upozornil, že jestliže si nechá všechny peníze, které vytuneloval z účtu sekty, policie nejspíš usoudí, že měl docela hezký důvod k vraždě.“

Zamrkala. „Nemazlil ses s ním.“

Narovnal se a opřel se jednou rukou o střechu vozu. Opětoval pohled, kterým se mu snažila číst myšlenky. „Vadí ti to?“

„Co? Žes Swintona dokopal k tomu, aby těm naivním dušičkám vrátil peníze?“ Zasmála se. „To nemůžeš myslet vážně! Zasloužil si to. Ale mám spoustu otázek.“

„Jakých?“

„Za prvé: Myslíš si, že by vrahem mohl být opravdu Swinton?“

„Pochybuju. Možná by byl schopný najmout si někoho, kdo by stiskl spoušť, ale nevěřím, že by to dokázal sám. Je to jenom malý podvodníček. Nemá žaludek na hrubé násilí. Považuje je za příliš riskantní.“

„Mluvíš, jako by sis tím byl naprosto jistý.“

„Nikdo si nemůže být naprosto jistý někým jiným, ale považuju za pravděpodobnější, že Swinton není vrah. Další otázky?“

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se klidně, takřka něžně. „Proč jsi šel za Swintonem a přinutil ho vrátit peníze? Z voyagerů neznáš nikoho s výjimkou Arlene, a tu jenom zběžně. Vlastně ti do nich a do jejich peněz nic nebylo.“

Na několik kratičkých okamžiků zavládlo ticho. Charity cítila, jak se Elias pod vnější nehybností a mlčenlivostí stahuje do sebe. Napadlo ji, že on sám možná nezná odpověď na její otázku. A že těžce nese, že ji nezná.

„Řeka spravedlnosti protéká mnoha koryty,“ odpověděl konečně bezvýrazným hlasem. „Některá jsou viditelná, jiná ukrytá pod povrchem a pozorovatel je musí objevit.“

„Zapomeň, že jsem se ptala.“ Nakrčila nos. „Já vím, proč jsi to udělal.“

Přimhouřil oči. „Proč?“

Vytáhla se na špičky a konečky prstů ho pohladila po tváři. „Protože jsi zlatíčko.“

„Zlatíčko?“

„Ano. Jsi laskavý. Hodný. Sladký.“ Zlehka ho poplácala dlaní a přejela mu rty po ústech. Odstoupila, krátce se kochala ohromením v jeho očích a vklouzla za volant vozu.

Nastartovala a šlápla na plyn. Cosi jí říkalo, že by nebylo rozumné zůstat třeba jen o minutku déle.

Sladký.

Elias se škaredil na kari omáčku. Okořenil ji na nejvyšší snesitelnou míru, ale přesto přidal ještě pár obzvlášť pálivých chilli papriček. Pro jistotu. Ať se Charity zmůže na jakékoliv hodnocení, rozhodně o dnešní večeři neprohlásí, že je sladká.

Celý den sestavoval jídelníček. Hlavním chodem bude pikantní bramborové a fazolové kari. K němu salát s pepřovým dresinkem. Jako dezert co nejkyselejší limetkový sorbet.

„To je válka, Otisi.“

Papoušek, hřadující na kleci, povytáhl krk a ďábelsky zaskřehotal.

Elias mu ukázal špičatou chilli papričku. „Jsi můj svědek, Otisi. Víckrát o mně neřekne, že jsem sladký.“

„Che, che, che.“

Elias, si nebyl přesně jistý, proč ho to slovo tak vydráždilo. Věděl jenom, že tiše soptí od včerejšího odpoledne, kdy ho Charity poplácala jako poslušného pejska, naznačila polibek, usmála se na něho a řekla mu, že je sladký.

Byl skálopevně přesvědčený, že sladký je pochvala, kterou ženy s oblibou používají pro mimina, štěňata a mladší bratříčky.

Sladký. Nepříjemné, znepokojující oslovení. Není v něm ani špetka nápadu nebo inspirace. Neslané nemastné, nic neříkající, nudné.

Po zádech mu přejel mráz.

Po prvním soustu kari vyhrkly Charity z očí slzy. Zamrkala, aby je zahnala, odložila vidličku a chňapla po sklenici.

„S tím receptem neustále experimentuju,“ prohodil Elias nevinně.

„Opravdu chutný.“ S nadějí, že alkohol uhasí oheň, si znovu lokla vína.

„Dává vyniknout třem odlišným chutím červených chilli papriček.“

„To můžu potvrdit.“

„Není to příliš ostré?“

Odložila sklenici na stolek a nevlídně se usmála. „Ostřejší než žiletka a ty to moc dobře víš.“

Zatvářil se potěšeně. „Ochutnej salát.“

Opatrně nabodla malé sousto na vidličku. Zálivka se ostrostí téměř vyrovnala kari. Zhluboka se nadechla a polkla pálící zelené lísky. „Pikantní.“

Zamyšleně žvýkal salát. „Nezdá se ti, že je dresink poněkud sladký?“

„Sladký?“ V hlavě se jí rozezněly poplašné zvony. „Sladký?“ Sáhla po krajíčku kukuřičného chleba. „Ani trochu.“

„A co chleba? Já osobně nemám sladký kukuřičný chléb rád.“

Charity polkla a opět se zhluboka nadechla. „S tím si nemusíš dělat starosti. Všechny ty jalapeno chilli, které jsi tam nacpal, dokonale překryly každý náznak sladké chuti.“

Oči se mu rozzářily. „Díky.“

Pár vteřin studovala výraz jeho tváře. Vyčetla z ní výzvu a odhodlaně se chopila vidličky. Nechápala zcela přesně, co se děje, ale byla odhodlaná nenechat na talíři ani sousto, i kdyby následkem bylo první spolehlivě doložené samovznícení člověka.

Zvuk motoru velkého vozu na příjezdové cestě pro ni představoval vítané vyrušení. Odložila vidličku.

„Máš návštěvu,“ oznámila Eliasovi s úlevou.

Zář v očích mu pohasla a do tváře se vrátil obvyklý neproniknutelný výraz. „Nikoho nečekám.“

Venku bouchla dvířka auta a vzápětí kdosi rázně zaklepal.

„Hned jsem zpátky.“ Elias vstal z polštáře. „Nedej se rušit a dojez kari. Nerad bych, aby vystydlo.“

„Nepozná se to. Tenhle tvůj výtvor bude pálit, i kdybys ho vrazil na tisíc let do mrazáku.“

V jednom koutku úst mu zaškubalo. Přešel přes pokoj do kuchyně a otevřel zadní dveře.

„Omlouvám se, že vás tak nečekaně přepadám, pane Wintersi,“ ozval se hlas Leightona Pitta. „Mohl byste mi věnovat pár minut?“

„Mám návštěvu.“

„Je to důležité.“

Charity vzhlédla od nízkého stolku. „Ahoj, Leightone. Je mi moc líto, co se stalo Gwendolyn. Já vím, že jste byli delší dobu rozvedení, ale stejně to pro tebe musel být hrozný otřes.“

„Ahoj, Charity.“ Nepřítomně na ni kývl a vešel. Oči za skly brýlí znepokojeně těkaly sem tam. „Ano, byl to šok. Podívej, potřeboval bych si promluvit s panem Wintersem. Nevadilo by ti to?“

„Samozřejmě ne.“

Elias postoupil ke dveřím a zavřel je. „Ať mi chcete cokoliv, můžete klidně mluvit před Charity.“

Leighton se zamračil. „Je to obchodní záležitost.“

„Povaha vody a povaha obchodu mají některé společné rysy,“ poučil ho Elias. „Nejsou tak jednoduché, jak se jeví na první pohled.“

Makléř na něho vytřeštil oči. „Cože?“

„Nevšímej si ho, Leightone. Občas mívá záchvaty.“ Charity ukázala na polštář. „Posaď se.“

Vykročil ke stolku, ale zastavil se, když uviděl na zemi dva polštáře. „To je v pořádku. Postojím.“

„Napřed se ale vyzujte,“ přikázal mu Elias.

„Prosím?“

„Vaše boty. Nechte je u dveří.“

Leighton zmateně zíral na Charitiny bosé nohy. Když si všiml, že ani Elias nemá boty, vyzul si nemotorně šedohnědé mokasíny. Charity si nemohla nevšimnout, že nejbohatší muž ve městě má děravé ponožky.

Elias se kolem něho prosmykl a plavně se spustil zpátky na polštář. „O čem se mnou chcete mluvit?“

Leighton střelil nerozhodným pohledem po Charity a pak zřejmě sebral odvahu. „Koukejte, budu naprosto otevřený. Chci vstoupit do projektu, který připravujete pro své klienty. Tady ve městě něco znamenám. Mám informace, které budete potřebovat, jestli chcete svůj projekt prosadit.“

„Žádný projekt neexistuje,“ upozornil ho Elias.

„S takovými řečičkami na mě nechoďte,“ vybuchl Leighton. „Vím, že něco chystáte a že v tom hraje roli vaše molo. Ví to celé město. Přiberte mě. Vyplatí se vám to.“

„Nezískal jsem Crazy Otis Landing pro zámořské ani žádné jiné klienty,“ ujistil ho Elias klidně.

„Koukejte, vyložím karty na stůl.“ Makléř začal pochodovat po pokoji. „Přiznávám, že jsem na tom momentálně trochu bledě, pokud jde o finance.“

Elias z něj nespouštěl pohled. „Bledě?“

„Gwen mě dostala.“ Stiskl rty. „Její pomsta byla sladká, přesně jak mi slíbila při rozvodu. Zničila mě. A já byl takový blbec, že mně nic nedošlo, dokud nebylo pozdě.“ Vytáhl z kapsy kapesník. Charity počkala, až si otře čelo.

„Jak to myslíš?“

„Převezla mě.“ Obrátil se a ztěžka se vlekl zpátky na druhý konec pokoje. „Byla to ďábelská past a já do ní spadl. Oškubala mě dohola. Jsem žebrák. Bojím se, že ode mě Jennifer odejde, jestli nepodniknu něco, čím bych se trochu zahojil. V poslední době to mezi námi trochu skřípe a tohle by byl poslední hřebíček do rakve.“

„Jaký podraz na vás Gwen vymyslela?“ zeptal se Elias.

Pitt se ztěžka nadechl. „Před několika měsíci mi zavolal chlápek, který se představil jako zástupce jednoho kalifornského developera. Tvrdil, že by rádi koupili pozemek na útesu s vyhlídkou na zátoku pro golfový areál. Případně by prý postavili i obytný komplex a byty prodávali. Přirozeně chtěli parcely získat za rozumné ceny.“

„Přirozeně. A vás si vybrali, abyste jim diskrétně pomohl k prvním akrům.“

„Zpětně si uvědomuju, že chlap, který mě volal, byl pravděpodobně Rick Swinton, ale dokázat to nemůžu. Každopádně jsem měl dojem, že se mi naskytla životní šance něco trhnout. Chápejte, Gwen a mně pořád patřil starý kemp na útesu. Byla to jediná nemovitost, kterou jsme při rozvodu neprodali. Oběma nám bylo jasné, že by mohl časem získat na ceně, a tak jsme se dohodli nechat si ho jako dva spolumajitelé.“

„Chápu,“ přikývl Elias.

„Developer samozřejmě projevil zájem. Usoudil jsem, že bude úplně stačit, když Gwen přesvědčím, aby mi prodala svůj podíl, a já obratem prodám celý pozemek developerovi.“

„Za menší jmění,“ upřesnila Charity.

Střelil po ní pohledem. „Řekněme za slušné peníze. Jenže než jsem se stihl rozjet za Jennifer s příslušnou nabídkou, objevila se tady i s těmi zatracenými voyagery. Vrtalo mi hlavou, co to vyvádí, až mi došlo, že sektu založila, aby mohla tahat peníze z naivních hlupáků, kteří uvěří, že by pro ně mohli přiletět mimozemšťani.“

„Nabídl jste jí, že od ní odkoupíte její podíl na kempu?“

„Samozřejmě.“ Mávl rukou. „Věřil jsem, že bychom obchod mohli uzavřít i přes to, co se mezi námi stalo. Gwen byla prvotřídní makléřka.“

„Jak to dopadlo?“

Potřásl hlavou. „Hned zkraje otevřeně přiznala, že sekta je podfuk. Tvrdila, že voyagery potká jen to, co si zaslouží. Oznámil jsem jí, že mám zájem odkoupit její půlku kempu. Souhlasila s podmínkou, že bude pozemek používat do patnáctého srpna. Vysvětlovala mi, že do té doby bude mít potřebné prostředky na investici, kterou plánuje. Dohodli jsme se. Aspoň já si to myslel.“

„Souhlasila tedy s vaším návrhem, že vám odprodá svůj podíl na kempu?“

„Přesně tak.“ Znovu si otřel čelo. „Nabídl jsem jí slušnou částku.“

„Chcete říct částku odpovídající současným cenám ve Whispering Waters Cove na trhu s pozemky.“ Elias usrkl vína. „Nikoliv hodnotě, kterou bude mít pozemek pro velkého developera.“

„Obchod je obchod.“

Elias pokrčil rameny. „Voda je voda, ale ani dvě vlny nejsou stejné. Jedny se neškodně rozbijí o pobřeží, jiné vytvářejí zpětné proudy, které mohou neopatrného zanést hluboko do moře.“

Leighton se zatvářil zmateně. „To jo. Abych to zkrátil. Před pár týdny za mnou přišla Gwen, že se jí donesly řeči o chystaném rozvoji oblasti. Už vaše přítomnost ve městě prý naznačuje, že se chystá něco velkého. V první chvíli mě napadlo, že naši dohodu prostě popře.“

Charity si hrála s vidličkou. „Ale místo toho pouze zvedla cenu svého podílu, že?“

Svraštil obočí. „Jak to víš?“

„Dalo se tušit, co přijde.“

„Kéž bych to byl tušil já.“ Ztrápeně si povzdechl. „Požadovala pětinásobek sumy, kterou jsem jí nabídl. Odmítl jsem s tím, že pozemek takovou hodnotu nemá. Tvrdila, že na základě toho, co ví o Eliasu Wintersovi, by nebyl přehnaný ani desetinásobek.“

„Ty ses od ní nechal přesvědčit, že i když jí zaplatíš pětinásobek, ještě pořád vyděláš slušné jmění, až pozemek prodáš developerské společnosti?“ ujišťovala se Charity.

„Vím, že to při zpětném pohledu vypadá jako pitomost.“ Zaťal tučnou ruku. „Jenže Gwen pořád zvyšovala tlak. Skoro každý den mi volal údajný zástupce developera.“

„Swinton?“ nadhodil Elias.

„Nejspíš. Nabízel stále víc pod podmínkou, že získám vlastnické právo na celý pozemek. Tvrdil, že jeho klient chce mít parcelu jistou a že zaplatí za bývalý kemp závratnou sumu, pokud transakce proběhne diskrétně, aby nestouply ceny sousedních pozemků.“

„A tys potom šel přiměřeně nahoru s nabídkou pro Gwen,“ doplnila Charity.

Rozhodil paže. „Chtěl jsem stůj co stůj získat celý pozemek. Byl jsem jako posedlý. Ztratil jsem soudnost. Pak zástupce zavolal znovu a nabídl mi spoluúčast na projektu.“

„Stačilo, abyste vložil značně vysoký podíl,“ doplnil ho Elias. „Mám pravdu?“

Zavřel oči. „Byl jsem v zoufalé situaci.“

„Nechte mě hádat, co bylo dál. Složil jste všechny peníze, co jste měl k dispozici, a na zbytek vkladu jste si vzal půjčku.“

„V kostce řečeno,“ připustil makléř. „Přerostlo mi to přes hlavu. Dopoledne patnáctého jsme uzavřeli smlouvu. Převedl jsem peníze na účet, o kterém jsem si myslel, že patří developerské firmě. Odpoledne za mnou přišla Gwen. Vychutnat si pomstu.“

„Tehdy vám řekla, že vás právě oškubala,“ uzavřel Elias.

Leighton svěsil hlavu. Zastavil se před oknem a malomyslně hleděl do tmavé zahrady. „Obrala mě do posledního centu. Budu muset vyhlásit bankrot. Jennifer zuří. Je to neuvěřitelné, ale už mě napadlo, jestli si mě nevzala pro peníze.“

Charity obrátila oči ke stropu, ale zdržela se jakékoliv poznámky.

„Uvědomujete si,“ upozornil ho Elias mírně, „že jste nám právě vylíčil okolnosti, které pro řadu lidí s určitým způsobem myšlení tvoří pádný motiv k vraždě?“

Makléř se prudce otočil. Oči za skly brýlí vypadaly obrovské. „Já jsem Gwen nezabil. Bůh ví, že jsem v tu chvíli měl chuť vraždit, ale neudělal jsem to.“

„Uklidněte se,“ konejšil ho Elias. „Z ničeho vás neobviňuju. Je na Tybernovi, aby prověřil alibi podezřelých osob, ale na vašem místě bych si nějaké neprůstřelné obstaral.“

„Alibi?“ Leighton byl viditelně v šoku. „Ale já jsem se tu noc, co zavraždili Gwen, nepohyboval nikde v blízkosti kempu. Chcete vědět, kde jsem byl? Vyrazil jsem na tah a ožral jsem se v taverně. Domů jsem se dopotácel někdy kolem půlnoci.“

Elias netečně trhl rameny. „Jak jsem řekl, to je záležitost vás a Tyberna.“

Leighton udělal krok ke stolku a zase se zastavil. „Přišel jsem za vámi, protože jsem zoufalý. Snažně vás prosím, přenechejte mi alespoň malý podíl na jakémkoliv projektu, který připravujete pro své klienty.“

Elias se napřímil. „Naposledy vám říkám, že se žádná investice nechystá. Je mi líto, pane Pitte, ale nemůžu vám pomoct.“

Makléř nevěřícně kroutil hlavou. „Něco pro mě muselo zbýt. Jennifer mě opustí, já to vím. Přiznávám to nerad, ale… mám dojem, že si někoho našla.“

Výraz naprosté sklíčenosti v jeho tváři Charity vylekal. Obrátila se k Eliasovi. „Voyageři dostanou zpět aspoň část svých peněz. Možná by i Leighton mohl vznést nárok na sumu, o kterou přišel.“

„Jeho peníze neskončily ani na účtu voyagerů, ani Swintona. Prošel jsem výpisy,“ připomněl jí. „Patnáctého nebylo na účty připsáno vůbec nic. Ostatně, na obou je jenom pár set tisíc. Žádné závratné částky, o jakých právě mluvil.“

„Gwen dala příkaz bance, přes kterou transakce probíhala, aby peníze, které jsem za její část pozemku zaplatil, převedla na její osobní, ne podnikatelský účet,“ vysvětloval Leighton. „Budou patřit do její pozůstalosti. Děti nemáme, ale ona má spoustu sourozenců. Všechno připadne jim. Od rozvodu by mě nejraději viděli v hrobě. Ti zaručeně nebudou ochotni vrátit mi peníze.“

Charity si kousala ret. „Vypadá to, že jsi v pěkné bryndě.“

„Nezbude mi nic jiného, než začít znovu od nuly,“ zašeptal. „V mém věku. Pořád tomu odmítám věřit.“

Otočil se a ztěžka vykročil ke dveřím.

„Nezapomeň si tady boty,“ upozornila ho.

„Cože? Aha, boty.“ S obtížemi se nasoukal do mokasín, otevřel dveře a vyšoural se do mlhy.

V pokoji se rozhostilo ticho. Charity počkala, dokud neuslyšela, že Swintonův velký vůz odjel. Zachytila přes stůl Eliasův pohled. „Co si o tom myslíš?“

„Tybern měl pravdu, když prohlašoval, že by si s podezřelými mohl otevřít krám.“

„Ty opravdu věříš, že by Gwendolyn mohl zavraždit Leighton?“

„Rozhodně měl motiv.“ Vstal a sbíral ze stolku nádobí. „Ale pádný důvod mělo víc lidí, včetně zklamaných voyagerů. Máš chuť na dezert?“

„Záleží na tom, co mi nabídneš. Habanero chilli plněné zmrzlinou s wasabi?“

„Neboj se.“ Odložil nádobí do dřezu a otevřel mrazák staré ledničky. „Jenom vlastnoručně připravený limetkový sorbet.“

Crazy Otis si protáhl křídla a zlověstně na Charity zamžoural. „Che, che, che.“

Také se zvedla, vzala zbytek nádobí a přešla ke dřezu. „Okay, vezmu si trochu. Čistě pro zajímavost – už jsi spokojený?“

„Ne.“

Vytáhl z mrazáku plastikovou misku, nabral lžičkou sorbet a otočil se k Charity.

„Ochutnej,“ vyzval ji hlubokým sexy hlasem. „Pročistí ti patro.“

Zaujala obrannou pozici. Založila si paže na hrudi a opřela se o dvířka lednice. „O tom nepochybuju.“

Pošimral ji lžičkou na spodním rtu. „Otevři pusu.“

Vůně limetky byla neodolatelně svěží. Takřka proti své vůli poslechla. Zvolna se usmál, přimhouřil oči a vsunul jí lžičku do úst.

Limetka jí vybuchla na jazyku jako kyselý granát, který vyslal naléhavě varovné signály ke všem jejím smyslům. Zalapala po dechu a sledovala, jak stejnou lžičkou nabírá další sousto sorbetu a polyká je.

„Nechtěl bys mi laskavě prozradit, co má to všechno znamenat?“

„Jenom ti předvádím, co není sladké.“ Odložil lžičku na desku a přitiskl dlaně na lednici, každou z jedné strany její hlavy.

Puls se jí zrychlil a lehce ji zamrazilo vzrušením. „Co nemá být sladké?“

„Já. My. To, co je mezi námi. Ať už je to cokoliv, rozhodně to není sladké.“

Vsunul jí bosé chodidlo mezi nohy, sklonil se k ní a tvrdě ji přimáčkl na lednici.

11

Pozorovatel musí být připravený na skutečnost, že vlnky na zčeřeném jezeře se vždy rozbijí o skálu. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Ústa měla stále studená a vonící limetkovým sorbetem. Cítil, jak je rozevírá pod tlakem jeho rtů. Zdušený výkřik plný vzrušení, který jí unikl, než opětovala jeho polibek, mu projel až do morku kostí.

„Ještě jsme nesnědli dezert,“ zašeptala.

„Tohle je dezert. Jak jsem avizoval, nebude sladký.“

Odtrhl dlaně od lednice, sevřel Charity v pase, nadzvedl ji, přimáčkl zády k bílému povrchu a podepřel vahou svého těla. Klouzal rukama níž. Křečovitě se k němu tiskla. Vjela mu prsty do vlasů a nenasytně ho líbala.

Žár, který ho zaléval, pálil víc než chilli z těch nejexotičtějších končin. Vsunul dlaně pod její kulatý zadeček, zlehka ho stiskl a zašátral po okraji sukně.

Zaslechl, jak se přerývaně nadechla, když sunul lehkou látku vzhůru po stehnech. Neměla punčocháče. Její kůže ho hřála do dlaní. Byla poddajná a neuvěřitelně hebká. „Obejmi mě nohama,“ vyzval ji chraptivě. „To se nemůže povést.“

„Drž se pevně.“

V duchu zajásal, když celá rozechvělá poslechla. Pevné oblé stehno se zvolna sunulo vzhůru. Hladilo ho přes džíny a působilo mu téměř nesnesitelnou rozkoš. Jen stěží se ovládal.

„Teď druhou nohu,“ pobízel ji zadýchaně s ústy na jejím hrdle. „Nespadneš. Držím tě.“

„Můj bože.“

Visela na něm s odhalenýma nohama obtočenýma kolem jeho pasu. Dlouhá tyrkysová sukně se mu jako tropické jezírko vlnila podél boků a za zády spadala dolů. Vůně jejího vzrušení působila na jeho touhu jako doping. Rukama jí kreslil na vnitřních stehnech abstraktní vzorec.

„Eliasi,“ zasténala. Sevřela ho nohama ještě pevněji a zaryla mu prsty do ramenou.

Zajel jí dvěma prsty pod kalhotky, rozvíral ji a hladil. Byla kluzká, vlhká a napjatá. Jeho erekce pulsovala proti pevné džínovině.

Pustila jeho hlavu a zaškubala mu košilí. Rozepnula ji a okamžitě mu začala přejíždět horkými dlaněmi po hrudi. Prsty jí uvízly v kadeřavém porostu. Zlehka za něj zatahala. Elias sykl.

„To je příjemné.“ Hlas měla zastřený žádostí. „Jsi tak tvrdý. Tak silný.“

„Ne příliš velký?“

Vyprskla. „Ne. Přesně takový, jak máš být. Perfektní.“

„Vážně moc příjemné.“ Přikryl dlaní měkké záhyby nasáklé horkým sekretem. „Přímo tečeš.“

„To není fér. Jsi ve výhodě. Pojďme do ložnice.“

„Ne. Tady a teď. Rozepni mi džíny.“

Sjela rukou k zipu. Vysvobodila penis z těsného vězení, vzala ho do dlaně a zaváhala.

„V kapsičce košile. Nasaď mi ho.“

Dotek její dlaně ho málem připravil o rozum. Zavřel oči a snažil se vzpamatovat.

„Tys to plánoval?“ Vytáhla mu z kapsy malou plochou krabičku.

Otevřel oči a zachytil její zpola pobavený, zpola pohoršený pohled. „Řekněme, že jsem chtěl být připravený.“

„Vida, vzorný skautík.“

„Ne.“ Šimral ji na zduřeném klitorisu. „Jednou věcí si můžeš být jista. Skaut jsem nikdy nebyl.“

„Eliasi…“ Svírala ho jako v klepetech. Ruce se jí třásly.

Pochopil, že by delikátní úkol nezvládla. „Dej mi to.“

Ochotně mu balíček předala. Roztrhl obal zuby a jednou rukou si kondom nasadil. Všiml si, jak se jí rozšířily oči, když je sklopila k ztopořenému penisu.

Zaryla mu nehty až do masa. Zvrátila hlavu a z úst se jí vydral povzdech nabitý erotikou. Musel vynaložit veškeré sebeovládání, jakého byl schopen, aby ještě chvíli odolal vábení jejího vstřícného těla.

Klesl na kolena. Nepřestala ho svírat mezi stehny, ani když ji položil zády na dřevěnou podlahu a naplno do ní pronikl. Přijala ho v sobě s náruživostí, která měla účinek rozbušky.

„Ano. Ano, Eliasi. Přesně tak. Hrozně jsem po tobě toužila.“

Poslední pouta jeho sebekontroly zcela bez výstrahy praskla. Vnikal do ni znovu a znovu a znovu, až ucítil, že její stisk ještě zesílil. Zmítala sebou při vyvrcholení a strhla i jeho. Přitiskl rty na její ústa, aby naplno vychutnal její roztoužené sténání.

Zalila ho blažená úleva. Znamenala kapitulaci i vítězství. Bylo obtížné stanovit, kde končí první a začíná druhé. V tu chvíli pro něj bylo důležité pouze to, že je Charity tak blízko, jak je to jen možné.

Uplynula dlouhá chvíle, než se pod ním zavrtěla. „Okay, tohle není sladké.“

Zvedl hlavu a vzal její tvář do dlaní. „Ne.“

Na rtech měla nevýslovně záhadný úsměv. „Tak jaké to je?“

Zaskočila ho. Odpověď neznal. Uchýlil se do bezpečného přístřeší, které ho nikdy nezklamalo, do říše tal kek chary, kde byl silný a kde existovala odpověď na každou otázku.

„Průzračnost vody je častěji opisována tím, jaká není, než jaká je.“

Přitiskla mu prsty zlehka na ústa. „Zapomeň, že jsem se zeptala.“

Pořád se usmívala, ale v očích se jí usadila znepokojivá melancholie. Vstal, pomohl jí na nohy, vzal ji kolem pasu a vedl do temné ložnice. U klece se zastavil, aby přikryl na noc Otise. Papoušek už seděl vevnitř. Obrátil se k nim zády a ponuře zaskřehotal.

„Mám dojem, že jsme ho uvedli do rozpaků,“ nadhodila.

„V podstatě je to velice prudérní pták,“ připustil, když urovnával přehoz. „Nejspíš Haydenův vliv.“

Sen přešel v záchvat paniky. Sen, v němž nemohla dýchat. Vrátila se stará noční můra a klaustrofobie ji sevřela ve svých spárech.

Probudila se naráz, nepřirozeně rychle. Všechny smysly byly ve střehu. Chystala se zaječet, ale výkřik jí uvízl v krku.

Eliasova ruka pevně přitisknutá k jejím ústům byla prvním znamením, že nejde o další ničím nevyvolaný záchvat. Opravdu se dělo něco hrozného.

Třeštila na něj oči, ochromená strachy. Tiskl se k ní a tlačil ji do futonu. Ve tmě stěží rozeznala jeho profil. Ohlížel se směrem ke dveřím ložnice.

Zaslechla tichý skřípot. Dřevo drhlo o dřevo. Tak vrže staré okno s dvěma panty, když ho někdo opatrně, pomalu otvírá. Otis v zakryté kleci tázavě pískl. Skřípot na pár vteřin ustal.

Pak se ozval znovu.

Elias sklonil hlavu, až měl ústa přímo u jejího ucha. „Zůstaň tady.“

Horlivě přikývla, aby pochopil, že rozuměla. Z jakéhosi podivného důvodu ji uklidňovalo, že strach vychází z něčeho skutečného. Její organizmus se dokázal příčině postavit. Byla ve střehu, tělo ji až bolelo napětím, prsty se jí třásly, ale nepotácela se na hranici hysterie.

Elias odtáhl ruku a neslyšně vstal z futonu. Když se plížil podél okna, postřehla, že drží v ruce něco, co zvedl ze země. Vypadalo to jako kožený řemen, který obvykle nosil kolem pasu.

V sousední místnosti se ozvala velice tichá rána. Někdo vlezl oknem do domu.

Charity sledovala temný obrys Eliasovy postavy. Kradl se podél stěny k pootevřenému oknu. S námahou rozpoznala křivku nahého ramene a stehna.

Dala se do ní zima. Oči ji pálily, dlaně svrběly. Kolem žaludku jí bylo všelijak, ale zachovávala si chladnou hlavu.

Přes dveře přejel úzký proužek světla z malé baterky. Otis ze sebe vydal další tichý zvědavý hvizd.

Elias počkal, až se paprsek posune dál, a proklouzl dveřmi do pokoje. Charity málem zavřískala. Ústa se jí sama od sebe otevřela. Celou bytostí toužila na něho zavolat, aby se vrátil do bezpečí ložnice.

Spolkla bláhová a zbytečná slova. V ložnici taky bezpečí nebylo.

„Do prdele, co to bylo? Lenny, dávej bacha. Někdo tady je…“

„Znělo to jako pták.“

„Sakra, to není pták.“ Mužský hlas se rozčilením zlomil.

„Kristepane, co to je? Chyť ho! Krucinál, tak chyť ho.“

Uslyšela pronikavý třesk. Vyskočila z futonu a popadla košili, kterou Elias pohodil na vyřezávanou truhlici. Sahala jí do půl stehen.

„Lenny? Lenny? Do prdele, kde jsi?“

Lenny se neozval.

Elias také ne.

Další bouchnutí.

Charity si vzpomněla na těžkou skleněnou mísu na stolku v předním pokoji. Jiný předmět, který by mohl posloužit jako zbraň, ji v tu chvíli nenapadl.

Zhluboka se nadechla a vrhla ke dveřím. V pokoji se nemotorně držela vpravo, zakopla o polštář, upadla na stolek a bolestně se udeřila.

Za sebou zaslechla šoupavý zvuk. Když už nahmatala okraj mísy, sevřela jí hrdlo mužská paže.

„Ne. Ne! Pusťte mě.“ Začala zuřivě škrábat, ale ruka nepovolila. Násilím ji postavila na nohy a přitiskla na zpocené mužské tělo.

„Ani hnout, ty hajzle,“ zařval do tmy muž, pravděpodobně Lenny. „Držím ji pod krkem. Hni se, a zlomím jí vaz. Přísahám.“

V pokoji zavládlo napjaté ticho. Charity lapala po dechu. Lenny byl chlap jak hora. Panika, která se v ní zatím choulila, se chystala rozvinout.

„Okay,“ souhlasil Elias nepřirozeně klidným hlasem. „Nehýbám se.“

„Rozsviť,“ poručil Lenny. „Ale pěkně pomalu.“

Ozvalo se krátké cvaknutí. Charity zamžourala proti světlu. Lennyho paže se kolem ní křečovitě sevřela.

„Pusť ji.“ Elias stál u dveří vedle vypínače. O kus dál ležela tváří k zemi nehybná postava.

Charity přepadlo bláznivé nutkání se rozesmát. Elias byl v místnosti jediný, kdo na sobě neměl šaty, ale nějak se mu podařilo vzbudit dojem, že všichni ostatní jsou vzhledem k situaci oblečení až moc. Od zápěstí se mu kýval nevinně vyhlížející řemen.

„Ani mě nenapadne.“ Lenny o krok couvl. Charity táhl za sebou. „To si myslíš, že jsem úplně blbej?“

„Jestli se ji pokusíš unést, daleko se nedostaneš. Pusť ji a můžeš odejít.“

„Potřebuju ji, abys mě nepronásledoval. Uhni od těch dveří,“ vyštěkl Lenny. „Hoď sebou.“

Elias o dva kroky ustoupil.

Lenny cloumal s Charity směrem ke vchodu. Nevzpírala se, ale změnila se mu v rukou v mrtvou váhu, aby byla co největší přítěží.

„Nech toho, ty děvko.“ Znovu jí sevřel hrdlo a kývl na Eliase. „Hni sebou. Zpátky. Ještě dál. A žádný blbosti, slyšíš?“

Elias ustoupil o další krok. Střelil krátkým pohledem po Charity. Pohlédla mu do očí, ale nevěděla, jestli ji potlačovaná zběsilost, kterou z nich vyčetla, má uklidnit, nebo zcela vystrašit. Než se mohla rozhodnout, zaměřil svou pozornost znovu na Lennyho.

Lenny vztáhl paži a sevřel v ruce kliku.

Elias se pohnul. Řemen, který mu visel od zápěstí, se mihl vzduchem tak rychle, že Charity nestihla přesně rozeznat, co se vlastně stalo.

Ucítila, jak sebou Lenny prudce škubl, když se mu řemen omotal kolem natažené paže. Zaječel a instinktivně ji pustil, aby se mohl vyprostit. Uskočila stranou. Elias proklouzl kolem ní a vrhl se na Lennyho.

V několika vteřinách bylo po všem. Charity se otočila právě včas, aby ohromeně sledovala, jak Lenny letí vzduchem. Přistál tvrdě na kuchyňské lince, tiše se svezl na podlahu a už se ani nepohnul.

Přitiskla si dlaň k hrdlu a zírala na dvě bezvládné postavy. Na podlaze se povalovala baseballová pálka a něco, co vypadalo jako hever.

„Jsi v pořádku?“ Eliasův hlas zněl stále podivně nezúčastněně.

„Cože?“ Trhla sebou. „Ano. Jsem v pořádku.“

„Neudělal ti nic?“

„Ne. Nic mi není. Vážně, Eliasi. Kristepane.“ S výkřikem se k němu vrhla.

Ovinul kolem ní paže. Vášnivě i ochranitelsky. Panika ustoupila.

Po chvíli zvedla hlavu a zadívala se na pruh kůže. „Co to je?“

„Tomu řemenu se říká tal kek chara. Víc ti vysvětlím někdy později.“ Zvolna ji pustil a změřil si nedbale zapnutou košili, kterou měla na sobě. „Mohla bys zavolat Tyberna? A pak by ses snad měla radši oblíknout.“

Crazy Otis si odfrkl. Charity si až teď všimla, že během zápasu přikrývka trochu sklouzla z klece a že na ni papoušek upřeně hledí.

„Ty ošklivý ptáku.“ Vytrhla se z omámení. „Tyberna. Jasně.“ Vrhla se k telefonu na stěně v kuchyni. „Mimochodem, Eliasi, nejsem jediná, kdo by na sebe měl něco hodit, než sem dorazí policajti. Ten řemen by neobstál ani jako bikiny.“

„Za minutku budu oblečený.“ Poklekl vedle jednoho z ležících mužů.

Zaváhala s rukou na telefonu. „Kde ses tu bojovou techniku naučil?“

„S Haydenem jsme se hodně pohybovali po Pacifiku. Některá z míst, kam nás zavedly obchody, nebyla tropickým rájem, jak si ho většina lidí představuje.“

„Aha.“ Polkla a začala vyťukávat číslo, na němž by se jí měl ozvat Hank.

