Jayne Ann Krentz

Iluze jistoty

Do života půvabné Molly nečekaně vstoupí chladný, pragmatický Harry Trevelyan. Nezávazný flirt se postupně změní v hluboký cit, který překoná i letitou noční můru.

1. kapitola

Harry Stratton Trevelyan si v životě jen málokdy dovolil považovat něco za jistou věc, ale během uplynulého měsíce jednu za jistou považoval. Chtěl Molly Abberwickovou. Dnes večer ji hodlal požádat, aby si s ním něco začala.

To bylo pro Harryho důležité rozhodnutí. Ale poslední dobou pro něj byla většina rozhodnutí důležitých.

Úvodní věta jeho nejnovější knihy mohla být zároveň jeho osobním motem: Naprostá jistota je největší ze všech iluzí.

Tenhle princip uplatňoval ve své práci i v osobním životě. Na těchto kolbištích existuje pro člověka pouze jediná spolehlivá obrana proti takovým iluzím a touto obranou je opatrnost. Harry si zvykl být velmi, velmi opatrný.

Harryho bývalé i současné povolání spojovala potřeba nahlížet na svět s určitým stupněm cynismu, alespoň tak to někteří lidé nazývali. Sám dával přednost termínu uvážený skepticismus, ale výsledek vyšel na stejno.

Dobrá zpráva byla, že ho jen zřídkakdy někdo obalamutil, ušil na něj boudu, nebo ho oškubal.

Ta špatná, že si spousta lidí myslela, že je studený psí čumák. Ale to Harryho netrápilo.

Díky své výchově i svému založení vyžadoval Harry konkrétní, solidní důkazy ve všech oblastech svého života. Byl tím přímo posedlý. Dával přednost logickému přístupu ke všem věcem.

Avšak čas od času se zdálo, že jeho přesně seřízený mozek přestane postupovat obvyklými metodickými kroky a pronikne do podstaty věci s tak intenzivní vnímavostí, že ho to samotného děsí. Opravdu ho to děsí. Nicméně většinou ho uspokojovalo to, že využíval své břitké inteligence. Věděl, že dokáže daleko lépe přemýšlet než se orientovat v mezilidských vztazích.

Takhle pomalu a obezřetně mířil ke svému cíli, k tomu, aby si něco začal s Molly. Nehodlal udělat stejnou chybu jako v případě své bývalé snoubenky. Nechtěl se zaplést s jinou ženou v zoufalém pokusu najít odpověď na temné otázky týkající se jeho samého, které nedokázal, nebo nechtěl vyslovit nahlas.

Tentokrát by se spokojil se sexem a s přátelstvím.

„Bude to všechno, Harry?“

Harry se podíval na svou hospodyni, která u něj pracovala na částečný úvazek. Ginny Rondellová, buclatá, pohledná žena, které se blížila padesátka, postávala na opačném konci dlouhého žulového pracovního pultu, který odděloval kuchyň od obývacího pokoje jeho bytu v posledním patře výškového domu.

„Ano, díky, Ginny,“ řekl Harry. „Mimochodem, to jídlo bylo skvělé.“

Molly Abberwicková, která seděla čelem k oknům, se na Ginny srdečně usmála. „Bylo to fantastické.“

Ginnyin široký obličej se zalil uspokojením. „Díky, slečno Abberwicková. Čaj je připraven, doktore Trevelyane. Víte určitě, že vám ho nemám naservírovat?“

„Díky, to snad zvládnu sám,“ ujistil ji Harry.

„Tak dobře, pak vám popřeju dobrou noc.“ Ginny prošla kolem rohu dlouhého pultu a odsunula se do předsíně obložené zelenými mramorovými dlaždicemi.

Harry se nemohl dočkat, až Ginny otevře dveře vestavěné skříně a vyndá si kabelku. Netrpělivě čekal, až si obleče svetr. Konečně vyšla z bytu.

Náhle se všechno naplnilo intenzivním tichem.

Konečně sami, pomyslel si Harry s trochou ironie, pobaven vlastní nedočkavostí. Už dlouho se takhle necítil. Ani si nemohl vybavit, kdy naposled to bylo. Bezpochyby to zažil jako mladík. Teď mu bylo šestatřicet a v posledních osmi letech se cítil jako metuzalém.

„Přinesu čaj,“ řekl a zvedl se.

Molly přikývla. V jejích široce otevřených modrozelených očích se usadil vyčkávavý výraz. Harry doufal, že tenhle výraz je dobrou předzvěstí jeho vlastních plánů na dnešní večer. Protentokrát vypnul oba telefony, což bylo dosud v jeho životě něco neslýchaného. Ginny z toho byla celá vedle.

Popravdě řečeno služební telefon obvykle odpojoval večer nebo když něco intenzivně studoval, ale nikdy v takovém případě nesáhl na vypínač soukromé linky. Vždycky byl k dispozici oběma stranám znesvářených klanů.

Harry se zvedl a šel k žulové desce. Sáhl po tácu s konvicí čaje a dvěma šálky. Objednal velmi drahý darjeeling. Dal si tu práci a zjistil, že ho má Molly nejraději. Žádný cukr, žádné mléko. Harry byl, pokud jde o detaily, kabrňák.

Když nesl tác ke skleněnému čajovému stolku u pohovky, tajně Molly pozoroval. S naprostou jistotou vnímal skryté vzrušení, které ji zachvátilo. Téměř cítil, jak se k němu přelévá v sotva postřehnutelných vlnách. To v něm ještě více vzedmulo jeho vlastní očekávání.

Molly seděla na pohovce upjatě, její pozornost přitahovala světla na Pike Place Market pod nimi a tmavý záliv Elliott Bay v dáli. Na severozápadě panovalo léto a dny zdánlivě trvaly věčnost. Ale bylo něco po desáté a konečně se setmělo. S tím se také před Harrym otevřela možnost si se svou klientkou něco začít.

Nebylo to poprvé, kdy se Molly nabízel tenhle pohled z Harryho bytu v pětadvacátém patře výškové budovy. Pracoval doma a Molly sem během posledního měsíce často přicházela v obchodních záležitostech. Ale tohle bylo vůbec poprvé, kdy viděla noční osvětlení.

„Máte odsud neuvěřitelný výhled,“ vydechla, když položil tác na konferenční stolek.

„Líbí se mi.“ Harry se posadil vedle ní a natáhl se po konvici. Koutkem oka zachytil její úsměv. Považoval ho za další dobré znamení.

Molly měla velmi výmluvný obličej. Harry by se na ni dokázal dívat celé hodiny. Úhel, který svíralo její obočí, mu připomínal ptačí křídla. Tahle představa seděla. Muž, jenž ji chce chytit, musí být velmi rychlý a rázný. Harry si řekl, že jemu ani jedna z těchto vlastností nechybí.

Dnes večer si Molly oblékla praktický mechově zelený kalhotový komplet s jednořadovým sáčkem a úpletovými kalhotami. Na nohou měla střízlivé lodičky z jemné kůže. Harry se nikdy příliš nekoukal ženským po nohách, ale přistihl se, že Mollyiny ho okouzlily. Byly perfektně vykroužené s jemnými kotníky. Celkově vzato znamenitě stavěné nohy, pomyslel si.

Taky ostatní bylo na Molly skvěle rozloženo.

Protože tomu v posledních dnech věnoval skutečnou pozornost, došel Harry nakonec k závěru, že Molly je štíhlá, ale v žádném případě ne vyzáblá. Ve skutečnosti vyzařovala zdraví a vitalitu. On sám se také těšil výjimečné kondici. Měl reflexy kočky, a když byla Molly nablízku, cítil se nabitý ohromnou energií.

V určitých partiích byla Molly přitažlivě zakulacená. Sako kalhotového kostýmku splývalo přes vysoko zdvižená ňadra, o nichž Harry věděl, že by krásně zapadla do dlaní. Plizované kalhoty vlály a zahalovaly plné ženské boky.

Přestože shledával Mollyinu postavu nadmíru zajímavou, byl to její živý obličej, který ho nejvíc připoutal. S uspokojením si pomyslel, že je atraktivní. Ne nápadně krásná, jen atraktivní. Jedinečná. Zvláštní. Jiná než ostatní.

Z očí jí vyzařovala inteligence. Harry uznával, že miluje chytré ženy. V jejích jemných, i když rozhodných tazích nosu a vysokých lícních kostech spatřoval sílu, statečnost a charakter. Medově hnědé vlasy se podobaly jeho vlastním. Zaplavovaly jí hlavu v krátkých, silných vlnách. Sestřih zdůrazňoval sklon jejích uhrančivých očí.

Harrymu se zdálo, že s těmahle očima by se Molly mohla živit jako věštkyně na poutích. Bylo by pro ni hračkou přesvědčit každého, že vidí přímo do jeho minulosti, přítomnosti či budoucnosti.

Když mu tohle došlo, vzbudilo to v Harrym nový záblesk ostražitosti. Poslední, co by mohl potřebovat, byla žena, která by dokázala nahlédnout hluboko do jeho duše. Tam se skrývalo šílenství.

Po několik krátkých okamžiků vážně zvažoval, jak moc je moudré zaplést se s dívkou, jejíž pohled má v sobě tak pronikavou vnímavost. S partnerkami, které se pokoušely vniknout do jeho psychiky, neměl štěstí. Jeho katastrofická zkušenost s bývalou snoubenkou to dostatečně prokázala. Na druhé straně neměl dost trpělivosti s lehkými ženskými.

Po několik vteřin nechal svou budoucnost viset ve vzduchu, než si promyslel další krok.

Molly se na něj tázavě usmála, přitom odhalila dva trochu křivé přední zuby. Na těchhle zubech je něco roztomilého, pomyslel si Harry.

Zhluboka povzdechl a poslal své pochyby k čertu s omračující bezstarostností, což samo o sobě ho mělo znepokojit. Tentokrát bude všechno v pořádku, řekl si. Molly je obchodnice, ne psycholog. Postaví se k tomu, co jí chce navrhnout, racionálně a přímo. Nebude mít sklon krájet ho na kousíčky a pokoušet se o analýzu jeho osobnosti.

„Chtěl bych si s vámi o něčem pohovořit.“ Harry naléval čaj do šálků s klidnou rozhodností.

„Ano.“ Molly trochu vypískla, zaťala ruku v pěst a divoce ji stiskla. Oči jí žhnuly. „Ať mě čert vezme, já to věděla.“

Harry k ní překvapeně vzhlédl. „Opravdu?“

Usmála se, když si brala svůj šálek s čajem. „Už bylo načase, jestli vám nevadí ta formulace.“

Nadšení je u ženy dobrá věc, ujišťoval se Harry. „Ale ne. Ne, nevadí mi to. Jen mi hned nedošlo, že jsme naladěni na stejnou vlnovou délku.“

„Víte, co se říká o velkých osobnostech, které stejně myslí.“ Harry se usmál. „Ano.“

„Když jste mě pozval na večeři, došlo mi, že to bude zvláštní příležitost a ne jen obyčejné obchodní jednání.“

„To máte pravdu.“

„Věděla jsem, že jste se nakonec rozhodl.“

„Popravdě řečeno ano.“ Pozorně se na ni zadíval. „Dlouho jsem o té záležitosti uvažoval.“

„To je přirozené. Jestli jsem se o vás něco v posledních několika týdnech dozvěděla, tak je to právě fakt, že všechno pečlivě zvažujete. Takže jste nakonec došel k závěru, že žádost Duncana Brockwaye o stipendium stojí za podporu. Nejvyšší čas.“

Harry na setinu vteřiny nic nechápal. „Brockwayova žádost?“

Mollyiny oči zářily uspokojením. „Věděla jsem, že ji schválíte. Prostě jsem to věděla. Je tak originální. Tak nápaditá. A její možnosti využití jsou prakticky neohraničené.“

Harry přivřel oči. „Tohle nemá nic společného s Brockwayovým grantem. Chtěl jsem s vámi mluvit o jiné záležitosti.“

Vzrušení se z jejího pohledu pomalu vytrácelo. „Přece jste si ho celý prošel, nebo ne?“

„Brockwayův návrh? Ano, samozřejmě. Není dobrý. Později si můžeme pohovořit o podrobnostech, jestli chcete. Ale teď bych s vámi chtěl mluvit o něčem daleko důležitějším.“

Molly vypadala upřímně zmatená. „A co je důležitější než návrh Duncana Brockwaye?“

Harry velmi pečlivě odložil šálek s čajem. „Náš vztah.“

„Naše co?“

„Myslím, že jste slyšela dobře.“

Mollyin hrneček cinkl o podšálek. „To ano, to jistě ano.“ Harry se tiše zeptal. „Co se děje?“

„Vy ještě máte nervy se ptát, co se děje? Potom, co jste mi sdělil, že nehodláte schválit Duncanův návrh?“

„Molly, pokouším se tu vést inteligentní konverzaci. Nicméně to vypadá, že se rozpadá na kusy. Vraťme se k našemu vztahu –“

„Našemu vztahu!“ Molly vyletěla z pohovky s razancí malé sopky. „Povím vám něco o našem vztahu. Je to naprostá, stoprocentní katastrofa.“

„Neuvědomuju si, že bychom si spolu už něco začali.“

„Popravdě řečeno ano. Ale s tím je teď konec. Teď hned. Dnes večer. Odmítám platit za vaše služby poradce, Harry Trevelyane. Abych byla upřímná, ještě jsem za své peníze neviděla ani ň.“

„To bude strašné nedorozumění.“

„Vždyť to říkám.“ Z Mollyiných očí vyšlehl zelený plamínek. „Myslela jsem si, že jste mě dneska pozval na večeři, abyste mi řekl, že jste schválil ten ohromný projekt Duncana Brockwaye.“

„Proč bych vás k čertu měl zvát na večeři, jen abych vám sdělil, že Brockwayův návrh je pěkná bouda.“

„Není to žádná bouda.“

„Ale ano, je.“ Harry nebyl zvyklý, aby jeho verdikt někdo zpochybňoval. Byl koneckonců uznávanou autoritou ve svém oboru.

„Podle vás je tedy celá ta stovka žádostí o stipendium z Abberwickovy nadace samá habaďůra.“

„Celá stovka ne.“ Harry dával přednost přesnému vyjádření před generalizací. „Některé byly prostě jen vědecky chybné. Podívejte, Molly, pokouším se tu mluvit o něčem naprosto jiném.“

„O našem vztahu, jestli se dobře pamatuju. No dobře, je po něm, doktore Trevelyane. Tohle byla vaše poslední šance. Máte padáka.“

Harry si lámal hlavu, jestli se náhodou neocitl v paralelním vesmíru. Tohle vůbec nešlo podle jeho plánu.

Dospěl ke svému rozhodnutí, pokud jde o Molly, velmi pečlivě a uváženě. Ve skutečnosti ji chtěl hned od začátku, ale nehodlal se nechat unést pouhou fyzickou touhou. Vycházel z těch nejzákladnějších předpokladů. Po zrušení svého zasnoubení před více než rokem věnoval svému budoucímu sexuálnímu životu vážné úvahy. Došel k závěru, že ví přesně, co od ženy potřebuje. Chtěl navázat známost s někým, kdo má spoustu stejných zájmů jako on, s někým, kdo od něj nebude vyžadovat soustavnou pozornost.

Potřeboval najít ženu, která nebude považovat za smrtelnou urážku, když bude pohlcen svým bádáním. Ženu, jíž nebude vadit, když se zamkne ve své pracovně a bude dělat na nějaké knize nebo výzkumech. Ženu, která bude tolerovat jeho potřeby, pokud jde o osobní život.

A nejvíce ze všeho si chtěl začít se ženou, která nebude pitvat jeho nálady a navrhovat mu psychiatrickou léčbu.

Zdálo se, že Molly Abberwicková jeho požadavkům vyhovuje. Devětadvacetiletá, kompetentní, úspěšná podnikatelka. Pokud Harry mohl usuzovat, vychovala doslova svou mladší sestru poté, co její matka před několika lety zemřela. Její otec byl génius, ale jak se u takových typů posedlých tvůrčím zápalem stává, věnoval veškerý svůj čas vynálezům místo vlastním dětem.