„Nemám rád hosty, kteří se neobtěžují vyzout, než vstoupí do mého domu,“ poznamenal Elias, zatímco prohledával kapsy svých obětí.

Crazy Otis ho upřeně pozoroval přes dráty klece. „Che, che, che.“

O půl hodiny později stála Charity s Eliasem a Hankem Tybernem před domem a dívali se, jak Jeff Collings, jediný Hankův pomocník, cpe vetřelce s želízky na rukou do jednoho ze dvou vozů, které měla policie v městečku k dispozici.

„Párek malých ničemů,“ zhodnotil Hank. „Žádní profíci.“

„Přesně ve Swintonově stylu,“ dodal Elias. „Nemá takové kontakty, aby si najal zkušené zločince. A i kdyby měl, nebyl by ochotný je zaplatit.“

„Swinton?“ Prudce se k němu otočila. „Myslíš, že je za tím Swinton?“

Pokrčil rameny. „Hádal bych nejspíš na něho.“

Hank si ho úkosem změřil. „Já taky. Jedině že byste měl nějaké nepřátele, o nichž jste se mi zapomněl zmínit.“

„Nevím o žádných, kteří by zvolili takovou cestu.“

Na Charitin vkus vyznívala jeho odpověď příliš filozoficky. „Jak to myslíš?“

Nevesele se usmál. „Je užitečné studovat obraz nepřítele na klidné vodní hladině. Zvykl jsem si tak postupovat, abych poznal, koho mám proti sobě. To vloupání mělo být obyčejnou pomstou, ničím víc. Swinton, pokud zůstal věrný sám sobě, by osobně nic neriskoval, proto si na špinavou práci najal někoho jiného.“

Hank zavřel notes a zastrčil ho do náprsní kapsy. „Musím připustit, že Swinton je nejpravděpodobnější kandidát. Nejspíš vám chtěl dát za vyučenou. Nebyl právě štěstím bez sebe z role hodného hocha, kterou jste ho přinutil hrát.“

„Ne,“ souhlasil Elias, „neměl z ní žádnou radost.“

„Zajedu do kempu a trochu si s ním popovídám,“ oznámil Hank.

„Pojedu s vámi.“

„Ani nápad. Necháte mě konat mou práci, Wintersi,“ odbyl ho policista. „Dnes už jste toho udělal dost. Nemohlo ujít mé pozornosti, že co jste se tady objevil, stalo se ve městě víc malérů než za předchozích deset let.“

„To přece nemůžete svádět na Eliase,“ rozhořčila se Charity. „Sám jste řekl, jak velkou službu všem prokázal, když přinutil Swintona vrátit peníze. A už vůbec není jeho vina, že se mu do domu vloupali dva lotři a pokusili se mu rozbít hlavu pálkou a heverem. Kdybyste se jen na minutu zamyslel…“

„Nic se neděje, Charity,“ mírnil ji pobaveně Elias. „Jsem si jistý, že to byla zcela bezvýznamná poznámka.“

„Mně to znělo jako nechutná narážka,“ odsekla.

Hank se ušklíbl. „Winters má pravdu. Nenaznačoval jsem, že jde o příčinu a následek. Jen jsem konstatoval obě skutečnosti.“

„Spíš by se hodilo konstatovat, že potíže ve městě začaly, když se tady usadili voyageři,“ upozornila ho.

Přikývl. „To se nedá popřít. Gwen Pittová a Swinton by měli co vysvětlovat a teď je jeden z nich mrtvý. Zajímavý vývoj událostí.“ Zamířil k autu, ale po několika krocích se zastavil. „Docela bych uvítal, Wintersi, kdybyste se znovu zastavil u mě na stanici. Trochu si zaúřadujeme. Co takhle zítra ráno?“

„Zajedu k vám, než otevřu obchod.“

Hank položil ruku na otevřená dvířka. „Stejně je zvláštní, jak jste si ve tmě poradil s dvěma chlapy. To by hned tak někdo nedokázal.“

Elias pokrčil rameny. „Absolvoval jsem takový menší výcvik.“

„Armádní?“

„Ne. Haydenův.“

Hank si s ním vyměnil dlouhý pohled a pak pokýval hlavou. „Jo, to zní logicky. Hayden Stone byl taky značně svérázný.“

Charity se jeho zamyšlený výraz nezamlouval. „Na co narážíte teď?“

„Na nic. To byla jenom další bezvýznamná poznámka.“ Zvedl ruku na pozdrav a nastoupil do auta.

Jeff Collings nastartoval a rozjel se směrem k městu. Světla policejního vozu žhnula do mlhy, dokud o kus dál nezabočil.

„Venku je chladno.“ Elias vzal Charity za ruku. „Pojďme dovnitř.“

„Nelíbilo se mi, jak Hank naznačoval, že bys mohl mít něco společného s posledními událostmi. Je to přece pouhá shoda náhod, že Gwen zavraždili krátce poté, co ses tady usadil.“

Slabě se usmál. „Patří k Tybernově povolání všímat si souvislostí. A musíš uznat, že kdybych tady nebydlel, sotva by docházelo k incidentům, jaký se stal dnes v noci nám.“

„Nemůžeš přece za to, že se ti Swinton pokusil pomstít.“

„Když hodíš kámen do rybníka, vlnky se po hladině rozběhnou do velké vzdálenosti,“ poučil ji a vykročil po schůdkách směrem k zadním dveřím.

Zasténala. „Varuju tě, Eliasi. Teď naprosto nemám náladu na tvé přednášky o povaze vody. Máme na krku jiné problémy.“

„Například?“

„Hank je rozumný a diskrétní, ale o Jeffovi totéž prohlásit nemůžu. Fámy a drby se šíří rychle.“

„To je pravda.“ Otevřel dveře. „Dá se s jistou tvrdit, že zítra se o nás dvou bude hodně mluvit. Vadí ti to?“

„Samozřejmě že mně to vadí.“ Vpadla do kuchyně.

„Ty si myslíš, že toužím po tom, aby si lidé vykládali, že máš něco společného s vraždou vůdkyně sekty a dalšími násilnými činy? Jsi tady nový, Eliasi. Když v městečku jako Whispering Waters Cove dojde k maléru nebo dokonce zločinu, je vždycky snazší hledat viníka v někom, kdo se tam objevil nedávno.“

Její odpověď ho viditelně zarazila. „O tom jsem nemluvil.“

„Ne?“ Bojovně si založila ruce v bok. „Tak o čem?“

Pomalu zavřel dveře, opřel se o ně, zkřížil paže na hrudi a upřel na ni jeden ze svých typických záhadných pohledů. „Měl jsem na mysli, že zítra budou všichni rozebírat skutečnost, že jsem nebyl doma sám, když ke mně vnikli dva chlapi. Collingsovi i Tybernovi musí být jasné, že jsi tady spala.“

Otevřela ústa a zase je zavřela. Do tváří se jí nahrnulo horko. „O to ti jde?“

„Ano, o to.“

„Pro nikoho to nebude žádná novinka,“ odsekla. „Jak jsem ti říkala, Phyllis uhodla, že se spolu stýkáme.“

„Jedna věc je, jestli nás lidé podezírají, že se občas scházíme, a něco zcela jiného je, když tě šéf místní policie zastihne v mém domě ve dvě ráno.“

Hovořil tak vážně, že začínala být nesvá. „Jaký je v tom rozdíl?“

„První věc vyvolá v městečku řeči a zvědavost. Druhá potvrdí, že jsme milenci.“

„Tobě to vadí?“

„Ne. A tobě?“

Přepadlo ji nečekané, nevysvětlitelné nutkání se rozesmát. „Eliasi, ty máš starost o mou dobrou pověst?“

„Možná chci znát tvůj názor. Myslíš si, že se jen tak nezávazně stýkáme, nebo že spolu vážně chodíme?“

„Není to nějaká záludná otázka?“

Crazy Otis zaskřehotal.

„Ani ne.“ Spustil paže a vykročil k ní. „Jak zní odpověď?“

„Smím zakroužkovat A i B?“

Sevřel jí předloktí ve svých silných rukou. „Do háje, Charity, prostě mi řekni, jestli je pro tebe náš vztah důležitý, nebo ne.“

„Žasnu, že se vůbec ptáš.“ Zvedla paže a vzala jeho tvář do dlaní. „Eliasi, občas mám dojem, že se z tebe zblázním, dělám si o tebe starosti kvůli těm podivným řečem o vodě, co pořád vedeš, ale přísahám ti, že náš vztah je pro mě velice důležitý.“

Přitáhl ji těsně k sobě. „Pak je všechno v pořádku.“

Schoulila se mu na hrudi a čekala, až řekne, že pro něho taky.

„Když se tě dotýkám, voda mezi námi je tak čirá, jako by tam ani nebyla,“ zamumlal jí do vlasů.

Potlačila rezignovaný povzdech a ovinula mu paže kolem šíje. Filozofická poznámka o povaze vody z Eliasových úst se pravděpodobně rovnala vášnivému vyznání nehynoucí lásky od jiného muže.

Pravděpodobně.

Doufala, že se nemýlí. Něco ji varovalo, že nic víc od něho nikdy neuslyší.

Když se k ní sklonil, aby ji políbil, zaševelil kdesi v hloubi jejího nitra záchvěv paniky. Usoudila, že se tak pouze ozvaly nervy vydrážděné nočním přepadením. Jakmile ucítila jeho rty na svých, jiskřička klaustrofobie uhasla, ale zanechala po sobě stopy v podobě lehkého mrazení, které zcela nepominulo, ani když ji vzal do náruče a odnášel zpátky do ložnice.

„Umíš si představit, co to se mnou dělalo, když jsem se musel dívat, jak tě ten ničema drží pod krkem?“ zeptal se velice tiše.

„Nic se nestalo, Eliasi. Zachránils mě.“

„Zítra tě naučím pár prvků.“

„Prvků? Máš na mysli tal kek charu?“

„Samozřejmě ne všechno. Jen několik jednoduchých triků, které by se ti mohly hodit v situaci, jako byla ta dnešní.“

Chystala se mu vysvětlit, že nemá v úmyslu dostávat se do takových situací, ale námitku raději spolkla. Vycítila, že má potřebu učit ji prvky bojového umění, aby uklidnil vlastní obavy.

„Okay. Ale nic složitého, platí? Nikdy jsem nebyla sportovně založená.“

„Nic složitého,“ souhlasil.

Jakmile ji opatrně složil na futon, svinula se mu v náruči a konečně se uvolnila.

Když ráno vešla do Whispers, zastihla svého pomocníka v pilné práci.

„Dobré ráno, Newline.“

Ohlédl se po ní od svazků posledního románu Suzanne Simmonsové, které ukládal do regálu.

„Ahoj, Charity. Slyšel jsem, že v noci byla u Eliase nějaká mela a žes byla u toho.“

„Takže se ti to už doneslo?“

„Prý se k Eliasovi vloupali dva chlapi a chtěli ho zmlátit.“ Spěchala dozadu do kanceláře. „Novinky se tady šíří rychle.“

„Mám to od Jeffa. Potkal jsem ho cestou sem. Tybern si prý myslí, že Swinton si někde najal párek pobudů, aby dali Eliasovi po hubě. Jeff tvrdil, že po hubě dostali oni.“

„Barvité, ale vcelku pravdivé vylíčení události.“ Uložila kabelku do zásuvky.

„Jeff taky povídal, že Elias ovládá nějaký záhadný bojový umění, který ho naučil Hayden Stone.“

„A teď ukazuje pár základních prvků mně.“

Newlin se postavil do dveří kanceláře. „Myslíš, že by si dal říct, aby mě naučil něco z toho, čím v noci vyřídil ty dva?“

Překvapeně vzhlédla. Výraz nesmělé naděje na jeho úzké tváři jí vyrazil dech. „Ty by ses chtěl učit tal kek charu?“

„Jestli se to tak jmenuje.“

„Jmenuje. Je to bojové umění, které nějak souvisí s filozofií, kde se všechno přirovnává k vodě. Celé je to dost zamotané. Na podrobnosti se budeš muset zeptat Eliase.“

„V tom to právě je.“ Rozpačitě se poškrábal za uchem. „Když on je jinej. U něho máš pocit, že za ním nemůžeš jen tak přijít a zeptat se ho, jestli tě nechce učit.“

Chápavě se pousmála. „Rezervovaný je nejspíš slovo, které hledáš.“

„Co?“

„Rezervovaný, zdrženlivý, uzavřený.“ Zamyšleně svraštila čelo. „Neproniknutelný. Ale čistě mezi námi dvěma, Newline, Elias není ani zdaleka tak nespolečenský, jak se na pohled zdá. Jestli chceš studovat Cestu vody, tak za ním bez obav jdi.“

„Ty jako myslíš, že by mu to nevadilo?“

„Musíš se ho zeptat, jinak se to nedozvíš. Ale varuju tě. Budeš se toho muset o vodě naučit víc, než jsi vůbec někdy v životě toužil vědět.“

„O vodě? Okay Hele, Charity?“

„Hm.“

„Ty a Winters…“ Nemotorně přešlapoval z nohy na nohu. „Neurazíš se, když se tě zeptám, jestli vy dva… však víš, jestli spolu něco máte? Celé město mluví o tom, žes u něho v noci byla.“

„Aha.“ Takže Elias měl pravdu, posteskla si v duchu. Sotva si spolu dva něco začnou, už si o tom cvrlikají vrabci na střeše.

Zřejmě byla rekordmankou ve vyrábění skandálů. Pro město velikosti Whispering Waters Cove se potvrzení dohadů o milostném vztahu mezi ní a novým záhadným mužem rovnalo útěku z vlastního zasnoubení loni v Seattlu. A ona sama byla možná ještě rozrušenější než tehdy.

„Jeff povídal, žes ve dvě v noci volala Tybernovi od Winterse.“ Newlin byl ve tváři rudý jako rajče. „A prý to vypadalo, jako kdybyste… Vždyť víš co.“

„Vím,“ potvrdila suše.

Couval ze dveří. „Promiň, já vím, že mi do toho nic není.“

Zželelo se jí ho. „Nemusíš se omlouvat. Abych odpověděla na tvou otázku: s Eliasem se stýkáme.“

Moudře pokyvoval hlavou. „Stýkáte se.“

„Správně.“ Přitáhla si objednávky ležící na stole. „Co Arlene?“

Nadšeně skočil po novém tématu rozhovoru. „Představ si, že ji Bea zaměstnala u sebe v kavárně. Říká, že teď, co je na molu tak živo, má hrozně zákazníků a potřebuje někoho, kdo by pořád stál za pultem a vařil kávu.“

„Znamená to snad, že se tady s Arlene hodláte na jistý čas usadit?“

„Celkem jsme si tady zvykli, jestli chápeš, jak to myslím. Kromě toho nemá žádnej z nás kam jít.“ Zaváhal. „Můžu u tebe pracovat dál?“

„Samozřejmě. Jsi šikovný, a jestli půjdou obchody pořád stejně dobře, zaměstnám tě i přes zimu.“

Viditelně se mu ulevilo. „Dík. No, asi udělám nejlíp, když se dám zase do práce.“

Zvonek divoce zacinkal, jak kdosi prudce rozrazil dveře do obchodu.

„Newline! Newline, kde jsi?“ volala rozčileně Arlene. „Je už tady Charity? U Eliase v krámě se děje něco hrozného.“

„Proboha, co?“ Charity vyběhla z kanceláře.

Arlene, čisťounká a úpravná v zástěrce, kterou nosila v kavárně, na ni třeštila oči. „Právě kolem běželi Ted s Yappym. K Eliasovi vpadl nějaký chlap a mlátí ho.“

„Můj bože, podruhé ne.“ Charity vyrazila ze dveří.

12

Kdo bedlivé pozoruje klidné jezero, všimne si, že v něm nic neprobíhá izolovaně. Vše, co se odehrává v rybníce, ovlivňuje všechny aspekty života na hladině. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Crazy Otis rozhořčeně zavřískal, když Elias narazil zády do bidýlka. Podstavec, z něhož vyrůstala umělá větev, se zakymácel. Elias upadl na podlahu.

„Zachovej klid, Otisi.“ Opřel se o loket a opatrně si osahal koutek úst. Když odtáhl ruku, stékala mu po prstech krev. Zadíval se na rudý pramínek a pak vzhlédl k Justinu Keyworthovi, který nad ním stál se zaťatými pěstmi.

„Spokojený?“

„Ne, ty hajzle. Nejsem spokojený.“ Tvrdé rysy měl zkřivené vzteky, na tváři dvoudenní strniště. Krémová ručně šitá košile byla pomačkaná a propocená. „Je to tvoje vina a přísahám při všem, co je mi svaté, že tě to přijde draho.“

Na Eliase padla nesmírná únava. „Co ode mě chcete, Keyworthe?“

„Chci vědět, ty svině, cos řekl tátovi, že se pokusil zabít.“

„Nemám, co bych vám odpověděl.“

„Však ty velice rychle na nějakou odpověď přijdeš,“ ucedil Justin mezi zuby. „Četl jsem tátův dopis na rozloučenou. Zmiňuje se tam o tobě a lituje, že se minulost nedá změnit. Cos mu provedl?“

„Ani jsem se ho nedotkl.“

„Ty zasraný lháři.“ Sehnul se k němu a hrubě ho popadl pod krkem. „Můžeš za to ty. Vím to.“

Otis zavřískal a rozčileně zamával křídly, když se Elias bez nejmenšího odporu nechal prudkým škubnutím postavit na nohy.

„Ničeho tím nedosáhnete.“ Odevzdaně se připravil na další úder.

„Možná ne.“ Justin mu vrazil pěst do žaludku. „Ale udělá mi to dobře.“

Rána nebyla příliš vydařená. Scházel jí švih a přesnost, jakou by jí dal trénovaný boxer, ale byla v ní síla Justinova vzteku. Elias narazil na pult vedle pokladny, svezl se k zemi a vstřebával bolest.

„Co se stalo mezi tebou a tátou? Tak řekneš mi to, sakra?“ řval na něho Justin.

Nasál do plic vzduch a napřímil se do sedu. „Budete se muset zeptat jeho.“

„S nikým nechce mluvit.“ Justin k němu výhružně o krok postoupil. „Doktoři ho včera pustili domů. Sedí sám v pokoji a civí do zahrady. Nechce nikoho vidět. Dokonce odmítá brát i obchodní telefonáty.“

„Vím, že mi to nebudete věřit, ale je mi líto, že se pokusil o sebevraždu.“

„Nekecej, nic ti není líto. Dohnal jsi ho k tomu.“ Chystal se na něho znovu vrhnout.

Crazy Otis rozpřáhl křídla a vyrazil varovný skřek.

Dveře se prudce rozlétly. Ozvaly se rozčilené hlasy, v uličce mezi regály zaduněly kroky. Ze svého místa na podlaze za pultem Elias nikoho neviděl, ale slyšel zcela zřetelně.

„Co se tady kruci děje?“ zařval Yappy.

„Říkám vám, že sem vpadl nějaký chlap a mlátí Winterse,“ vyrážel ze sebe zadýchaně Ted, jak se řítil uličkou. „Viděl jsem ho na vlastní oči.“

„Tomu nevěřím. Všichni tvrdili, že se umí bránit sám.“

„Jo, ale teď to vypadá, že by se mu docela hodila pomoc,“ funěl Ted. „Proto jsem pro tebe běžel. Já nejsem právě fyzický zdatný a o tobě to platí taky. Napadlo mě, že na něho budeme muset být dva, jestli ho máme přeprat.“

„Hele, co se tady děje?“ zaječel ode dveří Newlin.

„Zadržte ho.“ Temný zatuchlý prostor bývalé přístavní budovy prořízl Charitin hlas. Byla v něm autorita ženy, která kdysi velela v ředitelské kanceláři. „Zadržte ho. Pokouší se Eliase zabít. Udělejte někdo něco. Zavolejte Tyberna.“

Elias zmateně naslouchal zvukům ohlašujícím záchranu. Hlasy i kroky mu připadaly stejně neskutečné jako krev na vlastních prstech. Blesklo mu hlavou, že všechny pošle pryč, aby ho mohl Justin zmlátit podle libosti, ale správně usoudil, že by Charity na takové řešení nepřistoupila.

„Nechte ho,“ přikazovala. „Dám vás zavřít.“ Byla už téměř u pultu.

„Jdi od něho pryč,“ vrčel Yappy.

Ted ztěžka supěl. „Slyšels? Nevím, kdo jsi, ale dej od něho ruce pryč.“

Justin si zřejmě konečně všiml, že už není s Eliasem v krámku sám. Prudce se otočil, aby čelil prvním zachráncům, kteří dorazili. Měřil si je s výrazem divoké šelmy zahnané do kouta, jež nemá co ztratit. Zdálo se, že je odhodlaný vrhnout se na všechny tři.

Elias vzhlédl ke tvářím, které se vynořily nad pultem vedle pokladny. Newlinovi, Yappymu i Tedovi sršela z očí bojovnost. Zaplašil pocit, že se mu to všechno jen zdá. Bylo na čase ovládnout situaci dřív, než utrpí zranění ještě někdo další.

„To je v pořádku.“ Opřel se o pult. „Už je po všem. Pan Keyworth je na odchodu, že?“

Justin neříkal nic. Stál proti nově příchozím napjatý a zamračený, jako by čekal, že ho srazí k zemi a roztrhají na kousky.

„Eliasi.“ Charity oběhla pult. Justinovi nevěnovala pozornost, padla vedle Eliase na kolena a rozčileně po něm přejížděla prsty. „Ty krvácíš. Kde všude jsi zraněný?“

„Nic se nestalo, Charity.“ Nespouštěl pohled z Justina. „Jak jsem řekl, už jsme skončili. Že mám pravdu?“

Justin si přestal měřit své protivníky a obrátil se k němu. „Ne, neskončili jsme. Ani zdaleka ne. Dotáhnu to do konce jindy.“ Vykročil ke dveřím.

Yappy, Newlin a Ted mu zastoupili cestu. Zastavil se.

„Nechte ho odejít,“ vyzval je mírně Elias.

Trojice zaváhala a pak se neochotně rozestoupila. Dokud za Justinem nezapadly dveře, vládlo napjaté ticho.

„Nevím, jak vám mám poděkovat, že jste ho zachránili,“ oslovila je Charity. „Bylo to od vás nesmírně statečné.“

Zrudli jako krocani a tvářili se tak samolibě, že byli až k smíchu. Nic nedělá mužům tak dobře, jako když žena obdivuje jejich statečnost, pomyslel si Elias ironicky, ale neubránil se prchavé lítosti, že se sám nepředvedl v lepším světle.

Snažil bych se změnit výsledek rvačky, kdybych věděl, že mě Charity uvidí? uvažoval. Možná. Ale možná taky ne. Nedokázal se rozhodnout, protože mu všechno stále připadalo neskutečné. Svět se s ním pomalu pohupoval, jako by kráčel po mořské hladině.

„Vždyť jsme skoro nic neudělali,“ namítl Ted skromně.

„Nesmysl.“ Charity vyškubla papírový kapesník z krabičky v polici pod pultem a pečlivě otírala krev stékající Eliasovi po bradě. „Zahnali jste ho dřív, než se mohlo stát něco mnohem horšího. Elias vám určitě bude chtít poděkovat, jen co ho ošetřím. Že je to tak, Eliasi?“

Dalo mu práci, než přišel na vhodnou odpověď. „Až dnes večer zavřu, pozvu vás všechny na pivo.“

Tři hrdinové si vyměnili výmluvný pohled.

„Má někdo z nás zavolat Tybernovi a ohlásit, že tě někdo přepadl?“ nabízel se Ted.

„Ne. To byla soukromá záležitost. Ale díky, že jste mi přišli na pomoc.“

Yappy se opřel o pult a naklonil se nad Eliase. „Povídá se, žes v noci žádnou pomoc nepotřeboval.“

Elias střelil pohledem po Charity. „Teď šlo o něco jiného.“

„Jiného?“ Vzala ho za ruku. „Pojď se mnou.“

Poslušně se nechal odvést z obchodu až k malým veřejným záchodkům uprostřed mola. Otevřela dveře a vtáhla ho na dámy.

Zatímco roztáčela kohoutek nad umývadlem, rozhlížel se po malé, účelně zařízené místnosti. Uvědomil si, že přestože se v životě pohyboval na mnohých nezvyklých místech, na ženských záchodcích nikdy nebyl. Zcela nová zkušenost překvapivě dobře ladila s ostatními prvky bizarního podvodního světa, v němž se právě vznášel.

„Možná bych tě měla zavézt k doktorovi.“ Navlhčila čistý papírový ručník a chystala se mu omýt ústa.

„Nepřeháněj. Mám jenom rozseknutý ret.“ Ucukl, když se dotkla drobné ranky. „Nic vážného.“

„Měl jsi štěstí, žes nepřišel o zuby. Viděla jsem, jak jsi v noci vyřídil ty dva lumpy. Pochybuju, že se tě některý z nich dotkl třeba jen prstem. Tak proč jsi dovolil tomu dnešnímu, aby tě zmlátil?“

„Nechoval jsem se tak úplně hloupě.“ Měl zvláštní potřebu se hájit. „Šel jsem s údery, ne proti nim. Nemám vyražený jediný zub ani zlomený nos.“

„Jestli to má být příklad toho, jak se poddat úderům, pak bych hrozně nerada zažila, aby ses někdy choval jako úplný trouba a nechal ze sebe dělat fackovacího panáka.“ Vyhodila zakrvácený ručník do odpadkového koše. „Mimochodem, kdo to byl?“

„Proč si myslíš, že jsem ho znal?“

„Nehraj to na mě.“ Zalovila v malé lékárničce, kterou našla pod umývadlem. „Přijímal jsi jeho rány trpně jako zasloužený trest. Vůbec ses nepokoušel bránit. To musí mít nějaký důvod.“

„Justin Keyworth. Syn Garricka Keywortha.“

Ztuhla s lahvičkou dezinfekce v ruce a zachytila v zrcadle jeho pohled. „Už chápu. Podle něj jsi zavinil, že se jeho otec pokusil o sebevraždu.“

„Ano.“

„A ty si tu vinu dáváš taky.“ Otočila se od zrcadla a zpříma na něho pohlédla. „A tak jsi mu dovolil, aby tě zmlátil. To je podstata psychologie, jak ji učí Cesta vody?“

„Moderní psychologické teorie nejsou silnou stránkou tal kek chary.“ Zkřivil tvář, když mu poklepala kapesníčkem navlhčeným tinkturou na rozbitý ret. „To bolí.“

„Pochybuju, že víc než rána do zubů. Pěkně drž.“

„Vycítil jsem, že jsem přišel o část tvého ženského soucitu a sympatie.“

„Záležitost mezi tebou a Garrickem Keyworthem se neurovná tak snadno, Eliasi.“ Pečlivě mu zraněné místo přelepila rychloobvazem. Když skončila, prohlížela si ho s hlubokým znepokojením a starostlivostí, které prorazily atmosféru neskutečna, v níž se zatím vznášel.

Vědomí, že má Charity pravdu, se snažil potlačit osvědčenými zbraněmi. Stáhl se do sebe a obehnal se neviditelnou hradbou tal kek chary.

„Nic z toho se tě netýká, Charity. Nepotřebuju tvoji radu a nestojím o ni. Poradím si s tím po svém a sám.“

Jemná ústa jí ztvrdla. „O tom nemám nejmenší pochybnosti.“ Otočila se k umývadlu a začala balit lékárničku.

Náhle do něj vjel vztek. „Znamená to, že pozvání na večeři už neplatí?“

„Bohužel. Nebudu doma,“ oznámila mu chladně. „Pravidelné zasedání městské rady bylo přeloženo na dnešní večer. Mám v úmyslu se ho zúčastnit. Jsem si jista, že starostka i členové rady vyrukují s jiným plánem, jak se zmocnit Crazy Otis Landingu.“

„Nemůžou udělat vůbec nic. Majitelem mola jsem já, pokud jsi na to náhodou zapomněla.“

„Jistě, jenže ty jsi záhadný cizinec, který nedávno zabloudil do našich končin.“ Uklidila lékárničku a vykročila ke dveřím. „Nikdo neví, co máš v úmyslu a jak dlouho tady hodláš zůstat. Kdo může předvídat, jak se zachováš, jestliže rada přijde s návrhem, že od tebe molo odkoupí?“

„Dobře víš, že ho neprodám.“

„Opravdu to vím?“ S rukou na klice se ohlédla a letmo se usmála. „Málem jsem zapomněla. Ráno ses měl stavit u Tyberna. Co udělal se Swintonem?“

„Nic.“

„Nic? Měl by ho přece vzít do vazby nebo tak něco.“

„Bylo by to poněkud obtížné vzhledem ke skutečnosti, že Swinton zmizel.“

„Cože? Tybern ho nechal zdrhnout? Neodpustitelná nedbalost. Proč policie v noci nepostupovala rychleji? Navíc nemůže být těžké ho chytit, i když odjel z města. Jeho karavan se dá na silnici objevit snadno. Je příliš velký, aby zmizel beze stopy.“

Její rozhořčení poskytlo Eliasovi alespoň malé zadostiučinění. „Swinton zjevně dospěl ke stejnému závěru. Je pryč, ale jeho karavan stále parkuje v kempu. Tybern soudí, že se nejspíš svezl s některými voyagery, kteří měli namířeno do Seattlu.“

V útulném přítmí taverny se po práci sešla jen hrstka hostů. Kromě sebe a svých statečných příznivců napočítal Elias všehovšudy šest dalších osob. Byl mezi nimi i Leighton Pitt. Osaměle se v tmavém koutě hrbil nad svým martini a extra velkou porcí nachos v sýrové omáčce a vypadal ještě bídněji, než se cítil Elias.

Já mám aspoň společnost, utěšoval se. U stolu s ním seděli Newlin, Yappy a Ted. Leighton byl sám. Poprvé od okamžiku, co ho Charity nechala stát na dámských záchodkách, zaznamenal na své situaci alespoň náznak něčeho pozitivního.

Newlin objal rukama láhev piva a upřel na Eliase nepříjemně zkoumavý pohled. „Teda, když jste něco jako mistr bojových umění, jak je možný, že vás ten frajer ráno tak zřídil?“

„Kdo říká, že ovládám bojové umění?“

Newlin se zašklebil. „Jeff Collings mi líčil, co se u vás semlelo včera v noci. Tvrdil, že jste složil ty dva maníky k zemi a sám jste na těle neměl ani škrábnutí.“

„To možná všechno vysvětluje,“ nadhodil Yappy. „Tady Elias byl pravděpodobně ještě utahaný po noční rvačce a ráno neměl dost sil na další kolo.“

„Je to tak, Eliasi?“ Ted odložil pivo a pohodlně se opřel. Žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán zvěstovalo heslo toho dne.

„Sám nevím, na mou duši.“ Elias se zadíval na Tedovo tričko. Z nějakého důvodu mu nápis připadal pozoruhodně případný.

„Co ten frajer, který vás poslal k zemi?“ ozval se zase Newlin. „Znáte ho?“

„Znám jeho otce.“

Mladík se rozzářil. „Takže proto jste mu nerozbil hubu, co? Jste něco jako rodinný přítel?“

Eliasovi se zdálo, že až příliš usilovně hledá vysvětlení pro jeho matný výkon z rána. „Neřekl bych, že mě jeho rodina považuje za přítele.“

„Ale znáte je a tak vůbec,“ trval dál Newlin spokojeně na svém.

„Znám je,“ připustil. Obraz nepřítele studuj vždy v co nejklidnější vodě. Ano, znal Keyworthovy velice dobře. Zato dnes nepoznávám sám sebe, uvědomil si s lehkým zamrazením.

Yappy ho zamyšleně pozoroval. „Charity zaručeně pořádně rozrušilo, když tě uviděla ležet na zemi celého od krve.“

„Myslíš?“ Lokl si piva.

Ted svraštil obočí. „Jo, byla úplně mimo sebe. Bylo toho na ni v poslední době moc. Napřed vražda, pak ta mela u tebe a nakonec tohle.“

„Slyšel jsem, že byla u tebe, když se tam v noci ti dva vloupali,“ nadhodil Yappy rádoby nedbale.

U stolu na chvilku zavládlo napjaté mlčení. Elias si všiml, že si ho ostatní vyčkávavě měří. Pomalu odložil láhev. „Byla u mě. Je na tom něco?“

„To je vaše věc,“ ujistil ho Ted. „Tvoje a její. Ale nikdo z nás si nepřeje, aby Charity někdo ublížil.“

Elias si zaťukal palcem na monokl pod okem a náplast na bradě. „V případě, že si toho nikdo z vás nevšiml, tak ráno bylo ublíženo mně.“

„Jo, ale to je něco jiného,“ zahučel Yappy.

Ted s Newlinem souhlasně přikyvovali.

Eliase nenapadla žádná vhodná odpověď. Mlčky se napil a ostatní se řídili jeho příkladem.

Newlin dlouho nevydržel a znovu k němu zvedl pátravý pohled. „Na ty dva, co k vám vtrhli v noci, jste použil nějaký chvaty z Cesty vody?“

„Od koho jsi slyšel o Cestě vody?“

Pokrčil rameny. „Charity se o ní párkrát zmínila. A Yappy s Tedem taky.“

„Hayden o ní občas mluvíval,“ vysvětloval Yappy. „Pořád jsem se chystal, že si mu řeknu, aby mi prozradil něco víc, ale nikdy jsem se nerozhoupal.“

Elias si prohlížel těžkou pivní sklenici, kterou držel v ruce. Byla pokrytá obláčky pěny, šmouhami piva a otisky prstů. Všechno, co přes ni viděl, bylo rozmazané a roztříštěné. „Je pár věcí, na které jsem se ho taky nikdy neodhodlal zeptat.“

„Mluvili jsme o Cestě vody,“ připomněl mu váhavě Newlin.

Elias polkl doušek piva. „Co je s ní?“

Newlin se nervózně zavrtěl. „No, Charity povídala, že byste se možná uvolil mě učit, kdybych vás poprosil,“ vysoukal ze sebe a vytrhl Eliase z pohroužení do podvodního světa.

„To říkala?“

„Jo.“ Newlin byl stále víc nesvůj, ale přesto odhodlaně pokračoval. „Tak jsem se chtěl zeptat, jestli byste mě opravdu učil.“

Já jsem byl zatím vždycky žákem, uvědomil si Elias. Představa, že by měl být učitelem, mu až vyrazila dech, jak pro něj byla nová a nezvyklá. „Nevím, jestli bych uměl Cestu učit.“

„Ale zkusit byste to moh, ne?“ dorážel Newlin.

Pouvažoval o jeho žádosti trochu víc. Ukázat Charity několik jednoduchých sebeobranných pohybů byla jedna věc. Učit celou tal kek charu bylo něco naprosto jiného. „Nevím. Možná.“

Úsměv náhle zcela proměnil Newlinovu tvář. „Tak díky.“

Elias se přiměl plavat proti proudu snu, v němž se vznášel. „Vidíš, něco jsi mi připomněl.“ Rozhlédl se po svých společnících. „Asi bych vám měl poděkovat, že jste mi ráno přišli na pomoc.“ Pozvedl sklenici. „Tak díky.“

„To nestojí za řeč,“ mávl rukou Yappy.

Ted přikývl. „Rádo se stalo. Ty bys to pro nás udělal taky.“

„Jasně, na molu musíme všichni držet pohromadě,“ dodal Newlin.

„Teď jsi zase něco připomněl mně.“ Yappy vrhl pohled na hodinky. „Za pár minut by mělo začít zasedání městské rady. Asi bychom měli zvednout zadky a přesunout se na radnici. Nemůžeme nechat Charity, Radiance a Beu, aby tomu hejnu barakud čelily samy.“

„Správně.“ Ted se zvedl. „Jdeš taky, Eliasi?“

„Nepočítal jsem s tím.“

Newlin si odkašlal. „Charity říká, že je to dost důležitý. Prý tam padne návrh, jestli by se za prachy města od vás nedalo koupit molo.“

„Já nic neprodávám.“

„Možná bys měl na tu schůzi jít a zjednat jasno,“ navrhl mu Yappy.

Phyllis Dartmoorová v perlově šedém kostýmku s bojovně mohutnými vycpávkami stála uprostřed dlouhého stolu. S obvyklou rozhodností udeřila kladívkem do desky. „Zahajuji schůzi městské rady.“

Charity poslouchala tlumené rozhovory kolem sebe. Seděla ve třetí řadě, po levici měla Radiance a Beu. Po Yappym, Tedovi a Newlinovi nebylo nikde ani vidu ani slechu. Vedle sebe držela volné místo, ale vlastně neočekávala, že by Elias skutečně přišel.

„Žádám tajemnici rady, aby přečetla zápis z minulého zasedání,“ pronesla důrazně Phyllis.

Na konci stolu se zvedla Liz Robertsová, tlustá žena, jež v radě pracovala déle, než si kdokoliv v sále pamatoval.

Spustila silným hlasem, zřetelně slyšitelným i v poslední řadě. Charity si ho ztlumila. Bylo všeobecně známo, že předčítání zápisu je pro Liz vrcholem každého měsíce.

Zatímco tajemnice deklamovala jeden bod za druhým, Charity přemítala o problému, který ji trápil celý den. Dělala si stále větší starosti o Eliase.

Bylo zlé, že Rick Swinton zřejmě unikl spravedlnosti, ale mnohem víc jí ležel v hlavě ranní střet s Justinem Keyworthem. Když Eliase ošetřovala na dámských záchodkách, byl v prapodivném rozpoložení.

„Starostka Dartmoorová zdůraznila, že sekta voyagerů opustí město nejpozději patnáctého srpna, a navrhla, aby na pokusy přimět je k odchodu nebyly vynakládány další finanční prostředky z městské pokladny…“ Liz vyrušilo zašumění, které proběhlo sálem. Zmlkla a přes obroučky brýlí si změřila přítomné občany. Nikdo si jí nevšímal. Pozornost všech patřila prostoru u dveří zasedací síně.

Charity zřetelně ucítila, jak se jí zježily vlasy na zátylku. Otočila se a uviděla Yappyho, Teda a Newlina. Proklouzli do sálu a posadili se do poslední řady. Newlin na ni vesele zamával přes hlavy posluchačů.

Pak spatřila Eliase. Nezůstal vzadu s ostatními třemi muži, ale kráčel uličkou mezi sedadly přímo k ní. Ani na okamžik z ní nespustil pohled.

„Na pořad jednání se opět dostala otázka přejmenování Crazy Otis Landingu,“ četla Liz co nejhlasitěji. „K tomu účelu byla ustavena komise. Gabe Saunders předložil návrh, aby město molo odkoupilo od nového majitele, až zjistí, o koho se jedná. Komisi bylo uloženo, aby prozkoumala možnost přímé koupě.“

Elias se posadil na volnou židli vedle Charity a věnoval plnou pozornost probíhajícímu zasedání. Neušel jí pochmurný výraz na jeho tváři. Naklonila se k němu.

„Co tady děláš?“ zašeptala mu do ucha.

„Znáš mě přece, tajemný a nevyzpytatelný.“

„Pořád máš náladu pod psa, co?“

„Jo.“

Lidé se po nich začínali otáčet. Charity rozmrzele zanechala dalšího vyptávání a napřímila se.

Liz dočetla zápis a posadila se. Phyllis povstala a věnovala Eliasovi souhlasný pohled.

„Těší mě, že mezi nás dnes zavítal nový majitel Crazy Otis Landingu.“ Posluchači si mezi sebou začali vzrušeně šeptat. „Vzhledem k důležitosti mola pro budoucnost našeho města navrhuji, abychom přistoupili rovnou ke zprávě komise. Gabe, máš slovo.“

Gabe Saunders, šlachovitý mužík, který vypadal, jako by nosil na čele zelené stínítko, a který byl skutečně soudním účetním znalcem, povstal se zprávou v ruce.

Odkašlal si. „Začnu otázkou přejmenování. Jak víte, pro molo byla navržena jména Sunset Landing a Indigo Landing. Komise vybrala Indigo Landing. Domnívá se, že má atraktivnější zvuk.“

Charity vyskočila. „Okamžik. Nemůžete přejmenovat molo jen na základě úředního rozhodnutí. Je to soukromý majetek.“

Bea a Radiance vedle ní rozhořčeně reptaly, ostatní přítomní přijali její slova souhlasným zahučením. Pochopila, že se těší na další šarvátku mezi ní a Phyllis.

Starostka se na ni mrazivě usmála. „Nemůžete vznášet námitky proti novému názvu mola.“

„Jménem Asociace obchodníků Crazy Otis Landingu prohlašuji, že máme velice závažné námitky. Současný název je osobitý, jedinečný, nezaměnitelný a my jsme přesvědčeni, že má pro turisty své kouzlo. Nám se líbí a hodláme ho zachovat,“ uzavřela důrazně.

Phyllis přimhouřila oči. „Vyslechli jste zprávu komise. Všichni jsou zajedno v tom, že název Crazy Otis Landing svou ordinérností nemůže přitahovat zámožnější klientelu.“

„Je mi jedno, k jakému závěru dospěla komise,“ odsekla Charity. „Nemůžete molo přejmenovat bez souhlasu majitele.“

„V tomto bodu se shodujeme.“ Phyllis vyslala k Eliasovi odhodlaný úsměv. „A protože je dnes majitel přítomen, navrhuji, abychom se ho zeptali, co si o přejmenování mola myslí on.“

Sál ztichl napjatým očekáváním. Všichni hleděli na Eliase.

„Slyšíš?“ zasyčela na něj Charity. „Tak řekni něco.“

Sklouzl pohledem od ní k Phyllis a zbytku rady. „Současné jméno se k molu hodí. Zachováme ho.“

Phyllis se zamračila. V davu to opět zašumělo a z několika míst se ozval nesmělý potlesk.

Charity se vítězoslavně posadila. Radiance s Beou na ni zamrkaly. Newlin v poslední řadě hvízdl.

„Starostka má pravdu, pane Wintersi. Název skutečně nezní příliš sofistikovaně,“ domlouval Eliasovi zachmuřeně Gabe.

„Molo by málokdo označil za sofistikované.“

Eliasova poznámka vyvolala salvu smíchu.

Phyllis bušila kladívkem do stolu, aby zjednala klid. „Přejdeme k druhému úkolu komise. Gabe, měli jste prověřit možnost předložit majiteli nabídku, že od něj město molo odkoupí. K jakému závěru jste dospěli?“

„Jak už jsem vás informoval včera, město si může transakci dovolit, jestliže to uzná za vhodné, za předpokladu, že je molo na prodej a že pan Winters nepůjde s cenou nad úroveň běžnou na současném trhu nemovitostí.“

Charity do Eliase dloubla. „Řekni jim, že nemáš zájem.“

Úkosem na ni pohlédl a poslušně se obrátil k radě. „Molo není na prodej.“

Řady se opět zavlnily. Tentokrát byl hovor hlasitější. Charity si všimla, že redaktor Cove Heraldu Tom Lancaster horlivě čmárá do notesu.

„Jste si tím naprosto jistý, pane Wintersi? Město je připravené přijít se slušnou nabídkou,“ dorážela Phyllis.

Charity znovu vyskočila. „Slyšeli jste. Právě vám oznámil, že molo není na prodej.“

Phyllis jen stěží skryla podráždění. „Měla jsem dojem, Charity, že vlastníkem mola je pan Winters, nikoliv ty. Nevadilo by ti, kdyby hovořil sám za sebe?“

„Vcelku se jí daří hovořit za mě,“ konstatoval velice zdvořilým tónem Elias. „Ať klidně pokračuje.“

Kdosi vyprskl a sál se rozchechtal. Charity zrudla a posadila se.

„Odložíme projednávání tohoto bodu na příští schůzi.“ Phyllis se chladně usmála a obrátila se k dalšímu členovi rady. „Clarku, mohl bys přednést zprávu výboru pro obchod?“

Clark Rogers se zvedl.

Elias taky. Beze slova se otočil a vyšel ze zasedací síně. Charity ho znepokojeně sledovala pohledem.

Když zasedání po hodině skončilo, připojila se na schodišti radnice k ostatním obchodníkům z mola. Všichni jásali.

„Doufám, že tím je to vyřízené jednou provždy. Do rána se po celém městě roznese, jak jsme starostce i radním řekli pěkně do očí, že molo není na prodej,“ radovala se Bea.

Ted zívl. „Já teda pevně doufám, že to bylo naposled, co jsem musel sedět na schůzi rady. Příšerně jsem se nudil.“

„Nemyslím, že by se Crazy Otis Landing ocitl brzy znovu na pořadu zasedání,“ prorokovala Radiance. „Elias jasně řekl, že nevidí důvod pro změnu názvu a že ho nabídka města nezajímá.“

„Jsem moc rád, že se dnes rozhodl přijít. Veřejné prohlášení nového majitele udělá konec všem řečem. Líp to dopadnout nemohlo,“ tvrdil Yappy.

„Správně,“ přikývl Ted. „Jediný způsob, jak zavřít…“ Přerušil ho klapot vysokých podpatků na betonových schodech. „Dobrý večer, Phyllis. Právě jsme se shodli, že výsledky dnešní schůze by měly umlčet řeči, které kolovaly po městě.“

„Jestli tomu opravdu věříš, Tede, pak zažiješ velké překvapení.“ Phyllis se u nich zastavila. „Právě začaly obíhat nové řeči,“ oznámila Charity s nezastíranou záští. „Tys je možná ještě neslyšela, ale po dnešní schůzi se určitě brzy donesou i k tobě.“

„Co tím myslíš?“

„Ty nevíš?“ vysmívala se. „Já bych hádala, že si to dokážeš domyslet. Všichni dnes večer viděli, že Winters opakoval přesně to, cos mu ty napovídala. A všichni vědí, že s ním máš poměr. Lidé nutně dospějí k závěru, že s ním spíš, abys mohla ovlivňovat jeho rozhodnutí týkající se mola.“

Charity zalapala po dechu. „To není pravda!“

Muži ohromením oněměli.

„To je hnusná lež,“ vybuchla Radiance.

Bea se napřímila. „Jak se odvažuješ něco takového naznačovat?“

„Pouze vám opakuji, co říkají ostatní,“ tvrdila Phyllis se zlomyslným úsměvem. „Osobně nevěřím ani slovu.“

„To určitě,“ zabručela Bea.

„Koneckonců,“ pokračovala Phyllis, „kdo něco ví o Far Seas, tomu je jasné, že Charity nemá sebemenší šanci svést prezidenta společnosti, aby mohla ovlivňovat jeho obchodní rozhodnutí.“

„Kristepane, Phyllis,“ vyhrkl Ted pohoršeně. „To bylo sprosté, nezdá se ti?“

Otočila se k němu. „Ty myslíš, že přeháním? Něco ti povím. Winters je jedním z nejchladnokrevnějších obchodníků v pacifické oblasti. Charity může nakrásně věřit, že má situaci v rukou, ale dám krk na to, že on si s ní jenom krátí čekání, než uzavře transakci, kterou chystá se svými zámořskými klienty.“

„A jaká transakce by to měla být?“ nechápal Newlin.

Phyllis zaťala prsty do řemenu kožené kabelky. „Zaručeně se to všichni brzy dozvíme. Ale jednou věcí si můžete být jisti už teď. Elias Winters nemá dlouhodobý zájem ani o Charity, ani o Crazy Otis Landing. Je tady jenom kvůli finančnímu zisku.“

Sešla ze schodů a kráčela dál k parkovišti. Klapot jejích podpatků se nesl řídkou mlhou.

Hlouček zaraženě mlčel.

„Znamená to, že jsem přišla o roli Ingrid Bergmanové ve zdejší verzi Pověstného muže?“ zamumlala Charity.

13

Je snadné zahlédnout odraz ve vodě. Obtížné je rozeznat pravdu, když se tam zjeví. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Charity zajela před dům, zastavila a vypnula motor. Eliase čekajícího v přítmí verandy nepostřehla. V duchu byla stále na schodech radnice, kde před chvilkou došlo k té ošklivé scéně.

Až když se probírala svazkem klíčů, uvědomila si, že není sama. Elias vyklouzl ze tmy do světla vrženého lampou na verandě. Kdyby se nepohnul, zaručeně by ho přehlédla. Polekaně sebou trhla. „Eliasi.“ Klíče jí vypadly z ruky.

Zachytil je nedbalým, ale přesným pohybem. „Promiň.“

„Pane na nebi, tys mě vyděsil k smrti.“ Vytrhla mu klíče z ruky a pokročila ke dveřím. „Proč se plížíš kolem mého domu?“

„Čekám na tebe.“

„Škoda že ses radši nepotloukal kolem radnice.“ Zastrčila klíč do zámku. „Přišels o zajímavou scénu.“

„Co se stalo?“

„Vlastně nic mimořádného – obvyklá krátká, ale nechutná šarvátka mezi mnou a paní starostkou.“ Otevřela dveře. „Vyhrála ona.“

Vešel za ní do domu. „Jak to proběhlo?“

„Jeden úder pod pás, druhý, a byla jsem na zemi. Napřed mě obvinila, že s tebou spím, abych ovlivnila tvoje rozhodnutí o budoucnosti Crazy Otis Landingu. A pak mě dorazila novinkou, že moje úsilí svést tě je marné. Zřejmě jsi tak mazaný, že na tebe nemám. Podle Phyllis mě bezohledně využíváš.“

„Jakým způsobem?“

„Je přesvědčená, že jsem pro tebe jen rozptýlení, kterým zabíjíš čas potřebný pro uskutečnění nekalých záměrů s molem.“ Špičkou boty došlápla na plochý předmět. „Co to je, proboha?“

Natáhla se k vypínači v předsíni a rozsvítila. Na podlaze ležela větší hnědá obálka.

„Já to zvednu.“ Shýbl se pro obálku a podal ji Charity. „Někdo ti ji musel večer vsunout pod dveře, zatímco jsi byla pryč.“

Zachmuřeně si ji prohlížela. Nebyla na ní adresa ani jméno. „Jak dlouho jsi čekal na verandě?“

„Zhruba půl hodiny. Museli ti ji tady nechat dřív, než jsem přišel.“

„To nás přivádí k zajímavé otázce. Proč jsi tady?“ Začala otevírat obálku.

„Abych ti řekl, žes měla pravdu. Celý den jsem o tom přemýšlel. Zítra jedu do Seattlu za Garrickem Keyworthem.“

Pevné odhodlání v jeho hlase ji vyděsilo. Pohodila obálku na stolek v předsíni a otočila se k němu. „Víš bezpečně, že to chceš udělat?“

Stál nehybně v otevřených dveřích s tváří ztuhlou jako maska. „Pochybuju, že z toho vzejde něco dobrého pro mě nebo pro Keywortha, ale jiné řešení mě nenapadá.“

Objala ho a přitiskla se k němu. „Mě taky ne.“

Ještě pár vteřin zůstal v jejím objetí nehybný a netečný jako socha, ale pak kolem ní s nesrozumitelným zasténáním ovinul paže.

„Něco se děje, Charity. Se mnou, s mým cvičením, mou filozofií. Se vším, čím jsem od svých šestnácti udržoval vnitřní rovnováhu. To všechno bledne a vytrácí se, jako když nemáš v televizi kvalitní signál.“

„Tak nějak na tom byl Crazy Otis, když zemřel Hayden.“

Odpověděl jí chraptivým smíchem, v němž nebyla ani stopa veselí. „Možná bychom mohli molo přece jen přejmenovat. Změnit název na Crazy Elias Landing.“

„Po Haydenově smrti toho na tebe bylo moc. Záležitost s Keyworthem tě dorazila. Zůstala nedořešená, teď se vrátila a znovu tě pronásleduje.“

„Jako jeho duch.“ Sevřel ji pevněji. „Ani nevíš, jak bych si přál ještě jednou mluvit s Haydenem.“

„Co myslíš, že by ti řekl?“

Chvíli mlčel. „Abych studoval odrazy v čisté vodě, nezkalené obrazy z minulosti.“

„Ty chápeš, co to znamená? Já totiž ne.“

„Rozumím tomu tak, že bych se měl ještě jednou setkat s Keyworthem.“

„Pojedu s tebou.“

„Do Seattlu? Ne. Vážím si tvé nabídky, ale musím to vyřídit sám.“

„Já vím, ale mohla bych se s tebou svézt. Davis se po telefonu zmínil, že tento týden bude obchodně pryč, ale mohla bych si zaskočit na oběd s Meredith, až půjdeš za Keyworthem.“

„Nebudu se s tebou hádat.“ Zaváhal. „Jak už jsem ti řekl, Charity, někdy jsi to jediné, co mi na celém světě připadá skutečné.“

Objala ho, jak nejpevněji mohla, ale ani teplo jeho těla nedokázalo rozehnat mráz nejistoty, který jí po jeho slovech pronikl až do morku kostí.

Jestliže k ní Eliase přitahovala jenom tělesná touha, která v obou vzplála a byla dost prudká, aby roztrhala mlhu jeho melancholie, co se stane, až se mlha zvedne? Musela doufat, že se ji naučí milovat dřív, než ji jednou přestane potřebovat, protože o sobě s oslňující jistotou věděla, že ho miluje.

Nastavila mu rty. Lačnost, s níž se jich zmocnil, rozehnala její obavy a strach.

Alespoň na chvíli.

O hodinu později se Elias vytrhl ze sladké letargie vyvolané sexuálním ukojením. Převrátil se na měkké matraci na záda a zíral do stropu ložnice. Charity se k němu blaženě přitulila, teplá, hebká a příjemně zaoblená.

Bylo úžasné, jak se věci zdály opět skutečnější a svět dostával pevný základ, sotva se odhodlal promluvit si s Keyworthem. Neměl představu, co řekne muži, který v něm dlouhá léta vyvolával touhu po pomstě, ale rozhodnutí sejít se s ním bylo bezpochyby správné. Musel to udělat a věděl, že mu oči otevřela Charity, nikoliv tal kek chara.

Uvědomoval si také, že se ocitl na křižovatce. Zatím se zdráhal prozkoumat, kam vedou všechny cesty, ale nemohl pominout skutečnost, že rozhodnutím jít za Keyworthem uhnul z pěšinky, které se dlouhá léta držel. Poprvé od svého dospívání se vědomě rozhodl k zásadnímu kroku, aniž by hledal radu u své filozofie a učení.

Byl to nebezpečný tah. Vyvolával v něm pocit zranitelnosti. Od samého začátku mu bylo jasné, že Charity představuje hrozbu pro jeho pečlivě vybudovaný, do sebe uzavřený svět, ale lehkomyslně v nebezpečné známosti pokračoval. Nyní bylo příliš pozdě, aby couvl.

„Eliasi?“

„Zde.“

„Nemáš hlad?“

„Přiznávám, že jsem se dnes nedostal k tomu, abych se navečeřel.“

„Já taky ne.“ Posadila se mezi zmačkanými přikrývkami. „Plně mě zaměstnalo plánování obrany mola před Phyllis a městskou radou.“

„Já jsem zase platil pivo třem mušketýrům, kteří mě přispěchali zachránit. Mimochodem, Newlin mě požádal, abych ho učil tal kek charu. Nenasadilas mu ten nápad do hlavy náhodou ty?“

„Přišel s ním sám. Vadí ti to?“

„Ne, ale nevím, jestli dokážu Cestu učit někoho jiného. Vždycky jsem byl žákem.“

„Každý učitel byl napřed žákem. Podle mě je vyučování druhých jen další fází studia. Rozhodně by to mělo platit pro dobrého učitele.“

„Hayden říkával, že učitel a žák odrážejí obraz toho druhého tak, jako voda odráží pohyb světla. Obrazy se neustále posouvají, nikdy nejsou stejné, ale pořád jsou viditelné.“

„Je to jeho způsob vyjadřování. Laskavý a záhadný. Nedáš si něco malého? Žádná kuchařská soutěž, jenom sendvič s arašídovým máslem. Nebo máš chuť na něco jiného?“

Obdivoval bledé měsíční světlo dopadající na ladnou oblinu jejího ňadra. Lenivě vztáhl ruku a dotkl se bradavky. Zahrotila se mu pod prsty. „Na něco jiného.“ Sjel dlaní k jejímu pasu a postupoval níž.

„Nech toho, smilníku.“ Pleskla ho přes dotěrnou ruku. „Je čas k jídlu.“

„Tvé přání je mi rozkazem.“ Převalil ji zpátky na postel a uvelebil se jí mezi stehny.

„Pro smilování boží, Eliasi. Jak můžeš zároveň myslet na tohle a arašídové máslo?“

„Člověk si musí shánět potravu, kde se dá.“ Líbal ji na vnitřní stranu stehna a vdechoval opojnou vůni, která zahlcovala jeho smysly.

Zasténala a zachytila se jeho vlasů. „Začíná to být trochu zvrhlé.“

„Zvrhlost by byla, kdybychom si skutečně vzali do postele arašídové máslo.“

„Myslíš?“

„Vím to naprosto bezpečně.“ Vzal do rtů její křehký klitoris. Naběhl a ztvrdl. Rozvoněla se ještě intenzivněji. „Eliasi.“

„Lepší než arašídové máslo.“

„Okay, vyhráls,“ přiznala zadýchaně. „Ale než si uděláme sendviče, osprchujeme se.“

„Když na tom trváš.“

O tři čtvrtě hodiny později stála Charity, osprchovaná, v bílém froté župánku, u kuchyňské linky a příčně rozřezávala kupu sendvičů. „Hotovo, Eliasi.“

„Hned jsem tam,“ zavolal z předsíně.

„Obávám se, že se už nikdy nebudu moct podívat na kelímek arašídového másla jako dřív.“

„Já taky ne.“ Zastavil se na prahu. Rozepnutá košile mu splývala přes džíny, mokré vlasy si místo česání jenom prohrábl prsty, aby mu nepadaly do čela. Majetnicky si ji změřil od hlavy k patě. „Musím uznat, že víš, jak v muži probudit chuť k jídlu.“

„Posaď se, než uklouzneš po vlastních slinách.“

„Dobrý nápad.“ Cestou ke stolu na ni zamával hnědou obálkou. „Nezapomnělas na to?“

„Asi mě něco vyrušilo.“ Donesla dva talíře sendvičů ke stolu u okna. „Otevři ji, já mám prsty od másla.“

„Olížu ti je,“ nabízel se s vážnou tváří.

Probodla ho přísným pohledem. „Otevři tu obálku.“

„Ty taky zkazíš každou hru.“ Sedl si, odtrhl chlopeň obálky a nahlédl dovnitř. „Vypadá to na fotky. Z polaroidu.“

„Vážně?“ Vrátila se ke dřezu opláchnout si prsty. „Kdo by mi mohl strčit pod dveře fotky? Je u nich dopis?“

„Žádný nevidím.“ Obrátil obálku a vysypal snímky na stůl. „Nic. Možná je udělal někdo z mola a napadlo ho, že by ses na ně chtěla podívat.“ Odmlčel se. „Při bližším pohledu ta teorie neobstojí.“

Otřela si ruce do utěrky. „Co je s nimi?“

Opřel se a ukázal na fotografie rozhozené po stole. „Podívej se sama.“

Zvědavě došla ke stolu a sklonila se ke snímkům.

Nebyly příliš jasné. Pozadí bylo rozmazané, barvy nevýrazné a kompozice amatérská. V první chvíli jí nedošlo, na co se dívá.

Pak zaregistrovala ženu ležící na posteli s roztaženýma nohama a rukama. Světlé vlasy byly rozprostřené po polštáři. Kotníky a zápěstí měla připoutané k posteli. Jedinými kousky oblečení byly kalhotky bez rozkroku a kožená podprsenka s otvory, které odhalovaly zahrocené bradavky. Mezi nohama jí ležel obrovský vibrátor. Na posteli byl pohozený předmět, který vypadal jako jezdecký bičík.

„Proboha,“ vydechla a v hlase měla zděšení. „To je Phyllis Dartmoorová.“

Elias zhltl během čtvrthodinky skoro všechny sendviče. Předtím si ani neuvědomoval, jaký má hlad. Oprášil si z rukou drobečky a lačně se zadíval na poslední sendvič, který ještě zbyl na talíři. Už dlouho se necítil tak dobře.

Nic se nezměnilo. Pořád ho trápil Keyworthův pokus o sebevraždu, ale už samo rozhodnutí zajet do Seattlu jako by vneslo do situace trochu světla.

A milování s Charity učinilo s jeho smyslem pro realitu přímo zázrak.

Charity naopak vypadala velmi znepokojeně. Její nálada mu začínala dělat starosti. Už čtvrthodinu uždibovala z první půlky sendviče. Oči jí co chvíli zabloudily k hnědé obálce na stole. Vložila fotografie Phyllis zpátky, jakmile si uvědomila, na co se dívá, ale myšlenkami byla zřejmě stále u nich.

Elias se rozvalil na židli, strčil ruce do kapes a natáhl nohy pod stolem. „Co s nimi budeš dělat?“

Povzdechla si. „Asi je odevzdám Phyllis. Nic jiného mě nenapadá.“ Pohlédla mu do očí. „Kdo mi je mohl strčit pod dveře? A proč?“

Krátce se zamyslel. „Trh pro takové zboží je omezený. Není žádným tajemstvím, že s Phyllis už pár měsíců válčíš. Možná ti někdo chtěl poskytnout munici, kterou bys proti ní mohla použít.“

„Zvedá se mi z toho žaludek.“

„Nedivím se.“

„Co si ten dotyčný nebo dotyčná myslí, že s těmi nechutnými fotkami udělám?“ rozhořčovala se.

Pokrčil rameny. „Možná čeká, že budeš chudinku Phyllis vydírat. Abys ji odradila od plánů s molem.“

„To je odporné a urážlivé. Jak někdo může věřit, že bych byla schopná takové podlosti?“

„Opravdu zašel moc daleko,“ souhlasil. „Ať to byl kdokoliv, zřejmě tě dobře nezná. Ale pořád zůstává velký okruh podezřelých. Například většina zdejších obyvatel.“

„Nedává to smysl.“ Zaváhala. „Ledaže…“

„Ledaže co?“

„Ledaže by Phyllis měla tady ve městě zapřísáhlého nepřítele. Ale nikdo mě nenapadá. Umí sice být rázná a někdy je nesnesitelná, ale přiznejme si, že většina lidí její postoj k molu podporuje. Jedinou výjimkou jsou členové našeho spolku na molu a já odmítám připustit, že by Bea, Radiance, Yappy nebo Ted udělali něco takového.“

„Je to krajně nepravděpodobné.“ Odmlčel se. „Je tady ještě jedna možnost.“

„Jaká?“

„Možná ten, kdo Phyllis vyfotil, se ji pokusil vydírat. Možná odmítla platit.“

„A vyděrač se rozhodl, že se jí pomstí, a strčil mi fotky pode dveře? Musel by vycházet z předpokladu, že Phyllis nenávidím a že za ní s fotkami poběžím, abych si ji vychutnala.“ Zkřivila rty. „Někdo o mně má mizerné mínění.“

Elias povytáhl obočí. „Spíš je přesvědčený, že všichni ostatní taky považují náš svět za místo, kde vládne morální vakuum, a podle toho se chovají.“

„Ale pokud se chtěl pomstít, proč neposlal fotky Tomovi do novin?“

„Ani ten nejhorší bulvár by takový materiál neotiskl a Cove Herald je slušný deník, který čtou celé rodiny.“

„Dobrý postřeh.“

„Když se nad tím trochu zamyslíš, je logické, že si vyděrač vybral tebe,“ rozvíjel své úvahy. „Protože jsi ve městě jediná, kdo je s Phyllis na kordy. Všichni vědí, že spolu vedete boj o molo.“

„Vedly jsme ho, dokud ses neobjevil ty,“ opravila ho.

„Doufala jsem, že bude klid, když jsi jasně vyhlásil, že nehodláš molo prodávat, ale jak to vypadá, někteří lidé stále věří, že vytáhneš z klobouku nějakého zámořského králíka. Jsi přece záhadný, nevypočitatelný a tak vůbec.“

„Budeš mi věřit, když ti řeknu, že nepřipravuju půdu pro žádného svého klienta a nemám v úmyslu mu molo prodat?“

Nakrčila noc. „Docela jo.“

„Proč?“

„Co myslíš tím proč?“

„Jen bych rád věděl, proč mi věříš, to je všechno. Neposkytl jsem ti žádný důkaz o svých záměrech.“

„Nesdílím všeobecné přesvědčení a nepovažuju tě ani zdaleka za tak záhadného a neproniknutelného jako ostatní.“

Uvědomil si, že by od ní rád slyšel něco jiného. Nevěděl, jak si má její vyhýbavou odpověď vyložit, ale musel se s ní spokojit.

„Co uděláš s fotografiemi?“

Pokrčila rameny. „Nejradši bych je spálila, ale obávám se, že tím bych problém ze světa nesprovodila.“

„Jedinou potěšitelnou věcí je, že byly pořízené polaroidem a je tedy krajně nepravděpodobné, že by od nich existovaly kopie.“

„Víš to naprosto jistě?“

„Vyděrač by musel vzít originály do dobře vybavené laboratoře. A žádný slušný podnik, který dbá na svou pověst, by mu kopie neudělal. Především proto se pro takové fotky používá polaroid.“

„Dobře. Aspoň něco. Ráno před odjezdem do Seattlu je zanesu Phyllis. Nevím sice, co jí řeknu, ale musí vědět, co se děje.“

„Chceš, abych šel s tebou?“

„Ne. Bylo by pro ni ještě potupnější, kdyby věděla, žes je viděl.“

„Asi máš pravdu, i když soudě podle těch fotek nenížádná prudérní stydlivka. Kdo by to řekl, že si vážená starostka Whispering Waters Cove potrpí na bič a kůži?“

„Někdo to o ní věděl,“ připomněla mu Charity. „A pokusil se toho využít. Zajímalo by mě, jaký prasák jí to provedl.“

„Rick Swinton.“ Výraz ohromeného zděšení ve Phyllisině tváři ustoupil nepříčetnému vzteku. Ruka, v níž držela fotografie, se jí třásla. „Ten sviňák. Ten hnusný hajzl. Řekla jsem mu, že ode mě nedostane ani cent. Byla jsem si jistá, že blafuje.“

„Swinton?“ opakovala pomalu Charity. „Vlastně by mě to nemělo tak moc překvapovat. Rozhodně je to gauner.“

„Nejhrubšího zrna. A mně připadal neodolatelně sexy, když se u mě poprvé objevil.“ Phyllis se otřásla. „Tvrdil, že by chtěl dosáhnout bezkonfliktního soužití voyagerů a obyvatelů města. Navrhl, abychom šli spolu na večeři, a trval na tom, že bychom měli zajet do jiného města, kde bychom nebyli rušeni.“

Charity strnule seděla na světlé pohovce ve Phyllisině obýváku laděném do béžova. Snažila se přijít na něco povzbudivého, co by jí mohla říct, ale nic ji nenapadlo. „Tehdy pořídil ty fotografie?“

„Ne. Večeře byla začátkem našeho vztahu. Vyfotil mě až po několika týdnech.“

„Tys ses s ním stýkala po celou dobu, co byli voyageři ve městě?“ Žádný div, že Phyllis zaujala k přítomnosti sekty ve Whispering Waters Cove tak bezstarostný postoj, usoudila Charity. A chovala se bezstarostně ve více ohledech.

„Neumíš si představit, jaké to bylo. Rick je v posteli úžasný. Před ním jsem nepotkala muže, který by mi stačil.“ Charity polkla. „Chápu.“

Phyllis zírala na vázu s čajovými růžemi na stole. „Byl to jediný chlap, který opravdu odpovídal mým potřebám. Měl porozumění pro mé rozmary. Ale když pořídil ty fotky, udělala jsem rázný konec. Tvrdil, že jsou součástí hry, ale já jsem znervózněla. Musela jsem myslet na svou kariéru. Pak se mě pokusil vydírat.“

„Mizera.“

„Snažila jsem se je získat. Když všichni ti potrhlí voyageři čekali patnáctého v noci dole na pláži, až pro ně přiletí mimozemšťani, prohledala jsem mu karavan, ale nic jsem nenašla.“

Žena, kterou jsme zahlédli vycházet ze Swintonova karavanu, byla Phyllis. Jedno malé tajemství je vyřešeno, blesklo Charity hlavou.

„Nic mi do toho není, ale jsem přesvědčená, že ses zachovala správně, když ses nenechala vydírat. Protože neuspěl, zvolil jinou taktiku a strčil mi fotografie pode dveře. Opravdu geniální způsob pomsty,“ zhodnotila Charity pohrdlivě.

„Musel být přesvědčený, že je proti mně nějak použiješ. Chtěl mě aspoň ponížit, když nic jiného. Mstít se je jeho vášeň, ale myslím si, že s fotografiemi to na mě nejspíš jenom zkoušel.“

„Vskutku okouzlující muž.“

Phyllis odtrhla pohled od růží a zkoumavě si Charity změřila. „Na tebe jeho kouzlo nepůsobilo.“

„Není můj typ.“

„Naštěstí pro tebe. Pořádně jsi ho naštvala.“

„Čím?“

„Žes odmítla si s ním vyrazit. Jednou nebo dvakrát se o tom zmínil. Pěkně ho to žralo. Překvapuje mě, že se ti nějakým způsobem nepomstil.“

Charity se náhle vybavila noc, kdy našla doma všechno přeházené. Vandal k ní vnikl necelý týden poté, co odmítla Swintonovo pozvání. „Možná se pomstil,“ poznamenala tiše.

Zdálo se, že ji Phyllis neslyšela. „A ty jsi šla s fotkami rovnou za mnou. Vůbec ses nepokusila mě pomocí nich ovlivnit.“

„Co si o mně myslíš?“

„Za poslední měsíce jsi dávala jasně najevo, že jsi odhodlaná bít se o osud mola a neustoupit ani o píď.“

„Musíš o mně mít hodně špatné mínění, když jsi ochotna třeba jen na chvíli připustit, že bych fotografie využila k tomu, abych dosáhla svého.“

Phyllis se nahrnula krev do tváří. „Promiň. Měla bych padnout na kolena a děkovat ti, ne do tebe rýpat. Asi jsem si příliš zvykla vidět v tobě protivníka a je pro mě těžké pochopit, že jsi za mnou přišla jen proto, abys mi prokázala laskavost.“

„Neříkej, že ty bys v opačné situaci neudělala pro mě totéž. V boji o molo stojíme proti sobě, ale to přece neznamená, že se vzájemně nenávidíme.“

„Ne, samozřejmě ne,“ připustila Phyllis.

„A obě hrajeme fér.“

„Ano. Ale občas máš před očima jenom cíl, kterého chceš dosáhnout, a pak snadno zapomeneš na lidskou stránku záležitosti. Právníkům a politikům se to stává běžně.“

„Stejný účinek mají vedle zákonů a politiky i jiné věci.“ Charity ukázala na obálku. „Jsou to všechny fotky, které pořídil?“

„Díkybohu ano. Jakmile mi došlo, co dělá, vjel do mě běs. Rozepnula jsem želízka, chňapla po foťáku a třískla jím o zem. Jenže tři fotky už měl.“ Očí se jí zaleskly. „Pořád mi nejde do hlavy, že jsem mohla být taková husa.“

Pohled na slzy v očích železné Phyllis Dartmoorové Charity otřásl. „Neplač. Všechno bude v pořádku.“ Přisedla si k ní a vzala ji kolem ztuhlých ramen. Vzpomněla si, co říkal Elias. „Ještěže fotil polaroidem. Je krajně nepravděpodobné, že by měl víc kopií.“

„Milosrdný bože,“ vyjekla Phyllis. „Na tu možnost jsem nepomyslela.“

„Soudě podle kvality fotek není Swinton žádný profesionál. Můžeme téměř s jistotou vyloučit, že by měl potřebné vybavení v karavanu. A sotva si je mohl dát rozmnožit někde v laboratoři.“

„To je pravda.“ Phyllis zamrkala, aby potlačila slzy. Zcela uklidněná sice ještě nebyla, ale vrátila se jí aspoň část sebejistoty. „Okamžitě je spálím.“

„Dobrý nápad.“ Charity ji k sobě přitiskla pevněji a hned zase pustila. „Drž se, Phyllis. Fotky máš. Nejhorší je za tebou.“

Phyllis zvedla bradu. Bylo jasné, že v ní zvítězily vrozené sebevědomí a odhodlanost. „Na mou duši, že bych toho sviňáka zabila, kdyby se mi dostal do rukou.“

Charity vstala a odešla, aniž by čekala, jestli ji Phyllis vyprovodí.

Když o hodinu později seděla na sedadle spolujezdce ve své toyotě a hleděla na vozovku před sebou, stále přemýšlela o rozhovoru s Phyllis. Mlha se již zvedla, ale rozpršelo se. Z vysokých mohutných jedlí po obou stranách úzké silnice odkapávala voda. Záliv Puget Sound byl olověně šedý.

Elias řídil vůz stejně, jako dělal všechno. Jistě a přitom bez viditelného úsilí. Charity vycítila, že se propadá do chladných vod svých úvah.

„Cos udělal s Otisem?“ zeptala se, aby prolomila mlčení.