A pokud mohl Harry posoudit, Molly nebyla žádná skleníková květinka, ale silná, pevná rostlina, která vydrží všechny bouře, dokonce i ty, jež se čas od času přeženou přes jeho melancholickou duši.

Jako majitelka firmy Abberwick Tea and Spice Company prokázala schopnost přežít a rozvíjet své podnikání ve světě malého obchodu. Kromě toho, že dokázala vést svůj obchod čajem a kořením, byla také jedinou správkyní Abberwickovy nadace, dobročinné organizace založené jejím otcem, zesnulým Jasperem Abberwickem. Jasperovy vynálezy byly skutečným zdrojem bohatství v jeho rodině. A byly to právě záležitosti nadace, které Molly přivedly před měsícem k Harrymu.

„Vy mě přece nechcete vyhodit,“ řekl Harry.

„To je jediná věc, kterou můžu udělat,“ odpověděla. „Opravdu nemá smysl pokračovat v takovém spojení. Nic se nedaří.“

„A co jste ode mě přesně očekávala?“

Molly rozhodila zlostně ruce. „Myslela jsem, že mi pomůžete daleko víc. Že budete víc spolupracovat. Ze vás ty různé návrhy na granty víc chytnou. Nechci se vás dotknout, ale než vy se rozhoupete a něco schválíte, je to jako by člověk pozoroval strom, jak roste.“

„Nevím, proč bych se měl nadchnout za každou cenu. Přistupuju ke své práci s rozvahou. Myslel jsem, že jste to pochopila. Proto jste si mě přece najala.“

„Trvá vám to celou věčnost, než se rozhoupete.“ Molly si založila ruce za zády a začala poměřovat koberec před okny dlouhými, zlostnými kroky. „Naše spolupráce je naprostá ztráta času.“

Harry ji okouzleně pozoroval. Mollyino tělo se chvělo vzteky. Takovéhle vrtochy by ho měly znepokojovat, ale místo toho přidaly další přitažlivý rozměr k jejímu strhujícímu obličeji.

Strhujícímu? Harry se při té myšlence zamračil.

„Tušila jsem, že s vámi budou nejspíš potíže.“ Molly otočila hlavu a změřila si ho přes rameno divokým pohledem. „Ale nemyslela jsem si, že budete takhle nemožný.“

Naprosto strhující, rozhodl se nakonec Harry. Nedokázal si vybavit chvíli, kdy by ho žena takhle upoutala. Slovo strhující si obvykle nechával na jiné sféry zájmu. Diskuze týkající se Leibnizova nároku na objev diferenciálního počtu byla strhující. Návrh analytického stroje Charlese Babbage byl strhující. Rozpracování Boolovy práce v matematické logice bylo strhující.

Dnes večer věděl Harry beze stínu pochybnosti, že musí Molly přidat k seznamu strhujících úkazů. Díky tomuhle poznání se cítil značně nesvůj, i když po ní naopak daleko víc zatoužil.

„Podívejte, je mi líto, že podle vás dělám potíže,“ spustil Harry.

„Potíže ne, prostě jste nemožný.“

Odkašlal si. „Nemyslíte si, že je to váš naprosto osobní názor, jak hodnotíte moje profesionální rozhodnutí?“

„To, že považujete žádost Duncana Brockwaye za habaďůru, je víc než osobní způsob, jak charakterizovat chudáka Duncana.“

„Zapomeňte na Brockwayův návrh. Udělal jsem jen to, za co mi platíte, Molly.“

„Opravdu? Pak mi ale účtujete příliš vysokou částku.“

„Ale ne, v žádném případě. Vy jenom nepřiměřeně reagujete.“

„Nepřiměřeně? Nepřiměřeně!“ Molly došla až k žulovému pultu. Obešla ho a pustila se k opačné stěně. „Musím připustit, že toho mám až po krk. Jestli podle vás reaguji nepřiměřeně, tak dobře. Ale to na věci nic nemění. Náš vztah prostě nefunguje tak, jak jsem si myslela, že bude fungovat. Jaké zklamání! Jaká ztráta času!“

„Abych byl přesný, mezi námi nic nebylo,“ procedil Harry mezi zuby. „Udržovali jsme jen obchodní kontakty.“

„A to končí,“ oznámila mu triumfálně.

Zčistajasna Harry cítil, jak se ho zmocňuje temný, zádumčivý pocit. Měl bych poděkovat své šťastné hvězdě, že jsem tak těsně unikl, pomyslel si. Vztah s Molly by nikdy nefungoval.

Ale místo pocitu úlevy se dostavilo zoufalství. Znovu si vybavil den, kdy Molly přišla do jeho pracovny poprvé.

Oznámila mu, že by si ho ráda najala jako konzultanta pro Abberwickovu nadaci. Tu nadaci založil její otec, aby poskytovala stipendia nadějným vynálezcům, kteří nemohou sehnat finanční zdroje pro svou práci. Jasper Abberwick až příliš dobře věděl, jakému problému takoví lidé čelí. Spolu s bratrem Juliem pracovali pod finančním tlakem téměř po celou dobu své kariéry. Jejich problém s hotovými penězi se vyřešil až před čtyřmi lety, když se Jasperovi podařilo patentovat novou generaci průmyslových robotů.

Jasper se dlouho ze svého nově nabytého bohatství netěšil. Před dvěma lety zahynul spolu s Juliem, když prováděli experimenty s posledním vynálezem, prototypem letadla poháněného lidskou silou.

Trvalo to rok, než se všechno kolem nadace vyřídilo a mohla se uvést do života. Molly velmi chytře investovala peníze a teď byla celá dychtivá je použít a poskytovat taková stipendia, jaká si přál její otec.

Jako jediný správce nadace se musela vypořádat s různými problémy. Dokázala si poradit s řadou z nich, zvláště pokud šlo o finanční rozhodnutí, ale na rozdíl od svého otce, který měl do obchodníka daleko, ona obchodu rozuměla. Ovšem nebyla ani inženýr, ani vědec.

To, aby dokázala zvážit přínos žádostí o stipendium, které podávali zoufalí vynálezci, vyžadovalo znalost vědeckých principů a posledních výkřiků techniky. Navíc to předpokládalo i znalost historických perspektiv. K takovým rozhodnutím může dospět jen vytrénovaná hlava. Abberwickova nadace vyžadovala služby někoho, kdo dokáže posoudit návrh nejen z hlediska jeho přínosu pro okamžité průmyslové využití, ale také v jeho dlouhodobé perspektivě.

Kromě toho potřebovala Molly někoho, kdo by dokázal vyřadit podvodníky a šejdíře, kteří kolem nadací podobných té její krouží jako žraloci kolem hejna ryb.

Molly je třeba přiznat několik imponujících kladů, připouštěl Harry, ale chybí jí silné technické zázemí. Tahle žena má půl milionu dolarů, které může každý rok utratit, a potřebuje pomoc. Zvlášť potřebuje Harryho Strattona Trevelyana, doktora filozofie.

Až dosud Harry prostudoval víc než stovku návrhů. Ale ani jeden neschválil. Působilo mu starosti, když si uvědomil, že nedokáže pochopit, proč je Molly v posledních týdnech tak netrpělivá.

Jeho pozornost zjevně přitahovaly jiné věci.

Byl na ni zvědavý od chvíle, kdy si s ním sjednala schůzku kvůli tomu, aby se stal jejím poradcem. Okamžitě poznal její příjmení. Rodina Abberwicků produkovala dlouhou řadu excentrických, ale v každém případě nadaných vynálezců již dlouhé roky.

Jméno Abberwick nebylo známé pouze v domácnostech, ale i v obchodním světě. Je spojeno s množstvím rozličných obráběcích strojů, součástek do řídicích systémů a v posledních letech i robotů.

Jako autorita v ezoterické oblasti historie a filozofie vědy měl Harry příležitost dozvědět se něco o různých přínosech na poli techniky.

Historie téhle rodiny byla stejně dlouhá jako dějiny samotného národa. Abberwick jako jeden z prvních kolonistů podstatně zlepšil tiskařský lis. Toto zvláštní zařízení umožnilo zdvojnásobit náklad jistých buřičských traktátů a novin, které zase na oplátku pomáhaly formovat názor veřejnosti týkající se revoluce v amerických koloniích.

V roce 1870 další z Abberwicků zdokonalil funkci parního stroje. Výsledkem bylo účelnější využití parního stroje na železnici, která na druhé straně ovlivnila rozvoj západních oblastí Spojených států.

Na sklonku třicátých let jeden z Abberwicků vynalezl kontrolní systém, díky němuž se zefektivnily montážní linky. Zvýšená efektivita pak měla dopad na válečnou výrobu tanků a letadel.

A tak to šlo pořád dál a dál. Jméno Abberwick kolem sebe rozstřikovalo auru amerických vynálezů jako popkorn na podlahách kin. Člověk si ho prostě nevšimne, dokud na něj nešlápne.

Ale Harry založil svou kariéru přesné na takovém šlapání po rozsypaných informacích. Vynálezy formují dějiny a dějiny pomáhají utvářet vynálezy. Harry čas od času studoval způsob, jakým se tyhle dvě veličiny prolínají, mísí a ovlivňují jedna druhou.

Přednášel na toto téma na mnohých univerzitách a kolejích. Napsal knihy, které byly považovány za klasické na poli dějin vědy. A někde na této cestě se stal expertem, pokud šlo o podvody a zbytečný humbuk ve vědě.

Harry se zamračeným výrazem pozoroval Molly, jak zuří. Znepokojovalo ho, že pořád hledá omluvu, aby s ní mohl navázat známost. Inteligentní muž by se v téhle chvíli stáhl, a když nic jiného, tak inteligentní on byl.

„Držme se při zemi, Molly,“ začal. „Vyhodit mě by bylo z vaší strany to nejhloupější rozhodnutí. To oba dobře víme.“

Prudce se otočila, obočí stažené. „Neopovažujte se mi nadávat do hlupáků.“

„Neřekl jsem, že jste hloupá. Jen jsem podotkl, že by bylo hloupé ukončit naše obchodní vztahy. Potřebujete mě.“

„Začínám o tom vážně pochybovat.“ Namířila na něj prst. „Vaší povinností je mi radit. Ale pokud se nemýlím, všechna vaše rozhodnutí by se dala shrnout do jediného slova. To slovo zní ne.“

„Molly…“

„K tomu není třeba mít bůhvíjaký talent, aby člověk mlel pořád dokola ne, doktore Trevelyane. Vsadím se, že bych našla spoustu lidí, kteří by to dokázali. A mnozí by si za to nejspíš účtovali daleko míň než vy.“

„Ale neřekli by taky ano, kdybyste si to přála?“ zeptal se tiše.

„Tak dobře, možná že jiný konzultant by sem tam něco zvoral a já bych poskytla stipendium té nesprávné osobě.“ Mávla nad touhle možností rukou. „Víte, co říkají Francouzi. Nemůžete udělat omeletu, aniž byste nerozbil pár vajec. Alespoň by se něco dělo.“

„Půl milionu dolarů ročně je poněkud víc než pár vajíček. Domníváte se, že tady v Seattlu najdete dalšího odborníka s akademickým titulem, který pochopí historické perspektivy a souvislosti a zároveň mu nebudou chybět technické znalosti, aby vám radil?“

Podívala se na něj přes svůj pevný, sebevědomý nosík. „Nechápu, co je tak složitého na tom najít někoho, kdo by mi v tomhle poradil.“

Harry s úžasem zaznamenal, že se začíná skutečně zlobit. Rychle ten pocit potlačil. Nechtěl, aby Mollyina nálada ovlivnila tu jeho.

„Samozřejmě že to můžete zkusit,“ řekl zdvořile.

Mollyina měkká ústa se pevně sevřela. Zaklepala špičkou střevíčku z jemné kůže na podlahu a přejela ho pohledem plným doutnajícího vzteku. Harry mlčel. Oba věděli, že její vyhlídky na získání někoho jiného s touto kvalifikací jsou mizerné.

„K čertu,“ vybuchla Molly nakonec.

Harry vycítil malé vítězství. „Budete se muset vyzbrojit větší trpělivostí, Molly.“

„To říkal kdo? Já jsem jediný správce nadace. Mohu být tak netrpělivá, jak se mi zachce.“

„Tahle hádka k ničemu nevede.“

„Ano, to nevede.“ Molly se rozveselila. „A víte co? Mně se to hodí. Už jsem vám dlouho chtěla říct pár věcí, doktore Trevelyane.“

„Harry stačí.“

Neradostně se usmála. „Ale ne, to by mě ani ve snu nenapadlo říkat vám jenom Harry. Harry se k vám vůbec nehodí, doktore Harry Strattone Trevelyane, doktore filozofie, spisovateli, profesore, uznávaný dešifrante vědeckých podvodů.“ Mávla rukou, aby ukázala na tři výtisky jeho poslední knihy, které ležely na nedaleké polici. „Jste příliš nadutý a arogantní, aby vám člověk mohl říkat jen Harry.“

Harry náhle zaznamenal slabý, nepovědomý stakatový zvuk. Podíval se dolů a zjistil, že poklepává prsty na opěradle pohovky. Silou vůle se ovládl a přestal.

Byl pěkný idiot, když se alespoň teoreticky domníval, že by mohl zachránit i to tenké spojení mezi ním a Molly. Má ve svém životě i tak dost problémů.

Ale představa, že ji už nikdy nespatří, v něm vyvolala obraz skleněného mostu klenoucího se nad propastí. Byla to stará a znepokojivá představa. Zasunul ji zpět s vypětím veškeré vůle, kterou disponoval.

„Proč se neposadíte, Molly?“ zeptal se, rozhodnutý znovu převzít otěže. „Jste obchodnice. Proberme to z té praktické stránky.“

„Není co probírat. Zamítl jste návrh Duncana Brockwaye, copak si nevzpomínáte? A váš názor je jediný, s nímž se tady nejspíš počítá.“

„Vetoval jsem tuhle zvláštní žádost, protože je to naprostá habaďůra. Je to průhledný pokus, jak okrást Abberwickovu nadaci o dvacet tisíc dolarů.“

Molly si založila ruce pod prsa a bojovně si ho změřila. „Tomuhle opravdu věříte?“

„Ano.“

„Jste si jistý?“

„Samozřejmě.“

„Naprosto jistý?“ zeptala se až příliš sladce. „Ano.“

„Musí to být krásné, když si je člověk takhle sám sebou jistý.“ Harry na tuhle špičku nereagoval. Rozhostilo se ticho.

„Mně se ten Duncanův návrh zamlouvá,“ řekla Molly nakonec. „To já vím.“

Šlehla po něm rychlým, zpytavým pohledem, jako by cítila jeho slabost. „Neexistuje žádná naděje?“

„Žádná.“

„Ani nepatrná možnost, že by Brockway narazil na nějaké zbrusu nové řešení?“

„Ne. Mohu ten projekt postoupit svému příteli na univerzitě ve Washingtonu, který je expertem na energetické zdroje, jestli chcete ještě další potvrzení. Ale určitě mě podpoří. Žádný platný vědecký základ v Brockwayově koncepci získávání energie z měsíčního světla není, nic co by alespoň vzdáleně připomínalo využití sluneční energie. Technologie, kterou navrhuje, neexistuje, a teorie celého projektu je čirý nesmysl.“

Hněv náhle vystřídalo pobavení v Mollyiných očích. „Čirý nesmysl? To je nějaký specializovaný technický žargon?“

„Ano, abych pravdu řekl, je.“ Harryho vyvedla z míry náhlá změna její nálady. „Velmi užitečný žargon. Může být aplikován v mnoha situacích. Zachrání peníze z nadace pro daleko potřebnější žadatele, Molly. Takoví Duncanové Brockwayové se na vás pokoušejí dvacetkrát vydělat.“

Molly si rezignovaně odfrkla a vrhla se zpátky na pohovku. „Tak jo, vzdávám se. Promiňte, že jsem se přestala ovládat. Ale už z toho opravdu začínám být otrávená, Harry. Mám toho spoustu na starosti. Nemůžu trávit všechen čas jen tím, že vám budu předkládat další návrhy.“

Bouřka pominula. Harry nevěděl, jestli si má, či nemá vydechnout úlevou. „Být správcem nadace sebere spoustu času.“

„Brockwayův plán vypadal jako skvělý nápad,“ podotkla Molly zamyšleně. „Jen si to představte, baterie, která vyrábí energii z měsíčního světla.“

„Podvodníci nemají skvělé nápady. Jen disponují nepředstavitelně obrovskou drzostí.“ Harry si ji prohlížel s náhlým zamyšlením. „A šarmem.“

Molly zamrkala. „Tak jo, Duncan Brockway se mi líbil. Zdál se mi velmi upřímný a otevřený, když jsem s ním mluvila.“

„O tom nepochybuji.“ Takže ten bastard se pokusil ji okouzlit, jen aby dostal ty peníze, pomyslel si Harry. Ani ho to nepřekvapilo. Nicméně ho to rozladilo. „Brockway byl velmi vstřícný a srdečný, protože se pokoušel vyždímat z Abberwickovy nadace dvacet tisíc dolarů.“

Molly se zamračila. „To není fér. Duncan je vynálezce, žádný šejdíř. Jen snílek, který chce své sny proměnit ve skutečnost. Pocházím z hodně dlouhé linie takových předků. Abberwickova nadace je tu proto, aby jim pomáhala.“

„Tvrdila jste, že účelem téhle nadace je nalézat seriózní vynálezce, kteří nemohou dostat pro své projekty vládní podporu nebo podporu nějaké společnosti.“

„Věřím, že návrh Duncana Brockwaye je seriózní.“ Molly pokrčila elegantně jedno rameno. „Možná že v jeho plánech bylo až příliš nadšení. To není u vynálezců nic neobvyklého.“

„A vypadal jako docela pěkný chlapík,“ zamumlal Harry.