„Nechal jsem ho u Yappyho.“

„Tam mu bude dobře. Miluje kolotoč. Když zemřel Hayden, bylo svezení na kolotoči jediným způsobem, jak mu trochu pozvednout náladu a vrátit chuť k jídlu.“

„Věř mi, Charity, Otis je ti velice vděčný, že ses o něj po Haydenově smrti tak obětavě starala. Jenom to neumí dát najevo.“

„Když to říkáš.“

14

Kdo by chtěl změnit budoucí tok řeky, musí být připraven na to, že si zmáčí ruce ve vodách minulosti. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

„Takže se vám ke mně podařilo proniknout, Wintersi.“ Garrick Keyworth se k návštěvníkovi neotočil. Promluvil z hluboké lenošky obrácené k deštěm skrápěné „zahradě. Jste zklamaný, že se mi to nepovedlo? Pilulky jsem nikdy neměl rád. Neudržel jsem je v žaludku dost dlouho, aby odvedly svou práci. Ale žádné strachy. Možná příště zvolím něco účinnějšího.“

„Nedělejte to. Kvůli mně ne.“ Elias zvolna kráčel po terakotových dlaždicích na podlaze prosklené verandy.

Keyworthův dům na břehu Washingtonského jezera byl obrovskou cihlovou připomínkou starých časů. V dřívějších dobách bezpochyby překypoval nevtíravou elegancí, ale když nyní Elias procházel pustou halou směrem ? verandě, jeho kroky se pochmurně odrážely od stěn obložených tmavým dřevem. Měl pocit, že v domě není živá duše, jako by tam už dávno cosi zemřelo.

Aby získal přístup ke Garricku Keyworthovi, musel překonat elektronicky střeženou bránu, dva rotvajlery, mrzutého zahradníka a zatvrzelou hospodyni. Teď, když se ? němu dostal, nevěděl jistě, co mu řekne.

„Kecy,“ zavrčel starý muž. „Je to dokonalá pomsta. To jste přece chtěl, ne? Pomstít se.“

„K dokonalé pomstě je zapotřebí, abyste žil. Chtěl jsem, abyste zahlédl v řece obraz budoucnosti a abyste ho změnil.“

„Co je to za blábol? Budeme si povídat o nadpřirozených jevech? Kdosi mi vykládal, že se věnujete nějakému bizarnímu bojovému umění a potrhlé filozofii. S tím na mě nechoďte. Možná mám sebevražedné sklony, ale cvok nejsem.“

„Včera u mě byl váš syn.“ Elias obešel křeslo, aby Garricka viděl.

Nebyl připravený na bledou, pohublou tvář a vyhaslé oči. Bylo krátce před polednem, ale Garrick byl ještě v pyžamu a županu a na nohou měl pantofle. Káva na stolku vedle křesla zůstala nedotčená.

„Justin jel za vámi?“ Garrickův hlas byl bezbarvý, prostý všech emocí. Hleděl mimo Eliase do zahrady. „Co u vás sakra hledal?“

„Pomstu.“

Zamračil se. „Jak tomu mám rozumět?“

„Dobře se na mě podívejte, Keyworthe. Ten monokl má na svědomí Justin.“

Garrick prudce zvedl hlavu a překvapeně si prohlížel Eliasovu tvář. „Chcete mi namluvit, že vám dal jednu do zubů?“

„Ne jednu, několik. Byl by mě zmlátil do bezvědomí, kdyby mi nepřišlo na pomoc pár chlapů.“

„Proč?“ vyrazil ze sebe Keyworth ohromeně.

„Je tak těžké to uhodnout? Podle něj nesu zodpovědnost za váš pokus o sebevraždu. Nezní vám to povědomě, Keyworthe? Vidíte, jak se čeří hladina vody?“

Garrickovi zacukalo kolem úst. „Nerozumím.“

„Ne?“

Elias uhnul před uštvaným pohledem muže v křesle. Postavil se ke skleněné stěně obrácené do zahrady, za níž se matně leskla šedá hladina jezera. V dálce se z mlhy jako tmavé stíny vynořovaly mrakodrapy Seattlu. V jednom z nich byla právě nyní Charity. Přál si, aby byla s ním. Věděla by, jak se zachovat. On se dopouštěl jedné chyby za druhou.

„Krucinál, Wintersi, tak vyklopte, co jste mi přišel říct.“

„Není žádným tajemstvím, že se synem nevycházíte právě nejlíp, Keyworthe, jenže když došlo na lámání chleba, dokázal Justin, že krev je hustší než voda. Přišel za mnou, protože mě obviňuje z toho, co se stalo vám.“

„S tím na mě nechoďte. Justinovi na mně vůbec nezáleží. Nejradši by mě měl z krku jednou provždy.“

Elias se roztržitě dotkl prsty své odřené tváře. „Já jsem takový dojem nezískal.“

„Nic o Justinovi nevíte.“

„Mýlíte se.“ Zvolna se otočil. „Vím o něm hodně. Než jsem začal sestavovat svůj plán, zjistil jsem si o něm všechno, stejně jako o každém, kdo měl něco společného s vámi a vaší firmou. Můžu vám říct, proč od vás odešla manželka, jak dlouho udržoval váš referent pro Pacifik poměr se svou sekretářkou a jakou fintou vám konkurence odlákala zástupce v Singapuru.“

„Věřím vám.“ Garrick si opřel hlavu a zavřel oči. „Vaše plány byly vypracované do posledního detailu. Minul jste se povoláním, Wintersi. Měl jste se vrhnout na politiku nebo si najít místo v Pentagonu. Se stratégem takového kalibru jsem se ještě nikdy nesetkal.“

„Zajímá vás, co jsem vypátral o Justinovi?“

„Víc mě zajímá, proč mi o něm vůbec chcete něco povídat. Je to další tah ve vaší rafinované pomstě? Jestli ano, ušetřete si námahu. Mému vztahu s Justinem nemůžete víc uškodit. Ztratil jsem syna už dávno.“

„Možná ho můžete získat zpět.“

„Přestaňte mluvit o Justinovi.“ Garrick zvedl víčka a odhalil první náznak skutečných citů. „Vypusťte ho ze hry.“

„Je její neodlučitelnou součástí.“

„Ne, na mou duši není.“ Tvář se mu zkřivila zlostí. „Nemá nic společného s tím, co se stalo na Nihili. Nebyl ještě na světě. Mě potrestejte, jak považujete za vhodné, vy chladnokrevný, bezohledný gaunere, ale neopovažujete se dotknout Justina. Jestli…“

„Já pro Justina vůbec žádné nebezpečí nepředstavuju, ale vy ano.“

„O čem to mluvíte?“

„Vy mu můžete ublížit. Jestli si nedáte pozor, může skončit úplně stejně jako já. Stane se z něho chladnokrevný, bezohledný gauner, který obětuje dlouhé roky přípravám na pomstu. Tohle z něho chcete mít?“

„Pitomá otázka!“ vybuchl Garrick.

„Je tady druhá možnost. Možná dopadne jako vy. Stane se z něj robot, který ztratí rodinu a všechno, na čem mu v životě záleží, protože se nedokáže vyrovnat s vlastní minulostí.“

Garrick se vzepřel v křesle. Paže se mu třásly. Oči, ještě před několika minutami prázdné, mu plály zlostí. „Co tím sledujete? Proč pořád mluvíte o mém synovi?“

Elias se nutil ke klidu. Věděl předem, do čeho jde. „Jestliže chcete Justina zachránit, dám vám radu. Neproveďte mu totéž, co rodiče provedli mně. Neopouštějte ho.“

Garrick několikrát naprázdno otevřel pusu, než promluvil. „Jak tomu mám rozumět?“

„Celé roky jste syna zanedbával, protože jste bojoval s vlastními démony a na ničem jiném vám nezáleželo. Oba moji rodiče udělali totéž mně. Matka spáchala sebevraždu. Otec byl tak zaujatý vlastním zápasem, že na mě nikdy neměl čas. Pak nasedl do letadla, které jste vy poškodil, i když věděl, že je ve špatném stavu. A nikdy se nevrátil.“

„Říkal jsem vám, že jsem neměl v úmyslu ho zabít.“

„Samozřejmě, takhle to zkrátka chodí. Oba jste tam na ostrově hráli squash a jeden z vás zemřel. Šestnáctiletý kluk přišel o tátu. Musel nastoupit někdo jiný a ujmout se jeho výchovy. A teď se pokoušíte vzít si život sám. Jestli se vám to podaří, přijde o tátu váš syn. Překrucuju snad něco?“

„Justin mě nepotřebuje. Pohrdá mnou. A kromě toho už není kluk. Je mu pětadvacet.“

„Mladík, který mě zmlátil, vás naléhavě potřebuje. Jestli nedáte věci mezi vámi dvěma do pořádku, pak vám garantuju, že dopadne jako vy, nebo jako já. Zanecháte svému jedinému synovi po čertech pěkné dědictví, nemyslíte?“

Elias nečekal na odpověď. Uvědomoval si, že plácal páté přes deváté, ale nic jiného ho nenapadlo. Prošel kolem Garricka Keywortha, znovu naplnil prázdnou halu ozvěnou svých kroků a ocitl se venku v šedé mlze.

Dlouhým obloukem příjezdové cesty prolétl temně zelený porsche a se skřípotem zastavil. Vyskočil z něho Justin.

„Co tady kruci děláte, Wintersi?“

„Jste tady rychle.“ Elias otevřel dvířka toyoty. „Zavolala vám hospodyně?“

Justin zaťal pěsti. „Ptal jsem se, co tady děláte.“

„Sám dobře nevím.“ Vklouzl za volant a otočil klíčkem ve startéru. „Všiml jste si někdy, jak je obtížné rozeznat v řece místo, kde se setkávají minulost a budoucnost?“

„Někdo mě upozorňoval, že jste podivín, Wintersi, ale já mu nevěřil. Teď si to pomalu začínám myslet.“

„Já taky.“ Elias zabouchl dvířka a rozjel se po dlouhé cestě pryč od ponurého domu u jezera. Musel najít Charity.

Úpravný, už od pohledu výkonný mladík vytřeštil oči, a když Charity proklouzla kolem něho, zděšeně vyskočil od širokého stolu.

„Počkejte, dovnitř nemůžete. Řekl jsem vám přece, že slečna Truittová má poradu.“

„Mě neoblafnete,“ zamávala Charity vesele na tajemníka cestou k zavřeným dveřím ředitelské kanceláře. „Znám Meredithiny instrukce. Kdykoliv chce být chvíli sama, přikáže pracovníkům sekretariátu, aby tvrdili, že má poradu. Žádný strach, jestli se rozzlobí, já ji uchlácholím. Mám zde jistý vliv.“

„Prosím vás, vy nechápete…“

Usmála se a stiskla kliku. „Zdravím tě, Meredith,“ zahlaholila, když otvírala. „Ztracená dcera se vrací. Nešla bys se mnou na oběd?“

Postřehla rychlý pohyb za ředitelským stolem. Dvě propletené postavy se od sebe prudce odtrhly.

„Sandersone, pokud mě paměť neklame, jasně jsem vám řekla, že si nepřeju být vyrušovaná.“ Meredith se snažila vysvobodit z pevného sevření, které nemohlo být ničím jiným než vášnivým objetím. Přes úctyhodně široké rameno plavovlasého vikinga si nevlídně změřila vetřelce, který vpadl do její svatyně. „Charity,“ hlesla.

Charity ztuhla na místě a ohromeně zamrkala při pohledu na sestru objímající se s Brettem Loftusem. „A sakra,“ uklouzlo jí.

„Co se děje, kruci?“ Brett Meredith neochotně pustil a otočil se. Jeho hezká tvář byla zamračená. Jakmile spatřil Charity, bledá pleť mu zrudla. Rozpačitě si prohrábl prsty vlasy vyšisované sluncem a upravil si drahou hedvábnou kravatu. „A-ahoj, Charity. To je ale překvapení.“

„Tohle mě asi odnaučí ignorovat zákazy tvého tajemníka, Meredith.“ Začala couvat z kanceláře. „Omlouvám se. Čirou náhodou jsem ve městě a napadlo mě, jestli bys neměla chuť jít si něco malého zakousnout.“

Meredith střelila pohledem po Brettovi. Povytáhl obočí a trhl mohutným ramenem. Charity si byla jistá, že právě postřehla tichý vzkaz, který si předali.

Meredith se k ní odhodlaně otočila. „Výborně, zajdeme si na oběd do klubu. Musím ti říct něco důležitého.“

„Co ti mám povídat?“ Meredith přes ubrus bělejší než nová pánská košile pohlédla zpříma na Charity. „Ty sama jsi mi loni v létě řekla, abych si Bretta vzala, když mi připadá tak úžasný. Za pár týdnů oznámíme naše zasnoubení.“

„Gratuluju.“ Charity odkrojila vidličkou sousto nadýchaného koláče s krabím masem a namočila ho ve wasabi. „Asi jsem to přivolala.“

Ostré wasabi jí pročistilo mozkové závity. Prohlédla si sestru pozorněji. Meredith vypadá dobře, usoudila. Líp než dobře. Přímo úchvatně. Svět velkého byznysu a Brett Loftus jí zřejmě jdou k duhu.

Světlé vlasy měla sčesané z půvabné tváře. Sako s decentním okrovým a černým kárem a přiléhavá sukně se dokonale hodily k významnému postavení, které zastávala. Rtěnka, namíchaná na zakázku jen pro ni, měla navlas stejný odstín jako její nehty.

V jednom z nejdražších podnikatelských klubů města vypadala jako doma. Dojem úspěšné, kultivované manažerky kazily pouze neskrývané obavy v jasně zelených očích.

Bylo zhruba deset minut po jedné. Sametem čalouněné boxy po obvodu jídelny obsadili muži v oblecích a ženy v kostýmcích. Tlumený hovor a tiché cinkání stříbra o jemný porcelán dotvářely diskrétní atmosféru pro důležitá jednání, při nichž se rozhodovalo o sumách s dlouhou řadou nul.

Scéna přivolala zpět vzpomínky. Charity rozjímala o pracovních obědech, jichž se v této místnosti sama kdysi zúčastňovala. Byly doby, a ne tak vzdálené, kdy ji vrchní oslovoval jménem a číšníci znali její chutě tak dobře, že ani nemusela studovat jídelníček. Dospěla k závěru, že se jí po oněch dnech ani trochu nestýská.

„Charity, chápu, jaký šok pro tebe musí být, že se s Brettem chystáme zasnoubit.“

„Vlastně ani ne.“

„Nechtěla jsem, aby ses to dozvěděla takovým způsobem. Kéž bych byla dokázala ti to oznámit…“ Meredith zaraženě zamrkala. „Jak to myslíš, vlastně ani ne? Tys o mně a o Brettovi věděla? Vyloučeno. Počínali jsme si velice diskrétně. Jak by ses mohla něco dozvědět?“

„Netvrdila jsem, že jsem o vašem vztahu věděla. Jenom jsem poznamenala, že to pro mě není tak velký šok.“

„A nevadí ti to moc?“ ujišťovala se Meredith nervózně. „Ani ne před rokem jsi byla s Brettem zasnoubená ty.“

„Ne tak docela.“

Meredith zrudla. „Okay, skoro zasnoubená. Víš, jak to myslím. Chodili jste spolu. Pro boha živého, plánovali jste, že se vezmete.“

„Nikdy by nám to spolu neklapalo. Věděla jsem to dávno před chystaným zasnoubením a domnívám se, že Brett to věděl taky. Jenom mi není jasné, proč to jeden z nás neskoncoval dřív.“

„Brett se mi svěřil, že si dělal stále větší starosti, jenže nevěděl, kde je chyba.“ Meredith postrčila vidličkou na talíři grilovaného lososa. „Napadlo ho, že možná oba dva potřebujete trochu více času, abyste se líp poznali. Věřil, že vám ho poskytne právě doba po zasnoubení.“

„Brett je zjevně příliš velký džentlmen, aby ti řekl celou pravdu. Oba dva jsme se do toho podniku nechali vehnat obchodními hledisky a zájmy,“ vysvětlila Charity věcně.

„Samozřejmě všichni spatřovali v manželství i fúzi krok, který přinese prospěch oběma firmám,“ připustila Meredith.

„Truitt s Loftusem jsou přirozenými partnery. A Brett i já jsme pociťovali tlak, abychom udělali to, co je nejlepší pro firmy i rodiny. Byli jsme si vzájemně sympatičtí, ale ani jeden z nás nechtěl přiznat, že za naším rozhodnutím jsou jenom obchodní zájmy.“

„Díkybohu žes na poslední chvíli dostala rozum.“

Charity povytáhla obočí. „Chtělas říct, díkybohu že jsem se sesypala. Buďme upřímné, já jsem nedostala rozum. Naopak, málem jsem skončila v blázinci.“

„Nezhroutila ses,“ odporovala rozhořčeně Meredith. „Jenom ses na čas potřebovala zbavit všeho, co na tebe doléhalo. Něco v tobě rozhodlo za tebe.“

„Říkej si tomu, jak chceš,“ povzdechla si. „Ten večer jsem si najednou uvědomila, že už nemůžu. Že to nevydržím. Zpanikařila jsem.“

„Měla jsi proč. S Davisem jsme všechno důkladně probírali, když jsi utekla do Whispering Waters Cove.“

„A k jakému závěru jste došli?“

„Pochopili jsme, jaké to pro tebe muselo být, snažit se udržet podnik, když naši zemřeli a nikdo nevěděl, co bude. Tolik lidí na tobě záviselo. Příbuzní, zaměstnanci, dodavatelé, zákazníci. A tebe vlastně práce v naší firmě nikdy nebavila. Nastoupilas tam jen proto, abys udělala radost tátovi.“

„Byla to moje chyba, že jsem nechala věci dojít tak daleko a málem se zasnoubila s Brettem. Měla jsem vám řízení podniku předat dřív.“

„S Davisem bychom ho před rokem nedokázali sami vést,“ namítla Meredith. „Potřebovali jsme získat zkušenosti. Tys nám zajistila čas vystudovat a otrkat se. Ale víš, co oceňuju nejvíc, když se ohlížím zpátky?“

„Na čem?“

„Na tobě.“

„Na mně?“ zarazila se Charity.

„Ano, na tobě.“ Meredith se usmála. „Ani jednou jsi nám nenaznačila, že je naší povinností převzít truittovské otěže. Poskytlas nám příležitost rozhodnout se svobodně. A nám teď došlo, žes tys možnost svobodné volby nikdy neměla.“

Charity zrudla rozpaky z obdivu, který sestře vyčetla z očí. „Nemluv o tom. Neobětovala jsem přece firmě a vám celý život. Je mi teprve třicet. Mám ještě fůru času.“

„Já vím.“ Meredith přimhouřila oči. „Jsi v tom zapadákově, kde teď žiješ, opravdu šťastná?“

„Jsem.“

„Charity, už uplynul rok. Mělas možnost dát se dohromady. Tobě nescházejí dobré restaurace? Divadlo? Nákupy? Tvoje knihkupectví je mrňavé a tys řídila obrovskou firmu. To přece pro tebe nemůže být žádná výzva. Jak tam můžeš vydržet? Nenudíš se k smrti?“

„Je až neuvěřitelné, co všechno se odehrává v městečku jako Whispering Waters Cove. A já jsem se ve světě velkého byznysu nikdy necítila dobře. Byla jsem zrozená pro obchodování v malém. Jak jsem řekla Eliasovi, je to poslání.“

„Eliasovi?“ Meredith zpozorněla. „Eliasu Wintersovi.“

„Z Far Seas?“

„Ano.“

„Davis se zmínil, že Winters má s molem velké záměry.“

„Vůbec ne. Má na něm taky jeden obchůdek a nic mimořádného nechystá.“

„Davis tvrdil, že Far Seas něco peče, ale zatím to drží pod pokličkou,“ trvala na svém Meredith.

Charity se bezděčně usmála. „Jak víš, že Elias rád vaří?“

„Mluvím vážně.“

„Možná tě bude zajímat, že Elias Winters a jeho Far Seas také nedávno prošli jistou změnou. Rozhodl se usadit ve Whispering Waters Cove.“

„Charity, buďme realistky. Ty bys snad mohla opustit svět velkého byznysu, ale je krajně nepravděpodobné, že by totéž udělal Winters. Má na svém kontě několik úspěšných obrovských projektů.“

„Já vím. Ale nemá v úmyslu prodat Crazy Otis Landing žádnému ze svých klientů.“

Meredith se předklonila. „Davis naznačoval, že je trochu, jak to říct… zvláštní.“

„Je.“

„Mluvíš, jako bys ho dobře znala.“

„Popravdě řečeno, jsme milenci.“ Meredith zalapala po dechu. „To měl být vtip?“

„Ne.“

„Přece mi nechceš namluvit, že chodíš s Wintersem.“

„Proč ne?“

„Protože je řeč o Eliasu Wintersovi.“ Meredith byla viditelně jak pohoršená, tak polekaná. „Z Far Seas. Jestli si s tebou něco začal, pak jenom s úmyslem zneužít tě pro svůj projekt ve Whispering Waters Cove.“

„Vřelé díky,“ ušklíbla se Charity. „Proč každý předpokládá, že mě Elias používá jako pěšáka v nějaké špinavé partii?“

„Protože kdokoliv o něm aspoň něco slyšel, ví, co je zač. Davis si opatřil podrobnější informace, když ses o něm zmínila poprvé. Tvrdí, že je tak trochu…“

„Podivín? Já vím.“

„Co je na něm vlastně tak zvláštního?“ Meredith zmlkla, když na stůl dopadl velký stín. „Brette! Ahoj.“

„Napadlo mě, že bych si s vámi mohl vypít kávu.“ Vklouzl na lavici vedle Meredith a trochu provinile se na Charity usmál. „Upřímně řečeno, málem mě zabila nervozita, co se tady děje. Všechno v pořádku?“

„V tom nejlepším,“ ujistila ho. „Už jsme skoro skončily.“

„Meredith si pořád lámala hlavu, jak ti o nás dvou říct. Radil jsem jí, aby s tebou mluvila na rovinu, ale bála se, že by se tě to mohlo dotknout.“

„Mám radost a oběma vám to přeju. Jste dokonalý pár.“

Rozzářil se. „Naprosto s tebou souhlasím.“

„Charity mi říkala, že její vztah s Wintersem přerostl v důvěrný,“ postěžovala si mu Meredith ustaraně.

Tiše hvízdl a opřel se o lavici. „S Wintersem? Moc toho o něm nevím. Pro všechny je tak trochu záhadou, ale už to samo o sobě je dobrým důvodem k opatrnosti. Loví ve velice hlubokých vodách, Charity.“

„Zvláštní, žes použil právě tento příměr,“ usmála se. „Čistě pro tvou informaci, v jeho kariéře došlo nedávno k zásadnímu zvratu. Stal se malým obchodníčkem.“

Brett se ušklíbl. „Winters? Ten určitě.“

„Neboj, vím, co dělám.“

Pozvedl ruku. „Rozumím a už mlčím. Ale můžu ti jako budoucí člen rodiny poradit, abys byla opatrná?“

„Můžeš být klidný.“

Meredith ani trochu klidně nevypadala. „Mně se to pořád nechce líbit, Charity.“

Brett zalétl pohledem ke dveřím jídelny. „My o vlku…“

Charity se pootočila a uviděla, že k nim míří Elias. V ošoupaných džínách a černém svetru by se měl uprostřed na míru šitých obleků vyjímat zcela nevhodně, ale místo toho elegantní prostor nenásilně opanoval.

Zdálo se, že nevnímá diskrétní pohledy, které k němu všichni přítomní vyslali a hned je zase odvrátili. Upřeně hleděl do očí Charity. Bodlo ji u srdce zklamáním, když uviděla na jeho tváři neproniknutelný výraz. Okamžitě uhodla, že rozhovor s Garrickem Keyworthem neproběhl dobře, a zapochybovala, jestli se zachovala rozumně, když ho přinutila navštívit muže, jemuž po tolik let chystal pomstu.

„To je Winters?“ zeptala se Meredith polohlasně.

„Ano.“ Brett zdvořile povstal, zatímco se k nim Elias blížil. „Někdo mi ho kdysi ukázal při pracovním obědě.“

„Vypadá, jako by se popral,“ špitla Meredith.

„Obyčejně vyhrává,“ ujistila ji Charity.

„Zdravím vás, pane Wintersi,“ oslovil Brett Eliase, když došel až k jejich stolu. „Brett Loftus.“

Krátce si potřásli rukama.

Charity nasadila zářivý úsměv. „Eliasi, ráda bych tě seznámila se svou sestrou Meredith.“

„Těší mě,“ řekla Meredith chladně. Elias jí zlehka stiskl pěstěnou dlaň. „Váš tajemník mi prozradil, kde vás najdu.“

„Právě jsme dojedli,“ vyhrkla Charity. „Nedáš si něco?“

„Cestou sem jsem se zastavil v tržnici. Trochu jsem se najedl a taky jsem nakoupil.“

„Doufám, žes doplnil zásoby soba nudlí a balzamikového octa.“

„Kromě dalších základních surovin.“ Zůstal stát. „Nevypijete si s námi kávu?“ vyzval ho Brett. „Ne, díky.“

Je nad slunce jasné, že chce odejít, pomyslela si Charity. Vzala kabelku a vstala. „Radši vyrazíme. Máme před sebou dlouhou cestu. Mějte se. A gratuluju.“

„Jeďte opatrně,“ nabádal je Brett nepřítomně.

„Ahoj, Charity,“ usmála se Meredith, aniž by spustila zamyšlený pohled z Eliase. „Možná nám s Brettem v nejbližších týdnech zbude chvilka, abychom se vypravili za vámi do Whispering Waters Cove.“

„To by bylo skvělé.“ Charity se předklonila a letmo ji políbila. Napřímila se a zavěsila do Eliase. „Můžeme jít.“

Okamžitě vykročil.

Byli už téměř u francouzských dveří na druhém konci jídelny, když od nejbližšího stolu zachytila tlumený rozhovor.

„Máš pravdu, je to Winters. Zajímalo by mě, co teď chystá.“

„Slyšel jsem, že pracuje na nějakém velkém projektu na severu.“

„Zřejmě v tom jede i Charity Truittová.“

„Neumím si představit jak. Před rokem zvadla. Prý se tak přepínala, až se sesypala a od všeho utekla.“

Nepochybovala, že Elias ty poznámky také slyší, ale nedal na sobě nic znát. Počkala, dokud nenastoupili do výtahu.

„Vidíš? Velkoměsto nebo vesnice, fenomén zvaný drby je všude stejně rozšířený.“

„Všiml jsem si.“ Víc neřekl. Výtah se rozjel.

„Tak co? Jak proběhl rozhovor s Keyworthem?“

„K podpisu závěrečného protokolu zatím nedošlo.“

„Nemusíš být sarkastický. Jenom jsem se ptala.“

Zvolna vydechl. „Promiň. Jet za ním jsem se rozhodl já. Neměl jsem na tebe vyjet jen proto, že návštěva nedopadla právě nejlíp.“

„Možná chvíli potrvá, než se dostaví výsledky. Jaký jsi z něho měl dojem?“

„Nevím,“ přiznal.

Vzala ho za ruku. „Nebuď smutný, Eliasi. Udělal jsi, cos mohl. Teď musíš nechat věcem volný průběh.“ Výtah klesl o pět pater.

„Roztomilá rodinná scénka tam nahoře v jídelně,“ utrousil Elias. „Hm.“

„Bylo to zlé?“

„Co mělo být zlé?“

„Vidět Loftuse pohromadě s tvou sestrou? Vypadali jako páreček.“

„Ano, chodí spolu.“ Jeho postřeh ji překvapil. „A vidět je pohromadě nebylo pro mě vůbec zlé. Myslím si, že k sobě patří.“

„Znamenal pro tebe hodně?“

„Před zásnubním večírkem jsem udělala čelem vzad a odpochodovala, pokud jsi snad zapomněl.“

„Ale byli jste přece milenci, a jak tě už znám, o něčem to vypovídá.“

„Pro smilování boží, my jsme nikdy nebyli milenci. Jak jsi na to přišel?“

Zamrkal způsobem připomínajícím Otise a neprozrazujícím nic z jeho pocitů. „Měli jste před zasnoubením.“

„Řekla jsem ti, že byl příliš velký. Viděls ho. Do šesti a půl stop mu schází nanejvýš jeden palec a ramena má, že málem neprojde dveřmi. Chlap jako hora. Pokoušel se o mě záchvat klaustrofobie, kdykoliv mě objal.“

„Klaustrofobie?“

Lehce se otřásla. „Neuměla jsem si představit, že bych s ním měla jít do postele. Chudák Brett. Nejspíš si myslel, že jsem ztratila zájem o sex kvůli stresu, jemuž jsem byla vystavená. Nemohla jsem mu přece prozradit, že kdykoliv na mě položí ty své tlapy, mám strach, abych se neudusila.“

„Takže když jsi říkala, že je příliš velký, myslelas tím tohle? Že je příliš vysoký?“

„Příliš vysoký, široký, těžký. O čem sis myslel, že mluvím?“ Náhle se jí rozsvítilo. Vykulila oči. „Proboha, snad jsi nevěřil, že je, no, příliš dobře vybavený?“ Zajíkla se a vyprskla.

„Za daných okolností to byl podle mého názoru zcela logický závěr,“ zahučel dotčeně.

„Logický?“ Prohýbala se smíchy. Přitiskla si dlaň k ústům, ale nedokázala se utišit. „To je neuvěřitelné. Připomněls mi jeden starý vtip.“

„Jaký?“

„Určitě ho znáš. O chlápkovi, co měl šest stop a šest palců,“ vyrážela ze sebe. Chechtala se tak, že se málem neudržela na nohou. „A lady řekla, šest stop mě nezajímá, povídejte mi raději o těch šesti palcích.“

„Nesmírně vtipné.“

„Omlouvám se, nikdy jsem neuměla vykládat vtipy.“

S rozmyslem k ní postoupil, zatlačil ji ke stěně výtahu a uvěznil mezi svými pažemi. Sklonil se k ní. „Jsem rád, že ti to připadá zábavné.“

„Je to k popukání. Ty sis vážně myslel, že jsem mluvila o Brettově… no, o jeho…“

„Rodinném klenotu,“ napovídal jí ochotně. „Mužské pýše? Ptákovi?“

Konečně popadla dech. „Té věcičce? Pořád nemůžu uvěřit, že je možné, aby sis myslel, že mi na něm připadalo velké tohle. Panenko Marie, vždyť já toho jeho nikdy ani neviděla.“

„Nic si z toho nedělej, můžeš si kdykoliv prohlídnout mého. Pod jednou podmínkou.“

Vyzývavě zamávala řasami. „Jakou?“

„Že mu nikdy nebudeš říkat věcička.“

15

Ženská láska je neúnavná řeka, jež ohrožuje každou hráz na svém toku. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Jízda výtahem do haly v přízemí byla jako výlet za zrcadlo. Když se s Charity vraceli na sever, rozjímal Elias o malém zázraku, který prožil. Nahoře do kabiny nastoupil zachmuřený a mrzutý, a než sjeli dolů, prošla jeho nálada závratnou proměnou. Charitin smích zapůsobil na jeho psychiku jako živá voda. Na další části jeho organismu taky.

Mezi třiceti patry se nerozplynul žádný z mých problémů, připomínal si. Ve skutečnosti mi jich oproti ránu pár přibylo.

Posledním, který se vynořil na obzoru, byla skutečnost, že Meredith Truittová viditelně neschvaluje vztah mezi ním a Charity. Z očí jí čišela podezíravost. A nemohlo být pochyb, že Davis její pocity plně sdílí. Eliase by zajímalo, nakolik se dá Charity ovlivnit postoji svých sourozenců. Nezdálo se, že by si dělala hlavu s názory vlivných lidí ve Whispering Waters Cove, jenže rodina je něco jiného.

Také mu nebylo právě dobře po těle, když viděl, jak výborně vychází s oběma sestrami Truittovými Brett Loftus. Elias netrpěl sexuálně zabarvenou žárlivostí. Byl rád, že Brett Charity nepřitahuje, ale nemohl přehlédnout, že mezi nimi přetrvává důvěrnost dlouholetého přátelství. Dost dobře nevěděl, jak s takovým vztahem soupeřit, protože se značnou část života učil držet si ostatní od těla.

A samozřejmě stále ještě nepřišel na způsob, jak proplout kolem víru, který na řece jeho života představoval vztah ke Garricku Keyworthovi.

Nicméně nyní mu všechny tyto problémy připadaly snáze řešitelné, než když nahoře nastupoval do výtahu.

„Co kromě nudlí a octa jsi ještě koupil?“ vytrhla ho z úvah Charity.

„Kapary, čerstvou bazalku, extra panenský olivový olej, pečivo, víno. Základní suroviny.“

„Výborně. Mám dojem, že jsi na řadě s vařením.“

„Bude po čertech těžké překonat tvé sendviče s arašídovým máslem.“

„Nepochybuju, že ty na něco přijdeš.“

Nerozváděl její poznámku. „Tvoje sestra viditelně neschvaluje, že sis se mnou něco začala. Davis bude mít sotva jiný názor. Loftus vypadal taky znepokojeně.“

„Dělá jim starost tvoje pověst záhadného muže. Neznají tě. Netrap se tím, Eliasi, neplánujeme přece svatbu.“

Dobrá nálada ho rázem opustila. Hleděl upřeně na silnici, po níž ujížděli zpět do Whispering Waters Cove. „A kdyby ano?“

Otočila k němu hlavu. Náhle byla ve střehu. „Nerozumím ti.“

„Položil jsem zcela jednoduchou otázku.“

„Není jednoduchá a ty to víš.“

Jemu jednoduchá připadala, ale nechtěl se pouštět do hádky. Vytušil, že v mělčině číhají záludné spodní proudy. „Odpovíš mi?“

Několik vteřin mlčela. „Tak dobře. Kdybychom plánovali, že se vezmeme, což ovšem neděláme, nedala bych se ovlivnit názorem Meredith ani Davise. Spokojen?“

„Ano,“ zalhal. Odpověď ho ani zdaleka neuspokojila, ale věděl, že chyba je na jeho straně. Neměl se ptát. Voda teče korytem, které je pro ni určeno. Nesprávná otázka vytvoří nesprávné koryto.

Crazy Otis spokojeně hřadoval na dřevěném koni a čistil si peří, když si pro něj Elias navečer přišel. Zaskřehotal na pozdrav a roztáhl křídla.

„Jde se domů, Otisi.“ Elias naskočil na pomalu se otáčející kolotoč a nastavil papouškovi zápěstí. „Dnes je řada s vařením na nás.“

„Che, che, che.“ Sestoupil mu na paži, vyšplhal na rameno a laškovně ho zatahal za několik pramínků vlasů.

„Rád tě vidím.“ Yappy vypnul motor. „Už mě pomalu přestávalo bavit nechávat kolotoč běžet jenom kvůli tomuhle opeřenci. Vozí se celý den zadarmo.“

„Dík, Yappy.“ Elias sestoupil na dřevěný chodník mola. „Vím, že si toho patřičně váží.“

„Fuj.“ Yappy znechuceně zamžoural na ptačí trus, který se zachytil ve zlatém koňském ohonu. Rázně vyškubl z kapsy montérek kapesník a setřel důkaz Otisovy nedávné přítomnosti. „Za to může Charity. Kdyby ji nenapadlo svézt Otise na kolotoči, aby mu zvedla náladu, nikdy by si nevypěstoval takový návyk.“

Elias poškrábal papouška na hlavě. „Podle mě má v sobě dobrodružného ducha a Charity ho objevila.“

„Když se to tak vezme, nemůžu si stěžovat.“ Yappy zmuchlal špinavý kapesník a hodil ho do pytle. „Děti jsou u vytržení, když vidí Otise na koni. Pokaždé mi stoupne tržba.“

„Jestli uvažuješ o dlouhodobější smlouvě, jsem přesvědčený, že by byl Otis přístupný jednání a účtoval si za vynaložený čas rozumnou cenu.“

„Teď vystupuješ jako kdo? Jako jeho manažer? Nebudu mu platit ani cent. Může se vozit zadarmo a dost. Ber, nebo nechej být.“

„Sotva odmítne, když jsi to postavil takhle.“

Otis nelibozvučně zaskřehotal.