„No, to opravdu vypadal.“

„Molly, jestli něco bezpečně poznám, pak jsou to šejdíři. Najala jste si mě, abych vám je odhalil, copak si nevzpomínáte?“

„Najala jsem vás, abyste mi pomohl vybrat ty nejlepší návrhy a našel žadatele, kteří přinášejí novátorské koncepce.“

„A abych vyčmuchal každou habaďůru.“

„Dobře, dobře, zase jste vyhrál.“

„Tohle přece nemá být bitva,“ pronesl Harry unaveně. „Jen se pokouším dělat dobře svou práci.“

„Jistě.“

„Vím, že vás ty peníze z nadace pálí v kapse, ale ještě se naskytne spousta příležitostí, jak se jich zbavit.“

„Už mi to začíná dělat starosti.“

„Nechcete to přece uspěchat. Vybrat oprávněného uchazeče zabere nějaký čas. Mělo by se to provést opatrně a rozvážně.“ Stejně jako když si člověk vybírá milenku, pomyslel si Harry.

„Hmm.“ Molly pohlédla na nabité knihovny, které zabíraly celé dvě stěny obývacího pokoje. „Jak dlouho se zabýváte takovými konzultacemi?“

„Oficiálně? Asi šest let.“ Harry se zamračil, když se tak náhle změnil předmět hovoru. „Proč?“

„Jen mě to zajímá.“ Věnovala mu naprosto nevinný pohled. „Připouštíte, že je to trochu nezvyklé povolání. Neexistuje příliš mnoho lidí, kteří vyhledávají podvodné žádosti o grant. Jak jste k tomu přišel?“

Harryho by zajímalo, kam tímhle směřuje. Ta žena se mění rychleji než střídavý proud. „Před několika lety jeden můj známý, který dohlížel na projekty dotované vládou, pojal podezření nad výsledky určitých testů. Požádal mě, jestli bych se nepodíval na metodologii, kterou podle všeho žadatel užíval. Tak jsem to udělal. Okamžitě bylo jasné, že výsledky těch pokusů jsou zmanipulované.“

„Bylo to jasné okamžitě?“ Mollyiny oči se rozšířily náhlým zájmem. „Poznal jste, že ten chlap je podvodník hned zkraje?“

„Ano.“

„Jako tenhle?“ Pohrdavě luskla prsty.

Harrymu se nechtělo podrobně vysvětlovat, jak přišel na to, že byl předložen propracovaný podvrh. „Řekněme třeba, že mám na takovéhle věci čich.“

„Čich?“ Molly se narovnala, zjevně upoutal její zájem. „Chcete říct, že máte okultní schopnosti nebo něco takového?“

„K čertu to ne, nejsem žádný okultista.“ Harry sáhl po konvici a donutil se nalít si do šálku další darjeeling. Potěšilo ho, když na skleněný stolek ani neukápl. Ruce měl pevné jako vždy. „To, co mi podsouváte, je bláznivé. Vypadám snad jako člověk, který disponuje okultními schopnostmi?“

Molly se opět pohodlně opřela na pohovce. Do očí se jí vloudil přemýšlivý pohled. „Promiňte, nechtěla jsem se vás dotknout.“

Harry nasadil ten nejvytříbenější profesionální tón. „Studuji dějiny vědy a její filozofii.“

„Já vím.“

Pohlédl na ni přivřenýma očima. „Kromě doktorátu na tomto poli mám univerzitní vzdělání v matematice, strojírenství a filozofii.“

Zamrkala řasami. „Hu.“

Harry stiskl zuby. „Tohle zázemí mi poskytuje pochopení problémů, jež lidé specializující se pouze v jednom oboru postrádají.“

„Aha, ano. Pochopení.“

„Přesně tak. Jak jsem řekl už předtím…“

„Než jsem vás tak hrubě přerušila,“ zamumlala.

„Abych zodpověděl vaši otázku týkající se mé kariéry,“ pokračoval Harry pomalu, „jedna taková konzultace vedla ke druhé. Teď jich každý rok dělám pěknou řádku, ale tak, aby nenarušovaly moje výzkumy nebo psaní.“

„Vaše výzkumy a psaní jsou pro vás mnohem důležitější?“

„Bezpochyby.“

Molly si položila jednu paži na opěradlo pohovky a bradu dala do dlaně. „Jak mi pak vysvětlíte, že jste souhlasil s tou prací pro mě? Určitě vám neplatím tolik, jako kdybyste měl smlouvu s vládou nebo nějakou velkou společností.“

„Ne,“ přitakal ihned. „To neplatíte.“

„Tak proč se obtěžujete a děláte poradce takové maličké nadaci, jako je Abberwickova.“

„Protože vy chcete dělat to, co vláda ani průmyslové společnosti dělat nebudou.“

Naklonila hlavu k jedné straně. „A to je co?“

„Chcete utrácet peníze za zajímavé, přitažlivé projekty, které nepřinášejí okamžité a zjevné využití. Přejete si investovat do neznámého.“

Obočí jí vylétlo. „Tak proto jste souhlasil s tou spoluprací?“

„Proto jsem souhlasil s funkcí konzultanta,“ opravil ji suše. „To je přece totéž.“

„Ne úplně.“

Vůbec si ho nevšímala. „Proč dychtíte po tom podporovat tlupu bláznivých vynálezců?“

Harry zaváhal a pak se rozhodl, že se jí to pokusí vyložit. „Strávil jsem celou svou dosavadní kariéru poznáváním vědeckého a technického pokroku.“

„Já vím, četla jsem vaši poslední knihu.“

Harryho tohle odhalení tak překvapilo, že se málem zalkl čajem. „Vy jste četla Iluzi jistoty?“

„Hmm.“ Molly se ušklíbla. „Nebudu předstírat, že to bylo to nejzajímavější čtení před spaním, které jsem kdy měla, ale připouštím, že jsem ho shledala neočekávaně zajímavým.“

Harryho ohromilo, že se cítí polichocen. Pohlédl na knihu na nedaleké poličce.

Iluze jistoty: K nové filozofii vědy se nemohla v žádném případě řadit k bestsellerům. Rozvláčná, pedantická vědecká rozprava na téma historická a sociální omezení ve vědeckém a technickém pokroku byla směrována především na akademickou půdu. Prodávala se velmi dobře jako studijní materiál na vysokých školách pro studenty dějin vědy, ale nebyla určena průměrnému čtenáři. Samozřejmě že nemůžu považovat Molly Abberwickovou za průměrného čtenáře, připustil žalostně.

„Záměrné podvody: Dějiny vědeckých podvodů, švindlů a hochštaplerů byly daleko lidovější čtení,“ řekl Harry, který se pokoušel předstírat skromnost. Záměrné podvody byly jeho prvním pokusem psát pro laického čtenáře. Dařilo se mu překvapivě dobře.

„To jsem taky četla.“

„Aha.“ Harry se rozpačitě zvedl. Popošel ke stojánku u okna. „No, díky.“

„Nemusíte mi děkovat. Trochu jsem si vás prověřovala.“

„Prověřovala?“

„Rozhodovala jsem se, jestli vás mám najmout jako svého detektiva, který bude odhalovat podvody.“

Harry sebou škubl. Pohlédl do noci a pokoušel se zmobilizovat zbytky logického myšlení. Vida, Molly není přesně to, za co ji pokládal. Skrývá v sobě ještě tajné hloubky. Nějaká překvapení. Takže co? Bylo mu šestatřicet, ale trevelyanovské reflexy ještě pořád fungovaly. Došel k závěru, že známost s Molly zvládne.

„Pokračujte,“ pobídla ho.

„Cože?“

„Chtěl jste mi vysvětlit, proč máte chuť podporovat vynálezy, které nenabízejí žádnou hmatatelnou návratnost.“

Harry hleděl do noci za přehradou oken. „Řekl jsem vám, že jsem založil kariéru na studiu dějin vynálezů a objevů. Během tohohle studia jsem si kladl řadu otázek.“

„Jakých otázek?“

„Třeba co by se stalo, kdyby Charles Babbage dostal podporu k sestavení analytického stroje v roce 1833.“

„Dějiny počítačů by se musely celé přepsat,“ navrhla.

„Nepochybně. Kdyby mohl uskutečnit svou vizi, svět by směřoval do věku počítačů o sto let dříve. Jen si pomyslete, jak daleko bychom dnes byli.“ Harry se odvrátil od okna, náhle pohlcen zanícením, které pro tohle téma cítil. „Existují tisíce dalších příkladů brilantních koncepcí, které zašly na úbytě jen kvůli nedostatku peněz nebo povzbuzení. Mohl bych jmenovat…“

Zarazil se, když se prudce otevřely přední dveře.

„Co, proboha?“ Molly pohlédla na skleněnou přepážku, která dělila přední halu od obytné části. „Myslím, že někdo jde, Harry.“

Harry vyrazil kupředu. „Ginny asi zapomněla zamknout, když odcházela.“

Výtržník se náhle objevil. Byl to vysoký, štíhlý mladý muž oblečený do džínů a modré košile. Zarazil se, když spatřil Harryho, rozkročil se a zvedl paži. Světlo se odrazilo od blýskavé čepele nože.

„Tak tohle je konec, doktore Trevelyane,“ zavrčel návštěvník. „Konečně jsem vás dostal. Tentokrát mi neuniknete.“

„Bože dobrý.“ Molly vylétla z pohovky. „Má nůž.“

„To má.“ Harry zůstal na místě.

Vetřelec zaklonil paži v cvičeném smrtonosném gestu. „Pozor!“ Molly popadla konvici.

„K čertu,“ zavrčel Harry. „Někteří lidé nedokážou věci správně načasovat.“

Vetřelec mrštil čepelí.

Molly zaječela a vrhla konvici směrem ke skleněné výplni. Pěkně popořadě, pomyslel si Harry. Popadl konvici, která právě kolem něj proplouvala vzduchem. „Dělejte něco,“ ječela Molly.

Harry se sarkasticky usmál. V jedné ruce držel konvici, v dlani té druhé svíral nůž. Ukázal ho Molly.

Zírala na něj s otevřenými ústy. Pohledem sklouzla z nože do útočníkovy prázdné ruky.

„Chytil jste ten nůž přímo ve vzduchu,“ zašeptala Molly.

Harry se podíval na třpytící se čepel. „Vypadá to tak.“

2. kapitola

„Skvělé, bratránku Harry.“ Cizinec zatleskal, aby ocenil Harryho výkon. „Opravdu skvělé. Načasování výborné jako vždycky.“

„Bohužel nemohu totéž tvrdit o tobě.“ Harry odložil konvici a nůž na nejbližší stolek. „Pokouším se tady vést obchodní jednání.“

Molly civěla na Harryho, celá pryč z rychlého obratu událostí. „Co se to tu děje? Kdo to je?“

„Dovolte, abych vám představil bratrance Joshe Trevelyana.“ Harry se podíval na svého příbuzného s nesouhlasným odevzdáním. „Má sklon k dramatickým vstupům. V rodině je to zvykem. Joshi, tohle je Molly Abberwicková.“

„Ahoj,“ řekl Josh zvesela.

Molly konečně našla hlas. „Ahoj.“

Josh je ještě mladý, napadlo Molly, snad o dva roky starší než její sestra Kelsey. Maximálně tak dvacet. Má v sobě víc než jen letmou podobnost s Harrym. Stejné uhlově černé vlasy, i když v Joshových neprobleskují stříbrné nitky. Stejně štíhlá, elegantní postava. Pravda, Josh v sobě ještě nemá Harryho uhlazenou, ovládanou sílu, ale Molly tušila, že to časem přijde.

Hlavní rozdíl mezi oběma muži, kromě věku, se odrážel v jejich obličejích. Tam byla znatelná nesrovnalost. Josh Trevelyan byl nepochybně hezký v tradičním slova smyslu, podle představ Hollywoodu. S dlouhými černými řasami, tmavýma romantickýma očima, jemně tvarovaným nosem a ústy, která by mohla rovnou sestoupit ze stříbrného plátna.

Naopak Harryho rysy byly nestydatě divoké. Měl obličej zatvrzelého askety, muže, který strávil dlouhá léta nahlížením do hloubek alchymistovy křivule, v níž hledá tajemné pravdy.

Harry vypadal jako muž, který se už tak dlouho ovládá a odříká si, že se tyhle vlastnosti vstřebaly přímo do jeho osobnosti a staly se její součástí. Molly měla pocit, že v Harryho jantarových očích planou nějaké dávné plameny. Jeho mocné paže s dlouhými prsty slibovaly možnosti velké mazanosti i velkého zoufalství.

„Příště zkuste zaklepat,“ podotkla Molly. Sesula se do náruče kožené pohovky. Nevydržela by už déle stát. V žilách jí ještě stále koloval adrenalin.

„Mrzí mě to, Molly.“ Harry pohlédl na svého mladšího bratrance. „Slečna Abberwicková je moje klientka. Trefila hřebíček na hlavičku. Příště nejdřív zaklepej.“

Josh se zakuckal, Harryho rozčilení mu zřejmě bylo fuk. „Nechtěl jsem vás vyděsit k smrti.“

„To ráda slyším,“ zavrčela Molly.

Stále otřesena tím, čeho se stala svědkem, očekávala od Harryho vysvětlení. Pohled jeho divokých, inteligentních očí se setkal s jejím, stále v sobě měl výraz žalostného zklamání. Měla nejasný dojem, že si není tak úplně jistý, co udělá dál.

Molly na chvíli tenhle pohled přitáhl. Ani jednou během posledního měsíce neviděla u Harryho byť jen náznak pochybnosti. Až do dneška si vedl jako ztělesnění Buddhovy jistoty. Trochu ji to vyvádělo z míry.

Jeho neotřesitelná sebekontrola a trpělivost dravce, který číhá na kořist, spolu s nepopiratelnými duševními schopnostmi vzbuzovaly v Molly ostražitost. A někde hluboko uvnitř i nevysvětlitelnou zvědavost. Můra třepetající se v plamenech, uzavřela si Molly pro sebe. Velmi nebezpečné. Zvláště pro ženu, která má příliš velkou odpovědnost, než aby riskovala.

Poznání, že ji Harry přitahuje, ji ohromilo. Jakmile jí tahle myšlenka pronikla do vědomí ten den, kdy se s ním seznámila, dělala všechno pro to, aby to popřela. Potřebovala čas, aby se rozhodla, jak s tím naložit. Pořád ještě se s tím problémem nevyrovnala.

Harry Stratton Trevelyan by mohl být válečníkem, umělcem, mnichem nebo upírem. S takovým rozsahem možností Molly považovala za nesmírně zajímavé, že se rozhodl pro vědeckou práci.

Nejprve přičítala Harryho vliv na své city skutečnosti, že se poslední dobou nedostala příliš mezi lidi. Teta Venicia, její sestra Kelsey a její asistentka v obchodě Tessa jí stále dokola opakovaly, aby taky trochu žila.

Jim se to snadno řekne, pomyslela si Molly. Když musí vychovávat Kelsey, starat se o obchod, rozmotávat složité klubko právnických zašmodrchanců otcových záležitostí a zakládat Abberwickovu nadaci, na soukromý život příliš času nezbývá. Nikdy nezbývalo.

Molly si s někým vyšla jen čas od času, když se naskytla příležitost. Před rokem si myslela, že by se konečně mohla usadit a žít spokojeně s Gordonem Brookem, majitelem espresa poblíž obchodu Abberwick Tea and Spice. Měli mnoho společného a Gordon byl přitažlivý muž. Ale ta možnost se před několika měsíci vypařila.

A teď už ji nějaký čas pohlcují zaběhané obchodní zvyky, že na nějakou vášeň ani nepomyslí. Poslední dobou se jí formuláře týkající se čtvrtletního výkazu daní jeví daleko přitažlivější než všichni muži, s nimiž se sešla. Začala si dělat starosti, jestli jí její ženské hormony definitivně nezamrzly.

Tahle podivná obava zmizela, jakmile jednoho dne pohlédla zpříma do Harryho jantarových očí. Všechny její hormony se probudily a okamžitě zavířily v mohutném halelujá.

Nicméně její zdravý rozum se k tomuto jásotu nepřipojil. Pokud šlo o Harryho Trevelyana, existovalo na toto téma několik pádných argumentů. Všechny se přetavily v jediné hlasité varování, aby si zachovala chladnou hlavu. Přestože bohužel nezdědila rodinného génia pro vynálezy, dostala plnou dávku jiné vlastnosti rodiny Abberwicků: zvědavosti.

A Molly nebyla nikdy na nic tak zvědavá jako na Harryho.

Zamračila se. „To se vy Trevelyanové vždycky vítáte takhle srdečně?“

Harry vypadal dotčeně.

Josh se rozesmál a popošel kupředu. „Tenhle kousek s nožem je jen součástí pouťového čísla, které jsme s Harrym kdysi prováděli. To jen abychom nevyšli ze cviku.“

„Pouťového čísla?“ Molly se několikrát zhluboka nadechla, aby se zbavila zbytku adrenalinu v krvi. Pohlédla na Harryho. „To, co jste právě provedli, bylo nemožné.“

„Ne pro bratránka Harryho,“ ujišťoval ji Josh. „Má nejrychlejší ruku z celé rodiny.“

„Co to proboha znamená?“ zeptala se Molly.

„Vůbec si ho nevšímejte.“ Harry postavil konvici. „Popadnout nůž letící vzduchem je jen iluze. Otec mě tenhle trik naučil. A já jsem ho naučil Joshe. Což, když tak o tom uvažuju, možná byla chyba.“

„Děda říká, že Harryho otec byl jedním z nejlepších, pokud jde o vrhání nožů,“ ujistil ji Josh. „Harry zná všechna jeho tajemství.“

Molly pohlédla na Harryho. „Je to jen trik?“

„Ano,“ ujistil ji Harry.

Josh mu věnoval vyčítavý pohled. „To je daleko víc než jen obyčejný trik.“ Obrátil se k Molly. „Copak vám Harry neřekl o svém velkém nadání?“

„Ne, ve skutečnosti neřekl.“ Molly zvedla obočí. „Mám čím dál tím silnější pocit, že je toho spousta, co mi Harry neřekl.“

„Bratranec Harry má trevelyanovské jasnovidecké schopnosti,“ svěřil jí Josh. V očích mu pobaveně plálo nad Harryho výrazem.

„Jasnovidecké schopnosti?“ Molly se obrátila na Harryho.

„Josh má poněkud svérázný smysl pro humor,“ ujistil ji Harry. „Dávám vám své slovo, že ten trik s chytáním nože je jenom iluze, čistá a jednoduchá.“

„Cha, cha. V tom se právě mýlíš, Harry.“ Josh se uličnicky usmál. „V žádném případě to není jednoduché. Musíš být rychlý. A ty jsi velmi, ale velmi rychlý.“ Mrkl na Molly. „Taky má trevelyanovské reflexy, víte.“

„Úchvatné,“ zamumlala Molly. Tím, že pocházela z rodiny vynálezců, byla zvyklá na zvláštní žertíky a nezvyklé, promyšlené fórky, ale tenhle byl naprosto jedinečný.

Harry se na Joshe znechuceně podíval. „Ukaž Molly ten nůž, který jsi podle ní po mně hodil.“

Josh se upřímně vyděsil. „To nemůžu, to je proti pravidlům.“

„Tady stanovuji pravidla já,“ řekl Harry. „Ukaž ten nůž.“

„Jen když mi slíbíš, že to na mě nepíchneš bratranci Raleighmu nebo tetě Evie.“

„Máš mé slovo,“ ujistil ho Harry.

„Tak fajn.“ S divadelním gestem vytáhl blyštící se čepel z rukávu košile. Ušklíbl se na Molly. „Tak teď to vidíte.“ Čepel mu zmizela za manžetou. „A teď ne.“

„Úžasné.“ Na Molly to udělalo dojem. „Přísahala bych, že jsem viděla, jak jste ho hodil.“

„V tom je ten háček,“ vysvětloval jí Josh.

Molly se obrátila k Harrymu. „A odkud se vzal ten nůž, když jste předstíral, že jste ho chytil ve vzduchu?“

„Z pouzdra nad kotníkem,“ vysvětloval Josh.

Molly hleděla na Harryho. „Bože dobrý. Vy nosíte nůž?“

„Rodinná tradice, pokud jde o tuhle část klanu,“ vysvětlil Josh lehkým tónem. „Ukaž jí ho, Harry.“

Molly vzrušeně přihlížela, když se sehnul v jednom z těch nepochopitelně rychlých pohybů, které s ním začala spojovat. Klidně zasunul nůž do malé kožené pochvy, připevněné ke kotníku, a přehrnul si přes ni záložku kalhot.

Molly nevěřícně zavrtěla hlavou. „Vůbec jsem neviděla, že byste ho odtamtud vytáhl.“

„Vaši pozornost upoutalo Joshovo velkolepé entrée.“

Molly si ho pozorně prohlédla. „Nejste vy dva náhodou bývalí kaskadéři?“

„Ne tak přesné.“ Josh vrhl na Harryho uličnický pohled. „Vypadá to, že vám toho bratranec příliš o Trevelyanech nepověděl.“

„Ne, abych pravdu řekla, nepověděl.“

„Harryho otec, můj strýček Sean, vlastnil pouťové atrakce,“ vysvětloval Josh.

„Tyhle dny jsou dávno pryč,“ dodal Harry tiše.

„Kdyby tě tak slyšela teta Evie,“ varoval ho Josh. „Už takhle je celá načuřená, že ses otočil zády ke svému dědictví.“

„Jakému dědictví?“ zeptala se Molly celá vzrušená.

„To je dobrá otázka,“ řekl Harry.

„No tak, Harry, jsem opravdu otřesen nedostatkem tvého respektu k trevelyanovským tradicím.“ Josh se otočil k Molly. „Trevelyanovi předvádějí spiritistická čísla a akrobatické jízdy na motocyklech. Vykládají budoucnost, házejí nožema a závodí s auty po celé generace.“

Molly byla ohromena. Představa Harryho Strattona Trevelyana, doktora filozofie a všeho ostatního, jako potomka dlouhé linie kaskadérů, automobilových závodníků a pouťových šejdířů byla ohromující. „Vy žertujete, že ano.“

„Nežertuju,“ ujišťoval ji Josh. „Podívejte se na mě. Já ještě pořád pokračuju v naší hrdé tradici. Přinejmenším do konce léta. Na podzim se vrátím na univerzitu do Washingtonu.“

„Co děláte v létě?“ zeptala se Molly.

„Starám se o kolotoče u zábavní společnosti Smoke and Mirrors Amusement Company,“ řekl Josh. „Patří to celé tetě Evangeline. Pracuje tam pár členů naší rodiny. Taky s nimi jezdí můj dědeček.“

„Váš dědeček?“

„Přesně tak. Děda jezdil závodně celý život.“ Josh vrhl na Harryho krátký pohled. „Smoke and Mirrors rozbila své pouťové atrakce momentálně v Hidden Springs. Po večerech tam probíhají závody sériových automobilů. Děda je jedním z nejlepších mechaniků. Dělá v depu.“

„Aha,“ řekla Molly. „Kde leží Hidden Springs? Mám dojem, že jsem o tomhle místě ještě neslyšela.“

„To asi proto, že je příliš dobře schovaný,“ vysvětlil Josh klidně. „Je to odsud asi hodina cesty autem. Severně a pak trochu na východ od Cascades. Venkovská krajina. Smoke and Mirrors se tam vždycky daří. Ty chudáčci měšťáčci nezažili žádný vzrůšo od chvíle, co jsme tam byli s poutí naposled loni v létě.“

„Když už o tom mluvíme,“ přerušil ho Harry. „Copak tu takhle v noci pohledáváš? Předpokládám, že bys měl být v práci.“

„Teta Evangeline mi řekla, že bych mohl proklouznout do Seattlu a podívat se za tebou, Harry.“ Z Joshova pohledu zmizelo bodré pobavení. „Potřeboval bych si s tebou o něčem popovídat. Promiň, že jsem tě takhle v noci přepadl.“

„Mohl jsi zavolat,“ podotkl Harry.

„Pokoušel jsem se,“ pokrčil Josh rameny. „Měl jsi ale záznamník.“

Harry trochu sešpulil ústa. „Vypnul jsem telefony.“

Joshe to zjevně překvapilo. „Cože? Vždycky přece bereš soukromé hovory, když jsi doma.“

„Dneska večer jsem udělal výjimku, stačí?“ řekl Harry chladně. „Proč mi nezavolal vrátný interkomem, aby mě upozornil, že jdeš nahoru?“

„Řekl jsem Chrisovi, že tě chci překvapit,“ vysvětlil Josh.

„Hele, nelamte si s tím hlavu,“ přerušila je Molly rychle, ještě než mohl Harry pokračovat v křížovém výslechu. „Stejně jsem už byla na odchodu.“

Harryho jantarové oči plály nedočkavostí. „Nemusíte chodit, ještě jsme všechno neprobrali.“

Molly sebou trhla. „Žádný problém, můžeme pokračovat zítra.“

Doufala, že díky rozruchu kolem Joshova příjezdu Harry zapomene, že ztratila hlavu a chtěla ho vyhodit. Co se to s ní k čertu stalo? dělala si starosti. Kdyby Harryho vyhodila, přišla by o důvod se s ním znovu setkat.

Z téhle myšlenky ji zamrazilo. Vyskočila na nohy.

„Kvůli mně nemusíte odcházet.“ Josh si pospíšil ke dveřím. „Sjedu dolů a něco si tam zatím přečtu. Chrisovi to nebude vadit. Má rád mou společnost.“

„To je nesmysl.“ Molly si bleskově narovnala sako. „Je skoro jedenáct. Vy dva máte jistě spoustu soukromých záležitostí, které musíte probrat, a já se potřebuju vyspat. Musím se starat o obchod. Harry, zavolal byste mi, prosím, taxík?“

Harry sevřel čelisti. „Hodím vás domů.“

„Ale to není třeba. Taxík stačí.“

„Řekl jsem, že vás dovezu domů,“ zopakoval Harry klidně. Molly se střetla s jeho neúprosným pohledem a napadlo ji, že bude nejlepší na tohle téma už nediskutovat. „Když na tom trváte.“

„Trvám.“

Možná že se rozhodl, že se ode mě přece jen nechá vyhodit, pomyslela si Molly. Lámala si hlavu, jak by téhle možnosti mohla zabránit.

Šel jí na nervy, byl arogantní a naprosto umíněný, ale z nějakého důvodu poslední věc, kterou by si přála, bylo vyhodit Harryho.

Molly bydlela na Capitol Hill, necelých dvanáct bloků od Harryho bytu ve středu města, ale ta kratičká jízda městskými ulicemi patřila k těm nejdelším, které zažila. Nedokázala posoudit, jestli se Harry zlobí, nebo jen přemýšlí.

Ať byla jeho nálada jakákoli, řídil své elegantní sportovní auto v barvě myslivecké zeleně naprosto precizně. Molly tu značku ani model neznala. Vyrostla ovšem v rodině géniů, pokud jde o stroje, a poznala nákladný design, když se na něj podívala. Řekla si, že se na tu značku musí Harryho zeptat, ale ne dnes večer.

V téhle chvíli ji nevzrušovalo samotné auto, ale způsob, jakým Harry řadil a sešlapoval spojku. Poznala, že v něm plynulá, perfektně načasovaná manipulace s ovládacími prvky vozu vyvolává určitou rozkoš. Řídil to auto tak, jako by vedl koně.

„Opravdu jste jezdil se světskými?“ zeptala se Molly nakonec, když bylo ticho už příliš dlouhé.

„Ne. Ale můj otec ano. Jak říkal Josh, patřily mu pouťové atrakce. Ale prodal je hned poté, co utekl s mou matkou. Sebral peníze a otevřel si obchod s potřebami pro potápěče na Havaji. Tam jsem taky vyrostl.“

„Domnívala jsem se, že pocházíte ze starého akademického rodu.“

Pouliční osvětlení odhalilo Harryho slabý úsměv. „Jsem první Trevelyan, který si vydělává něčím jiným než hádáním budoucnosti, automobilovými závody nebo vrháním nožů.“

„Kdy založil první Trevelyan tuhle tradici?“

„Někdy kolem roku 1800.“

„A vaše matka?“ zeptala se Molly.

„Za svobodna se jmenovala Strattonová.“

Význam jeho prostředního jména náhle dostal smysl. „Jedna z těch Strattonů ze Seattlu? Rodina zabývající se nemovitostmi a pozemky?“

„Tři generace peněz, obchodních konexí a politického vlivu,“ souhlasil Harry hlasem, který postrádal výraz.

Molly se nad tím zamyslela. „Neobvyklá kombinace,“ řekla taktně. „Myslím vaši matku a otce.“

„Šejdíř a dáma z lepší společnosti? Neobvyklý je celkem vhodné označení. Trevelyanovi a Strattonovi pro to užívají celou bohatou škálu dalšího výraziva. Většinu nelze otisknout.“

„Mám to chápat tak, že ani jedna rodina ten sňatek neschvalovala?“

„To jste formulovala příliš jemně. Trevelyanovi byli celí diví z toho, že otec po sňatku prodal všechny atrakce. Z jejich hlediska se otec na svou rodinu vykašlal, protože většina z nich se tím živila. Nový majitel měl vlastní obsluhu.“

„Trevelyanovi byli najednou bez práce, co?“

„Přesně tak.“

„A Strattonovi?“

„Řekněme, že se moje matka měla provdat za bohatého Stanforda s vysokoškolským vzděláním a dobrými styky. Místo toho utekla s kolotočářem.“ S posměšným výrazem pohlédl Harry úkosem na Molly. „Jak myslíte, že by se zachovala většina rodin za podobných okolností?“

„Předpokládám, že by neoplývaly přílišným nadšením.“

„To teda máte pravdu.“

„Takže? Co se stalo?“

Harryho obočí mírně vylétlo. „Jste velmi zvědavá.“

„Promiňte.“ Molly to přivedlo do rozpaků. „To je naše rodinná slabost. Nezapomínejte, že pocházím z rodiny vynálezců.“

„Já vím.“

„Podívejte, když nechcete, nemusíte odpovídat. Nechtěla jsem se nějak vtírat.“

„Strattonovi dělali všechno možné, jen aby tomu manželství zabránili. Parker Stratton, můj dědeček, se ho dokonce pokoušel násilím anulovat. Když se mu to nepodařilo, tlačil na rozvod. Jedním z důvodů, proč se rodiče odstěhovali na ostrovy, bylo, že mohli mezi sebe a své rodiny položit ten obrovský kus oceánu. To byl jediný způsob, jak dosáhnout alespoň nějakého klidu.“

„Urovnalo se to trochu, když jste se narodil?“

„Ne, to nepřátelství pokračuje až do dnešních dnů.“

„A vy jste mezi nimi jak mezi mlýnskými kameny.“

Harry maličko pokrčil rameny. „Tak to někdy chodí.“

Jeho odpověď zněla neuvěřitelně bezvýznamně, dokonce jako by o rodinnou situaci neměl vůbec zájem. Ale Molly sebou trhla pod návalem bolesti, kterou z jeho slov vycítila. Zasáhlo ji to tak, že nemohla popadnout dech. Ať už byl Harryho vztah k Trevelyanům a Strattonům jakýkoli, rozhodně to nebyl nezájem. Ale zároveň pochopila, že drží své city, týkající se tohoto tématu, hluboko pod zámkem.