Yappy trhl rameny. „Platí.“

„Je něco nového? Zatkl Tybern někoho?“

„Ne. Podle mě Gwen zabil některý z jejích voyagerů. Většina už z města odjela. Tybern tvrdí, že měli alibi, ale kdo může bezpečně vědět, kde se který z nich tu noc poflakoval. Mně připadá úplně logické, že dva z nich mohli krýt jiné dva.“

„Jestli chceš slyšet můj názor,“ vmísil se do rozhovoru Ted, který se k nim přiloudal, „tak Gwen zavraždil Swinton. Nejspíš ho naštvalo, že mu upřela podíl, který považoval za spravedlivý.“

Yappy znovu pokrčil rameny. „Možné to je. Bea si taky myslí, že to udělal Swinton. A říká to i většina lidí ve městě.“

„Já nevím.“ Elias drbal Otise na hlavě. „Swinton je typ, který pošle jiné, aby za něho udělali špinavou práci.“

„Třeba si někoho najal, aby ji zabil,“ nadhodil Ted a opřel se o jednoho koně. Na tričku se mu dnes skvěl slogan Zóna tektonických otřesů.

„Možná,“ připustil Elias. „Ale já tomu moc nevěřím.“

„Proč ne?“

„Sehnat zabijáka není tak jednoduché, jak to vypadá ve filmech a detektivkách. A profesionál něco stojí. Mnohem víc, než by byl Swinton ochotný zaplatit. Navíc to není bez rizika. Nájemný vrah by nemlčel, kdyby ho policie chytla.“

„Mluvíš, jako bys s tím měl vlastní zkušenosti,“ poznamenal Yappy podezíravě.

„Jeden z mých klientů se před lety rozhodl nedodržet smlouvu a nestál o svědka, který by potvrdil, že ji uzavřel. Tím svědkem jsem byl já.“

Ted vytřeštil oči. „Ten vykuk byl ze Seattlu?“

„Ne. Smlouva byla uzavřena na místě, kde se obchoduje trochu jiným způsobem. Swinton se neobjevil?“

„Ne. Ale karavan má pořád v kempu. Nezdá se mi, že by si mohl dovolit vytratit se a nechat tady tak drahé auto,“ uvažoval Yappy.

„Karavan je moc nápadný,“ upozornil ho Elias. „Swinton ho musel oželet, když utíkal z města.“

„Tybern prohlásil, že jestli se o něj do konce týdne nikdo nepřihlásí, nechá ho z kempu odtáhnout.“ Ted se nepřítomně poškrábal na břiše. „Jak bylo ve velkoměstě? Seznámil ses s Charitinými sourozenci?“

„Setkal jsem se s Meredith.“ Elias Otisovi uhladil peří na krku. „A s bývalým snoubencem.“

„S Loftusem? Je tak velký, jak Charity tvrdí?“ vyzvídal Yappy.

„Nanejvýš šest stop a tři palce.“

„To je víc než dost pro tak mrňavou holku jako Charity,“ usoudil Yappy. „Chystá se zasnoubit s Meredith,“ oznámil Elias. „Vážně?“ užasl Yappy.

„Charity kdysi mluvila o tom, že by se ti dva k sobě hodili,“ vzpomněl si Ted.

„Netvářila se, jako by jí vadilo, že se dali dohromady,“ dodal Elias opatrně.

Yappy si mnul obočí. „V ženskejch se nevyznáš.“

„To teda ne,“ pokýval moudře hlavou Ted. „Do ženskejch a do melounů nevidíš.“

Pokud jde o životní filozofie, napadlo Eliase, tahle je stejně dobrá jako kterákoliv jiná.

„Vynikající jako obvykle. S nudlemi umíš neuvěřitelné věci, Eliasi.“ Charity utřela poslední talíř a pečlivě ho uložila do poličky nad dřezem. „Už je spousta hodin a my za sebou máme dlouhý den. Měla bych pomalu jít.“

Elias se právě chystal uklidit do spodní skříňky pařák. Ztuhl v předklonu. „Ty chceš jít domů?“

„Je skoro devět. Musím zaplatit pár účtů. A taky bych měla vyprat. Posledních pár dní jsem byla v jednom kole a trochu jsem zanedbávala domácnost.“

Zvolna se napřímil. „Má to být zdvořilý způsob, jak mi naznačit, že podle tvého názoru spolu trávíme příliš mnoho času?“

„Ne.“ Postřehla, že se mu do očí vkrádá chlad, a v duchu si povzdechla. Postoupila o dva kroky, aby stála přímo před ním, ovinula mu paže kolem krku a zlehka ho políbila na ústa. „Je to zdvořilý způsob, jak ti říct, že nestíhám. Jednoduchý a čestný. Bez skrytých významů.“

Položil jí ruce na boky a silnými teplými prsty sevřel štíhlý pas. „Mám jednoduché a prosté řešení.“

„Jaké?“

„Nastěhuj se ke mně.“

Tentokrát pro změnu ztuhla Charity. Špatně se jí dýchalo. Zničehonic se v ní zvedla vlna staré známé paniky a hrozila, že ji zaplaví. Elias neřekl ani slovo o lásce. Nebyla si jistá, jestli ji vůbec má ve slovníku. Další muž, který ji nemiluje, po ní požaduje závažné rozhodnutí. Nemohla, netroufala si.

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad,“ zašeptala.

Bradu měl náhle jako vytesanou z kamene. „Proč ne?“

„Ještě pořád se dobře neznáme.“ Horečně hledala logický argument, kterým by ho mohla přesvědčit. Nenapadl ji způsob, jakým by mu mohla říct pravdu. Nerozuměl by jí. „Jsme dvě velice nezávislé osobnosti. Neměli bychom se do ničeho vrhat po hlavě. Co kdyby nám to neklapalo? Špatně by se nám vracelo k současnému uspořádání.“

„Hledáš si výmluvy. Nechceš mi prozradit pravý důvod, proč se ke mně nechceš nastěhovat?“

„Udávám pravé důvody.“ Zvlhly jí dlaně. Polévalo ji střídavě horko a zima. Cítila, jak jí srdce s narůstající panikou buší stále divočeji.

„Ukázalo se, že nepatřím ke tvým nejúspěšnějším projektům, že?“ Sevřel ji v pase pevněji. „Nejsi spokojená s výsledky, kterých jsi dosáhla.“

„Tak to není, Eliasi.“

„Nikdy ze mě neuděláš druhého Bretta Loftuse.“

„Nestojím o druhého Bretta Loftuse.“ Zvýšila hlas a postřehla, že se jí do něj vloudila úzkost v podobě tenkého, pronikavého, nelibozvučného tónu.

„Co ode mě sakra chceš?“

Na pomoc jí přispěchal hněv, který zmírnil hysterii. „Otázka by spíš měla znít, co chceš ty ode mě.“

„Řekl jsem ti, že chci, aby ses ke mně nastěhovala.“

„Proč?“ Krátké slovíčko připomínalo skřek.

„Proč?“ Oči se mu leskly emocí, kterou nedokázala přesně pojmenovat, byla si pouze jistá, že je velice prudká. „Ty to nevíš, že se mě musíš ptát?“

„Snad po tobě nechci příliš, když čekám rozumnou odpověď. Proto, že nám to spolu jde dobře v posteli?“

Nebyla si jistá, jestli ho ohromila víc otázka nebo tón, kterým ji položila.

„To je pouze jeden důvod,“ připustil. „Jsou i další.“

„Protože oba rádi vaříme?“

„Zálibu v dobrém jídle máme opravdu společnou. Myslel jsem si, že ženy mají rády, když partner vaří.“

„Naznačuješ, že náš vztah je založen na jídle a sexu?“

„Je toho mnohem víc.“

„Například?“ dorážela na něj.

„Oba jsme přišli do Whispering Waters Cove najít znovu sami sebe. Oba máme krámky na Crazy Otis Landingu.“ V očích se mu objevil uštvaný výraz. „Hele, co je tak špatného na jídle a sexu?“

Jak jen může být tak slepý, nechápala. Copak nevidí, co mezi nimi skutečně je? Nezáleží mu na tom? Unaveně se usmála. „Není na nich nic špatného, ale já hledám vztah, který by mi poskytl víc než jen to nejzákladnější. Když si kupuješ auto, taky si obyčejně vybereš model s hezkým příslušenstvím. Například koženým čalouněním. Nebo kouřovými skly.“

Přimhouřil oči. „Ty se zlobíš.“

„Všiml sis toho?“

„Protože jsem tě požádal, aby ses ke mně nastěhovala?“

„Ne. Protože jsi mě o to požádal z naprosto nesprávných důvodů.“ Pokusila se o krok ustoupit. Potřebovala se mu vymanit z objetí dřív, než situaci zkomplikuje ještě víc.

Sevřel ji pevněji. Byla uvězněná v jeho rukou. „Krucinál, jaké jsou podle tebe správné důvody?“

Panika propukla naplno. „Láska. To je příslušenství, které jsem měla na mysli.“

Otis, usazený na vršku klece, odpověděl na její ostrý hlas poplašeným výkřikem. Koutkem oka postřehla, že roztáhl křídla a zamával jimi. Natáhl krk a sklonil hlavu, jako by se chystal k útoku. Eliasova reakce byla znepokojivá.

„Láska?“ zasípal ohromeně, jako by mu v krku uvízla kost. Krátké slovíčko se mu z úst vydralo drsné a potrhané na kousky.

„Ano. Láska.“ Zhluboka se nadechla. Panika opadla stejně rychle, jako přišla. Klaustrofobie pominula. Otevřené přiznání vyčistilo ránu, ale bolest zůstala.

Rozhostilo se hrozivé ticho.

Elias na Charity zíral, jako by se proměnila v podivnou bytost odněkud ze Saturnu. Škoda, že mimozemšťané v zátoce nepřistáli, zalitovala. Právě teď by nic neuvítala tak, jako malý výlet do vesmíru.

Pokusila se setřást nejasný pocit zoufalství kradoucího se v patách panice, která ji právě opustila.

Je konec. Zašla příliš daleko. Elias nebyl připravený na lásku. Možná na ni nebude nikdy připravený. Ochranný štít tal kek chary se změnil v jeho vězení.

„Promiň.“ Ovládla se. „Nechala jsem se trochu unést. Jak jsem řekla, máme za sebou dlouhý den. Vážně bych teď měla jít domů.“

Zvolna ji pustil. „Donesu ti sako.“

Obrátil se k ní zády, přešel pokoj a vzal z věšáku její zelené sako. Bez jediného slova jí ho podal.

Když si ho od něj brala, vyděsilo ji, jak se jí třesou ruce. Rychle si ho oblékla a neobratně zapnula. Vrhla se ke dveřím, otevřela a vklouzla do bot.

Strčil zkoprnělého Otise do klece. Papoušek vrhal po Charity vyčítavé pohledy. Elias zavřel dvířka a vykročil za ní. V předsíni se obul a vzal si baterku.

Společně sestoupili po schodech z verandy do ztemnělé zahrady a prošli brankou ven.

Charity se před studeným větrem ze zátoky choulila do lehkého sáčka. K pobřeží se hnala bouře. Do rána udeří.

„Na srpen je pořádná zima.“ Trhla sebou, když uslyšela banální poznámku, kterou vypustila z úst, ale nemohla si pomoct. Základní komunikační instinkt vydal povel k rozhovoru o počasí, když bylo jasné, že už není o čem mluvit. „Zdá se, že léto nám pro letošek skončilo.“

Blábolím jako pokladní v samoobsluze, uvědomila si.

Elias neodpověděl. Kráčel vedle ní, ale právě tak by mohl být v jiném světě. Stáhl se zpět za fasádu dokonalého sebeovládání, jaké vyžadovalo jeho učení.

Charity klesala na duchu stále víc. Všechno jsem zkazila, vyčítala si. Ale možná kromě iluze o rodící se lásce mezi nimi nikdy neexistovalo nic, co by mohla zničit. Nic podstatného nikdy nebylo a koneckonců, každá iluze se jednou rozplyne.

Rychle se stmívalo. Zátoka byla jako nekonečný zvlněný ocelový plech, jenž zčerná, jakmile nastane noc. Charity se zadívala dolů na pláž. V posledních zbytcích světla letního soumraku rozeznala předmět, který na kamenité pobřeží vyplavil příliv.

Ztuhla na místě.

„Co se děje?“ Elias se také zastavil.

„Tam dole něco je.“ Jednou rukou si přidržovala rozevláté vlasy a pozorně si prohlížela hromádku, která vypadala jako oblečení zamotané do chuchvalce mořských řas. „Doufám, že to není mrtvý tuleň. Loni vyplavilo moře každou chvíli nějakého.“

Elias bez zájmu pohlédl přes okraj útesu. „Nejspíš někomu něco vypadlo ze člunu.“ Náhle zpozorněl. „Sakra. Snad ne další.“

„O čem to mluvíš?“ Zaostřila pohled na temný obrys. Žaludek se jí zhoupl. „Ty myslíš…. Proboha ne… Nemůže to být člověk. Slyšeli bychom, kdyby se nějaký turista ztratil, přepadl z člunu do moře, nebo… nebo…“

„Počkej tady. Půjdu se podívat.“ Vytáhl baterku a posvítil si na cestu. Šel podél útesu, až narazil na pěšinku k pláži, a spustil se po ní s lehkostí, budící dojem neopatrnosti.

Charity jeho strohý příkaz neposlechla a mnohem opatrněji ho následovala. Než sestoupila na pláž, skláněl se nad předmětem vyplaveným z moře. Zamířil kužel světla na konec, který vypadal jako raneček hadrů.

Zastavila se pár kroků opodál, sotva si uvědomila, že se její nejtemnější obavy potvrdily. Na pláži neležel mrtvý tuleň. „Kristepane.“

„Zdá se, že jsme právě zjistili, kam se poděl Rick Swinton, když tak náhle zmizel,“ poznamenal Elias.

Elias stál vedle Hanka Tyberna a přihlížel, jak nakládají tělo do záchranky. Ne že by pro Swintona mohli v nemocnici něco udělat, napadlo ho. Uloží ho do márnice.

„Musíme počkat, dokud okresní patolog neprovede pitvu,“ oznámil Hank, „ale už jsem viděl dost utopenců vytažených z moře, abych mohl odhadnout, že byl ve vodě asi tak den. A zaručeně se neutopil.“

„Ne.“ Eliasovi se vybavila velká díra ve Swintonově hrudi. „Neutopil se.“

„Chcete se vsadit, že až porovnáme střely, zjistíme, že byl zastřelený stejnou osmadvacítkou jako Gwen Pittová?“

„Vyhrál byste.“ Elias vrhl pohled po Charity. Dělal si o ni starosti. V ostrém světle reflektorů záchranky dobře rozeznal křečovité napětí v její tváři. Na tělo vytažené z vody není hezký pohled. Vlastně na žádné mrtvé tělo. A Charity viděla během krátké doby dvě.

„Tím padá moje teorie, že Gwen zastřelil Swinton,“ uvažoval Hank. „Škoda. Docela se mi zamlouvala.“

Elias se zamyslel. „Nemusíte ji hned škrtat. Zatím nemáte výsledky pitvy. Třeba kulky nebudou pocházet ze stejné zbraně. Swinton mohl napřed zavraždit Gwen a pak někdo jiný zastřelil jeho. Musel si ve městě nadělat spoustu nepřátel.“

„V tom s vámi souhlasím. Nebyl to právě sympatický chlapík.“ Hank pomalu vydechl. „Ale pověsím policajtské řemeslo na hřebík, jestli se nepotvrdí, že byla jedna vražedná zbraň a jeden vrah. Nějak se mi nechce věřit, že by nám tady pobíhali hned dva.“

Elias zvažoval jeho argument. „Motiv by mohl být stejný. Naštvaný voyager usoudil, že se Swinton na podvodu podílel stejnou měrou jako Gwen Pittová.“

„A měl by pravdu,“ připustil Hank, „jenže já si nemyslím, že by vrahem byl příslušník sekty. Vyslýchal jsem všechny. Mají pevné alibi. Dvakrát jsem je prověřoval. Kromě toho dostanou peníze zpátky. Proč by měli riskovat vraždu?“

„Takže zůstává možnost, že oba zabil někdo z Whispering Waters Cove,“ rozvíjel jeho úvahy Elias. „Buď někdo místní, nebo turista.“

„Jo.“ Hank si založil mokré ruce v bok a sledoval, jak sanitáři zabouchli dvířka ambulance. „Víte, když už tak spolu obě vraždy rozebíráme, jedna podivná podobnost mně na obou připadá víc než zajímavá.“

Elias sebou sotva znatelně trhl. „Já vím.“

Charity zamrazilo. „Jaká podobnost, Hanku?“

„Nevýznamná okolnost, že zde přítomný pan Winters byl v obou případech na místě činu mezi prvními.“

Škubla sebou, jako by se dotkla elektrického vedení. Eliasovi se trochu ulevilo, když uviděl, že jí z tváře mizí nepřirozená ztuhlost. Vytřeštila oči, zvedla bojovně bradu a probodla Hanka rozhořčeným pohledem.

„Kam tím míříte?“

„Nikam.“ Hank na znamení nevinnosti rozhodil paže. „Pouze jsem si dovolil malou poznámku.“

„Pěkně pitomou poznámku,“ vyštěkla. „Laskavě přestaňte naznačovat, že má Elias s vraždami něco společného. Okolnost, že je tady nový, vás nezbavuje povinnosti konat svou práci pořádně.“

„Nerozčiluj se, Charity.“ Elias si uvědomoval, jak nepřesvědčivě jeho uklidňování zní. Část jeho bytosti nechtěla, aby Charity ukončila svůj plamenný proslov. „Byl to zcela legitimní, věcný postřeh.“

„Vážně?“ Znechuceně si Hanka změřila. „Mně to znělo spíš jako obvinění.“

Hank pokrčil rameny „Pouze jsem komentoval situaci.“

Elias sledoval, jak se drobná Charity vytáhla do výšky.

Náhle byla dominantní osobností na pláži. Jakmile se pustila do jeho obhajoby, zatlačila do pozadí zbylé přítomné, včetně Hanka, Jeffa a sanitářů. Rázem bylo snadné pochopit, jak mohla kdysi úspěšně řídit velkou firmu. Sotva vytáhla do boje a ujala se vůdčí role, změnila se v amazonku.

„Ještě jeden takový postřeh, náčelníku Tyberne, a zítra v poledne tady mám celý tým advokátů ze Seattlu,“ oznámila s chladným opovržením. „Firma Truitt si platí ty nejlepší právníky na celém západním pobřeží. Jsem si jista, že k vašim poznámkám budou mít co říci. A až skončí, postarám se, aby na vás i policejní stanici ve Whispering Waters Cove podali žalobu.“

„Nemusíte tak křičet, Charity,“ mírnil ji Hank.

„Jak si myslíte, že se zachovají místní občané, až se dozvědí, že jste kvůli svému soukromému soudnímu sporu přivedl město na mizinu?“

Hank se obrátil na Eliase. „Nemůžete jí domluvit, aby se uklidnila? Přehání.“

„Nepřeháním,“ ucedila mezi zuby. „Pouze popisuji, co se bude dít, jestliže nepřestanete se svým nehorázným obviňováním. Pokud si myslíte, že mluvím do větru, tak to zkuste ještě jednou a uvidíte.“

„Nemyslím, že byste mluvila do větru,“ ujistil ji spěšně a znovu pohledem žadonil o pomoc.

Elias pokrčil rameny, jako by říkal, že je bezmocný. Bylo mu do zpěvu. Nadšení mu rozproudilo krev a zahnalo chlad.

Charity nebyl lhostejný. Musel pro ni něco znamenat. Když se po večeři pohádali, nevěděl, na čem je, ale žádná žena by nebránila muže s takovým zápalem, kdyby jí na něm nezáleželo.

„Čistě pro úplnost bych vám ráda připomněla, náčelníku Tyberne,“ pokračovala, „že v případě vraždy Gwendolyn Pittové byl Elias se mnou po celou dobu, kterou jste označil za čas, kdy k činu došlo.“

„Já vím,“ přisvědčil smířlivě.

„A dále. Posledních několik dní byl se mnou téměř nepřetržitě. Ráda bych zdůraznila, že jste přes všechny prostředky, které máte k dispozici, nebyl schopen zjistit, kde se Rick Swinton zdržuje.“

„To mi nemusíte připomínat,“ zahučel.

„Mohu vás ujistit, že Elias neměl ani čas, ani příležitost vypátrat ho a zabít. Musela bych vědět, kdyby jedno nebo druhé udělal.“

„Věřím vám.“

„To doufám.“

Možná ji náš vztah neuspokojuje, napadlo Eliase. Možná by chtěla něco víc. Možná v ní podivnou náladu, kterou dnes večer má, vyvolal pohled na jiný pár, na Bretta Loftuse a Meredith.

Existovala celá řada možná, ale pevně se zachytil jedné jistoty. Charity rozhodně nebyl lhostejný.

Záleželo jí na něm tolik, že vytáhla do boje na jeho obranu a vyhrožovala Hankovi a celému městu, které považovala za svůj nový domov, že na ně pošle rodinné právníky.

Ano, musím pro ni něco znamenat, usoudil. Spojuje nás mnohem víc než jen jídlo a sex. To byla dobrá zpráva.

„Mimochodem,“ ozval se Hank, „pro samé rozčilení jsem vám málem zapomněl oznámit, že jsem se dozvěděl něco zajímavého od těch dvou darebáčků, co se vloupali k Wintersovi.“

„Co zajímavého?“ zeptala se.

„Přiznali, že si je Swinton minulý měsíc najal, aby zdemolovali váš dům. Smím vědět, čím jste ho popudila?“

Elias spíš vycítil, než uviděl, že se otřásla.

„Odmítla jsem jeho pozvání na večeři.“ Mnula si ruce. „Slyšela jsem, že se mstil každému, kdo se mu postavil.“

Hank potřásl hlavou. „Měl jsem celou tu bandu vykopnout z města už před měsícem. Sami vidíte, co mi navařili.“

„Proč jste je nevykázal?“ divil se Elias.

„Dostat někoho pryč není tak snadné, jak si myslíte,“ posteskl si Hank. „Kromě toho mi naše velevážená starostka svázala ruce, když rozhodla, že do patnáctého nemáme nic podnikat. Její zásluhou mám teď na krku dvě vraždy.“

16

Kdo nemůže zastavit rychlou řeku, nechá se unášet proudem. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Druhý den krátce po deváté ráno zaparkovala Charity dva vchody od advokátní kanceláře Phyllis Dartmoorové. Vystoupila a vykročila směrem k drogerii. Musela si něco obstarat, než otevře knihkupectví.

Na seznamu nákupů měla šampon, mýdlo a toaletní papír. Potřebovala i aršík známek. Život jde dál, i když se vaším koníčkem stane nechávat se svádět záhadným mužem nebo nalézat oběti vraždy, dumala pochmurně.

Měla před sebou dlouhý den a rozhodně nebyla ve vrcholné formě. Jednou z příčin byl nedostatek spánku. Sny se jí hemžily obrazy Swintonovy mrtvoly plovoucí v nekonečném, inkoustově temném moři. Několikrát za noc se probudila a pokaždé instinktivně vztáhla ruku po Eliasově teplém, pevném těle, které by jí poskytlo pocit bezpečí. Ale neležel vedle ní.

Je to moje chyba, vyčítala si. Umíněně trvala na tom, že jí bude doma samotné docela dobře. A dokonce tomu věřila. Když se s ní Elias před domem rozloučil, ještě pořád soptila kvůli Hankovým poznámkám. Zlost jí dodávala sílu. Až později v posteli jí do mysli vtrhly hrozivé obrazy.

Její jedinou útěchou bylo, že ji Elias při loučení pozval dnes na večeři. Když ho zkusmo upozornila, že tentokrát je řada s vařením na ní, odbyl otázku pořadí pokrčením ramen a tvrzením, že večeře bude splátkou za rozhodnost, s jakou vystoupila na jeho obranu před Tybernem.

Neodporovala mu. Vycítila, že se snaží zacelit trhlinu, která se mezi nimi otevřela, když se po večeři neovládla.

Jestliže jí v danou chvíli nemůže nabídnout nic než přátelství a sex, přijme je. Je to solidní základ, na jakém se dá stavět, přesvědčovala se.

Zalétla pohledem k hloučku před poštou na rohu ulice a znovu si připomněla, že musí koupit známky. Mohla by vsadit poslední cent, že tématem ranních rozhovorů bude druhá vražda. Neměla náladu odpovídat na palbu otázek.

Skleněné dveře s nápisem Phyllis Dartmoorová, advokátní kancelář se otevřely v okamžiku, kdy je míjela. Phyllis na ni upřela uštvaný, zoufalý pohled.

„Charity, musím s tebou naléhavě mluvit.“

Ještě ke všemu tohle, pomyslela si. Dlouhý rozhovor s Phyllis bylo to poslední, co potřebovala, ale bohužel ji nenapadla přijatelná výmluva. Neochotně se zastavila.

„Předpokládám, žes slyšela o Ricku Swintonovi,“ začala opatrně.

„Ano. Jako každý ve městě.“ Phyllis vrhla pátravý pohled na oba konce ulice, jako by se bála, že ji někdo s Charity uvidí. Zjevně ke své úlevě zjistila, že jim nikdo nevěnuje pozornost. „Pojď dál,“ pokynula spěšně. „Je to hrozně důležité.“

Charity s povzdechem vešla do kanceláře. „Moc ti neřeknu. Byl zastřelený. Tybern se domnívá, že byla použita stejná zbraň. Jinak nic nevím.“

„Ale víš.“ Phyllis usedla za elegantní naleštěný psací stůl z devatenáctého století, který se v její rodině dědil z generace na generaci. Sepjala dlaně. „Určitě si uvědomuješ, že jsem měla pádný motiv k vraždě.“

Charity se ohromeně svezla do hnědého koženého křesla. „Narážíš na fotky, kterými se tě Swinton pokoušel vydírat?“

„Ano.“ Ani mohutné vycpávky ve lněném kostýmku barvy slonoviny nemohly zakrýt ztuhlost jejích zad a šíje.

„Spousta lidí má chuť zabít vyděrače. Nepopírám, že se mi velice ulevilo, když jsem poprvé uslyšela, že je Swinton mrtvý.“

„To ti nemůžu mít za zlé.“

„Jenže pak jsem si vzpomněla na tebe. Vidělas fotografie a já jsem ti řekla, že se mě pokusil vydírat. Je ti jasné, že jsem měla důvod ho zabít. Charity, potřebuju vědět, jestli máš v úmyslu říct o fotkách Tybernovi.“

„Ne. Nic mu prozrazovat nehodlám. Přísahám, Phyllis, že jsem o tobě jako o Swintonově vrahovi nikdy neuvažovala. A i kdyby ano, pak bych sama od sebe nešla Tybernovi vykládat o těch fotkách.“

Phyllis probleskla v očích úleva. „Díky.“

„Rick byl odporný malý mizera. Hank mi prozradil, že ten párek vandalů mi před měsícem poslal do domu právě on. Jenom proto, že jsem nezabrala na jeho urážlivé, rutinní svádění. Věřila bys tomu?“

„Ale věřila,“ povzdechla si Phyllis.

„Rick vyhrožoval, že budu litovat, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že by mohl zajít tak daleko.“

„Upozorňovala jsem tě, že je mstivý. Prohlašoval, že poslední slovo bude mít vždycky on.“

„Tentokrát neměl.“

„Vypadá to tak.“ Phyllis si mnula čelo, jako by zaháněla bolest hlavy. „Vůbec nechápu, co jsem na něm tehdy viděla. Ne, není to pravda. Vím, co mě k němu přitahovalo. Byl to primitivní sex, otevřený, ničím nekomplikovaný.“

Charity sebou trhla. „Základní potřeba. Vařil rád?“

„Ne. Proč se ptáš?“

„Jen tak. Podívej, Phyllis, nebuď na sebe přehnaně přísná. Nebyla jsi jediná, které připadal atraktivní.“

„Já vím.“ Posměšně sama nad sebou zkřivila rty. „Myslím, že si nás obě vozil do svého hnízdečka.“

„Obě?“

„Byly jsme nejmíň dvě. Možná nás bylo i víc. Málem div, že jsme o sebe nezakopávaly, když jsme se střídaly v Rossiterově srubu. Nacházela jsem v koupelně kapesníčky, kterými si ta druhá, nebo kolikátá vlastně, otírala rtěnku. Kdysi jsem pod postelí našla roztrhané punčocháče. Dost nechutné, když se nad tím zamyslíš, ale mě tehdy nezajímalo nic jiného než čistý sex. O ušpiněná prostěradla jsem se nestarala.“

„Mohl si tam vzít některou voyagerku.“ Charity se vybavilo, co jí o Rickových sexuálních výbojích prozradila Arlene. „Slyšela jsem, že sváděl mladší ženy v sektě.“

„To mě nepřekvapuje. Byl vážně slizký.“

„Myslíš, že by mohl vydírat ještě někoho jiného kromě tebe? Například některou z voyagerek?“

„Kdo může tušit, co všechno ten hnusák dělal.“ Phyllis zaváhala. „Moment. Naznačuješ, že by ho mohla zabít některá z jeho dalších obětí?“

„Nenaznačuju nic.“ Charity se zvedla. „Je na Hankovi, aby se v tom přehraboval.“ Pokud se nebude otírat o Eliase, byla ochotná držet se zpátky. „Už musím běžet. Žádné strachy, já o fotkách nikomu neřeknu. Doufám, že sis je nenechala.“

„To měl být vtip? Samozřejmě jsem je spálila hned, jak jsi ode mě odešla.“

„Dobře.“ Ve dveřích zpola posměšně zasalutovala. „Uvidíme se na příštím zasedání rady, paní starostko.“

„Počkej, prosím tě. Ještě jedna věc.“

Ohlédla se přes rameno. „Jaká?“

„Kde bereš tu jistotu, že jsem Swintona nezabila?“

Rozpačitě se usmála. „Nebudeš mi to věřit, ale my dvě máme něco společného.“

Phyllis překvapeně mlaskla. „Copak? Máš snad pod polštářem pouta?“

„Kdepak. Kdyby mě někdo spoutal a třeba jen polechtal, naprosto bych zpanikařila. V jistých, jak to říct, interpersonálních situacích trpím lehkou klaustrofobií.“

„Neodříkej se předem ničeho, dokud to nevyzkoušíš na vlastní kůži.“

Charity se vrátila k původnímu tématu. „Narážela jsem na to, že kdyby se mě někdo pokoušel vydírat, zachovala bych se úplně stejně jako ty.“

„Vysmála se mu, že hrozbu nesplní?“

„Ano. A kdyby to nezabralo, šla bych na policii.“

Phyllis narovnala ramena pod mohutnými vycpávkami. „Nechystala jsem se k tomu, ale kdybych dostala další výhružky, oznámila bych to Tybernovi nebo si najala soukromého detektiva.“

„Přesně tak. Rick by ani jedné z nás nestál za riziko spojené s vraždou, ale i kdybychom se k drastickému kroku odhodlaly, nebyly bychom tak hloupé, abychom nechaly mrtvolu ležet takříkajíc před vlastním prahem.“

„Pochybuju, že vrahovým záměrem bylo, aby Swintona brzy našli,“ uvažovala Phyllis. „Slyšela jsem, že ho příliv vyplavil na pláž. Někdo ho asi shodil do zátoky, nejspíš z útesu, a předpokládal, že ho proud zanese na jih.“

„Každý, kdo tady žije aspoň pár měsíců, ví, že věci, které se skutálejí z útesu, vyplaví moře většinou v zátoce.“

Phyllis svraštila pečlivě vytrhané obočí do jediné čáry pod čelem. „Máš pravdu.“

Charity rozvíjela myšlenku, která ji před chvílí napadla. „Z toho vyplývá, že vrahovi bylo jedno, jestli Swintona najdou. Možná dokonce chtěl, aby se tělo objevilo.“

„To se mi nezdá. Proč by si měl přát, aby se mrtvola našla? Existuje riziko, že by na ní mohly být stopy vedoucí k němu. Pravděpodobnější je, že vrah není místní a neví nic o přílivu v zátoce.“

„A tak počítal s tím, že proud tělo zanese do otevřeného moře, kde navěky zmizí?“ doplnila Charity.

„Ano.“ Phyllis si pohrávala s drahým plnicím perem. „To znovu ukazuje na voyagery, souhlasíš? Byli ve městě jen krátkou dobu. O přílivu nevěděli nic a měli motiv. Možná Gwen i Swintona zabila stejná osoba. Z podobných důvodů. Koneckonců se oba chystali členy sekty oškubat.“

„Jistě, jenže Tybern tvrdí, že všichni mají pevné alibi. Což znamená, že hledá mezi místními.“

„Někoho, kdo zná zdejší moře a komu nevadilo, že se tělo najde?“

„Nebo někoho, kdo byl v okamžiku, kdy stiskl spoušť, tak rozrušený, že nedokázal jasně uvažovat.“ Charity vyšla na chodník a zavřela za sebou dveře.

Jídlo a sex.

Myšlenka, že by měli stavět na tak solidních základech, se Eliasovi zamlouvala. Jídlo a sex jsou ve vztahu muže a ženy tím nejpodstatnějším. A v obou případech vládl mezi ním a Charity pozoruhodný soulad.

Bylo krátce po deváté. Hned ráno, ještě než otevřel obchod, vyrazil na nákupy, aby ukořistil nejlepší kousky zeleniny. Zjistil, že odpoledne je už přebraná.

Zamyšleně stál před regálem. Brokolice byla přesně taková, jak má být. Sytě zelená se slabým nachovým nádechem. V honbě za naprostou dokonalostí prozkoumal několik svazků.

Dnešní večeře bude klíčovou událostí. Měla by potvrdit, že vztah mezi ním a Charity nedostal trhlinu. Chtěl jí dát na vědomí, že je spojuje něco skutečně pevného a podstatného. Něco mnohem pevnějšího a podstatnějšího, než existovalo mezi ní a Brettem Loftusem. Nebo kýmkoliv jiným, když na to přijde.

Naplánoval poctivé, jakoby venkovské menu. Fusilli s kapary rozmixovanými v olivovém oleji. Čerstvá brokolice. Evropsky hutný chléb, jaký se musí důkladně žvýkat. Koupil ho v Seattlu a hodlal ho pokapat olivovým olejem a posolit. Víno už vybral, hustý, chuťově bohatý cabernet.

Po večeři si dopřejí poctivý sex. Důkladný a zemitý, jaký Charity přiměje zůstat u něho celou noc a také pochopit, že přestěhovat se k němu je zcela logické řešení.

Zpět k základům.

Strčil brokolici do igelitového sáčku a zamířil k pokladně. Staví se doma, uloží zeleninu do lednice, vyzvedne Otise a pojede na molo.

Charity zpozoroval, když o pár minut později mířil k džípu. Vycházela z drogerie s papírovou taškou v ruce. Výraz její tváře ho bolestně zasáhl. Vypadala utrápeně. Přemýšlel, jak se v noci vyspala.

Změnil směr, aby se jejich cesty zkřížily. Byla tak zabraná do svých úvah, že jí málem musel poklepat na rameno, aby upoutal její pozornost. Všimla si ho, když už chyběl jenom vlásek k tomu, aby do něj vrazila.

„Dobré ráno,“ pozdravil.

Prudce se zastavila, zamrkala a vrátila se do skutečnosti. „Dobré ráno.“

„Myslíš, že se mlha do poledne rozplyne?“ zašvitořil. „To mělo být vtipné?“

„Pouze se pokouším o konverzaci. Počasí by mělo být bezpečné téma.“

Zrudla jako pivoňka. Uhodl, že se jí vybavily vlastní poznámky o počasí, na které se zmohla předešlý večer při cestě po útesu. Příležitostně si kdo s koho zahrát můžeme, usoudil.

„Co máš v té tašce?“ zavrčela.

„Večeři. Nebo aspoň suroviny, které jsem nenakoupil v Seattlu. Mimochodem, díky, žes včera přinutila Tyberna, aby mi dal pokoj. Udělalo na mě velký dojem, jak jsi vytáhla na mou obranu.“

„Neměl právo naznačovat, že jsi nějak zapletený do obou vražd.“

„Jeho poznámky měly čistě profesionální charakter. Já na jeho místě bych mluvil stejně.“

„Mohl utrousit stejné postřehy na mou adresu.“

„Na rozdíl ode mě nejsi ve městě nová. Kromě toho nevypadáš na vraha.“

„Ty taky ne. A navíc nemáš motiv.“

„Díky, ale možná by se našlo pár lidí, kteří by s tebou nesouhlasili. Jsem přece hrozně záhadný a tajemný chlap. Kdo může tušit, jaké temné motivy bych mohl mít?“

Zkoumavě si ho měřila doširoka otevřenýma očima po dobu, která mu připadala jako věčnost. „Vím, žes Gwen nezabil, protože jsem celou noc, kdy došlo k první vraždě, byla s tebou. A i když jsem s tebou nestrávila každou minutu dne, kdy podle Tyberna zastřelili Swintona, vím, žes nezabil ani jeho.“

Její jistota ho zahřála u srdce. „Ty si myslíš, že bych nebyl schopen vraždy?“

„To jsem neřekla. Domnívám se, že bys za určitých okolností dokázal zabíjet. Ale ty nenastaly. A kdybys někoho zabil, pak nevěřím, že bys použil střelnou zbraň.“

„Ne?“

„Ne.“ Neuhnula pohledem. „Pro tebe by byl primitivní násilný čin velice osobní záležitostí. Zabíjel bys holýma rukama.“

Ohromeně na ni zíral. Několik vteřin nepřišel na nic, co by mohl odpovědět. Měla pravdu, ale její názor nepatřil k těm, s nimiž by mohl člověk nenuceně souhlasit na chodníku.