„Žijí vaši rodiče stále na ostrovech?“ zeptala se Molly.

„Zemřeli. Zavraždili je ozbrojení zloději aut před devíti lety.“

Harryho hlas zněl nekonečně slabě a nekonečně chladně. Ale Molly ztichla pod záplavou mocného citu, který z něj vyzařoval. Nedokázala ani identifikovat složitost a nebezpečí té směsi. Vztek? Zoufalství? Výčitky svědomí? Tohle všechno a ještě mnohem víc. Ano, tohle bylo podhoubí pro noční můry.

„Bože dobrý.“ Molly nedokázala myslet na nic jiného a nic jiného nedokázala říct. „Bože dobrý.“

Harry mlčel.

„Je mi to tak líto,“ ozvala se znovu Molly a cítila se naprosto bezmocně.

„Vaši nejbližší jsou také mrtví,“ zdůraznil, jako by měli mnohé společné.

„Ano.“ Teď bylo na Molly, aby na chvilku ztichla.

Její city nebyly až tak složité jako Harryho. Kdykoli v těchto dnech pomyslela na své rodiče, zažila upřímný nostalgický pocit z té ztráty. Původní zármutek časem opadl, stejně jako zlost a strach, které si sama sobě jen stěží připouštěla. Už se v noci neprobouzela s obavou, jak zaplatí poplatky za pohřeb a jak se jí podaří řádně vychovat sestru. Dokázala vzít na svá bedra všechnu odpovědnost, o níž si kdysi myslela, že jí přeteče přes hlavu.

Molly hleděla předním sklem, když se objevila světla, která její sestra jednou posměšně nazvala „Abberwickovo rodinné panství“.

„Tak jsme tady. Díky za svezení.“

„Doprovodím vás až ke dveřím.“ Harry zastavil před předními masivními vraty z tepaného železa.

Molly se spěšně přehrabovala v kabelce, aby našla kartu, kterou používala místo klíče. Když ji konečně vytáhla, podala mu ji. Harry stáhl okýnko a vsunul kartu do zámku. Těžká brána se otevřela.

„Dobře zabezpečené,“ poznamenal Harry.

„To vymyslel můj otec.“ Molly kývla bradou k temnotou zalité zahradě. „Taky navrhl rozprašovací systém. Vždycky si vyhrál s věcmi kolem domu. Moje sestra Kelsey pokračuje v jeho šlépějích. Zdědila geniální nadání Abberwicků pro vědu a techniku.“

„A co vy?“

Molly se zasmála. „Já dostávám účty.“

Harry pomalu projížděl po vinoucí se příjezdové cestě a zastavil před předními schody. Vypnul motor, vyndal klíčky ze zapalování a otevřel dveře na své straně. Po obličeji mu přelétl kratičký úsměv, když přehlédl staré, zchátralé panství.

Molly celkem snadno uhádla jeho myšlenky. Její domov vypadal jako dílo vážně vyšinutého architekta. Byla to bizarní směs gotických oblouků a viktoriánských kudrlinek. Skvělé sídlo bláznivého vědce.

„Zajímavé,“ řekl Harry a otevřel Molly dveře vozu. Na nic jiného se nezmohl.

Když vystoupila, usmála se. „Buďte upřímný, až nápadně to připomíná Frankensteinův hrad. Co k tomu dodat? Je to můj domov.“

„V tomhle domě jste vyrostla?“

„Samozřejmě. Koukáte se na panské sídlo zděděné po předcích. Moji rodiče ho koupili v kratičkém období prosperity před třiceti lety. Tatínek si tehdy nechal patentovat nějaký obráběcí stroj. Zamiloval se do tohohle místa. Tvrdil, že potřebuje spoustu prostoru pro svou dílnu. Ty peníze se u nás dlouho neohřály, samozřejmě. U tatínka nikdy. Ale nějak se nám podařilo ten dům udržet.“

„Chápu.“

Molly podala Harrymu druhou kartu. Vzal si ji od ní cestou po schodech k hlavnímu vchodu.

Molly přemýšlela, jak nějak přívětivě ukončit tenhle večer.

„Ještě jsme neuzavřeli náš předchozí rozhovor,“ řekl Harry, když otvíral dveře.

„Ne, neuzavřeli, nebo ano? Ale můžeme to udělat někdy jindy. Jsem si jistá, že teď netoužíte po ničem jiném než se vrátit domů a popovídat si s bratrancem.“

„Ten to chvilku vydrží.“ Harry přehlédl obrovskou halu. „Myslím, že jste mě nepochopila, když jsem předtím mluvil o našem vztahu.“

Molly překročila práh, obrátila se k Harrymu čelem a zářivě se na něj usmála. „Nedělejte si starosti. Už jsem se rozhodla, že vám padáka nedám.“

Harry se opřel ramenem o zárubeň a založil si paže. „Vážně ne?“

„Vážně,“ vyhrkla Molly okamžitě. „Máte pravdu, když říkáte, že nemám na vybranou, pokud jde o odborné konzultace, které vyžaduji.“

„Jsem rád, že si to uvědomujete.“

„Takže to vypadá, že se vás musím držet.“

„Není nad to, když je člověk potřebný.“

„Nicméně bych si chtěla ujasnit, že nemůžeme pokračovat tak jako v posledním měsíci. Musíme nějak pokročit.“

„S tím souhlasím,“ Harry se pohnul.

Molly se ocitla v jeho náručí, ještě než rozpoznala jeho záměr. Zakryl její vyděšená ústa svými a přitáhl si ji ke svému štíhlému, pevnému tělu.

Na okamžik byla tak překvapená, že nedokázala reagovat. Vdechovala horký mužský pach. Působil na její smysly jako tvrdá droga. Cítila sílu jeho paží a skrytou moc jeho těla. Taky vnímala pevnou bouli na jeho upnutých kalhotách.

Harry ji chtěl.

To vědomí vyburcovalo mohutný sbor ženských hormonů, které celý večer vířily uvnitř jejího těla. Znovu se rozezněly plnohlasou písní.

Molly mu ovinula paže kolem krku a vzdala se tomu polibku s tichým povzdechem rozkoše. Harry tiše zasténal a přitáhl si ji k sobě ještě víc. V Molly se vzedmula vlna vzrušení. Spodní partie těla zalilo nádherné teplo.

„Pojď dovnitř,“ zamumlal Harry do jejích úst. Popostrčil ji dál do domu.

Molly se zachytila jeho ramena, aby neztratila rovnováhu.

„Dovol, abych ty dveře zavřel,“ vyslovil Harry chraplavě.

Molly ho ignorovala. Něžně ji kousal do ucha a ona se cítila skvěle. Ještě nikdy ji nic tak nevzrušilo. Nakonec uslyšela, jak se dveře zabouchly.

Harry ji otočil a opřel o nejbližší zeď. Sklonil se nad ní a silnými, elegantními pažemi jí sevřel hlavu. Políbil ji na krk a na úžlabinu mezi klíční kostí a ramenem.

„Molly, věděl jsem, že to bude skvělé, ale vůbec mě nenapadlo… Pane bože, já tě chci.“ Harry prohloubil polibek.

Molly se zdálo, že omdlí. Harry vrazil nohu mezi její kotníky, aby roztáhla nohy. Cítila, jak vlhne, dokonce i když měl ruce opřené o zeď. Zachvěla se.

Prudce se rozklepala, celá rozrušená. Ten pocit jí naháněl hrůzu. Ve skutečnosti se ještě nikdy nechvěla touhou. Domnívala se, že ta fráze není nic než poetická nadsázka. Zdálo se, že i Harry se trochu chvěje, což bylo ještě daleko zajímavější.

Přejížděl ústy po její čelisti až k uchu. „Sundej si ten kabátek.“ Hlas měl jako ďábel o půlnoci, temný, svádivý, nekonečně podmanivý. „Prosím.“

Molly se málem potřetí zhroutila. Cosi ve vzdálené, racionální části mozku se bránilo, aby ho vyslyšela. Jako by něco křičelo, aby se vzpamatovala, ale jen těžko si mohla být jistá. Ovládl ji naprosto neznámý pocit čisté, divoké lehkomyslnosti.

Dlouhé roky, kdy musela být opatrná, odpovědná a většinou příliš vyčerpaná, než aby se chopila nějaké příležitosti, v okamžiku zmizely.

Zvedla paži, aby si mohla snadněji sundat sako. Jediné, o čem chtěla přemýšlet, bylo, jak se dostat ještě blíž k Harrymu.

V hale se ozvalo tiché bzučení.

„Co to k čertu je?“ Harry ji přestal líbat. Otočil se s rychlostí šelmy.

Malý robot na utírání prachu se zastavil necelých dvanáct palců od Harryho nohy a dotčeně pípal. Zdálo se, že svými senzory hledí na předmět, který mu stojí v cestě. Zamával prachovkou, jako by hledal svůj cíl.

Harry spustil paže podél těla a dlouho si prohlížel kovového robota. Pak obrátil pozornost k Molly. „Tvoje služebná?“

Molly se zahihňala. Nikdy jsem se takhle nehihňala, pomyslela si zděšeně. Opravdu cítila závrať po těch Harryho polibcích. Polkla a zhluboka se nadechla, aby znovu nabyla rovnováhy.

„To je patentovaná Abberwickova prachovka,“ vysvětlovala. „Na každém patře je jedna. Navrhl je můj otec. Nechala jsem je utírat prach, když jsem šla večer pryč. Právě dokončuje lišty tady dole. Stojíš jí v cestě.“

„To je moc zlé. Tady v hale je místo jen pro jednoho a já odejít nehodlám.“

„Postarám se o ni.“ Molly se rychle sehnula a zmáčkla knoflík, aby poslala robota zpátky do skříně.

Malý stroj se poslušně otočil a odhučel pryč z haly.

Harry ho pozoroval, jak mizí. „Jako by odnesl kouzlo chvíle, nebo ne?“

„Abych pravdu řekla, jsem na ně tak zvyklá, že si jich sotva všimnu. Vyrostla jsem mezi samými takovými přístroji. Každým rokem, pokud ještě tatínek žil, se tady objevovaly novější a nápaditější modely. Moje sestra pokračuje v experimentování tímhle směrem. Abych byla upřímná, nedovedu si představit, jak bych bez nich vedla domácnost.“

Harry se pomalu nadechl. Staré plamínky v jeho očích dosud nepohasly, ale ztlumil je na únosnou míru. „Možná že to vyrušení bylo k něčemu dobré. Celý večer se pokouším si s tebou popovídat o našem vztahu. Ať mě čert vezme, jestli půjdu domů, aniž tuhle diskuzi dokončím.“

Molly otevřela pusu. „Tak tys mluvil o tomhle vztahu? Tvém? Mém? Našem?“

„Ano.“ Harry se na ni podíval se stísněnou pozorností. „O našem vztahu.“

„Dobrý bože.“ Molly se opřela rukou o zeď, aby neztratila rovnováhu. Pomalu a opatrně se vydala ke kuchyni. „Vůbec mě to nenapadlo. Myslela jsem, žes mluvil o… no, víš, co myslím.“

„Myslela jsi, že mluvím o našich obchodních vztazích. Opravdu ti můj nápad připadá tak bizarní?“

„No, víš…“

„Oprav mě, jestli se mýlím, ale z tvého polibku mám dojem, že už jsi o téhle možnosti přemýšlela předtím.“

Molly se začervenala až po kořínky vlasů. Fantazie je jedna věc. Realita něco naprosto odlišného. „No…“

Harry si svou pěkně modelovanou rukou netrpělivě pročísl tmavé vlasy. „Podívej, vím, že se k sobě tak úplně nehodíme.“

Molly nakonec našla řeč. „Můžeš to zopakovat. Jsem z obchodního světa. Ty jsi vědec, akademický typ –“

Přikývl, naprosto s ní souhlasil. „Jsem analytický a logický svým založením. Ty máš sklon střílet od boku.“

„Jsi umanutý.“

„A ty impulzivní.“

„Jsi pomalejší než želva, když se máš rozhodnout,“ přisadila si Molly, které se právě zachtělo diskutovat. „Ve světě obchodu bys nevydržel ani pět minut. Konkurence by tě převálcovala.“

„Opravdu?“ Harry na ni zamyšleně pohlédl. „Jen pro tvou informaci, ty bys taky nebyla žádná bomba mezi námi akademiky. Nevykládej si to špatně, máš určitou inteligenci, ale své myšlenky řídíš strašně chaoticky.“

„Říkám rajče a ty rajský,“ zazpívala.

„Cože?“

„Ale nic.“ Molly zvažovala lákavý nápad, že by ho robot na vytírání podlahy mohl přetáhnout mopem. „Zdá se, že jsme se dohodli na tom, že si nejsme určeni. Ani to netrvalo dlouho. Takže co radíte vy, doktore Trevelyane?“

Zamračil se. „Já jsem si myslel, že bych ti navrhl, abychom si spolu něco začali.“

„Myslíš to vážně?“

„Ano.“

Nevěřícně na něj hleděla. „Nechápu to. A co tenhle malý duet, který jsme teď zpívali? Jsme úplné protiklady.“ Pokrčil rameny. „Protivy se přitahují.“

„Nech toho, doktore Trevelyane, nesnaž se mě tu opít tímhle nesmyslem. Očekávám něco logičtějšího od člověka s doktorátem.“

„To není nesmysl. Je to základní princip nauky o magnetismu.“

Molly zvedla oči ke stropu. „Nejsme párek magnetů.“

„Podívej, nenavrhuju ti sňatek,“ podotkl Harry tiše. „Navrhuju, abychom si spolu něco začli. Co je na téhle myšlence tak složitého?“

„Nemyslíš, že mluvíš jako chladnokrevný kluk?“

Harry chvíli váhal, protože cítil, že se ocitl na nebezpečné půdě. „Myslím, že to zní jako rozumná nabídka, jak navázat známost. Zjevně jsme k sobě fyzicky přitahováni.“

„No, ano, ale komunikace mezi námi vázne, nebo ne?“ pronesla Molly se šibeničním humorem. „Když nic jiného, tak aspoň na tomhle faktu jsme se dnes večer shodli.“

„Co s tím? Podle psychoanalytiků spolu ženy a muži málokdy dobře komunikují.“

Molly to zaujalo. „Ty čteš tyhle populárně psychologické knížky?“

„Nějaký čas jsem byl zasnouben s psycholožkou. Asi před půldruhým rokem. Když se potloukáš s cvokařem, pár věcí pochytíš.“

„Doufám, že to není nic nakažlivého. Podívej, Harry, nemysli si, že tenhle tvůj nápad je nějak zvlášť geniální.“

„Proč ne?“

Povzdechla. „Protože tě nejspíš přivedu do blázince.“

V Harryho pohledu se objevil podivný výraz. Zmizel téměř okamžitě. „Už jsem o téhle možnosti uvažoval,“ podotkl suše. „Ale myslím, že tu situaci nějak zvládneme.“

„Safra porte, ani nevíš, jak se mi ulevilo.“ Zamračila se na něj. „A co já? Co když se já zblázním z tebe?“

„Chceš mi snad naznačit, že si neporadíš s mými pompézními, arogantními a umíněnými způsoby?“

Z nějakého důvodu ji tohle popudilo. „Když si dokážu poradit s drzými zákazníky, obchodní konkurencí a horou daňových formulářů, které musím vyplňovat, abych udržela obchod v chodu, nejspíš si poradím i s tebou.“

„Existuje ještě někdo jiný?“ zeptal se Harry tiše.

Ušklíbla se. „Ne.“ Zarazila se a pohlédla na něj úkosem. „Beru to tak, že taky s nikým nic nemáš, jinak bychom se takhle nebavili.“

„Máš pravdu. Nikdo jiný neexistuje. Už hezky dlouho.“

„Ani u mě. Zní to, jako bychom oba vedli vzrušující společenský život, nemám pravdu?“

Usmál se. „Doufám, že se to změní.“

„Víš, asi máš pravdu,“ řekla Molly a žalostně povzdechla. „Nemáme vůbec nic společného. Proboha, o čem budeme na schůzce mluvit kromě Abberwickovy nadace?“

Molly měla pocit, jako by stála na okraji obrovského, bezedného víru. Chystala se smočit palec v pěnícím proudu, když si náhle vzpomněla na předchozí zasnoubení. Ohromilo ji, jak silné zklamání pocítila.

„Nevím. Co kdybychom se sešli zítra večer?“

„Zítra večer mám napilno. Musím jít se sestrou nakupovat nějaké oblečení, aby si měla co vzít na kolej. Začíná na podzim první rok.“

„Pátek večer?“

Molly se zhluboka nadechla, připravená vrhnout se do víru. „Tak ano.“ Téměř okamžitě ji zachvátila panika. „Ale bude to jenom rande na zkoušku. Nejdřív zjistíme, jestli se nebudeme při večeři nudit. Pak se rozhodneme, co dál.“

Harry se usmál. „Do ničeho tě nebudu nutit. Nezapomínej, že jsem takový pomalý, metodický typ.“

Kromě případů, kdy chytáš nože ze vzduchu, pomyslela si Molly.

3. kapitola

Josh se vpotácel do kuchyně krátce po sedmé. Měl na sobě džíny a modrý svetr. Vlasy se mu ještě leskly od sprchy. Zívl, dřepl si na jednu z židlí s kovovým rámem před žulovým kuchyňským pultem a natáhl se po konvici francouzského presa. Silné aroma pražené kávy značky Gordon Brooke Special Dark City naplnilo vzduch.

„Dobré ráno, Harry. Promiň, že jsem tě včera večer vyrušil.“

„Zapomeň na to.“ Harry si rozložil na pultě Post Intelligence. Sportovní přílohu podal Joshovi a pak se vrátil k titulkům.

Oba muži se pohroužili v přátelské ticho, když žvýkali své vločky, pili kávu a četli ranní noviny. Byl to zaběhaný rituál. Zachovávali ho od chvíle, kdy se Josh k Harrymu ve svých dvanácti letech přistěhoval.

Zaběhaný rituál se změnil ve chvíli, kdy začal Josh studovat na univerzitě ve Washingtonu. Mohli by takhle pokračovat ve společném bydlení a Josh by mohl na univerzitu dojíždět, ale oba věděli, že je čas, aby si Josh zařídil svůj vlastní koutek.

Přesto byl byt v nájemním domě stále jeho domovem. Josh se zjevoval ve dveřích během školních prázdnin, někdy o víkendu a nepravidelně i po večerech, když byl v koncích nebo si potřeboval pohovořit o svém studiu. Jeho neplánované příchody zřídkakdy představovaly problém. Harry byl skoro pokaždé sám doma se svými knihami. Včerejší večer patřil mezi výjimky.

Ale Harry už neměl vztek kvůli včerejšímu Joshovu neohlášenému příchodu. K svému velkému překvapení se cítil pozoruhodně svěží, navzdory skutečnosti, že se mu včera podařilo usnout mnohem později než obvykle. Na obzoru se blýskala představa zítřejšího večera a vrhala příjemné světlo na celý den.

Josh dopil první šálek kávy. Vzhlédl od sportovní stránky, v tmavých očích přemítavý výraz. „To už je pěkná doba, co jsem tě neočekávaně přepadl a tys měl zrovna rande.“

„O žádné rande nešlo.“ Harry se zamračil nad článkem o inflaci. „Měli jsme obchodní jednání. Říkal jsem ti přece, že Molly je můj klient.“

Josh si nalil druhý šálek. „Měl jsem pocit, že je víc než klient. Už se scházíte delší dobu?“

„Dělám jí konzultanta něco přes měsíc.“

„Konzultanta?“

„Přesně tak.“ Harry otočil stránku.

„Pomoz mi, bratranče Harry.“ Josh se ušklíbl. „Jsem z toho trochu vedle. Chodíš s ní nebo ne?“

„Od kdy se zajímáš o moje lásky?“

„Od té chvíle, co jsem zjistil, že zas nějakou máš. Je to víc než rok, jestli počítám správně. Gratuluju.“ Harry mlčel.

„Nejvyšší čas, abys začal s někým chodit,“ pronesl Josh vážným tónem. „Žiješ jako mnich od té doby, co Olivia zrušila to zasnoubení.“

„Jak to můžeš vědět? Vždyť tu většinu času nejsi.“

Josh mávl vidličkou v neurčitém výhružném gestu. „Víme vo těchhle věcech svý.“

Harry se zamračil. „Jak svý?“

„Viděl jsem krabičku kondomů ve skříňce v koupelně. Jsou tam od té doby, cos přestal chodit s Olivií. Pořád stejné množství.“

„Sakra, to je neuvěřitelné.“ Harry se zakousl do topinky. „Víš, že se mi pleteš do soukromí?“

„Dělal jsem si o tebe starost, Harry. Máš sklon se ve všem hrozně vrtat.“

„Nevrtám se v tom. Jen zvažuju věci delší dobu. V tom je rozdíl.“

„Říkej tomu, jak chceš.“ Josh strčil topinku do opékače. „Znám tě líp, než si myslíš.“

„Nad touhle možností mi tuhne krev v žilách.“

Josh nevinně vykulil oči. „Mám na mysli jen tvé dobro.“

„Tohle vědomí mě opravdu uklidnilo.“

„Molly Abberwicková vypadá skvěle.“

„Ona je skvělá.“

„Včera v noci ses vrátil brzo, potom, cos ji dovezl domů.“

„Ano.“

„Sejdete se zas brzy?“

„Abych pravdu řekl,“ začal Harry, „zítra jsem ji pozval na večeři.“

„Aha. Nezapomeň si dát tu krabičku s kondomy zase zpátky k posteli.“

Harry složil noviny s nesmírnou pečlivostí. „Včera večer jsi tvrdil, že se mnou chceš mluvit. Stalo se něco?“

Pobavení z Joshových očí zmizelo. „Týká se to dědy.“

„Zase?“

„Jo. Dává mi pěkně do těla kvůli tomu, že se na podzim vracím zpátky do školy. Tvrdí, že je to pro mě ztráta času. Dva roky na vysoké škole jsou pro jakéhokoli Trevelyana až až. Chce, abych šel zpátky do arény.“

„To mi zní povědomě.“

Josh si namazal topinku. „Říkal jsem si, jestli bys s ním nepromluvil. Nějak ho nepřiměl k rozumu.“

Harry se nepřítomně zahleděl na mračna, která se proháněla nad Elliott Bay. „Promluvím s ním, ale nemůžu ti slíbit, že ho donutím změnit názor. Však víš. Je sto let za opicemi.“

„Ano, ale tebe vyslechne. Říkám si, že nezáleží na tom, co si myslí. Hodlám dokončit kolej a jít dál bez ohledu na jeho názor.“ Josh pokrčil rameny. „Ale někdy mě dostane.“

„Já vím.“

„Kdyby žil táta, bylo by to jiné. Netlačil by tak na mě. Ale jak to tak vypadá, jsem všechno, co dědovi zbylo.“

Harry to nekomentoval. Stejně jako Josh si o výsledku jednání nedělal iluze. Věděl, že by vyvíjeli na Joshe ještě větší nátlak, kdyby jeho otec žil. Ale Divoký Willy Trevelyan, nebojácný kaskadér na motocyklu, milovník žen a nepotvrzený vzor životního stylu pořádného chlapa, je mrtvý.

Divoký Willy se zabil před sedmi lety, když se pokoušel přejet svou nadupanou motorkou přes hromadu hořících vozů. Tisíc diváků včetně dvanáctiletého syna se stalo svědkem toho, jak motorka explodovala a přivodila Divokému Willymu smrt.

Josh dostal šok. Nikdo z rodiny nevěděl, co dělat. Joshova matka zahynula při nehodě na pouti brzo po Joshově narození. Jeho lehkomyslný a zahořklý děda Leon Trevelyan nebyl zrovna tím nejvhodnějším rodičem pro mladého, hluboce traumatizovaného chlapce. Ostatní Trevelyanové byli příliš na dně, než aby mohli živit další krk.

Harry zrovna přijel na severozápad a také seděl v obecenstvu, když Divoký Willy zahynul. Znal ten zastřený pohled v Joshových očích. Mnoho měsíců po smrti vlastních rodičů si Harry zvykl vídat stejný výraz pokaždé, když pohlédl do zrcadla.

Po pohřbu vzal Joshe s sebou do Seattlu. Nikdo z rodiny se nad jeho rozhodnutím nepozastavil. Všem se náramně ulevilo, když se Harry chlapce ujal.

Josh se pomalu začal ze svého žalu zotavovat, ale koncem toho prvního léta bylo jasné, že nemá kam jít. Blížil se podzim. Harry ho zapsal do školy v Seattlu.

Velmi brzy se ukázalo, že je Josh náramně inteligentní. Harryho vlivem se v něm probudila vášeň pro matematiku a vědu vůbec.

Tím, že na sebe převzal zodpovědnost za svého mladšího bratrance, získal Harry tolik potřebnou orientaci. Záležitosti se samy uspořádaly do stabilní rutiny, která kupodivu fungovala skvěle několik let.

Pak se jednoho dne těsně po Joshových sedmnáctých narozeninách ve dveřích Harryho bytu objevil Leon Trevelyan. Leon chtěl svého vnuka, protože se rozhodl naučit chlapce jezdit se závodním autem.

Naštěstí byl Josh ve škole. Harry zavedl strýce Leona do pracovny, zavřel dveře a pustil se do zápasu s ďáblem.

Harry věděl od počátku, že nesmí prohrát. V sázce byla Joshova budoucnost. Kdyby se nechal porazit, odsoudil by chlapce k životní cestě jeho otce a dědečka. A to byla slepá ulička.

Harry v té bitvě zvítězil.

Odsunul stranou staré vzpomínky. „Neboj se,“ řekl. „Nějak si s Leonem poradím.“ Josh vzhlédl s nesmírnou úlevou. „Díky.“ Harry se vrátil ke svým novinám.

„Pokud jde o tu tvou schůzku v pátek večer,“ začal Josh. „Co je s ní?“

„Neber to jako urážku, ale podle toho, co jsem viděl, jsi trochu sešlý.“

„Sešlý?“

Josh se ušklíbl. „Na revanš za to, že ze mě setřeseš dědu, jsem připraven dát ti pár rad.“

„Nemyslím, že bych nějaké potřeboval.“

„Nebuď si tím tak jistý,“ pokračoval Josh. „Dneska je to všude džungle.“

Tessa Calshotová právě plnila skleněnou dózu celými hřebíčky, když do obchodu Abberwick Tea and Spice Company vstoupila ve čtvrtek ráno Molly.

„Brej den, Molly.“ Tessa zdvihla pytel plný koření. Rukáv pomačkaných šatů z třicátých let se jí svezl a odhalil komplikované tetování, které zdobilo pravou paži. „Buď opatrná, až půjdeš dozadu. Je tam Kelsey. Experimentuje s novou verzí automatu na mleté koření.“

„Díky za varování.“

„Vždy ve střehu, to jsem celá já. Zvláště od té drobné příhody s tím jejím křápem na vaření čaje.“ Tessa vytřepala z pytle poslední hřebíčky. „Trvalo mi skoro celé dopoledne, než jsem po tom výbuchu uklidila, jestli si vzpomínáš.“

„Až příliš dobře.“ Molly se zazubila na svou pomocnici.

Tessa strávila celou noc hraním první kytary v ženské kapele Sladká Ruby, ale pokud by měla Molly vyjádřit svůj názor, její skutečný talent spočíval v marketingu a v obchodní sféře. V tomhle ohledu měla dar od Boha, i když by to uznalo jen několik tradičních obchodníků. Tessa nebyla zrovna konzervativní typ.

Její ježaté vlasy měly jen zřídkakdy dva dny stejnou barvu. Dnes ráno byly zářivě zelené. Rtěnku použila hnědou. Dávala přednost oblečení z let před druhou světovou válkou, které podivně plandalo na jejím krátkém, robustním těle. Doplňovala je velkými střevíci na vysokých, klapajících podrážkách a celou sbírkou malých ocelových řetízků. V nose nechyběl zlatý kroužek a další jí trčel v obočí.

Molly by nevadilo, kdyby Tessa přišla do práce dočista nahá. Tessa byla obchodnice od přírody. Mohla by vydělat majlant na provizích v Nordstromu, kdyby si oblékla šaty, které vyhovují představám velkých společností z exkluzivních módních obchoďáků. Naštěstí pro Molly odmítala na toto téma byť jen přemýšlet.

Turisté, kteří tvořili velké procento Mollyiných zákazníků, považovali Tessu za okouzlující. Čas od času ji požádali, aby se s ní mohli po nákupu vyfotografovat. Už se nemohli dočkat, až ty fotky ukážou přátelům někde v Kansasu. Fotografie Tessy naprosto potvrzovaly, že věci tady na pobřeží jsou opravdu jiné.

Domorodci ze Seattlu, zvyklí celá léta na barevné barristas, kteří obsluhovali nesčetné automaty na kávu, se vedle Tessy cítili dobře. Připomínala jim prodavače, kteří jim denně servírovali bílou kávu. Spojení mezi domáckým světem kávové kultury v Seattlu a ještě daleko exotičtější říší čaje a koření bylo slaboučké, ale přinášelo svůj efekt. Molly i Tessa ho záměrně využívaly.

„Jak dopadla ta schůzka s T-Rexem včera večer?“ zeptala se Tessa, když zavřela dózu.

„Trochu se to zamotalo,“ odpověděla Molly.

Tessa se opřela lokty o pult. „Ale? Vyrazilas ho, jak jsi slibovala?“

„Ne tak úplně.“

„Copak se přesně stalo?“

„Řekněme, že jsem si to zatím rozmyslela.“

„Nekecáš?“ Tessa pozvedla černé obočí, které bylo široce obtažené neořezanou tužkou. „Když jsi včera odpoledne odcházela, přísahalas, že T-Rex už nedostane další příležitost zničit jeden z tvých drahocenných návrhů na grant. Říkalas, že odmítnutí žádosti Whartona Kendalla byla poslední kapka. Úplně zřetelně jsem tě slyšela přísahat, že jestli Trevelyan zabije to stípko pro Duncana Brockwaye, tak bude úplně odrovnaný.“

„Věci se mění.“ Molly došla k závěru, že nemá cenu dělat tajnosti. „Mám s ním zítra večer rande.“

Tessyiny oči se rozšířily údivem. „Rande s T-Rexem?“

„Trochu bomba, co?“ Molly se zastavila u poličky, aby přerovnala sbírku značkových konviček na čaj. „Víš, možná že je na čase přestat mu říkat T-Rex.“

„Tvrdilas mi, že je chladnokrevný, naprosto studený psí čumák. Říkalas, že rozcupoval práci nevinných vynálezců, jako by to byl kus syrového masa. Říkalas taky, že najmout si ho, aby ti pomohl podívat se na zoubek žádostem o stipendium, bylo totéž jako si najmout Tyrannosaura Rexe, aby hlídal malinký chlupatý zvířátka.“

Molly přemýšlela o tom, jak se Harry dotkl svými rty jejích. Pořád cítila ten žár, který vyzařoval. Byl daleko ostřejší než kterékoli z třinácti druhů chilli, jež měla na skladě.