„Je nesmírně příjemné vědět, že mám tvou bezvýhradnou podporu.“

„Neopovažuj se být sarkastický. Dnes nemám právě nejlepší náladu.“

„Promiň.“ O kus dál se otevřely dveře. Sledoval, jak z kanceláře vyšla Phyllis Dartmoorová a vykročila směrem od nich. „Když už byla řeč o možných pachatelích, pak tamhle jde někdo, kdo měl jeden po čertech dobrý motiv.“

Ohlédla se za Phyllis. „Bojí se, že by si Tybern mohl myslet totéž. Před čtvrthodinkou mě zatáhla k sobě do kanceláře. Chtěla vědět, jestli mám v úmyslu povědět Hankovi o těch nechutných fotkách, co pořídil Swinton.“

„Tys ji přirozeně ujistila, že ne.“

„Přirozeně. Velice prozřetelně je spálila, takže neexistuje důkaz. Mám vážné pochybnosti, že zastřelila Swintona, a rozhodně neměla motiv pro vraždu Gwen.“

„Motiv, o kterém bychom my věděli,“ opravil ji nepřítomně. Přes její hlavu zahlédl, jak o kus dál Hank Tybern zajel na prázdné místo u chodníku.

„Odmítám uvěřit, že vrahem je Phyllis,“ trvala na svém Charity. „Ona prostě není ten typ.“

„S kolika vrahy ses v životě setkala?“

„To není podstatné. Víš, Phyllis poznamenala něco, co mi nejde z hlavy. Vlastně řekla víc zajímavých věcí.“

„Jakých?“

Hank vystoupil z auta. Eliasovi neušel podmračený výraz na jeho široké tváři. Na chodníku se otočil vpravo a netečně minul Phyllisinu kancelář.

„Rick Swinton před ní prý kdysi prohlásil, že si vždycky s každým vyřídí účty. Že neodpouští. Máme dost důkazů o tom, že mluvila pravdu. Například nepořádek u mě v kuchyni nebo dva chlápky, které poslal na tebe.“

„Co Arlene Fentonová? Vyhodila ho.“

„Měl větší vztek na tebe, žes ho vyrušil, když se na ni vrhl,“ namítla. „Nejspíš usoudil, že s ní má účty vyrovnané, protože ji s Gwen připravili o peníze.“

„Dobrý postřeh,“ přiznal Elias. „A fotky ti pod dveře strčil taky Swinton. Doufal, že je použiješ proti Phyllis.“

„Správně. Rozhodně byl vynalézavý, pokud šlo o pomstu. Další zajímavá věc, kterou Phyllis řekla, se týkala Rossiterova srubu. Prý si tam Swinton kromě ní vodil ještě další ženu.“

„Rossiterův srub?“ Elias nespouštěl pohled z Hanka, který se právě zastavil před realitní kanceláří. „Nezmínila ses kdysi o tom, že se tam před rozvodem scházel Leighton s Jennifer?“

Hank krátce zaváhal, jako by si dodával odvahu k nepříjemné povinnosti. Pak otevřel dveře a vešel.

„Ano. Je to starý, zchátralý srub na útesu. Jak jsem řekla, jedna věc mi pořád nejde z hlavy. Jestliže Tybern vychází z předpokladu, že po městě běhá jenom jeden vrah, pak hledá někoho, kdo měl něco společného s Gwen Pittovou i Rickem Swintonem. Kdo měl důvod oba nenávidět. Když se nad tím zamyslíš, seznam možných pachatelů se zúží.“

Dveře kanceláře se znovu otevřely. „Můžeš si ušetřit námahu se sestavováním seznamu. Jestli se nemýlím, Tybern právě zatkl podezřelého číslo jedna.“

„Cože?“ Náhle si uvědomila, že jeho pozornost už delší dobu patří něčemu za jejími zady. Prudce se otočila. „Proboha. Leighton. Tybern zatkl Pitta.“

Hank strčil skleslého makléře do auta. Než zabouchl dveře, zableskly se zadrženému na zápěstích pouta.

„Vypadá to tak. Musíš uznat, že postupuje zcela logicky. Pitt měl proč být na svou bývalou manželku a Swintona pořádně naštvaný. Společně ho finančně zničili.“

„Ano.“ Stále k němu byla zády, aby jí neušlo, co se děje o kus dál.

Hank se nasoukal za volant policejního auta.

„A je to.“ Elias se neubránil lítosti. „Jak předpokládám, znamená to, že už víckrát nebudu mít to potěšení sledovat tě, jak se měníš v bojovnou amazonku a bráníš mě před Tybernem.“

„Já si nejsem jistá, že jsi definitivně mimo hru, Eliasi,“ varovala ho zcela vážným tónem.

„Proč ne?“

„Protože nevěřím, že by Jennifer nebo Swintona zabil Leighton.“

Krátce před osmou večer seděl Elias se zkříženýma nohama na polštáři u nízkého stolku a sledoval, jak Charity vytírá zbyteček omáčky. Spořádala všechno do posledního sousta, uvědomil si, ale o jídle se nezmínila jediným slovem. Veškerá její pozornost patřila zatčení Leightona Pitta.

Měl to být návrat k základům vztahu mezi mužem a ženou, opakoval si. Byl mrzutý a podrážděný. Večer se nevyvíjel podle jeho plánu.

„Ted mi dnes odpoledne řekl, že Tybern našel v kufru Pittova auta pistoli. Osmadvacítku. Stejný druh, jakým byli zastřeleni Gwen i Swinton.“ Odložila vidličku a upřela na Eliase tázavý pohled. „Co ty na to?“

„Já? Nic.“

„Nepřipadá ti trochu zvláštní, že by vozil v aute vražednou zbraň? To přece nemá logiku.“

„Málokterá vražda má logiku. Lidé, kteří zabíjejí, většinou nedokáží uvažovat jasně.“

„Dobře, ale Leighton není idiot. Muselo mu dojít, že je mezi podezřelými. Proč by si zbraň nechával?“

„Možná ji chtěl použít znovu.“

Na pár vteřin ztuhla zděšením. „To mě nenapadlo.“ Zamyšleně svraštila čelo. „Ne, to také nemá logiku. Ze svého bankrotu mohl vinit jedině Gwen se Swintonem.“

„Zbytečně marníš čas, Charity. Rozlousknout ten případ je Tybernova práce.“

„Víš, co si myslím?“

Zasténal. „Ne, ale mám neblahou předtuchu, že se mi to chystáš prozradit.“

Naklonila se nad stolek. „Myslím si, že se někdo pokouší vraždy na Leightona hodit.“

Krátce uvažoval. „Moc se mi to nezdá, ale možné to je.“

„Víc než možné, dej na mě. Leighton nebyl v náladě, která by se dala označit jako vražedná. Snažil se najít způsob, jak zachránit svou finanční situaci. Neplánoval pomstu.“

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Říkej tomu intuice.“

„O nic víc své tvrzení opřít nemůžeš. Charity, kam vlastně míříš?“

Napřímila se. „Znervózňuje mě, že jsi pořád zranitelný.“

„Nerozumím.“

„Jestli se ukáže, že pistoli někdo na Leightona jenom narafičil, stočí se ručička podezření zpátky k tobě. Vůbec se mi to nelíbí.“

„Já mám taky raději jiné ručičky,“ přiznal, „ale nezdá se, že by o mě jevily zájem.“

„Nejsi z toho venku, Eliasi. Lámu si hlavu celý den a došla jsem k závěru, že bychom měli podniknout předběžná protiopatření, abychom vyloučili možnost, že někdo svalí podezření na tebe.“

Náhle byl ve střehu. „Protiopatření?“

„Jasně.“ Vstala a sebrala ze stolku nádobí. „Musíme prověřit fakta. Třeba narazíme na nějaké stopy.“

„Stopy?“ Ostražitost přešla ve zděšení. „Přeskočilo ti? Případ je uzavřený. Tybern je schopný policajt. Nezatkl by Pitta, kdyby neměl solidní důvody.“

Mezitím došla do kuchyně. Otočila se a hleděla na něj přes pult. V očích měla stín obav. „Je mi jedno, jaké důkazy našli u Leightona v autě. Nevěřím, že zabil Gwen a Ricka. Vrah pořád pobíhá na svobodě a pořád je tady riziko, že jakmile Leighton prokáže svou nevinu, budeš nejvíc podezřelý ty.“

„Nesmysl.“

„Je to pravda, Eliasi. Musíme podniknout něco na tvou obranu. Potřebujeme víc informací. Jestli Swinton vydíral Phyllis, mohl vydírat i další. Uznej, že je to logický předpoklad.“

Dělá to pro mě, připomínal si, aby se trochu utěšil.

„Kde navrhuješ začít?“ zeptal se obezřetně.

„V Rossiterově srubu.“ Naskládala nádobí do dřezu. „Byla bych klidnější, kdybychom přišli ještě na další osobu, která se zapletla se Swintonem. Možná má co tajit. Za chvíli bude tma. Chci se trochu porozhlédnout v Rickově hnízdečku lásky.“

Rossiterův srub stál hodný kus od hlavní silnice, se zadní částí utopenou ve stínu hustého jedlového porostu. Zanedbané stavení ukrývalo před náhodnými pohledy úbočí pahorku, který se tyčil nad ním.

Ubohá chatrč, zhodnotil Elias. I v noci bylo zřetelné, že ho už léta nikdo neudržuje. Okapy nebezpečně visely přes zadní verandu, která vypadala, jako by se měla každou chvíli sesunout.

„To bylo starostí, aby někdo nezahlédl naše baterky,“ zasmála se Charity, když obešla džíp a postavila se vedle Eliase. „Vidíš? Říkala jsem ti, že to bude hračka.“

Měla na sobě džíny a tmavý svetr. Vlasy si stáhla do ohonu. Byl značně nesvůj z nadšení a odhodlání, které z ní čišelo. „Oceňuji tvůj motiv, ale plánem nijak nadšený nejsem. Žádám, aby moje prohlášení bylo zaprotokolováno.“

„Fňukala a protestovala jsem snad já, když jsi prohledával Swintonův karavan?“

„A jak. Nebyla jsi k umlčení.“

„Jenže to bylo něco jiného. Okolo parkovala půlka města. Tady jsme sami.“

„Charity, nemá cenu tam chodit. Šance, že něco najdeme, jsou prakticky nulové.“

„To nemůžeš nikdy vědět předem. Dáme se do práce. Pojď dovnitř.“ Odhodlaně vykročila k polorozpadlé zadní verandě.

Melancholicky přemítal o svých původních plánech pro tento večer. Jídlo a sex. Příjemné, základní, podstatné věci. Touto dobou měl být s Charity v posteli, ale pochopil, že ji nic neodradí od jejího úmyslu.

Neochotně se loudal ke schůdkům. Stála s baterkou v ruce u okna a mířila paprskem světla na parapet.

„Umíš otevřít zvenku petlici?“ zeptala se.

„Nezkusíme napřed dveře?“ nadhodil. „Pochybuju, že by se tady někdo namáhal zamykat.“

Došel na konec verandy a rázně vzal za kliku. Dveře se s hlasitým skřípotem otevřely.

„Brilantní úvaha,“ pochválila ho Charity.

„Díky. Muži dělá dobře, když má pocit, že je užitečný.“ Vešel do srubu.

Charity mu byla v patách. Do nosu ji udeřil zápach plísně.

„Fuj,“ zakuckala se. „Odporný smrad. Žádný navoněný budoár, co?“

„Ne.“ Vzduch byl zatuchlý, jako by se ve srubu léta nevětralo. „Třeba Rickovy partnerky pochybné prostředí vzrušovalo.“

Světlo baterky ozářilo masivní nábytek chráněný zašedlými přehozy, který pravděpodobně tiše zapouštěl kořeny do podlahy. Krb byl začouzený, ale nezdálo se, že by se v něm nedávno topilo.

„Rickovi a jeho přítelkyním tady musela být trochu zima,“ nadhodil Elias.

„Předpokládám, že se zahřívali živočišným teplem.“ Podlaha zaúpěla, když Charity přešla ke dveřím. Rozhlédla se po malé chodbičce. „Na jedné straně ložnička, na druhé koupelna. To je ono.“

„Co hledáš?“

„Nevím. Začneme v ložnici. Vsadím se, že většina děje se odehrávala tam.“

Nečekala na Eliasovu odpověď a zmizela za rohem. Po několika vteřinách zaslechl překvapené vyjeknutí.

„Co je?“ Postavil se na práh a při pohledu na výjev osvětlený baterkou se přes svou mizernou náladu uchechtl.

Charity si svítila na oprýskanou kostru staré kovové postele. Na polámaných pérech ležela nepovlečená matrace plná skvrn. Na čele visela kůží potažená pouta.

„Neumím si představit, že bych se někdy nechala dobrovolně připoutat k posteli.“

„Nejsou to normální želízka, ale typ, z kterého se snadno vysvobodíš. Stačí jimi určitým způsobem zakroutit.“

„Jak to víš?“

„Dobrý obchodník zná zboží, které prodává,“ prohlásil. „Přesně takové mám na skladě v Charms & Virtues.“

„Úžasné.“ Zamračila se na něho. „Nestůj tady nečinně. Pomoz mi hledat.“

„Správně. Musíme najít stopy, které by mi zachránily krk, kdyby si pro mě přijel Tybern.“ Bloumal po ložničce. „Co želízka? Nemohla by být užitečným vodítkem?“

„Ty nebereš naše pátrání příliš vážně, co?“ Klečela s hlavou až u podlahy, aby viděla pod postel. „Říkám ti, Eliasi, jsi v choulostivé situaci.“

Zamířil kužel světla na džíny obepínající svůdné křivky jejího zadečku. „Tuto skutečnost mi nemusíš připomínat. Jsem si jí až příliš dobře vědom.“

„Jdi prohledat koupelnu.“

„Slyším a utíkám.“ S lítostivým povzdechem se odvrátil od lákavého pohledu na její vyšpulené pozadí. „Ale musím tě znovu upozornit, že se mi ten podnik nezamlouvá. Nic užitečného tady nenajdeme, a i kdybychom něco vyšťourali, bude nám to k ničemu, protože Tybern má svého podezřelého pod zámkem.“

„Pro všechny případy se tady rozhlédneme. Bylo by mi mnohem líp po těle, kdybychom našli cokoliv, co by ukazovalo na někoho dalšího, kdo by měl důvod zabít Swintona.“

„To by nás nezbavilo nutnosti najít kromě Pitta ještě někoho jiného, kdo by měl motiv k vraždě Gwen.“

„Musí existovat další podezřelý Pitt se nám přece po smrti Gwen sám svěřil se svými finančními potížemi. Proč by to dělal? Prakticky se tím přiznal, že měl motiv. Viník by tak nikdy nepostupoval.“

„Zajímavý postřeh,“ uznal Elias. Odloudal se do ošuntělé koupelny a klouzal proužkem světla po otlučeném a popraskaném porcelánovém zařízení. „Rád bych se tě na něco zeptal, Charity.“

„Na co?“ Její hlas zněl přidušeně.

„Děláš to, protože jsem se stal předmětem tvého dalšího záchranného projektu?“

„Jakého projektu?“

„Vytáhlas přece Otise z depresí a pustila se do boje o molo.“

„Já tě neslyším,“ ozvalo se ze sousední místnosti. Postavil se do dveří koupelny. „Ptal jsem se, jestli se chceš dostat do maléru jen proto, že se za mě z jakéhosi důvodů cítíš zodpovědná? Protože v tom případě bych mezi námi rád zjednal jasno. Já nejsem ani jeden z obchodníků na molu, ani depresí stižený papoušek.“

„Eliasi, podívej!“

Vyšel do chodbičky. Charity stála na prahu ložnice. Posvítil si na její vzrušenou tvář a pak sklouzl kuželem světla na drobný předmět, který svírala mezi palcem a ukazováčkem.

„Co to je?“

„Stoprocentně jistá si nejsem, ale vypadá to na úlomek akrylového nehtu.“

„A co má být? Spousta žen používá umělé nehty.“

„Jistě,“ přisvědčila se zřetelným uspokojením. „A když jsou z Whispering Waters Cove, tak si je s největší pravděpodobností nechávají dělat u Radiance.“

„V tomto bodu ti nebudu odporovat, ale kus nehtu nás sotva někam přivede.“

„Uvidíme.“ Vytáhla kapesník a opatrně do něho úlomek zabalila. „Na jednu věc můžu dát krk. Není to Dartmoor Mauve, odstín, který používá jen Phyllis. Ráno si promluvím s Radiance. Měla by být s to poznat, komu patří.“

„Výborně. Popovídej si s Radiance. Mohla bys mezitím odpovědět na mou otázku?“

„Na jakou?“ zeptala se s nepředstíranou bezelstností.

Eliasovo podráždění rostlo. „Chtěl jsem vědět, proč to děláš.“

„Není to zřejmé? Jsi přece můj přítel.“

„Víš jistě, že nemáš žádný další důvod?“

„Jaký by to měl být?“

„Jak to mám sakra vědět?“ zavrčel. „Jenom mě napadlo, že by za tvým nesmírným zájmem o mé blaho mohl být osobní důvod.“

„Přátelství ti nepřipadá dost osobní důvod?“ Proklouzla kolem něj do chodby.

Potlačovaný hněv zcela bez varování rozmetal jeho sebeovládání a zdravý rozum. Otočil se na patě a namířil na Charity světlo baterky.

„Nenapadlo tě, že si o mě děláš tak velké starosti, protože jsi do mě vášnivě, šíleně zamilovaná?“ vyrazil ze sebe s prudkostí, která jeho samého ohromila.

„To taky,“ přisvědčila.

17

Voda se nikdy neztratí navždy. Vtéká do moře, stává se deštěm, slévá se do řek, napájí jezera nebo se vrhá jako vodopád ze skal. V té či jiné podobě se vždy vrátí. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

To byla velká chyba, uvědomila si Charity. Neměla v úmyslu přiznat se nahlas. Rozhodně ne po fiasku z předešlého večera. Ta slova jí sama vyklouzla z úst. Byla to pohroma, k níž se schylovalo delší dobu, a ona teď stála na místě železniční katastrofy. „Eliasi?“

Neodpověděl. Byl schovaný v husté tmě za světlem baterky. Z jeho obličeje nemohla nic vyčíst, ale nepotřebovala vidět, jak se tváří. Vycítila, jaký dopad na něho mělo její přiznání. Elias byl ohromený. Otřesený až do morku kostí.

Bylo jí ho tak trochu líto. Jeho svérázné učení bylo dobré pro rozvíjení vnitřní síly a sebeovládání, ale na hluboké city bylo krátké. Věděla, že si s nimi neví rady žádná filozofická koncepce. Lidské city byly pro pevný řád neuchopitelné.

Měla jsem držet pusu, vyčítala si. Věděla, že ještě není připravený. Posvítila mu baterkou přímo do tváře. Necukl sebou, nemrkl. Byl jako zkamenělý.

„Nestůj tady jako srnec oslněný reflektory.“ Věděla, že se jí do hlasu vloudil jízlivý tón, ale nemohla si pomoct. „Můžeš si za to sám. Měls to brát s nadhledem, být sarkastický. Víš, jak mi tím jdeš na nervy. A pokud ti to náhodou uniklo, jsem momentálně dost vystresovaná. Ve vypjatých situacích občas jednám impulsivně, jak už jsem ti vysvětlila.“

Nepromluvil, nepohnul se. S povzdechem nechala ruku s baterkou klesnout a hleděla na temný obrys Eliasovy postavy. U nohou se jí rozlila kaluž světla. Ticho, které se rozhostilo ve srubu, bylo až přízračné. Téměř slyšela vlastní puls.

Po chvíli si začala dělat skutečné starosti.

„Není ti nic, Eliasi? Nemůžeme tady stát a zírat do tmy celou noc. Už jsme se zdrželi dost dlouho. Měli bychom vypadnout.“

Konečně se pohnul. Postoupil o jediný krok směrem k ní. „Nemůžeš to jen tak přejít,“ vysoukal ze sebe přerývaně, jako by mu činilo potíže poskládat slova do souvislé věty.

„Proč ne?“

„Sakra, víš moc dobře proč ne.“ Udělal další krok. Strnulé pohyby vůbec nepřipomínaly jeho obvyklou pružnou, plavnou chůzi. „Je to důležité. Mnohem důležitější než to, kvůli čemu jsme sem přišli.“

„Nesouhlasím,“ odsekla. „Jestli tě zavřou, budeme mít na krku větší problém než rozpitvávání našeho výbušného vztahu.“

„Nedělej si z toho legraci.“

„Omlouvám se.“

„Víš to jistě?“

„Jestli vím jistě, že se omlouvám?“

„Ne.“ Postoupil těsně k ní. V ruce křečovitě svíral baterku. Světlo stékalo na dřevěnou podlahu a vlévalo se do kaluže vytvořené její baterkou. „Víš jistě to, cos řekla před minutou?“

„Že jsem do tebe vášnivě, šíleně zamilovaná?“ Zapírat nemělo smysl. Smířila se s osudem.

Včera večer se jim podařilo vycouvat od ožehavého tématu, protože jejich pozornost upoutalo Swintonovo tělo. Dnes nemohla spoléhat na další rušivou událost.

Ani o ni nestála. Dvě mrtvoly za jedno léto byly až dost. Dosáhla krajní hranice své odolnosti proti stresu.

„Ano.“ Jeho hlas zněl neosobně a jakoby z velké dálky. „Víš jistě, že mě miluješ?“

„Naprosto jistě.“ Zvedla bradu. Byla mírně překvapená, že nyní nepociťuje ani záchvěv obav. Rostla v ní jistota, nikoliv panika. „Mrzí mě, jestli tím narušuji vaši křehkou vnitřní rovnováhu, pane Wintersi, ale budete si s tou skutečností muset nějak poradit.“

„Včera večer…“ Zarazil se. Viditelně hledal vhodná slova. „Včera večer jsi řekla, že se ke mně nenastěhuješ, protože ti v našem vztahu schází láska.“

„Tak jsem to neřekla. Neposlouchal jsi mě. Chci, abychom jeden druhého milovali, až se k tomu kroku rozhodneme. Kdysi jsem se dopustila velké chyby, že jsem se kvůli obchodním zájmům a pocitu zodpovědnosti za rodinu málem zasnoubila s mužem, který byl pouze mým přítelem. Nemám v úmyslu dopustit se stejné chyby podruhé. Nevěřím, že by mi zdravotní pojišťovna uhradila další kolo psychoterapie.“

„Náš vztah je odlišný.“

„Technicky vzato můžeš mít pravdu. Požádal jsi mě, abych se k tobě nastěhovala, nikoliv abych se za tebe provdala. Připouštím, že soužití založené na přátelství a dobrém sexu představuje výrazně zlepšení oproti mému vztahu s Brettem. Sex mi posledně scházel. Ale to ještě pořád nestačí.“

„Já chci taky víc než přátelství.“

Zatajila dech. „Co víc?“

„Chci tebe,“ zašeptal.

Palčivá touha v jeho hlase ji nahlodala. Její odpor slábl. Musíš být opatrná, napomínala se. Ve hře je příliš mnoho.

„Co jsi ochotný mi nabídnout na oplátku?“ zeptala se tiše.

„Cokoliv bude v mých silách. Vezmi si, co chceš. Prosím.“ Naléhavé prosím ji přemohlo. Podruhé ho odmítnout nedokázala. Milovala ho a on právě prohlásil, že jí dá tak velkou část sebe samého, jakou dokáže. Z Eliasových úst takové prohlášení znamenalo hodně. Vlastně jí slíbil, že se pokusí otevřít se lásce. A Charity přemýšlela, jestli si to uvědomuje.

Usmála se. „Asi se s tím budu muset spokojit. Dobře, Eliasi. Jestli vážně chceš, abych se k tobě nastěhovala, udělám to. Ale varuju tě. Vezmu si s sebou i svůj nábytek. Nehodlám dřepět každý večer na zemi, když se můžu rozvalovat na italské pohovce.“

„Dohodli jsme se přece.“ Vztáhl k ní ruce.

„Počkej, snad bychom napřed měli odsud…“

Strhl ji k sobě tak prudce, že překvapením upustila baterku. Kutálela se po prknech, až narazila na stěnu.

Dusil ji lačnými ústy. Téměř ji rozmačkal, zřetelně cítila jeho vzrušení. Jako by se všechny hluboké city, které nedokázal dát najevo, přetavily v nonverbální formu komunikace.

„Eliasi, počkej.“ Podařilo se jí pootočit hlavu, ale jeho pozornost nezískala. Protože ji nemohl líbat na ústa, pátral jiným směrem. Přidušeně zasténala vzrušením, když vzal do zubů její ušní lalůček. Klouzal rty níž ke křivce hrdla. Baterka, kterou svíral v dlani, ji tlačila do zad. Volnou rukou jí pročísl vlasy a uvolnil je ze spony.

„Ne, tady ne.“ Sevřela mu hlavu v dlaních a rázně jí zatřásla, aby ji vzal na vědomí. „Dost.“

„Co se děje?“

„Rozhodně odmítám mít tak významný intimní styk v odporném srubu, který zřejmě využíval z města každý, kdo měl tajnou milostnou avantýru.“

Několik minut se zdálo, že Elias nechápe, co říká. Pak se poněkud uvolnil. Světlo, které se odráželo od zdi ozářené baterkou, odhalilo tvář zkřivenou sexuálním vzrušením.

„Ale někdo nechal v ložnici perfektní pouta. Proč je nevyzkoušet?“

„Hoď tam zpátečku, Wintersi,“ přikázala mu tónem protřelého zloděje. Shýbla se pro baterku. „Musíme se zdekovat.“

„A já skoro začínal věřit tomu, že bažíš po vzrušení.“

Vystrčil ji ven, nacpal do džípu, vklouzl za volant a rozjel se zpátky, aniž by bral sebemenší ohled na povolenou rychlost.

Charity neřekla ani slovo, když zastavil před svým domem a vypnul motor. I přes tmu rozeznal její dráždivý úsměv. Přitáhl ji k sobě. Měl v úmyslu ji pouze políbit, než vystoupí, ale dotek účinkoval na jejich touhu jako rozbuška.

„Eliasi. Panebože.“

Levou rukou lomcoval dvířky. Podařilo se mu otevřít, ale nemohl se dostat ven. Líbala ho něžně i vášnivě. Krev se mu vařila v žilách.

„Tady,“ zašeptal. „Teď.“

„Teď?“

„Hned. Nedojdu do domu.“

Zápasil s jejími džínami. Nebránila mu. Líbala ho na krk a rukama mu přejížděla kolem pasu. Zasténal, když mu zvolna rozepnula zip. Jeho ztopořený úd se dral ven poklopcem spodků i kalhot.

„Ne, počkej,“ vydechla, když jí chtěl džíny stáhnout.

„Proč zase? Neboj, můj džíp není jako ta Rossiterova chajda. Přísahám, že tady nikdy k intimnímu styku nedošlo.“

Místo odpovědi mu ho láskyplně vzala do dlaně. Pak se sklonila a zlehounka a taky trochu nemotorně, jako by to nikdy předtím nedělala, ale byla odhodlaná poznat nepoznané, po něm přejela vlhkým, teplým jazykem.

Elias zavřel oči. Byl by přísahal, že právě zahlédl, jak ve Whispering Waters Cove přece jen přistáli mimozemšťané.

„Jmenuje se to tal kek chara. Stejně jako cvičení a filozofie.“ Elias seděl se zkříženýma nohama na rohoži, kterou rozprostřel vedle jezírka v zahradě. Hleděl na svého nového studenta usazeného proti němu na podobné rohoži. Mezi nimi byla natažená kožená zbraň. „Doslovný překlad zní: Nástroj hloubící nové koryto, jímž může téci řeka.“

Newlin sáhl po tal kek chaře a zkusil si ji ovinout kolem zápěstí, jak mu to před několika minutami předvedl Elias. „Já myslel, že je to obyčejný řemen.“

„Nejlepší zbraň je taková, která jako zbraň nevypadá,“ poučoval Elias. Newlinova zvědavost a nelíčený zájem mu připomínaly vlastní první setkání s pruhem kůže.

Celý rozhovor v něm vyvolal podivný pocit deja vu a vrátil ho zpět k prvním lekcím s Haydenem Stonem. Newlin kladl stejné otázky jako kdysi on sám a dychtivost naznačovala, že prožívá totéž co on, když se začínal s učením seznamovat.

Voda se nikdy neztratí navždy. Možná se vrátí v jiné formě, ale vrátí se vždy.

„Co je to za jazyk?“ Newlin se zavrtěl.

Elias si uvědomil, že jeho žákovi nejspíš zdřevěněly nohy. Už skoro půlhodiny seděl v pozici pro něho nepřirozené. Navíc bylo venku na zahradě chladno. Ranní slunce ještě nerozehnalo mlhu.

Předešlou noc vydoloval z truhly Haydenův deník a poprvé si z něho přečetl pár pasáží. Hledal inspiraci pro úvodní lekce tal kek chary, při níž bude vystupovat v roli učitele. Jako by mu ruku vedl osud, narazil na myšlenku, kterou si Hayden zaznamenal na začátku deníku.

Dobrý učitel musí vycítit přirozený rytmus svého žáka a přizpůsobit se mu. Učení je disciplína pro učitele i žáka.

Musím hodinu brzy ukončit, umínil si Elias, i když Newlin byl zřejmě odhodlaný pokračovat.

„Jazyk už neexistuje. Národ, který jím kdysi hovořil, se v průběhu staletí asimiloval s desítkou jiných kultur,“ vysvětloval. „Poslední místo, kde byly jazyk i učení v čisté formě udržovány při životě, byl starý klášter na jednom ostrově, po tisíciletí odříznutý od ostatního světa. Nyní je prázdný.“

„Co se stalo s mnichy, kteří tam žili?“ Newlin si posunul brejličky na nose. „Byli vyvraždění v guerillové válce nebo tak něco?“

„Ne. Klášter byl dokonale ukrytý. Nikdy ho nikdo nepovolaný neobjevil, ale když se Hayden s mnichy setkal, byli už velice staří. Časem všichni zemřeli a nyní klášter chrání pouze pramen v chrámu.“

„Jak to víš?“

„Hayden mě před pár lety do kláštera vzal. Tři týdny jsme se prodírali džunglí. Když jsme dorazili k cíli, nenašli jsme nic kromě starého kamenného chrámu a potoka, který jím protéká.“

Obrazy z onoho dne se Eliasovi vybavily v krystalicky čisté formě. Výprava ke klášteru byla jednou z nejvýznamnějších událostí jeho života. Marně hledal slova, kterými by Newlinovi popsal, co cítil, když stál s Haydenem u pramene v chrámu. Věděl pouze, že ze vzpomínek na ty okamžiky doposud čerpá sílu.

„To muselo být pořádně divný, co?“ Newlin ho napjatě pozoroval.

„Jistě, ale jedna věc je ještě podivnější.“

„Jaká?“

„Po Haydenově smrti jsem pochopil, že jsem pravděpodobně poslední člověk, který ví, co to je tal kek chara, a umí řemen používat.“

„Páni.“ Newlin se dlouze zamyslel. „Chápu, jak to myslíš. Připadáš si dost osamělý, že?“

„Správně.“ Budu mít dobrého žáka, usoudil Elias. „Ale to se nyní změnilo.“

„Jak to?“

„Ty už taky víš, co znamená tal kek chara.“ Zvedl řemen a omotal si ho kolem pasu.

Newlin ho ohromeně sledoval. „No jo.“ Radostí zrudl. „Už nejsi jediný na světě, kdo zná význam těch slov. Já jim rozumím taky.“

„Příště tě začnu učit s tal kek charou zacházet.“ Vstal z rohože. „Musíš se naučit spoustu věcí. Nejde jen o zbraň a zapomenutý jazyk. Tal kek chara je celistvá filozofie. Pohled na svět.“

Newlin se pracně zvedl. „Nějak to souvisí s těma průpovídkama o vodě, že jo?“

„Všechno souvisí se vším.“ Elias vyšel po schůdcích na verandu. „Pro dnešek jsme skončili. Je čas otevřít obchody. Zajdu dovnitř pro Otise a přepravku. Svezeme tě na molo.“

„Dík.“ Newlin zaváhal. „Hele, Eliasi…“

Zastavil se na prahu. „Ano?“

„Chceme se s Arlene za pár týdnů vzít. Napadlo mě… Říkal jsem si, jestli bys nám nechtěl přijít na svatbu. Nebude to žádná velká sláva, ale Charity s Beou a Radiance nachystají na molu párty.“

Pustil kliku, obrátil se a upřel na mladíka zamyšlený pohled. „Vy se budete s Arlene brát?“

„No, vždyť víš, jak to chodí.“ Jeho žák se stydlivě usmál. „Máme se rádi, oba máme práci a Arlene je už vyléčená z toho nesmyslu s mimozemšťanama, a tak jsme se dohodli, že není důvod, proč bysme se neměli vzít.“

„Ne, žádný takový důvod neexistuje. Na svatbu přirozeně přijdu.“

Newlin vypadal potěšeně. „Okay. To je super.“

Elias vešel do domu. Není důvod, proč bychom se neměli vzít. Ta slova připomínala mantru. Odříkal je Otisovi, aby slyšel, jak budou znít nahlas.

„Není důvod, proč bychom se neměli vzít, Otisi.“

Papoušek mu s přezíravým zaskřehotáním přelezl na ruku a nechal se posadit na bidýlko v přepravce.

„Ne ty a já, Otisi,“ vysvětlil mu a zavřel dvířka. „Mluvil jsem o Charity a o sobě. Ale co když nebude souhlasit? Nebylo vůbec snadné přesvědčit ji, aby se nastěhovala sem. Něco mi říká, že propadne panice, až ji požádám, aby se za mě provdala.“

„Che, che, che.“

„Abys tomu rozuměl, není si jistá, jestli mi může věřit,“ pokračoval cestou ke dveřím. „A já nevím, jak si získat její důvěru. Poslední věc, o kterou bych stál, je ocitnout se ve stejně trapné situaci jako před rokem Loftus. Mám podezření, že bych se s ní nevyrovnal ani zdaleka s takovým nadhledem jako on.“

Charity rozhrnula korálkový závěs ve vchodu do Nehtového studia Radiance. Vešla a ocitla se tváří v tvář Jimu Morrisonovi a Doors. Členové skupiny v životní velikosti se na ni hrozivě šklebili z lesklého plakátu na zdi malé místnosti.

Zbývající stěny zdobily batikované obrázky a dřevořezby. Ve vzduchu se vznášela vůně kadidla. „Radiance?“

„Ahoj, Charity. Za vteřinku jsem u tebe.“ Radiance v rozevlátém hábitu nevzhlédla od práce. Seděla v otáčecí židli u úzkého stolku a sledovala, jak nové nehty její zákaznice schnou pod speciální lampou.

„Žádný spěch.“ Charity poznala ženu, jejímž rukám věnovala Radiance plnou pozornost. „Dobré ráno, Irene. Mimochodem, přišla další kniha z řady Pomoz si sám, kterou sis objednala.“

„Proč knihy ‚pomoz si sám‘ nepomáhají? Sláva, už na ni čekám,“ usmála Irene Hennesseyová, příjemná padesátnice. „Zastavím se pro ni, až budu hotová.“

„Ale pozor,“ varovala znepokojeně Radiance. „Víte obě dobře, že i když nehty ztuhnou, neměly by zákaznice s rukama aspoň půlhodiny nic dělat.“

„Nedělej si starosti,“ uklidňovala ji Charity. „Až jí s Newlinem budeme knihu dávat, dohlédneme, aby si je hned nezničila.“ Přistoupila blíž a zadívala se na Ireniny dlouhé, lesklé nehty. „Pěkná barva.“

„Nazvala jsem ji Ametyst Irene,“ chlubila se Radiance. „Dokonale se k ní hodí, vid?“

„Opravdu úžasná.“ Charity obdivovala nezvyklý odstín zdůrazňující bělost Ireniných rukou. „Ten drobný růžový ornament je roztomilý.“

„Moje parafa,“ vysvětlovala Irene pyšně. „Žádná jiná žena ve městě ji nemá.“

„Samozřejmě. Znáte přece mé heslo.“ Radiance se pohodlně opřela. „Každá zákaznice má svůj originální odstín nebo vzorek. Moje umění není pásová výroba. Okay, Irene, měly by být zaschlé. Ale buď opatrná.“

„Budu.“ Ani když vstávala, si nepřestala zálibně prohlížet nehty. „Asi si dám u Bey kávu a pak si vyzvednu knihu. Mohla bych zaskočit i do Charms & Virtues. Synovec má příští týden narozeniny. S kamarády je celý divý po ptákovinách, které Winters prodává.“

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než Irene, která se z obavy, aby si nepoškodila nehty, pohybovala nesnesitelně pomalu, proklouzla ven korálkovým závěsem.