„Řekněme, že v jedné věci jsem se naprosto mýlila,“ připustila Molly. „V žádném případě to není studený psí čumák.“

„Tomu nevěřím.“ Tessa potřásla hlavou. „Ten chlapík tě ukecal na rande?“

„Něco na ten způsob.“

„Nebojíš se, že se unudíš k smrti?“

„Myslím, že v nudě nebude ten problém,“ pronesla zamyšleně Molly. „A ještě jeden rozdíl musím uznat mezi dinosaurem a Harrym Trevelyanem. Podle všech dochovaných svědectví měl dinosaurus malinký dvouwattový mozek. To se nedá tvrdit o doktoru Harrym Trevelyanovi. Je to, čemu dneska říkáme polyhistor.“

„Co je to polyhistor?“

„Moderní termín pro renezančního člověka. Velmi zběhlý v široké škále předmětů.“

„Oh.“ Tessa se zatvářila pochybovačně. „To, že má někdo rozumové schopnosti, z něj ještě nedělá zajímavého společníka ke stolu.“

„Na Harrym je toho spousta zajímavého, věř mi.“ Molly vdechla vůně výběrových čajů a aromatických koření. Rozhlížela se po obchodu s pýchou majitelky. Automaticky přitom kontrolovala, zda je všechno připravené na nastávající den.

Ten rituál jí byl důvěrně známý. Podstupovala ho věrně od prvního rána, kdy přišla do práce. To bylo v jejích dvaceti letech, rok poté, co jí zemřela maminka. Molly byla donucena odejít z koleje, aby se postarala nejen o sebe, ale i o sestru a tatínka.

Ten rok utrpěl Abberwickův majetek další vážnou trhlinu. Jasper si půjčil dvacet tisíc dolarů, aby financoval vývoj nového vynálezu, a banka chtěla peníze zpět. Úředník, který měl na starosti půjčky, nabyl dojmu, že Jasper chce použít hotové peníze na vybavení domácnosti. Nepůsobilo na něj zrovna příznivě, když peníze byly vloženy do neúspěšné konstrukce automatických řídících systémů.

Jasper byl vzděláním inženýr, ale díky svému založení si nedokázal udržet stálé zaměstnání. Nutkání navrhovat a vynalézat se častokrát příčilo i těm nejliberálnějším společenským zvyklostem. Jasperovi šlo na nervy jakékoli omezování. Musel být volný, aby mohl uskutečňovat své sny.

Mollyina matka Samantha milovala svého manžela s trpělivostí a pochopením. Byla to praktická žena a její pravidelný příjem držel rodinu nad vodou za hubených časů.

Po smrti Samanthy Abberwickové při automobilové nehodě se věci změnily. Kelsey bylo v té době pouhých devět let. Rodina se ocitla v troskách, citově i finančně.

Molly svou matku zoufale postrádala, ale na smutek zbývalo jen pramálo času. Na prvním místě stála Kelsey. A pak křehká finanční situace rodiny. Bez toho, že by se člověk mohl spolehnout na Samanthin příjem, hrozila katastrofa.

Jasper Abberwick byl ztělesněním roztržitého vynálezce. Ve dnech, které následovaly po manželčině smrti, nebyl schopný se vypořádat s problémy rodinného rozpočtu. Utekl do své dílny v přízemí a nechal Molly, aby se sama vyrovnala s tou krizí.

Molly zhodnotila situaci a pak udělala to, co udělat musela. Odešla z koleje a našla si práci.

Tehdy se obchod, který teď vlastnila, nejmenoval Abberwick Tea and Spice. Říkalo se mu Pipewell Tea na počest jeho majitelky Zinnii Pipewellové.

Byl položen v díře pochybné pověsti poblíž Pike Place Market. Obchod, jak se říká, „neodsejpal“. Seattle patřil k městům oddaným kávě, nikoli výběrovému čaji. Zinnia si mohla jen stěží dovolit pomocnici.

Molly tu starší ženu od začátku podezírala, že k ní cítí lítost. Věděla, že si ji Zinnia najala uprostřed recese ze soucitu, aniž by skutečně potřebovala někoho za pult.

Molly byla rozhodnutá, že její nová zaměstnavatelka nikdy nebude litovat svého skutku milosrdenství. Vrhla se do každodenního pracovního kolotoče se stejnou vervou a nadšením, jaké si kdysi vyhradila pro své studium. Jiná volba neexistovala.

Po týdnu stráveném v obchodě Molly poznala, že pokud se něco nestane, Zinniin obchod nepřežije rok. A s ním by padlo i její zaměstnání. Po důkladném průzkumu Molly navrhla, aby Zinnia začala prodávat ve velkém ještě plný sortiment koření. Zinnia s plánem souhlasila.

Seattle byl tím, co gurmáni a návštěvníci restaurací rádi nazývají „prožraným“ městem. Molly věděla, že exotické koření zajímá mnoho lidí. Poté, co objevila různé zdroje pravidelných dodávek všeho koření – od sušených chilly papriček z Nového Mexika po šafrán ze Španělska – a soustředila se na ně, obrátila Molly pozornost na balení a reklamu. Obchod změnil název na Pipewell Tea and Spice, Pipewellův obchod čajem a kořením.

Místo toho, aby si přisvojila tehdy moderní evropský image, kterému dávaly přednost espresa, Molly si vybrala starobylý vzhled obchodu. Výsledkem byl krám, který vyvolával představu skladiště čaje a koření v docích na počátku devatenáctého století.

Obchod se rychle zvedl.

Molly ho rozšiřovala opatrně. Nabízela doručovatelskou službu, takže i zákazníci, kteří bydleli mimo město, nemuseli tahat nákup domů v taškách. Prodávala také kuchařské knihy a předem namíchané kořenící směsi. Vypracovala i katalogy. Před výkladní skříní zřídily čajovnu.

Vytloukla kapitál z nových výzkumů, které vyzdvihovaly zdravotní aspekty pití čaje. Soustavně vyhledávala obchody se zdravou výživou a lákala lidi, kteří už byli přesyceni kávou, chytrou obchodní kampaní. Jakmile se dostavil zisk, začala provádět marketing mezi příznivci Nového věku a těmi, co meditují. Najala instruktora, který jí dával hodiny starobylého japonského umění přípravy čaje.

Banka dostala své peníze. Jasper si půjčil další. Život šel dál. Nějak v té době Molly došlo, že se nikdy nevrátí do koleje a nedokončí svá studia.

Zinnia udělala z Molly svou obchodní partnerku. A protože se chystala odejít do důchodu, navrhla jí, aby se název obchodu změnil s ohledem na budoucnost. Molly nikdy nezapomene, jaké vzrušení a pýcha se jí zmocnily ten den, kdy se nad vchodem objevil nápis Abberwick Tea and Spice Co.

O rok později koupila Molly Zinniinu polovinu obchodu. Půjčka se mohla zopakovat. Molly se rozhodla změnit místo. Našla si vzdušné prostory u paty širokého schodiště s fontánou, kudy turisté scházeli na pobřeží. Poloha byla skvělá, aby přilákala jak turisty, tak úředníky z okolních podniků, kteří si často brali svou přesnídávku ven na schody.

Zinnia se vydala na velkou zábavní plavbu.

Jasper nakonec dostal patent na průmyslové automatické systémy. Na Mollyinu radu dal licenci jedné podnikavé oregonské firmě. Do pokladny rodiny Abberwicků začaly konečně proudit peníze.

Dostávali náhle takové sumy, že je dokonce ani Jasper s bratrem nedokázali rozházet do chvíle, než se oba zabili při tom experimentu s letadlem.

Jasper zanechal dcerám poměrně slušný příjem z autorských práv, který, jak se zdálo, neměl vyschnout po dlouhé roky. Molly zároveň odkázal obrovský bolehlav v podobě Abberwickovy nadace.

Tessa se otáčela, aby připravila čaj pro čajovnu. „Pověz mi ještě něco o té tvé žhavé schůzce s Trevelyanem.“

„Prakticky nemám co dodat,“ řekla Molly. „Ještě jsem si s ním nevyrazila.“

„Sladká Ruby hraje v pátek večer v Jeskyni,“ nadhodila Tessa nevinně. „Můžeš ho tam vzít na večer zábavy a skotačení.“

„Mám takový pocit, že Jeskyně není to pravé místo pro Harryho.“

„Pořád tomu nerozumím. Co tě přimělo k rozhodnutí –“ Ohlušující rána přerušila Tessinu otázku.

Molly se otočila, aby viděla na dveře své kanceláře. „Ale ne, už ne.“

Vyrazila kupředu a prudce otevřela dveře. Kelsey hleděla zpod trosek svého posledního modelu jakési serepetičky na dávkování mletého koření. Molly ji sotva viděla skrz oblaka drcené šalvěje.

„Co se stalo?“ dožadovala se Molly odpovědi.

„S tímhle prototypem byl malinkatý problém,“ lapala její sestra po dechu. „Rychle si stiskněte nos.“

Bylo příliš pozdě. Šalvěj se už vznášela vzduchem. Molly se rozkýchala. V očích jí stály slzy. Rychle se obrátila, vklouzla do kanceláře a zabouchla za sebou dveře, aby se koření nedostalo do krámu. Vytáhla z krabičky na stole papírový kapesník a začala přes něj dýchat, dokud se šalvěj neusadí.

„Je mi to líto,“ kýchla Kelsey do kapesníku. „Tentokrát jsem už byla blízko. Příště už to opravdu vyjde.“

Během těch let slýchávala Molly podobná slova tisíckrát. Její tatínek i strýc je opakovali pořád dokola jako litanie. Už jsem to skoro měl. Molly uvažovala o tom, že by tahle slova nechala vyrýt nad dveře Abberwickova sídla jako rodinné moto.

Potíž s Abberwickovými byla v tom, že se tato slavná slova často vyplnila.

„Normální situace,“ bručela Molly. Znovu kýchla. Oči měla plné slz. Hlasitě posmrkla a vytáhla z krabice další kapesníčky.

Kelsey si otřela oči a omluvně se na Molly usmála. Nádherný úsměv odhalil skvělý výsledek ortodontické práce za několik tisíc dolarů, které Molly utratila před několika lety. Molly se tím pohledem na vloženou investici alespoň na chvilku potěšila. Když dospívala ona, nemohla si rodina takový luxus dovolit. Proto měla mírně křivé přední zuby.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Kelsey.

„Určitě mi to pročistilo dutiny na dalšího půl roku.“ Molly oprášila rozdrcenou šalvěj ze židle a posadila se. Letmo pohlédla na dávkovač koření.

Stroj se skládal z několika plastických rour a vahadel, jež měly dávkovat sušené mleté koření. Malý motorek, který poháněl dávkovač, ležel v kouřících troskách na rohu stolu.

„Co se stalo?“ zeptala se Molly.

Kelsey se naklonila nad žalostnými zbytky s výrazem policejního patologa, který pečlivě prohlíží mrtvolu. „Myslím, že se mletá šalvěj nějak dostala do motoru a ucpala ho.“

„Aha.“ Nemělo cenu vzrušovat se nad takovými věcmi a Molly to věděla. Neúspěšné experimenty patřily ke způsobu života v rodině Abberwicků. Zaklonila se v židli a pozorovala svou sestru se směsicí lásky a rezignace.

Kelsey zdědila rodinného génia a talent všeuměla. Takhle už si pohrávala s věcmi v pěti letech. Od domečků pro panenky až po kola nebylo před ní nic v bezpečí. Molly se ještě teď roztřásla, když si vzpomněla na den, kdy přišla do Kelseyina pokoje a našla svou malou sestřičku s žárovkou, prodlužovačkou a kleštěmi. Kelsey chtěla předělat dětskou troubu na skutečně fungující model.

Ačkoli Kelsey zdědila Abberwickovu nezkrotnou zvědavost a nadání pro vynálezy, podědila zároveň modré oči a zrzavé vlasy po své matce. Taky byla obdařena jemnými lícními kostmi Samanthy Abberwickové a drobnými čelistmi. Ortodoncie jí nadělila zlatý hřeb. Kéž by se maminka dožila toho, jak rozkošná dívka se z její mladší dcerky stala, pomyslela si Molly.

A kéž by její roztržitý tatínek nebyl tak ponořený do svých nekonečných plánů a fantazií, a místo toho si povšiml, že Kelsey jde v jeho šlépějích.

Bylo na Molly, aby zaplnila prázdné místo po obou rodičích. Snažila se, seč mohla, ale dobře věděla, že se vždycky určitá část jejího já bude obávat, zda udělala dost, nebo zda věci zařídila správně. Mohla být jen vděčná, že Kelsey podle všeho netrpěla nedostatkem správné výchovy.

„Jen to potřebuje vymyslet nějaký filtr.“ Kelsey si podrobně prohlížela ruiny dávkovače koření. „To by nemělo být nic těžkého.“

Molly se rozhlédla po kanceláři. „Bude lepší, když nejdřív přijdeš na to, jak odsud dostaneš ten prach z šalvěje.“

„Žádný strachy, použiju k tomu ten automatický vysavač, který jsem tu instalovala minulý rok.“ Kelsey se natáhla pro šroubovák. „Co si T-Rex myslí o té bláznivé myšlence Duncana Brockwaye, jak získávat energii z měsíčního světla?“

Molly povzdechla. „Tys věděla, že je ta myšlenka bláznivá?“

„Brockwayův návrh byl založený na přání, co bylo otcem myšlenky, ne na dobrém vědeckém základě.“

„Přesně takhle to Trevelyan řekl. Proč jsi mě nevarovala, že je ten návrh pochybný?“

„Nechtěla jsem ti kazit radost. Řekla jsem si, že je to Trevelyanova práce. Kvůli tomu ho přece platíš.“

„To ti pěkně děkuju,“ zamumlala Molly. „Tos mě raději nechala, abych před Harrym vypadala jako idiot, než abys mě varovala.“

„Jsem si jistá, že tě nepovažuje za idiota. Ví, že technika není tvou silnou stránkou.“ Kelsey vzhlédla od poničeného motoru. „Hele, co se děje? Najednou mu říkáš Harry? Celý měsíc to byl jen T-Rex, Divoký dravec, Ničitel návrhů na granty.“

„Snažím se toho zvyku zbavit, než s ním půjdu na rande. Mohlo by to být trapné.“

„Rande?“ Kelsey na ni hleděla. „Chystáš se na rande? S T-Rexem?“

„Jmenuje se doktor Harry Trevelyan,“ pronesla Molly upjatě. „Zítra večer mě bere na večeři.“

„Tomu nevěřím.“

Dřív než se Kelsey mohla vzpamatovat z toho šoku, zazvonil telefon. Molly kýchla a pak se natáhla pro sluchátko. „Abberwick Tea and Spice.“

„Molly, miláčku, jsi to ty?“

„Jsem to já, teto Venicie.“ Molly se vysmrkala.

„Nezníš nejlíp. Jsi nachlazená?“

„Jsem v pořádku. Kelsey měla malou nehodu s novým dávkovačem mletého koření.“

„Zdá se, že se nikomu nic nestalo.“

„Jen moje dutiny už nikdy nebudou stejné, ale jinak je všechno v pořádku.“

„Dobrá, pak je všechno, jak má být.“ Venicia pustila tu nehodu z hlavy s lehkostí získanou dlouholetou praxí. Koneckonců byla vdaná za Abberwicka třicet let, než ovdověla kvůli nehodě, která také zabila Mollyina otce. „Chtěla jsem se tě zeptat, co by sis myslela o zelené a zlaté.“

„O jaké zelené a zlaté?“

„Přece barvy na svatbu, drahoušku. Copak neposloucháš?“

„Poslouchám. Zelená a zlatá znějí nádherně.“

„Možná že stříbrná by byla lepší.“ Venicia se odmlčela. „Ale nějak si nedovedu představit zelenou a stříbrnou dohromady, ty ano?“

„Já jsem o tom ve skutečnosti nikdy neuvažovala.“ Molly oprášila drcenou šalvěj z ranní pošty a začala třídit sloupek obálek a propagačních materiálů.

Venicia se pustila do podrobné analýzy kladů zelené skloubené se zlatou spíš než se stříbrnou. Molly naslouchala jen částečně. Měla svou tetu velmi ráda, ale když Venicia tlachala o své nadcházející svatbě, dokázala s tím spojit ještě další práci.

Kelsey se s porozuměním ušklíbla, když Molly opatrně otvírala obálku.