„Cos mi chtěla, Charity?“ Radiance s profesionální rychlostí uklidila stolek.

Zalovila v kapse sukně a vytáhla složený papírek, v němž uchovávala stopu, kterou našla ve srubu. „Možná ti to bude připadat ujeté, ale zajímalo by mě, jestli náhodou nepoznáš odstín laku na tomto úlomku.“

Radiance si ji pátravě změřila. „Odstín?“

„Moc se mi líbí.“ Uvědomila si, jak nepřesvědčivě její tvrzení zní. Rozhodla se, že bude lepší ho trochu přikrášlit. „Našla jsem to, když jsem uklízela v obchodě, a napadlo mě, že kdybych si někdy nechala udělat umělé nehty, pak bych se asi rozhodla pro takový odstín. Předpokládám, žes ho namíchala ty.“

„Ukaž.“ Radiance odložila lavičku s leštěnkou na polici, obrátila se na židli k Charity a nastavila dlaň.

Vložila jí do ní úlomek. Rudý akryl zazářil ve světle pracovní lampy.

„Hm.“ Radiance ho pečlivě zkoumala. „Divím se, že ke mně nepřišla hned, jak si ho ulomila. Obvykle na upravené nehty úzkostlivě dbá.“

Charity zadržela dech. „Kdo na ně tak dbá?“

„Jennifer Pittová, kdo jiný. Je to Crimson Jennifer. Odstín namíchaný speciálně pro druhou paní Pittovou.“

„Aha.“ Zatímco si od Radiance brala úlomek zpět, pracoval jí mozek na plné obrátky. Musí si hned promluvit s Eliasem. „Díky, Radiance. Asi má teď jiné starosti než nehty.“

„Musí to pro ni být hrozné,“ zavzdychala Radiance. „Jen si představ, čím vším ta chudinka v poslední době prošla. V manželství s Leightonem nebyla šťastná a teď se navíc ukázalo, že zavraždil dvě osoby.“

„Nevíme jistě, jestli někoho zabil.“

„Hank by ho nezatkl, kdyby si nebyl naprosto jistý. Znáš ho přece. Je úžasně opatrný.“

„Máš pravdu.“

„Jedno do druhého krásně zapadá, když se trochu zamyslíš. Leightona jeho bývalá se Swintonem obrali o všechno. Měl perfektní motiv. Na Jennifer toho bylo moc. Žádný div, že se rozhodla odjet.“

Charity ztuhla krok před závěsem. „Jennifer chce ujet z města?“

„Právě mi to řekla Irene. Prý ji viděla, jak nakládá věci do auta, když jela kolem Pittova domu. Kdo by se Jennifer divil, že chce být co nejdřív pryč. Nikdy sem pořádně nezapadla. Lidi ji nepřijali, protože jí zazlívají, že rozbila cizí manželství, ale jestli chceš znát můj názor, nese Leighton na rozvodu stejnou vinu jako Jennifer. Neměl za ní běhat jako hlupák.“

„Ne, to rozhodně neměl,“ souhlasila Charity.

Když za ní zapadl závěs, uvědomila si, že si nikdy nebude muset dělat starosti, jestli Elias nechodí za jinými. Ukrývalo se v něm pevné, neotřesitelné jádro. Mohl jí příležitostně jít na nervy, ale věděla, že ji nikdy nezklame.

Byl to dobrý pocit. Další solidní kámen do základů, na nichž hodlala vystavět svou budoucnost s Eliasem. Muž, který dokáže být věrný, se může naučit i milovat.

Ale napřed se musela postarat, aby jí ho Hank nezatkl pro podezření z vraždy Ricka Swintona. Odhodlaně se obrátila a kráčela po molu k Charms & Virtues.

Elias stál v nejtemnějším koutě krámku a zamyšleně hleděl na polici plnou gumových hamburgerů, plastikových kostek ledu se šváby uvnitř a kouzelných svíček. Něco mu nehrálo. Nedokázal na to ukázat prstem, ale byl si jistý, že kupa zboží, kterou zkoumá, vypadá jinak než dřív.

Usoudil, že potřebuje baterku. Měl ji neustále v zásuvce pod pokladnou. Možná měla Charity s lepším osvětlením v obchodě přece jen pravdu, především v zadní části. Atmosféra je jedna věc, ale když zákazník musí namáhat zrak, aby přečetl štítky na obalech, je tajemna až příliš. Bude muset obstarat pár lamp.

Vrátil se k úvahám, co mu v regálu připadá jiné. Předklonil se a pátral v hromádce krabiček s hmyzem na pružině.

„Eliasi? Kde jsi?“

Otočil se směrem, odkud vycházel Charitin vzrušený hlas. Neozval se jí hned. Stál v přítmí a kochal se pohledem na ni, jak spěchá dlouhou uličkou k němu. Ožily v něm zážitky z předešlé noci. Pouhá vzpomínka na její horký, vlhký jazyk a ústa mu stačila vyvolat erekci.

Potěšitelné bylo, že už nebude muset obětovat den co den spoustu času promýšlením taktiky, jak zařídit, aby u něho strávila noc.

„Dobré ráno, Otisi.“ Zastavila se před pultem. „Kde je Elias?“

„Che, che, che.“

„Jako vždy překypuješ ochotou pomoct.“ Rozhlížela se kolem. „Eliasi?“

„Jsem tady vzadu, Charity. U jídla a hmyzu.“

Rychle se otočila a pátrala pohledem v temném koutě. „Aha, už tě vidím. Neuhodl bys, co jsem se právě dozvěděla od Radiance.“

„Poznala úlomek nehtu?“ Loudal se k pultu.

„Okamžitě.“ Tváře jí hořely triumfem. „Je to Crimson Jennifer.“

„Můžeš mi to přeložit do normální řeči?“

„Rudý odstín laku, který namíchala speciálně pro Jennifer Pittovou. Chápeš, co to znamená?“

„Jennifer Pittová byla v Rossiterově srubu.“ Došel k pultu a sehnul se pro baterku. „To přece dávno víme. Scházela se tam s Leightonem. Nehet si mohla zlomit při jednom tajném dostaveníčku.“

„Víš, co si myslím já? Že tam jezdila i se Swintonem. Je značně pravděpodobné, že nehet nevydržel jeho drsné milostné hrátky.“

„Soudě podle toho, co jsme se o Swintonovi dozvěděli, by si tam s ním a s jeho želízky mohla hrát na četníky a lupiče celá řada počestných paniček z Whispering Waters Cove. A nezapomínej, že druhé Pittovo manželství bylo před rozpadem. Sám se nám svěřil s podezřením, že si Jennifer našla jiného.“

„Eliasi, uniká ti podstata věci. Úlomek nehtu naznačuje, že Jennifer možná měla něco se Swintonem.“

„Naznačuje, že možná byli milenci, ale to je všechno.“ Našel baterku a narovnal se. „Phyllis Dartmoorová by se Swintonem taky mohla něco mít. Zrovna tak jako některé voyagerky. A bůhví, kolik dalších žen se s ním vyspalo. Jenže jedinou osobou, která měla motiv pro vraždu Swintona i Gwendolyn, je Leighton Pitt.“

„Tím motivem myslíš, že ho přivedli k bankrotu.“

„Za vším jsou obvykle nakonec peníze.“ Stiskl tlačítko na baterce. Nic se nestalo. „Vypadá to, že potřebuju baterie. Pár bych jich tady měl mít. Někde jsem je před časem zahlédl.“

S vyzývavě svraštěným obočím si založila paže na hrudi. „Jsem zvědavá, co řekneš, až uslyšíš, že dnes ráno byla Jennifer viděna, jak nakládá věci do auta. Vypadá to, že se chystá odjet.“

Odšrouboval uzávěr. „Zřejmě ji tady nic nedrží, když firmě hrozí bankrot a Leighton je ve vazbě.“

Charity s vlídným úsměvem zasunula účtenku do papírového sáčku k novému románu Stelly Cameronové. „Bude se vám líbit, paní Fisherová. Právě jsem ho dočetla.“

„Její příběhy jsou tak úžasně napínavé,“ rozplývala se zákaznice. „Člověk se od nich nemůže odtrhnout.“

„Ano, čtou se jedním dechem,“ souhlasila Charity. Paní Fisherová spokojeně odešla.

„Je skoro čas zavřít.“ Newlin se vynořil ze zadní místnosti se stohem knih v rukou.

Povytáhla obočí. „Vypadá to, že se dnes nemůžeš dočkat, až odsud vypadneš. Máš něco v plánu?“

„Arlene chce zajít k Delterovi do zahradnictví vybrat nějaký hezký kytky na svatbu.“

„Výborně. Jaká byla první lekce s Eliasem?“

Newlin se rozzářil. „Moc zajímavá. Fakt. Řekl mi, jak se jmenuje ten řemen, co nosí kolem pasu. A tvrdil, že on a já jsme pravděpodobně na světě jediný, kdo přesně ví, co tal kek chara znamená. Divný, co?“

„Já si myslela, že to znamená něco jako Cesta vody.“

„Je to o moc víc komplikovaný.“

„Vážně? Jaký je přesný význam?“

Otevřel ústa a zase je zavřel. „Teda, neuraz se, ale asi není na mně, abych ti to říkal. Radši se zeptej Eliase.“

„Aha, čistě mužské tajemství.“

„Ale ne. Já si aspoň myslím…“ Ulevilo se mu, když do dveří vpadl Yappy. „Ahoj. Co je?“

„Průšvih!“ zařval Yappy na prahu. „Co se stalo?“ zpozorněla Charity.

„Jde o Winterse.“ Yappy se zhluboka nadechl a chystal se pádit dál. „Vypadá to, že má další malér. Nějaký frajer v obleku právě vylezl z jaguara a vyptával se, kde najde Eliasův krám. Když mu Bea ukázala Charms & Virtues, vyrazil tam. Prý se tvářil, jako by chtěl Eliase zmlátit.“

„Proboha ne.“ Spěšně zamkla pokladnu a oběhla pult. „Kde jenom Elias sebral tolik nepřátel? Tohle musí skončit.“

18

Abys porozuměl vodopádu, musíš se přes něj podívat na svět. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Elias si prohlížel vysokého podmračeného muže výhružně stojícího před pultem. Drahé letní sako ze směsi hedvábí a lnu vypadalo, a nejspíš taky bylo, šité na míru. Totéž platilo o světle šedé košili a kalhotách, které měl Davis Truitt na sobě. Stejně jako jeho sestra Meredith se mohl chlubit výškou i ušlechtilými rysy a viditelně byl odhodlaný k ráznému zákroku.

„Jestli máte v úmyslu dát mi do zubů, měl byste si to ještě rozmyslet,“ poradil mu vlídně Elias. „Charity dostává záchvaty zlosti, když mě někdo napadne, a oba víme, že by se měla vyvarovat stresu a rozčilení.“

„Krucinál, Wintersi, nedržte mi tady přednášku o zdravotním stavu mé sestry.“ Davis přimhouřil oči. „Vím o něm víc než vy. Co máte za lubem?“

„Právě jsem se chystal přerovnat zboží.“ Ukázal na polici s plastikovými hamburgery, kostkami ledu a podobnými atrapami. „Něco se mi na tom regálu nelíbí.“

„Mně se nelíbí celá situace. Já vás znám, Wintersi. Něco jsem na vás vyšťoural, i když nebylo lehké získat informace. Nepodařilo se mi zjistit všechny detaily, které mě zajímaly.“ Elias přikývl. „To rád slyším.“

„Ale vím dost, abych si mohl být jistý, že ať už tady ve Whispering Waters Cove pečete cokoliv, je za tím pravděpodobně zámořský klient, který platí hotově na dřevo.“

„Nerad vás zarmucuji, Truitte, ale vaše informace jsou zastaralé. Dejte na mou radu a příliš na ně nespoléhejte.“

Davis si škubnutím uvolnil hedvábnou kravatu. „Nechte si své řečičky. Meredith tvrdí, že jste Charity svedl. Chci vědět, co tady na molu děláte a proč jste do toho zatáhl mou sestru.“

Otis přešlápl na bidýlku a tiše hvízdl.

Elias nepřítomně vztáhl ruku a poškrábal ho na hlavě. „Nehledejte za tím nic složitého, Truitte. Molo i krámek jsem zdědil. Zanechal jsem dosavadní kariéry a přestěhoval se sem, abych se naučil umění obchodovat v malém.“

„Pokud je mi známo, vy neděláte v malém nic, pokud to není součástí mnohem většího projektu.“ Davis se zamračil. „Koukejte, oba jsme byznysmeni. Je mi naprosto ukradené, co chystáte tady v zátoce, ale nepřeji si, abyste ke svým cílům zneužíval Charity. Jasné?“

„Můj vztah s Charity nemá s obchodem nic společného.“

„Vy si myslíte, že tomu budu věřit?“ Výhružně pokročil k pultu. „Nic z vaší pověsti, Wintersi, nemluví pro to, že byste zahodil všechno, co jste vybudoval jako majitel Far Seas, usadil se tady a prodával tretky v zaplivaném krámku.“

Otis hlasitě zaskřehotal.

„Raději se o Charms & Virtues nevyjadřujte jako o zaplivaném krámku,“ doporučil Davisovi Elias. „Otis má sklon brát takové výroky osobně.“

„Jaký Otis sakra?“

„Tohle je Otis.“ Pohladil papouška po křídlech. „Je dosti temperamentní. Jen se zeptejte Charity. Pečovala o něj, když upadl do hluboké deprese. Už je z ní venku, ale pořád je přecitlivělý na urážky.“

„Kašlu na vašeho pitomého papouška.“ Davis si rozepnul sako, bojovně se rozkročil a založil pěsti v bok. „Požaduju od vás jasnou odpověď. A to hned.“

„Davisi!“ Charity vtrhla dovnitř. Newlin, Yappy a Ted jí byli v patách.

Elias si s uspokojením změřil záchrannou četu. „Že vám to trvalo.“

Ignorovala ho. „Davisi, proboha, co tady děláš? Neopovažuj se vztáhnout na Eliase ruku. Slyšíš? Přísahám, že ti do smrti neodpustím, jestli se ho jen dotkneš.“

Elias se mdle usmál. „Neříkal jsem to? Má pocit, že mě musí chránit.“

David se navztekaně obrátil k Charity. „Nemám v úmyslu ho mlátit. Aspoň ne hned. Přijel jsem zjistit, co má za lubem.“

„Nic nemá za lubem.“ Celá zadýchaná se před ním zastavila. „Rozhodně ne nic, co si domýšlíš ty. Jestli chceš znát odpověď, měl jsi mi zavolat, než ses na chudinku Eliase vrhl.“

„Na chudinku?“ Davis po Eliasovi střelil posměšným pohledem. „Tak o něm nikdo nemluvil, když jsem si opatřoval informace.“

Elias se zatvářil jako neviňátko.

Newlin si ho nejistě změřil přes brejličky. „Potřebuješ pomoc?“

„Tentokrát ne.“ Kývl na trojlístek ochránců. „Charity má všechno pod kontrolou. Pochybuju, že by dovolila svému bratrovi, aby mi rozbil nos. Ale přesto dík. Pomalu byste mohli stáhnout rolety nadobro a dělat mi ochranku.“

„Okay.“ Newlin stále váhal. „Když tvrdíš, že se na tebe nevrhne.“

„Vím to jistě.“

Ted na něj mrkl jako chlap na chlapa. „Kdyby ses rozmyslel jinak, stačí hvízdnout.“

„Platí.“

Yappy pokrčil rameny, kývl na druhé dva, otočil se a zvedl ruku na pozdrav. „Zatím ahoj.“

Davis nevěnoval odcházející trojici pozornost. „Mluvil jsem s Meredith po vašem společném obědě,“ oznámil Charity. „Tvrdila mi, že chodíš s Wintersem.“

Zvedla bradu velitelským způsobem, který Elias dobře znal. „A co má být?“

Pročísl si vlasy prsty. „Sakra, Charity, když jsi mi kvůli němu volala, varoval jsem tě, co je zač. Radil jsem ti, aby sis na něho dala pozor. Něco tady chystá. Čert ví, co to je, ale jedna věc je jistá.“

„Smím se zeptat jaká?“

„Až bude po všem, bude z toho těžit jenom Winters a jeho klient, ať už je to kdokoliv. Nechci, aby tě zneužil pro své zájmy.“

„Dokážu se o sebe postarat sama,“ ujistila ho.

„Ještě před rokem bych s tebou souhlasil.“ Náhle se zarazil, znechuceně se ohlédl po Eliasovi a ztlumil hlas. „Ale po tom, co se stalo, si o tebe děláme s Meredith starosti. Víš, že by ses neměla vrhat do stresových situací.“

Z očí jí přestaly sršet pobouřené blesky. Dojatě se usmála. „Davisi, tys ses sem trmácel jen proto, abys mě chránil?“

Zrudl. „Jsi přece naše sestra.“

„Ty jsi sladký.“

Elias zaúpěl. „Nejde vám tím na nervy?“

„Čím?“ nechápal Davis.

„Když vám říká, že jste sladký.“ Zasmál se. „Já to nesnáším, ale u vás, coby mladšího bratra, je to asi něco jiného.“

Davis vypadal zmateně. „O čem to mluví?“ zeptal se Charity.

„To by bylo složité vysvětlování. Nevšímej si toho. Důležité je, že mě opravdu dojalo, jakou si o mě děláte starost. Neumím ti říct, co to pro mě znamená.“

„Je to víc než jenom starost,“ zahučel. „Pořádně se o tebe bojíme.“

„Nemáte proč.“ Konejšivě ho poplácala po rameni. „V poslední době zvládám stresové situace docela dobře. Poslouchej, mám nápad.“

„Bůh s vámi, Truitte,“ zamumlal Elias.

Davis k němu zůstal okázale otočený zády a věnoval pozornost pouze Charity. „Jaký nápad?“

„Vy dva byste se měli poznat trochu líp,“ vysvětlila mu rázně. „Nejste schopni spolu komunikovat.“

„Komunikujeme spolu líp, než si myslíš, Charity,“ odporoval jí Elias. „Tvůj bratr mi chce rozbít nos a já bych byl raději, kdyby to neudělal. Všechno je jasné a prosté.“

Pohlédla na hodinky. „Je po půl šesté. Eliasi, co kdybys zavřel a vzal Davise do kavárny? Na neutrální půdu, abych tak řekla. Mohli byste si spolu vypít šálek čaje.“

Oba muži si vyměnili pohled. Davis se tvářil nesouhlasně a Elias se mu nedivil. Sám nebyl příliš nadšený.

„Čaje?“ opakoval.

Povzbudivě se na něho usmála. „Musíte se spolu posadit a popovídat si. Jsem si jista, že si mezi sebou všechno vyjasníte. Tak běžte. Postarám se o Otise.“

Papoušek reagoval na vyslovení svého jména tlumeným skřekem.

Davis vypadal znepokojeně. „Charity, nepřijel jsem popíjet s Wintersem čaj. Jsem tady, abych mu zabránil vtáhnout tě do svých machiavelistických plánů.“

„Davisi, znamenalo by pro mě hrozně moc, kdybyste se pokusili poznat jeden druhého.“

Eliasovi se ho zželelo. Usoudil, že je na čase, aby vzal situaci do svých rukou. Obešel pult a poplácal Davise po zádech. „Vzdejte to, Truitte. Nemůžete vyhrát. Jdeme komunikovat.“

„Nemám náladu ani chuť na čaj,“ zavrčel vzpurně.

„Já taky ne,“ přiznal Elias. „Měl bych lepší nápad. Zajdeme do taverny. Zvu vás na pivo.“

„Já… já nevím…,“ koktal Davis zmateně.

Elias se naklonil k Charity a majetnicky přejel svými rty po jejích. Vytáhl z kapsy svazek klíčů a podal jí ho. „Tady máš. Zamkni.“

„Fajn.“ Rozzářila se. „Díky, Eliasi. Opravdu si vážím snahy, kterou projevuješ.“

„Ale neříkej mi, že jsem sladký,“ varoval ji.

Zamrkala. „Nezdá se ti, že jsi v tomto bodě poněkud přecitlivělý?“

„Já už jsem zkrátka takový. Velice citlivá duše.“

Davis vrhl poslední ponurý pohled na Charity, ale nechal se Eliasem postrkovat uličkou mezi regály ke dveřím.

„Uvidíme se doma,“ zavolala za nimi.

Elias se ohlédl přes rameno. „Nezapomeň na Otise, až budeš zavírat.“

Nakrčila nos. „Jak bych mohla?“

„Che, che, che,“ posmíval se Otis.

Není proč spěchat domů, usoudila Charity. Elias s Davisem se hned tak nevrátí. Opírala se o zábradlí mola a sledovala je, jak po pláži kráčejí k městu. Brzy se jí ztratili v houstnoucí mlze.

Budou si mít o čem povídat, přesvědčovala se. S kapkou štěstí jim pivo usnadní komunikaci. Doufala, že udělala dobře, když je dala dohromady.

Zvolna se odtrhla od zábradlí a zamířila zpátky do Charms & Virtues. Věděla, že Otis by se mohl v obchodě sám bát, obzvlášť navečer. Mohl by ho znovu přepadnout strach, že ho jeho pán opustil. Otis nebyl roztomilý ptáček, ani když měl dobrý den. Když na něj šla deprese, byl přímo nesnesitelný.

Její kroky klapaly na dřevěné dlažbě. Bylo chvilku před šestou. Obchůdky na Crazy Otis Landingu se vyprázdnily. Poslední kupující i zvědavci odešli. Kolotoč se zastavil a ztichl. Parkoviště bylo prázdné až na Davisův jaguar, Eliasův džíp a její toyotu.

Zastavila se a naslouchala, jak voda naráží do pilířů mola. Moře tiše hučelo. Ve chvílích, kdy byla na molu sama, se jí zdálo, že si vlny opravdu šeptají, jak tvrdila stará místní legenda, která dala městu jméno.

Bylo důležité, aby se Elias a Davis spřátelili.

Uvědomila si napětí v ramenou a protáhla se, aby je uvolnila. Po několika hlubokých břišních nádeších cítila, jak z ní nervozita opadla, a znovu vykročila k Eliasovu krámku.

„Žádný strach, Otisi, jsem tady,“ zavolala, když otevřela dveře. „Neopustili jsme tě.“ Otis na bidýlku zahudral.

„Na chvilku si tě zase vezmu k sobě do knihkupectví. Můžeš sedět na věšáku, jako jsi sedával, než sem přijel Elias.“

„Che, che, che.“

Pod pultem našla starý ručník, kterým si dřív chránila kůži před Otisovými drápy. Omotala si předloktí a nastavila zápěstí. „Hop, naskoč si. Vezmu ti i krmítko.“

Reptal, ale obratně jí seskočil na ruku. Napjala svaly. Byl těžký. „Nic ve zlém, Otisi, ale mám dojem, žes přibral.“

Loupl po ní očima.

Do druhé ruky uchopila misku a vykročila ke dveřím. „Pro přepravku se stavíme, než pojedeme domů.“

„A teď hezky na rovinu, Wintersi. Co děláte v téhle díře? To není váš styl.“ Davis si lokl piva a postavil sklenici na stůl. „Pro mě za mě prodejte celé Whispering Waters Cove některému ze svých tajemných zámořských klientů, ale nepřeju si, abyste ublížil Charity.“

„Zámořští klienti už nejsou co dřív,“ posteskl si Elias. „Bývaly doby, kdy šli do jakéhokoliv obchodu, jakmile smlouva obsahovala zázračnou formulku přímořská lokalita, ale ty dny už minuly.“

Sevřel v dlani sklenici a netečně klouzal pohledem po nepočetné společnosti, která se shromáždila v taverně. Bylo půl sedmé a hrstka místních obchodníků a úředníků, kteří sem zaskočili po práci, už odešla domů. Rodiny ve Whispering Waters Cove zasedaly k večeři brzy.

Pomalu se do taverny začínala trousit večerní klientela, skládající se z řidičů náklaďáků, turistů a několika svobodných mužů a žen, z nichž většina měla dobrý důvod, proč zůstala svobodná.

„Chci od vás odpověď, Wintersi. Neodjedu, dokud ji neuslyším. Charity už zkusila dost.“

„Já vím.“

„Ona vám o všem vyprávěla? Jak převzala řízení Truittových obchodních domů a sama je vytáhla ode dna, kam je potopil můj otec?“

Elias si pohrával se sklenicí. „Je mi známo, že byla vůdčí silou, která stála za jejich vzkříšením. Každý podnikatel na Severozápadě ten příběh zná.“

„Jasně, ale možná nevíte, že musela dřít ve dne v noci, aby udržela firmu pohromadě. Meredith a já jsme studovali. Byli jsme příliš mladí a nezkušení, abychom jí mohli být něco platní.“

„Já vím.“

„Charity na sebe vzala zodpovědnost za každodenní transakce. Provedla kompletní reorganizaci a od základu změnila způsob obchodování. Má neuvěřitelný cit pro marketing a management.“

Elias se usmál. „Vybavila každého úředníka prachovkou. V oprašování zboží je přímo nedostižná.“

„Krucinál, nevykládáme si tady vtipy. Mluvíme o mé sestře.“

„Jistě.“

„Byla posedlá záchranou firmy, protože cítila odpovědnost za celou rodinu. Truittovy obchodní domy patří vám dvěma, říkávala. Je to vaše dědictví. Zachránila je pro nás.“

„To je celá Charity.“

Davis se zachmuřil. „Přitom řídit obchodní řetězec není nic pro ni. Kdysi se mi přiznala, že nemůže celé noci spát. Tížil ji pocit, že zodpovídá za tolik lidí a jejich zaměstnání. Jsem přesvědčený, že nebýt jejího smyslu pro povinnost, hned po otcově smrti by firmu prodala.“

„Také si myslím.“

„Je pravda, že jsme s Meredith nastoupili do firmy, jak jen to bylo možné,“ pokračoval Davis. „Hned po škole jsme začali pracovat na plný úvazek. Ale Charity přirozeně všechno řídila. Firma ji potřebovala. Prosperovala. A pak přišel Brett Loftus s myšlenkou fúze.“

„Zbytek příběhu znám.“

„S Meredith jsme věřili, že se ti dva k sobě báječně hodí. Kruci, každý je považoval za ideální pár.“

„Loftus pro ni byl příliš velký.“

Davis sebou trhl. „Cože?“

„Jakože jsem nic neřekl.“

„Všechno se zdárně vyvíjelo, až do zásnubní recepce.“ Davis vrhl po Eliasovi podezíravý pohled. „Předpokládám, že jste slyšel, co se stalo před rokem.“

„Ano.“

Ošil se. „Musel byste Charity dokonale znát, abyste pochopil absurdnost celé situace. Udělat něco takového odporuje její povaze. Prostě se sesypala. Přede všemi. Nemohli jsme tomu uvěřit.“

„Říkala, že zpanikařila.“

„Dostala záchvat úzkosti.“ Davis si povzdechl. „Přiznávám to nerad, ale až tehdy nám s Meredith došlo, jakému tlaku byla Charity vystavena.“

„Už si o ni nemusíte dělat starosti, Truitte. Je v pohodě. Baví ji prodávat v knihkupectví. Prohlašuje, že je to poslání.“

„Ale stát za pultem rozhodně není vaše poslání, Wintersi.“ Davis probodl Eliase pohledem. „Tak proč se vydáváte za prodavače pitomých tretek v zaprášeném krámku?“

„Vy zřejmě nedokážete pochopit, že se za nic nevydávám.“ Elias zvolna vydechl. „Je tady jiná věc, pane Truitte, kterou byste měl vědět.“

„Jaká?“

„Budu si Charity brát. Tedy, jestli mě bude chtít.“

Krátce po půl osmé přestala Charity předstírat, že se snaží soustředit na objednávky, které původně chtěla vyplnit. S tichým zaklením odhodila tužku, sesula se na opěradlo a odstrkovala se nohama, až židli otočila tak, aby viděla na papouška podřimujícího na věšáku.

„Pořád musím myslet na ten úlomek nehtu, Otisi. Odstín Crimson Jennifer.“

Nevlídně na ni zamžoural jedním okem.

„Vsadím se s tebou o jakýkoliv počet slunečnicových semínek, že Jennifer měla poměr se Swintonem.“

Zřejmě si uvědomil, že mu nebude dopřáno dál klimbat. Otevřel druhé oko a roztáhl křídla.

„Všichni do omrzení opakují, že Pitt měl perfektní motiv pro obě vraždy. Gwen se Swintonem ho připravili o všechno. Dokonce i o reprezentativní manželku. Jenže když se nad tím důkladně zamyslíš, Jennifer taky přišla o všechno.“

„Che, che, che.“ Otis se vydal na cestu z ramene věšáku, na němž hřadoval, na druhé, kam mu Charity zavěsila krmítko.

„Všichni se shodují, že si Jennifer vzala Leightona pro peníze. I on sám došel ke stejnému závěru. A pak do města vtrhne jeho bývalá s plánem ho zruinovat. A za pomoci Swintona svůj plán úspěšně provede. Výsledek? Leighton Pitt je na mizině a Jennifer nedostane ani cent, jestliže zažádá o rozvod.“

Otis silným zobákem zamyšleně rozlouskl semínko.

Charity se předklonila a opřela se lokty o kolena. „Když si srovnáš jejich motivy, Jennifeřin je stejně silný jako Leightonův. Jestliže on přišel o všechno, ona taky. A vsadím se, že nikdo nezkoumal její alibi ani pro jednu vraždu.“

Dožvýkal, přesunul se zpátky na původní rameno a přivřel oči.

„Přiznám se ti, Otisi, že se nemůžu zbavit divného pocitu.“ Vstala a začala přecházet po kanceláři. „Probereme si fakta. Každý, kdo Jennifer připravil o něco, na co si tady dělala zálusk, je mrtvý nebo zatčený. Tobě to není nápadné?“

Neodpověděl.

„Nehraj na mě, že spíš. Musíme to vyřešit. Jestliže Leighton prokáže, že je nevinný, budeme mít na krku problém. Bezpečně vím, že Tybern začne zase vrhat podezíravé pohledy po Eliasovi.“

Otise, kterého ta možnost viditelně nevzrušovala, opět zavřel oči.

„Čím víc na to myslím, tím míň se mi to líbí.“ Zastavila se před věšákem. „Musím si promluvit s Hankem a přinutit ho, aby alespoň prověřil, jestli má Jennifer alibi na čas, kdy došlo k vraždám. Je to zcela oprávněný požadavek uvědomělé občanky.“

Vzala lehce potrhaný ručník a omotala si ho kolem předloktí. „Pojď, Otisi. Bůhví jak dlouho si Elias s Davisem budou ještě povídat. My dva zatím zajedeme za Hankem.“

Nevrle zaskřehotal, ale přelezl jí na ruku.

Ušklíbla se. „Vážně si budeš muset hlídat přísun semínek, Otisi. Na opeřence středního věku s bříškem není nijak hezký pohled.“

Zhasla a zamkla obchod. Zatímco byla s Otisem v knihkupectví, mlha citelně zhoustla. Rozprostírala se přes zátoku jako šedivá přikrývka a pohlcovala poslední záblesky soumraku.

Nepřirozené přítmí odřízlo molo od okolního světa. Nebylo vidět dál než k zábradlí. Kdesi za ním zlověstně šeptala voda. Charity měla pocit, jako by se s Otisem vznášela ve zlém snu.

„Drž se pevně, Otisi.“ Nebylo příliš chladno, ale vlhký vzduch nepříjemně studil. Přetáhla přes papouška sako, aby ho chránila, a spěchala k Charms & Virtues. „Pěkně si vlezeš do klece a já tě zakryju teplou dekou. V autě si zatopíme a bude nám dobře.“

Zaskřehotal. Znělo to znechuceně. Měla zřetelný dojem, jako by se ohradil, že není z cukru a trocha mlhy ho nerozhází.

„Typicky mužské.“ Zastavila se přede dveřmi Eliasova krámku a vytáhla svazek klíčů, který jí dal. „Vždycky musíte dokazovat, jací jste chlapáci.“

Otevřela a vešla. Krámek, kde nebylo světlo, ani když byly v pravé poledne rozsvícené všechny lampy, byl ponořený do téměř naprosté tmy.

Šátrala po stěně u dveří. „Vysvětlovala jsem Eliasovi aspoň tucetkrát, že si musí nechat nainstalovat lepší osvětlení.“

„Che, che, che.“

„Ty jsi vždycky na jeho straně.“ Nahmatala starý vypínač a otočila jím. Pár lampiček nad dlouhými řadami regálů se zbožím zablikalo. Kužele mdlého nažloutlého světla nedosáhly dál než na hrany polic přecpaných zbožím.

Opravdu neopakovatelná atmosféra, ušklíbla se v duchu. Až moc působivá na můj vkus. Otřásla se. Spěchala s Otisem na druhý konec místnosti, kde jen stěží rozeznala stařičkou pokladnu.

Zachytila závan pronikavého pachu. „Otisi, taky cítíš benzin?“

Když došla až k pultu, vrátila se podivná tíseň, která na ni padla, když vyšla z knihkupectví do mlhy. Otis musel cítit, že se znovu zachvěla, protože křečovitě zaťal drápy do ručníku na jejím předloktí.

„Proboha.“ S hrůzou rozeznala neklamné příznaky blížící se paniky. „Ať to není nový záchvat. Prosím. V poslední době jsem na tom byla tak dobře.“

„Ráda slyším, že aspoň někdo.“ Z temné kanceláře se vynořila Jennifer. V ruce se jí zlověstně zaleskla hlaveň revolveru. „Protože já na tom nejsem ani trochu dobře.“

Charity i Otis ztuhli. Oba museli zaklonit hlavu, aby viděli Jennifer do očí.

Vysoká, s postavou vysoustruhovanou v domácí posilovně do naprosté dokonalosti, se jako vždy a všude ve Whispering Waters Cove vyjímala i v Eliasově krámku zcela nepatřičně. Světlé pramínky kalifornské melírované hřívy se jí kroutily kolem perfektně nalíčené tváře. Přes bílou hedvábnou halenku a džíny s lesklými cvočky měla koženou červenou vestu. Na temeni jí seděly nezbytné sluneční brýle.

Jedině oči byly jiné. Čišel z nich neskrývaný vztek.

„Není to ani trochu fér,“ zasyčela. „Dřela jsem jako blbá, aby můj plán vyšel. Počítala jsem s tím, že z téhle díry odjedu s půl milionem v kapse. Půl milion dolarů! A oni mi všechno zkazili. Všechny moje naděje. Všechno.“

Charity musela několikrát polknout, než mohla promluvit. „Neber si to tak, Jennifer.“

„Ta děvka Gwen se chtěla pomstít, chápeš?“ Oči se jí horečnatě leskly. „Leighton mi pořád vykládal o obrovském balíku, který shrábne. Rozhodla jsem se, že se odsud nehnu, dokud ty prachy nedostane. Bude jich spousta, tvrdil. Jeho životní transakce. Měla jsem v úmyslu od něho odejít, jakmile budu mít jistotu, že z něho při rozvodu něco vyrazím.“

„Odlož pistoli, Jennifer. Je po všem.“

„Jenže Rick mi prozradil pravdu. Varoval mě, že Gwen má úplně jiné plány. Nastražila past a nalákala do ní Leightona, aby se mu pomstila.“

„Šla jsi za ní v noci patnáctého, kdy měli přistát mimozemšťané?“ zeptala se mírně Charity. „Našlas ji v karavanu a zastřelila.“

„Neměla jsem v úmyslu ji zabít. Vysmála se mi, že jsem blbá. Ujistila mě, že od Leightona neuvidím ani cent. Pak mi vlepila facku a pistole vystřelila.“

„Nešťastná náhoda,“ vyhrkla Charity. „Ne vražda.“

„Chtěla jsem ji jenom postrašit. Přinutit ji, aby mi dala část peněz, které vytáhla z Leightona. Protože mi patřily. Obětovala jsem rok života, abych je dostala. Neumíš si představit, jaké to bylo snášet na sobě jeho špinavé pracky. Bylo mi na blití. Každá minuta byla utrpením, ale musela jsem se tvářit, že se mi to líbí.“

„Swinton byl lepší?“

„Rick? Ten slizký grázl?“ Zuřivě vycenila zuby. „Vlezla jsem s ním do postele, protože jsem potřebovala zjistit, co vlastně Gwen ve městě dělá. Hned jak se tady objevila, jsem tušila, že má něco za lubem. Rick mi prozradil, co upekla na Leightona.“

„Ale už bylo pozdě ji zastavit.“

„Příliš pozdě.“ Jennifer pozvedla hlaveň pistole. „V tomhle zatraceném městě je vždycky na všechno pozdě. Chtěla jsem zdrhnout, ale byla jsem v pasti.“

„Chápu, Jennifer,“ ujistila ji Charity. Paže, na níž jí seděl Otis, se jí třásla. Nedokázala rozeznat, jestli se tak prudce chvěje ona nebo papoušek. Možná záchvat úzkosti přepadl oba. Vzhledem k okolnostem to bylo logické.

„Po její smrti se mě ten prasák Swinton pokusil vydírat.“

„Vydírat? Čím?“ Náhle se jí rozsvítilo. „Proboha. Kazeta.“

„Jo. Prokletá kazeta. Ta děvka Gwen měla puštěný kazeťák, když jsem za ní přišla. Nevšimla jsem si toho. Nahrála úplně všechno. Kdo si kazetu poslechne, bude vědět, že jsem ji zastřelila.“

„Rick ji našel, když objevili mrtvolu?“

„Sebral ji, hned jak propukl ten zmatek. Věděl, že si nahrává všechno, co se děje v karavanu.“ Ušklíbla se. „Napřed se mi pokusil namluvit, že za vydíráním je Winters.“

Charity vytřeštila oči. „Elias?“

„Tvrdil, že Winters musel kazetu najít, když se šel přesvědčit, jestli je Gwen mrtvá. Opravdu byl několik minut uvnitř. Měl spoustu času všimnout si kazeťáku a strčit si kazetu do kapsy.“

„Elias si jenom všiml, že je kazeťák prázdný. Později se o tom zmínil.“

„Jakmile jsem dostala vyděračský dopis, pochopila jsem, že je od Ricka. Bylo mi jasné, že Winters s tím nemá nic společného.“

Charity si odkašlala. „Eliase by jistě potěšilo, že máš tak vysoké mínění o jeho morálních zásadách.“

„Ne o jeho, ženská pitomá. O tvých.“

„O mých?“ vyjekla. „Jak s vydíráním souvisejí moje morální zásady?“

„Všichni věděli, že s ním chodíš. Došlo mi, že jestli jsi s ním vlezla do postele, nemůže být takový hajzl, který by ukradl důkaz a pak někoho vydíral.“

Charity dvakrát naprázdno otevřela pusu, než mohla promluvit. „Aha.“

„Na druhé straně,“ pokračovala Jennifer, „se vydírání dokonale hodilo k Rickovi. Je to přesně jeho styl. Byl blázen, když si myslel, že ho neprokouknu.“

„A tak jsi ho zabila.“

„Přesně podle instrukcí jsem nechala peníze na zadní verandě Rossiterova srubu. Odjela jsem, ale o kus dál jsem auto schovala, vrátila se a čekala na Ricka. A on se opravdu objevil.“

„Ukázala ses mu?“

Jennifer se kysele usmála. „Ječel, že budu litovat, že mě to přijde draho. Prý přijal opatření pro případ, že by se mu něco stalo. Ale já mu nevěřila.“

„Zastřelilas ho a tělo shodila ze srázu do moře.“

„Samozřejmě jsem věděla, že ho příliv vyplaví v zátoce a že podezření z obou vražd padne na Leightona. Jenže dnes ráno jsem zjistila, o čem Rick mluvil. Dostala jsem zapečetěný doporučený dopis od jeho advokáta ze Seattlu. Rick popisuje, co udělal. Hajzl jeden.“

Charity se znovu otřásla strachy. „O čem to mluvíš? Jaká opatření mohl přijmout?“

„Schoval tu zatracenou kazetu někde tady v Charms & Virtues,“ vybuchla Jennifer nepříčetně. „Prý je to perfektní úkryt. Věděl, že jestli se najde tady, padne podezření na Winterse.“

„Zašlo to příliš daleko,“ vydechla Charity. „Poslouchej mě, Jennifer.“

„Dnes večer jsem se vloupala dovnitř, abych kazetu našla.“ Jennifer se bezmocně rozhlédla po tmavém krámku přecpaném harampádím. „Ale v tomhle bordelu se nic najít nedá.“

„Ne, je to naprosto nemožné. Uteč, Jennifer. Dokud ještě můžeš. Neztrácej čas.“

„Ne. Mám situaci pod kontrolou.“ Sevřela pistoli v obou rukou. „Připravila jsem se na všechno. Vzala jsem si s sebou kanystr benzinu. Podpálím ten pitomý krám. Lehne popelem a s ním i celé molo. Kazetu nikdy nikdo nenajde.“

Charity už téměř propadala rostoucí panice. Otisovy drápy jí svíraly paži tak pevně, že málem prorazily ručník. Nasadila ředitelsky autoritativní tón.

„Dobře mě poslouchej, Jennifer. Jestliže utečeš teď, můžeš se zachránit. Jakmile se pokusíš založit požár, zdržíš se a z města se nedostaneš.“

„Nežvaň. Musím tě zastřelit. Nemůžu přece nechat naživu svědka.“ Klouby na ruce jí zbělely. Přimhouřila oči.

Charity se připravila uskočit stranou. Uvědomovala si, jak je nepravděpodobné, že by se vyhnula střele, ale jinou možnost neměla.

Náhle Otis zaskřehotal.

Vydal ze sebe hlasitý, hrozivý, pronikavý výkřik, jaký bylo slyšet na velkou vzdálenost v džungli, kde žili jeho předkové.

Poprvé, co ho Charity znala, vyslovil souvislou, logickou větu.

„Je čas splatit dluh,“ zaskučel hlasem, který až děsivě připomínal Haydenův.

Divoce zamával křídly, odpoutal se od Charitiny paže a s bojovně otevřeným zobákem se vrhl Jennifer přímo do vyděšené tváře.

19

V jasném odrazu na vodní hladině se ukrývá hluboká pravda. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Jennifer udělala to, co by udělal každý rozumný člověk, I kdyby musel čelit zuřivému útoku živočicha vybaveného silným zobákem a ostrými pařáty. Zaječela, upustila pistoli a zakryla si tvář, aby si uchránila oči. Pak se prudce otočila a uskočila stranou, aby před ptákem uhnula.

Přistřižená křídla Otisovi neumožnila změnit směr a pronásledovat ji. Klouzavým letem ji minul a s nedostižnou důstojností doplachtil dveřmi do kanceláře.

Charity uslyšela zlověstný náraz, ale neměla čas běžet se na Otise podívat. Vrhla se po pistoli, která upadla na podlahu za pultem.

„Krucinál.“ Jennifer spustila dlaně z tváře. Uviděla pistoli a divoce vyrazila vpřed, aby se jí zmocnila.

Charity si uvědomila, že Jennifer má ke zbrani blíž. Ke dveřím by včas nedostala. Musela být u pistole první.

Místo aby obíhala pult, opřela se o něj oběma rukama a zoufalým skokem se přes něj přenesla. Srazila se s Jennifer. Obě upadly na podlahu a válely se po sobě, až se Jennifer dostala nahoru. Okamžitě se sápala Charity po krku.

Pevně stiskla.

Charity lapala po dechu a usilovně se snažila odtrhnout Jennifeřiny prsty s dlouhými nehty. Byla předem odsouzená k prohře. Jennifer měla výškovou a váhovou převahu i delší ruce.

Na pár vteřin zaplavila Charity panika a všechno kolem zešedlo. Cítila, jak Jennifer zesiluje stisk. Pomalu se smiřovala s nevyhnutelnou smrtí, když si náhle vybavila jednoduché prvky sebeobrany, které ji učil Elias. Jeho klidný hluboký hlas pronikl oslepujícím strachem. Bylo to, jako by stál vedle ní a dával jí instrukce.

Nesnaž se zadržet prudký příboj, raději nabídni vodě jinou cestu.

Přestala se pokoušet přemoct Jennifer silou. Potlačila vrozené instinkty, pustila vražedná zápěstí, protáhla ruce mezi jejími pažemi a zaútočila na oči.

Jennifer zavřeštěla a zaklonila hlavu, aby unikla před nataženými prsty.

Jakmile smrtící stisk povolil, Charity se nadechla. Koutkem oka zahlédla baterku, kterou Elias míval v poličce pod pultem. Chňapla po ní a rozmáchla se k mohutnému úderu. Jennifer vyjekla a snažila se uhnout, ale baterka ji zasáhla do spánku. Charity udeřila znovu. Jennifer se překulila na zem.

Charity se odvalila kousek dál a namáhavě se zvedala. Když se jí podařilo kleknout, uslyšela blížící se kroky.

„Co se to tady děje?“ zařval Davis.

„Pusťte mě, sakra!“ kňučela vztekle Jennifer. „Slyšíte? Pusťte mě.“

Charity zamrkala a snažila se pochopit, co se stalo.

„Jsi v pořádku?“ Eliasova tvář byla chladná a zuřivá zároveň. Jednou rukou držel zmítající se Jennifer.

„Myslím že ano.“ Opatrně se postavila. Třásla se tak silně, že se musela opřít o pult.

Pustil Jennifer a vztáhl ruku k Charity. Jennifer se zničeně sesunula na zem, sevřela hlavu v dlaních a hlasitě se rozvzlykala.

„Slyšela jsem kroky, ale myslela jsem, že je to Davis,“ koktala Charity zmateně.

„Já jsem tady.“ Obešel pult. „Elias je o něco rychlejší.“

Dotkl se její tváře. „Kristepane. Nemůžu tomu uvěřit. Jsi v pořádku?“

Přikývla a zmohla se na mdlý úsměv. „Díky Otisovi a Eliasovi. Proboha, teď jsem si vzpomněla. Musíme se podívat, co je s ním.“

Ode dveří do kanceláře se ozval mrzutý skřek. Všichni až na Jennifer se ohlédli. Ze tmy se vykolébal Otis. Peří měl rozčepýřené, ale bylo zřejmé, že není poraněný. Zastavil se a panovačně rozhlédl po někom, kdo ho zvedne a posadí na bidýlko.

Charity na něj upírala obdivný pohled. „Pořád tomu nemůžu věřit. Otis se vrhl přímo na Jennifer. Chtěla mě zastřelit. Přinutil ji pustit pistoli a poskytl mi tak šanci, kterou jsem potřebovala. Pánové, ten pták mi právě zachránil život.“

Elias se probudil krátce před svítáním. Ještě chvíli zůstal ležet na futonu a intenzivně vnímal prázdné místo vedle sebe. Charity odešla z obchodu i s Davisem domů, jakmile Tybern přestal klást své nekonečné otázky. Elias byl nucen spokojit se pouze s Otisovým doprovodem.

Jistou dobu se mu dařilo namlouvat si, že Otisova společnost mu plně postačuje, ale když teď ráno pozoroval, jak se obloha rozjasňuje do světle šedé barvy, pochopil, že už to není pravda.

Kdesi v jeho nitru se provalila hráz a řeka osamělosti jím mohla volně protékat. Vzedmuté vody přinesly vzpomínky, které nechtěl zkoumat. Nestalo se mu to poprvé. Věděl jak zastavit divoký proud, ale tentokrát nezačal provádět přísná duševní cvičení, která měla poslat obrazy zpět proti proudu. Naopak se přinutil prohlédnout si obrazy na hladině zblízka.

Spatřil matčinu tvář krátce předtím, než ji sanitáři přikryli. Bílou a bez života. Propluli kolem něho uplakaní prarodiče, tak zdrcení ztrátou, která je postihla, že neměli dost energie, aby se věnovali vnukovi. Uviděl i sám sebe, jak čeká na dopis, který nikdy nepřišel. Dopis od otce, v němž by ho volal k sobě na ostrov Nihili.

Pozoroval se, jak od svého zlostného dědečka, kterému na něm vůbec nezáleželo, loudí peníze na dlouhý let a jak potom vystupuje z malého letadla a v hloučku lidí na přistávací ploše dychtivě pátrá po otcově tváři. Znovu sledoval, jak k němu kráčí klidný muž se stoletýma očima. Od Haydena Stonea se dozvěděl, že otec zahynul.

Nechával vzpomínky plynout a díval se za nimi, dokud je znovu nepohltila nekonečná temnota. Teprve potom vstal z futonu. Oblékl si košili a džíny a sáhl do vyřezávané truhly pro Haydenův deník.

Když bos kráčel přes pokoj, Otis v zakryté kleci cosi tiše zamumlal.

„Ještě spi,“ poradil mu vlídně. „Máš za sebou dlouhou a těžkou noc.“

Otis zmlkl.

Na verandě si vzal rohož a sešel po schůdkách do zahrady. Obloha se proti předešlým dnům vyjasnila a nad zátokou se neválela mlha.

Usadil se vedle jezírka a nalistoval poslední stránky deníku.

Dnes ráno jsem zachytil obraz posledního ponaučení, které bych měl předat Eliasovi, ale nevím, zda mi ještě zbývá dost času. Celou noc se ozývala bolest na hrudi. Řeka mého života již brzy dospěje k moři.

Ale Elias je mladý, silný a na rozdíl ode mě jeho duše nezmrzla v nejhlubších ledových vodách. Ještě pořád v něm dřímá žízeň po životě. Až jednou pochopí, jak nesmyslná je jeho touha po pomstě, bude svobodný. A doufám, že jakmile se osvobodí, bude mít štěstí, že potká ženu, od níž se naučí poslední a nejdůležitější moudrost, kterou jsem mu chtěl odhalit, totiž že jeho pravé já potřebuje něco víc, než mu může dát přísná disciplína tal kek chary. Já jsem ho naučil být silný, ale jestli chce někdy poznat skutečné štěstí, musí dojít ještě dál, než kam ho zavede Cesta vody. Musí se otevřít lásce.

Elias zavřel deník a zadíval se do rybníčku. V malé neprůhledné vodní ploše se odrážela světle šedivá ranní obloha. Dlouho studoval bezvýraznou hladinu.

Tlumený šepot příboje dole v zátoce a křik racků překryly tiché kroky, ale Elias přesně věděl, kdy k zahradě došla Charity.

Zachytil teplo její přítomnosti stejně jako první den, kdy s psací podložkou vešla do Charms & Virtues a vyzvala ho, aby se připojil k jednotné frontě obchodníků z Crazy Otis Landingu.

Díval se, jak otvírá branku a kráčí po úzké cestičce k předním schůdkům. Přes martyrium, kterým prošla v noci, vypadla svěží jako průzračná voda jižních moří. Ani se nepokusil krotit touhu, kterou v něm probudila. Nebyl důvod bojovat se svým vlastním já.

„Tady jsem, Charity.“

Otočila se za jeho hlasem a trochu se zachmuřila, když ho viděla sedět u jezírka. „Ještě ani nevyšlo slunce. Není trochu brzy na meditaci v mokré trávě?“

„Teď je na ni ta nejvhodnější doba. Ale co ty tady tak brzy?“

Protáhla obličej. „Špatně jsem spala. Napadlo mě, že sem zaskočím a podívám se, jak se s Otisem máte.“

„Oba skvěle. Otis ještě spí.“

„Davis taky. Nechala jsem mu vzkaz, že se nasnídám u tebe.“ Zastavila se vedle něho. „O čem dnes ráno dumáš? Snažíš se spočítat, kolika mistrů tal kek chary by bylo zapotřebí, aby našroubovali žárovku?“

„Ne.“

„Vážně budeme muset začít pracovat na tvém smyslu pro humor.“

„Snad někdy jindy.“

„Okay,“ souhlasila. „Tak o čem přemýšlíš?“

„Jak tě požádat o ruku.“ Oči se jí rozšířily.

„V tal kek chaře žádné instrukce v tomto směru nejsou.“

„Upozorňovala jsem tě, že tvoje filozofie vody má jisté mezery.“ Nejistě se usmála. „Proč se mě prostě a jednoduše nezeptáš?“

Pomalu vstal a cítil, jak se v něm zvedá příboj. Jestli ho odmítne, strhne ho do nejhlubších vod nejstudenějších oceánů. Už nikdy by nenašel cestu k pobřeží.

„Miluju tě. Vezmeš si mě? Prosím.“

„Ano.“ Vrhla se mu do náruče. „Samozřejmě si tě vezmu. Miluju tě, Eliasi.“

A pak se rozesmála. Její smích byl zpěněný jako vlny na pláži, veselý jako potůček, zářivý jako vodopád.

Objal ji a zabořil tvář do jejích vlasů.

„Co je tady k smíchu?“

„Mám dojem, že jsme se právě zasnoubili. A hádej co? Nedostala jsem záchvat paniky.“

„Znamená to, že mám správnou velikost?“

„Dokonalou. Prostě dokonalou.“

Ohlédl se. Na hladinu dopadly první sluneční paprsky. Jezírko už nebylo matně šedivé. Zřetelně se v něm zrcadlil chvějící se obraz Charity v jeho náruči.

Krátce před desátou si Elias posvítil baterkou na přeplněný regál, který upoutal jeho pozornost předešlý den. „Něco se mi tady nechce líbit.“

„Všechno by hned vypadalo líp, kdyby sis nechal nainstalovat pořádné osvětlení,“ ujistila ho rázně Charity.

Ohlédl se přes rameno. Seděla na pultu s šálkem čaje v ruce a netrpělivě kývala jednou nohou vykukující zpod dlouhé sukně. Oči jí zářily smíchem a veselím. Vedle ní popíjel Davis caffelatte od Bey.

Ostatní obchodníci včetně Newlina s Arlene se shlukli kolem pokladny. Všichni měli v rukou šálky kávy. Otis na svém umělém stromě chroupal kus ovoce.

„Zdá se, žes stále ještě nepochopila význam tajemné atmosféry v obchodě jako Charms & Virtues,“ pokáral Elias Charity a začal šťourat v hromádkách umělých hamburgerů.

„Průhledné výmluvy,“ usadila ho. „Víš dobře, že jakmile by tady bylo více světla, musel bys pravidelně utírat prach.“

„V tom šeru se trocha prachu úplně schová,“ poznamenal snaživě Newlin.

„Díky, Newline. Jsem rád, že zde aspoň někdo ocení můj marketingový záměr.“

„Velkolepý marketingový záměr,“ ucedil Davis. „Pořád nemůžu věřit svým očím. Nikdo v Seattlu neuvěří, že jsi tady. Hlava Far Seas prodává tretky na molu ve Whispering Waters Cove.“

„Je to poslání,“ prozradil mu Elias.

„Vykašli se na marketing.“ Ted se poplácal po břiše, dnes vylézajícím z trika s nápisem Jsem na astrálním výletě. Vrátím se za pět minut. „Vážně Jennifer napřed zabila Gwen a pak zastřelila Swintona, protože se ji pokusil vydírat kazetou, kde byla nahraná její hádka s Gwen včetně výstřelu?“

„Bylo to tak,“ potvrdila Charity. „Pistoli strčila Leightonovi do auta, aby podezření padlo na něho. Jenže Pittovi měli doma dvě pistole. S druhou přišla večer sem.“

Yappy polkl poslední doušek kávy. „Slyšel jsem, že Pitta ráno pustili. Vsadím se, že se našemu makléřovi jaksepatří ulevilo. Bankrot je ve srovnání s obviněním z vraždy sranda.“

Radiance zasmušile potřásla hlavou. „Skoro se to stydím přiznat, ale Jennifer mi bude scházet. Ohromně mi pomohla rozjet obchody. Nebýt jí, nevím, jak dlouho by mi trvalo naučit místní ženy věnovat péči svým nehtům.“

„Když už je řeč o Jennifer Pittové,“ vmísil se ode dveří do rozhovoru Hank, „získal jsem pár informací, které by toto shromáždění mohly zajímat.“

Charity si ho přísně změřila. „Náčelníku Tyberne, rušíte schůzi Asociace obchodníků Crazy Otis Landingu,“ pokárala ho, když kráčel uličkou k nim.

„To mě mrzí,“ ušklíbl se. Zastavil se poblíž pokladny. „Já měl dojem, že tady jen tak klábosíte. Mám se vzdálit a vrátit se později?“

„Když už jste tady,“ vyhrkla Bea, „tak nám to rovnou řekněte.“

„Tušil jsem, že to takhle dopadne,“ podotkl s uspokojením.

Elias nevzhlédl od svého pátrání. „Co jste zjistil o Jennifer Pittové?“

„Především se nejmenuje Jennifer.“

Elias zaslechl, jak hlouček u pokladny úžasem zalapal po dechu. Sotva znatelně se usmál a dál se věnoval hromadě zboží.

„A jak?“ vyzvídala Arlene.

„Janice Millerová, alias Jenny Martinová, alias Jessica Reedová,“ vyjmenovával Hank. „V Kalifornii je hledaná pro podvody. Zdá se, že je totožná s ženou, která pár postarších důvěřivců obrala o několik set tisíc.“

Yappy hvízdl. „A tak se vypravila sem, zkusila pumpnout dalšího chudáka a naletěla sama. Žádný div, že byla naštvaná, když zjistila, co se povedlo Gwen.“

„Obvinil jste ji z vraždy?“ zeptala se Charity.

„Ještě ne. Prozatím jsem ji zadržel za pokus o ublížení na těle a pár dalších maličkostí. Dokázat jí vraždu bude tvrdší oříšek.“

„Ale sama se mi přiznala, že oba zabila,“ namítla rozhořčeně.

„Jenže teď nepřiznává nic. Nedostanu z ní ani slovo. Prý počká na svého právního zástupce. Hodlám znovu prohledat místa obou vražd. S trochou štěstí narazím na doličný předmět, který nám pomůže.“

„Vydržte chvilku, Hanku.“ Elias zadoloval hlouběji pod horou umělých hranolků. „Možná pro vás budu mít něco, co vyšetřování rázně postrčí dopředu.“ Proužek světla baterky dopadl na malou naditou obálku. „Vida. Věděl jsem, že tady něco není tak, jak by mělo.“ Charity zpozorněla. „Cos našel?“

„Poslední pokus Ricka Swintona dokázat, že nikomu neprojde, aby ho nebral vážně. Odhaduju, že můj nález patří policii.“

Hank ve vzduchu zachytil obálku, kterou mu Elias hodil, a obočí mu vylétlo vzhůru, když nahmatal obrysy předmětu uvnitř. Beze slova ji roztrhl a vytáhl kazetu. „To mě podrž.“

„Ty myslíš, že je to záznam Gwendolyniny vraždy?“ zapochybovala Charity.

„Swinton přece Jennifer řekl, že ho schoval v Charms & Virtues,“ připomněl jí Elias.

„Ale jak jsi pro všechno na světě věděl, kde máš hledat?“

Ušklíbl se. „Včera jsem si všiml, že vrstva prachu na atrapách jídla je slabší než přede dvěma dny. Někdo ji musel porušit.“

„Jak jsi to mohl postřehnout uprostřed takového svinčíku?“ Davis se pohrdlivě rozhlédl po krámku.

„Dobrý prodavač má dokonalý přehled o svých zásobách,“ prohlásil Elias ctnostně.

„Máte výborný postřeh,“ pochválil ho Hank obdivné.

„Fakt,“ přidal se Newlin. „To od tebe bylo hodně dobrý.“

„Díky.“ Odnesl baterku zpátky k pultu.

„Ne aby ses to v budoucnosti pokoušel použít jako výmluvu, že nemusíš utírat prach,“ varovala ho Charity. „Trvám na tom, že čistota a pořádek jsou známkou prosperujícího obchodu.“

„Radši ji poslechni, Eliasi,“ radil mu Davis. „Pokud jde o vedení obchodu, je Charity skutečná odbornice.“

„Vždycky jsem oceňoval profesionální úsudek,“ prohlásil Elias.

„Che, che, che,“ uzavřel rozhovor Otis.

20

Je pravda, že vody minulosti a budoucnosti jsou navždy spojeny, ale moudrý a odhodlaný člověk může změnit tok řeky. – Cestou vody, z deníku Haydena Stonea

Členové Asociace obchodníků Crazy Otis Landingu se nakonec jednohlasně usnesli, že kvůli druhé svatbě toho roku nezavřou molo pro veřejnost. Naopak pozvali na oslavu celé město.

K jejich všeobecnému úžasu se skutečně dostavili všichni obyvatelé Whispering Waters Cove. Na molu nebylo k hnutí. Paprsky říjnového slunce zahřívaly přelévající se hloučky a tančily na hladině v zátoce.

„Máme větší účast, než měli voyageři, když v srpnu čekali na mimozemšťany,“ zhodnotil Elias ohromeně.

„Co jiného jste čekal?“ Hank spolkl poslední sousto dortu s růžovou polevou a se zjevným pobavením klouzal pohledem po davu. „Město rozhodlo, abyste tady zůstal. Vylepšení, které jste na molu provedl, začíná nést ovoce. O víkendech sem pořád jezdí slušný počet turistů, přestože už máme říjen. A společně se svou půvabnou novomanželkou jste v létě vyřešil zločin století, k němuž v zátoce došlo. Jste místní celebrity.“

„Bylo to rušné léto,“ souhlasila Charity spokojeně. „O jakých mimozemšťanech byla řeč?“ zeptala se Meredith, která se připojila k hloučku před Charms & Virtues.

„To je dlouhá historie,“ vysvětloval Hank. „A je lepší na ni zapomenout.“

„Výsledkem je, že vaše sestra s Eliasem jsou zdejšími hrdiny.“ Phyllis se u nich zastavila a pozvedla na pozdrav sklenku punče. „Mimochodem, všimla jsem si, že se krámky začínají obsazovat.“ Kývla ke třem novým nápisům nad vchody.

Elias sledoval její pohled. Kromě obchůdku s pohlednicemi, který si otevřeli Newlin s Arlene díky malé půjčce od Far Seas, přibyly ještě pekařství a krámek s aromaterapií. Nebyl si jistý, jak půjdou voňavé oleje a tyčinky na odbyt, ale ve Whispering Waters Cove si nikdo nemohl být předem jistý ničím.

„Teď, když už s námi Leighton nevede o Crazy Otis Landing válku, nepotřeboval moc času, aby našel nové nájemce,“ připomněla Charity.

„To je to nejmenší, co mohl udělat. Má vám co splácet.“ Phyllis s viditelným sebezapřením dopila punč. „Nebýt tebe s Eliasem, stál by teď před soudem jako obžalovaný z vraždy. Věřím, že se zase postaví na nohy. Obchodovat s realitami rozhodně umí.“

Charity se zasmála. „Nikdy se ti nepodaří proměnit Crazy Otis Landing v zónu galerií a butiků, ale nepochybuju, že se postaráme, aby prosperoval. Nemám pravdu, Otisi?“

Papoušek, usazený na bidýlku, které mu Elias vynesl do dveří obchodu, zlověstně zaskřehotal a s očima upřenýma na štrasem vyšívaný rukáv se sunul po umělé větvi.

„Neopovažuj se.“ Pochopila, že se chystá vyklovnout jí třpytivý korálek ze svatebních šatů, a spěšně ucouvla. „Stály celé jmění, i když jsem získala slušnou slevu, protože jsem je kupovala přes Truitta. Nedovolím ti, abys mi je zničil.“

Podařilo se mu nasadit výraz uražené nevinnosti.

Nenápadně na něj vyplázla jazyk.

Elias, který je sledoval, potlačil úsměv. Nepamatoval, že by byl někdy v životě šťastnější a spokojenější. Charity v nádherných šatech s nadýchanou sukní byla prostě úchvatná. Od okamžiku, kdy k němu asi přede dvěma hodinami vykročila uličkou zavěšená do bratra, z ní nespustil pohled déle než na pár vteřin.

Je jako odraz slunce na stříbrném moři, napadlo ho. Odraz měsíce na jezeře. Je vším, co kdy chtěl a po čem toužil. Nepřestával žasnout, jakými zákruty a ohyby musela protéct řeka jeho života, než ho donesla k ženě, jež změnila vše.

Phyllis unikl zklamaný povzdech. „Předpokládám, že luxusní středisko, které tady měl vybudovat silný zámořský investor, o němž v létě kolovaly zaručené zprávy, byly jen vzdušné zámky?“

„S jistotou můžu prohlásit, že žádný z mých klientů se zde investovat nechystá… Alespoň pokud je mi známo,“ opravil se. „Už jsem vypadl z konzultantské branže. Mám dost práce s Crazy Otis Landingem, než abych se staral o zámořské investory.“

Přitočil se k nim Yappy. „Ale měl by ses starat o chlapíka, který si to k nám právě rázuje. Ted si ho všiml před minutkou. Přesně ten, co se tě už jednou pokusil zmlátit.“

Charity se otočila na podpatku. „Snad ne Justin Keyworth? Kristepane, je to on, Eliasi. Co tady dělá?“

Elias sledoval Justina, jak se prodírá davem. „Půjdu to zjistit.“ Odložil sklenici punče na nejbližší lavičku.

„Nepotřebuješ posilu?“ nabízel se Yappy.

„Myslím, že si s ním tentokrát poradím sám. Kdyby něco, tak zavolám.“

Ted s Newlinem se postavili za Eliase.

„Hned jsme u tebe,“ sliboval Ted.

„Díky.“ Vykročil vstříc Justinovi.

Charity si podkasala širokou sukni a rozběhla se za ním. „Já jdu s tebou, Eliasi.“

Nebránil jí. Jestliže mu Justin přišel oznámit, že se Garricku Keyworthovi konečně podařilo vzít si život, bude dobré mít vedle sebe Charity.

Vzal ji za ruku. Vyslala k němu povzbudivý úsměv, který byl výmluvnější než všechna slova. Potvrdil mu, že už není sám.

Justin je zpozoroval a zastavil se. Přeskočil pohledem z Eliase na Charity a lehce se zamračil.

„Co se tady děje?“ Zmateně si prohlížel Charitiny šaty. „Vy dnes máte svatbu?“

„Ano, právě jsme se vzali. Co si přejete, Keyworthe?“

„Je to dost osobní,“ soukal ze sebe. „Nemohli bychom někam jít a promluvit si, Wintersi? Nezdržím vás dlouho.“

„Ne, nikam spolu sami nepůjdete,“ zasáhla Charity. „Pokud správně hádám, přišel jste Eliase znovu zbít a já to nedopustím. Ne o našem svatebním dni.“

Justin dokrvava zrudl. „Nepřišel jsem nikoho zmlátit. Jenom si potřebuju promluvit s panem Wintersem.“

„O svém otci, jak předpokládám,“ napověděl mu Elias pokojně.

„Ano.“

Elias cítil, jak mu Charity lehce stiskla ruku. „Ať už mi chcete říct cokoliv, můžete mluvit před mou manželkou.“

Justin chvíli studoval zarytý výraz na Charitině tváři a pak se smířil se skutečností, že se nehodlá dobrovolně vzdálit. „Přišel jsem vám oznámit, že otec… Už je mu líp. Chodí na psychoterapii. Bere léky. Už se začal zajímat o chod firmy.“

Elias zhluboka vydechl úlevou. „To rád slyším.“

„Po vaší návštěvě jsme spolu hodně hovořili.“ Justin mu pohlédl zpříma do očí. „Všechno mi pověděl. O vašem otci. O havárii. O všem.“

„Chápu.“

„A já teď chci slyšet, proč jste se tak zachoval.“ Justin zaváhal. „Jedné věci totiž vůbec nerozumím.“

„Jaké?“

„Měl jste všechno pohromadě. Otec tvrdí, že jste ho mohl nadobro vyřídit. Na poslední chvíli jste zastavil odpočítávání. A když jsem vám potom řekl, že se pokusil o sebevraždu, šel jste za ním. Prý jste mu domlouval, aby neudělal mně totéž, co váš otec vám.“

„Měl jsem pocit, že mě vůbec nevnímá,“ přiznal Elias.

„Poslouchal vás.“ Justin zalétl pohledem k sluncem ozářené zátoce a zase zpátky k Eliasovi. „Chce sloučit moji firmu a Keyworth International. Já bych měl být výkonným ředitelem, on prezidentem.“

„Nejspíš by z vás byl zdatný tým,“ usoudil Elias. „Přijmete jeho nabídku?“

„Zvažuju ji. Pravděpodobně ano. Táta se vyzná v mezinárodní přepravě. Někdy je sice nesnesitelný, ale pálí mu to. Mohl bych se od něj leccos přiučit. Říká, že by mi po těch všech letech rád ukázal všechny triky.“

„Pořad lepší pozdě než nikdy.“

„Uvidíme.“ Justin vrazil ruce do kapes. „Ale neřekl jste mi, proč jste vycouval a nedotáhl svůj plán na likvidaci jeho firmy do konce. A proč jste se obtěžoval za ním jezdit.“

Odpověděla mu Charity. „Nikdo neplave rád ve špinavé vodě. Elias se rozhodl udělat, co bude v jeho silách, aby řeku vyčistil.“

„Proboha, co s tím má společného znečištění vody?“

„Je to filozofie vody,“ poučila ho slavnostně. „Je zapotřebí mnoha let cvičení a sebeovládání, aby se člověk dobral vyšší úrovně vědomí a pochopil, jak souvisejí s povahou vody. Ovšem jestli toužíte po rychlém prozření, pak si zakupte jedno z vkusných triček v Tedově obchodu s filozofickými tričky pro každý den. Přímo proti vám na druhém konci mola.“

„Nevšímejte si jí, Keyworthe,“ radil pobaveně Elias naprosto zmatenému Justinovi. „Když na ni přijde její filozofická nálada, nerozumíte jí ani slovo. Pojďte se mnou ke stolu. Dostanete dort a ten nejhorší punč, jaký jste kdy pil.“

„Dal bych si pivo,“ přiznal Justin.

„Máte štěstí. Nějaké se tam najde.“

Měsíc nad zátokou byl téměř v úplňku. Elias stál na útesu, objímal Charity kolem ramen, hleděl na černou, lehce postříbřenou hladinu a naslouchal šepotu vln. „Na co myslíš?“ zeptala se.

„Na náš první polibek. Pozorovali jsme voyagery ze starého kempu. Pamatuješ?“

„Naprosto přesně. Pořádně jsem tě nažhavila, že? Bála jsem se, že se na mě vrhneš.“

„Rychle jsem se vzpamatoval.“

„Vzpamatoval ses,“ připustila. „Trvalo ti to, ale rozhodně ses dal do pořádku.“ Otočila se a ovinula mu paže kolem krku. „Molo nám vzkvétá před očima.“

„Věřím, že všichni přežijeme do příštího léta.“ Objal ji kolem pasu a vychutnával její oblé ženské tvary.

„Městská rada nás snad už nechá na pokoji. Díky opravám a rekonstrukcím, které jsi tam nechal udělat, se zájemci o volné prostory hledají snadno. Oproti loňsku se obrat ztrojnásobil.“

„Chystáš se mi říct, že se ti v hlavě rodí nový projekt?“

Věnovala mu zářivý úsměv. „Jak jsi to uhodl?“

„Můžeš vystěhovat manažera z ředitelské kanceláře, ale ředitelskou kancelář z manažera nevystěhuješ nikdy. O jaký projekt jde tentokrát?“

„Napadlo mě, že je na čase, abychom začali pracovat na dítěti.“

Zažil stejný šok, jako když ji poprvé objal. „Dítě?“

„Nějaké námitky? Byl by z tebe fantastický táta. A Otis by mohl dělat chůvu.“

Poznání, že zázraky se opravdu dějí, ho připravilo o řeč. „Nemám žádné námitky,“ zašeptal konečně.

Usmála se.

Přitáhl ji k sobě blíž a zadíval se přes zátoku na stříbrný měsíc zrcadlící se ve zčeřené, neustále se měnící vodě. Přísahal by, že na zlomek okamžiku zahlédl nejvzácnější ze všech odrazů. Obraz budoucnosti. Zářivé budoucnosti. Uviděl, jak vody minulosti bez přechodu vtékají do budoucnosti, a pochopil, že Hayden Stone měl pravdu.

„Na co myslíš?“ zeptala se Charity.

„Na větu z Haydenova deníku.“

„Jakou?“

„Aby člověk poznal skutečné štěstí, musí se otevřít lásce.“

„Jsem ráda, žes konečně pochopil, co tě chtěl naučit.“

„K některým poznáním vede trnitá cesta.“

Sklonil se k ní.