„…říkala jsem Cutterovi, že to bude skvělé,“ pokračovala Venicia. „Žádný problém, nebo snad ano?“

Molly došlo, že něco nepostřehla. „Co jsi říkala, teto Venicie?“

„Říkala jsem, že podle mě je naprosto jisté, že s námi budeš moci v pátek povečeřet. Copak jsi neposlouchala, miláčku?“

„Ale samozřejmě že ano,“ Molly se ušklíbla na Kelsey. „Jen jsem se dívala do kalendáře. Zdá se, že v pátek večer budu mít napilno.“

„Večer?“ Venicii to zjevně vyvedlo z míry.

„Vím, že je to rána dokonce i pro mě, ale ve skutečnosti mám rande.“

„Ale co, drahoušku, to je naprosto skvělé. Jsem tak ráda. Někdo zajímavý?“

„Harry Trevelyan.“

„Tvůj poradce?“ Velká dávka nadšení z Veniciina hlasu vyprchala. „Myslela jsem, že ti na doktoru Trevelyanovi nezáleží.“

„Zjistila jsem, že daleko víc, než jsem zprvu předpokládala.“

„No, já si myslím, že jakékoli rande je lepší než žádné.“ Venicia se nezdála úplně přesvědčená. „Bůh ví, že jsem si už dělala starosti kvůli nedostatku tvého společenského života v poslední době.“

„V tom je ten pes zakopaný, teto Venicie. Dívej se na to z té lepší stránky.“

„To já se dívám, drahoušku,“ ujistila ji Venicia. „Jsem tak ráda, když slyším, že nemáš zítra večer čas. Kdo ví, kam to povede? Ostatně, když jsem poprvé potkala Cuttera na té plavbě, nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bychom se do sebe mohli zamilovat.“

„Nemám v plánu se do Harryho zamilovat,“ ujišťovala ji Molly rychle. „Nejsme typ jeden pro druhého.“

„To člověk nikdy neví, drahoušku. Protivy se přitahují.“

Molly sebou škubla. „Nikdy jsem na tohle staré přísloví nevěřila.“

„Poslouchej, požádám Cuttera, aby tu společnou večeři zařídil na někdy jindy. Co takhle v sobotu?“

„Sobota bude v pořádku.“

„Skvělé. Hezky se zítra pobav, miláčku.“

„Vynasnažím se.“ Molly zavěsila s pocitem úlevy.

Kelsey nevzhlédla, když rozšroubovávala uložení motoru. „Jaké jsou poslední svatební plány?“

„Zelená a zlatá.“

„Co se přihodilo modré a zlaté?“

„To byly plány minulý týden, pokud jde o barvy.“ Molly rozřízla další obálku a vyndala objednávkový list, který byl vytržen z jejího posledního katalogu. „Budu ráda, až bude ta svatba konečně za námi.“

„Já vím. Teta Venicia je tím trochu posedlá, nebo ne?“

„Mám kvůli ní radost.“ Molly si prohlížela seznam koření, které si objednával zákazník z Arizony. „Po všech těch letech se strýčkem Juliem si zasluhuje pěkného, pozorného muže, jako je Cutter Latteridge.“

„Pěkného, značně zámožného muže, jako je Cutter Latteridge,“ doplnila ji Kelsey suše. „Ten dům na Mercer Island a ta jachta určitě nepřišly lacino.“

„To nepochybně.“ Molly položila objednávku na hromádku na psacím stole. „Přinejmenším si nemusíme dělat starosti, že si ji bere pro peníze. Ale důležité je, že je k ní pozorný. Zaslouží si to.“

„Strýček Julius nebyl tak špatný. Byl hodně podobný tatínkovi.“

„Přesně tak.“ Molly se natáhla pro další obálku. „Táta napůl zapomínal, že má nějakou ženu. Strýček Julius nebyl o nic lepší. Teta Venicia mi jednou říkala, že za celých těch třicet let jejich manželství si strýček Julius nepamatoval výročí jejich svatby, a to už nemluvím o narozeninách.“

Kelsey se pozorně dívala do střev ucpaného motoru. „Přesně jako táta.“

Molly mlčela. Kelsey řekla všechno. Léta vlídného zanedbávání byla shrnuta v tomhle jednoduchém prohlášení. Jasper Abberwick miloval svou rodinu svým osobitým způsobem. Dokonce ty nádherné mechanické hračky, které vyrobil dcerám před dlouhými lety, byly navrhovány původně jako prototypy pro automatická zařízení, která později vyvinul.

Molly ty staré hračky milovala. Byly uskladněny v přízemní dílně. Každých šest měsíců vděčně prohlédla baterie se zvlášť dlouhou životností, které pro ně Jasper speciálně zkonstruoval. Kdysi si myslela, že si s nimi jednou budou hrát její děti. Ale později se jí ta možnost začala zdát čím dál víc vzdálená.

Dveře kanceláře se otevřely. Tessa opatrně nakukovala zpoza rohu. „Všechno v pořádku?“

„Myslím, že jsme přežily další Kelseyin experiment,“ řekla Molly.

„Skvělé.“ Tessa vešla do kanceláře. V očích měla rozhodný pohled. „V tom případě si můžeme pohovořit o tvé žhavé schůzce s T-Rexem.“

Molly otevřela další obálku. „O čem bychom se bavily?“

Kelsey odložila šroubovák. „Tessa má pravdu. Potřebujeme si pohovořit. Už je to dlouho, cos měla naposled opravdové rande. Popravdě od té doby, cos přestala chodit s Gordonem Brookem.“

„To není pravda. Byla jsem na večeři s Ericem Sandersem zrovna minulý měsíc.“

„Eric je tvůj účetní,“ upozornila ji Tessa. „Byla to pracovní večeře. Říkala jsi mi, že jste se bavili celý večer o daňovém přiznání.“

„No a?“

Kelsey se zamračila. „Ani ti nedal pusu na dobrou noc, nebo ano?“ Molly se začervenala. „Samozřejmě že ne. Je to můj účetní, proboha.“

„Věděla jsem to.“ Kelsey se podívala na Tessu. „Je to naivka, nevinné jehňátko.“

Tessa netrpělivě pomlaskla. „Máme před sebou spoustu práce, než to riskneme a pustíme ji na skutečné rande.“

Molly si je obě pozorně prohlédla. „O čem to mluvíte?“

„Venku je džungle,“ řekla Tessa. „Ale nedělej si starosti, Kelsey a já ti dáme urychlený kurz první pomoci při moderní schůzce.“

Harry spatřil tu podivnou krabici trůnící před Mollyiným hlavním vchodem, jakmile vystoupil z auta. Podvědomě posunul žluté růže, které s sebou nesl, do ohybu levé paže. Zvědavě si krabici prohlédl, když se blížil k přednímu schodišti zchátralého sídla.

Nejdřív ho napadlo, že se tu zásilku někdo pokoušel předat, ale když nikdo neotvíral, nechal ji stát přede dveřmi.

Jeho další myšlenka byla, že když nikdo neotevřel, znamená to, že Molly není doma. Zapomněla na schůzku.

Zmocnilo se ho prudké zklamání. Měl jsem jí ještě odpoledne zavolat, aby mi to potvrdila, pomyslel si.

A pak spatřil ten černý drát. Vedl od víka krabice ke knoflíku dveří. Vršek krabice by odpadl, kdyby se dveře otevřely.

Harry si lámal hlavu, jestli tohle napadlo někoho, kdo si chtěl z Molly jen tak vystřelit. Nejspíš z krabice vyskočí čertík na pérku, když se odkryje víko.

Harry pomalu stoupal do schodů, pozornost upřenou na krabici.

Žádný žertík.

V hlavě mu zazněl varovný signál. Něco bylo v nepořádku. Z druhé strany těžkých dveří se ozvalo slabé zaškrábání. Molly věděla, že je tady. Chystala se mu otevřít. Harry odhodil růže a vrhl se ke krabici. „Neotvírej!“ zařval.

„Harry?“ Molly se objevila v rozšiřujícím se otvoru dveří. „Jsi to ty? Co se stalo?“

Drát, který spojoval krabici s dveřmi, se napjal. Víko se vymrštilo. Uvnitř krabice něco bzučelo. Harry zahlédl, jak se pistole připevněná na kovovém podstavci zvedla do vzduchu.

Hlaveň mířila přímo na Molly.

4. kapitola

Harry zaslechl tichý, výhružně praskavý zvuk, když vyrazil k tomu podivnému mechanismu. Levou rukou popadl krabici a převrhl celé to komicky vyhlížející zařízení přesně ve chvíli, kdy pistole vystřelila.

Pocit něčeho špatného ho zalil v okamžiku, kdy se prsty dotkl hrozivého balíčku. Harrymu nezbýval čas reagovat na ten pocit. Ztratil se v tlukotu srdce.

O setinu vteřiny později, po prudkém, střemhlavém skoku, kterým se snažil vše zachránit, narazil tvrdě do zdi domu. Automaticky vyrovnal ztracenou rovnováhu a zíral na krabici s pistolí, která s rachotem padala po předním schodišti na příjezdovou cestu.

Z hlavně pistole se vyvalilo něco měkkého. Po dopadu na zem se to ochable zatřepotalo.

„Co se to tu proboha živýho děje?“ Molly pohlédla dolů na černou krabici a její obsah. Zvedla polekaně oči a střetla se s Harryho pohledem. „Dokážeš sebou pěkně mrsknout, co?“

„Když se mi chce.“

Harry zvedl ramena, aby si narovnal sako, a pomalu se pustil dolů po schodech. Zastavil se až nad tím balíčkem. Z hlavně pistole vyklouzl bílý prapor s rudými písmeny. Špičkou boty rozvinul proužek látky, takže konečně mohl přečíst ten nápis.

BUM HO. JSI MRTVÁ.

„Někdo má divné představy o legraci.“ Harry se pomalu, zhluboka nadechl. Podíval se na Molly. „Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě. A co ty?“

„Je mi fajn.“

„To vidím.“ Ušklíbla se. „Máš originální způsob, jak překlenout společenské rozpaky z první schůzky.“

„Josh mi nedávno taky zdůrazňoval, že už je to hrozně dlouho, co jsem měl poslední rande. Už si ani nevzpomínám, co se obvykle dělá.“ Harry pohlédl dolů na pistoli s vlaječkou. „Ale tohle nemám na svědomí já. Koupil jsem ti kytku.“

„Opravdu?“ Molly si všimla růží, které ležely na zemi. Potěšeně se usmála. „Opravdu. Jsou krásné. Jak jsi věděl, že žluté růže jsou moje oblíbené?“

Harry sledoval její pohled až k místu, kde se na příjezdové cestě válely rozházené růže. „Měl jsem prostě šťastný odhad.“

Díval se, jak běží ze schodů, aby sebrala pugét. Ty růže mu na poslední chvíli poradil Josh, ale Harry neviděl žádný důvod, proč se o tom zmiňovat. Řekl si, že by na to nakonec přišel sám, kdyby o tom Josh nezačal. Vyšel sice trochu ze cviku, ale hloupý není.

Náhle si Harry uvědomil, že Molly dnes večer vypadá kouzelně. Měla na sobě elegantní šarlatové šaty zdobené zlatými knoflíky. Doplňovalo je krátce střižené sáčko v apartním vojenském stylu. Neposedné vlasy měla ležérně zastrčené za uši, na nich visely malé zlaté náušnice. Černé páskové střevíčky zdůrazňovaly jemné kotníky. Harrymu náhle došlo, že ještě neviděl Molly v ničem jiném než v oblečení, které nosila do práce. Byla to příjemná změna.

„Myslím, že většina z nich přežila.“ Molly se sehnula, aby zachránila růže.

„Zapomeň na kytky. Jsou pryč.“

„Ale ne, nejsou. Jedna nebo dvě jsou trochu pomačkané, ale to je všechno.“

Harry se rozhodl, že se nebude hádat. Skloněné hlavičky mluvily samy za sebe. Obrátil pozornost zpátky k černé krabici a hrozivě vypadající zbrani.

„Máš nějakou potuchu, kdo to tu nechal?“ zeptal se.

„Ne.“ Molly kráčela zpátky po schodech a balíčku věnovala jen pohrdavý pohled. „Vypadá to jako dílo nějakého kamaráda mé sestry. Paktuje se s takovou tlupou vynálezců. Pár těch kluků ještě nevyrostlo z puberty, i když jdou na podzim na vysokou.“

Harry si znovu vybavil prchavý, ale naprosto neomylný pocit něčeho špatného, který se ho zmocnil, když vyrazil vpřed, aby odkopl krabici na stranu. Rychle tu vzpomínku potlačil. Nic neobvyklého na té reakci nebylo, říkal si. Pohled na pistoli mířící na Molly byl dostatečným důvodem, aby se člověk v té chvíli necítil nejlíp.

„Tvoje sestra má kamarády, co se baví takovými žertíky?“ zeptal se.

„Kelsey podědila rodinný talent pro vynálezy.“ Molly se ironicky usmála. „Drží se takové party chytrých mozečků s podobnými zájmy. Většinou jsou všichni docela fajn, ale pár z nich má velmi svérázné představy o humoru. Je o nich známo, že si dají celé týdny práce, aby jeden na druhého vymysleli velice komplikovanou boudu.“

Harry zatřepal prsty. Napětí ve svalech trochu povolilo. „Zní to, jako by se ti něco takového už někdy stalo.“

Molly pokrčila nosík. „Když vyrůstáš v domácnosti, jako je ta moje, naučíš se brát podobná překvapení s nadhledem. Pojď dovnitř, dám ty růže do vody.“

Harry zaváhal, pak poklekl na koleno, aby zvedl kousky rozbité pistole i ostatní díly balíčku. Sebral všechny síly a dotkl se imitace té zbraně. Zmocnila se ho úleva, když zjistil, že pod prsty necítí nic než umělou hmotu a kov. Bylo to v pořádku, jen zapracovala jeho fantazie.

Nevlídně hleděl na vlajku, která visela z hlavně pistole. „Jsi si jistá, že je to dílo kamarádů tvé sestry?“ zeptal se, když se zase postavil.

„Co jiného by to mohlo být?“ Molly se usmála na plnou náruč žlutých růží. „Možná vtípek na rozloučenou. Kelsey odjíždí v neděli. Jede na kolej v Kalifornii, na měsíční seminář studentů vědních oborů.“

„Aha.“

S kousky rozbité pistole v náručí následoval Molly do prostorné haly. Dovedla ho až do bizarní kuchyně.

Se zájmem se rozhlédl. Všechno mu připadalo známé, ale svým způsobem malinko zkreslené, jako by zařízení kuchyně bylo převzato přímo z velitelské lodi Enterprice. Povrch pultů a zařízení byl vyroben z nerez oceli a plastu a všechno mělo neobvyklé tvary. Na stěně byl umístěn ovládací panel.

Molly otevřela příborník a vyndala vázu. Harry položil rozbitou pistoli na naleštěný ocelový stůl u okna a posadil se k němu.

„Kde máš sestru?“ zeptal se a prohraboval se zbytky černé krabice.

„Šla s přáteli do města.“

„Kdo z jejích kamarádů neví, že si dneska večer vyrazila?“

„Nemám zdání.“ Molly pustila vodu a upravila ve váze žluté květy. „To se dá těžko odhadnout. Proč se ptáš?“

Harry zvedl pistoli a obrátil ji v ruce. „Kdokoli narafičil tohle komické zařízení, musel předpokládat, že bude dnes večer doma.“

Molly svraštila čelo nad zlomenou růží. „Nejspíš ano.“ Zdráhavě odstranila květ a odhodila ho do zvláštní kovové nádoby. Něco tiše zasvištělo. Poškozená květina zmizela.

Harry si sundal sako a pověsil je na opěradlo židle. Usedl ke stolu a přitáhl si krabici. Vzhlédl a zamračil se na podivné zařízení, které viselo ze stropu. „Jak tady můžu rozsvítit?“

„Červený knoflík uprostřed stolu.“

Harry si prohlížel malý panel plný tlačítek, zasazený do ocelového stolu. Zkusmo zmáčkl červené. Povrch stolu zalilo klidné, neoslňující světlo. „Skvělé.“

„Díky.“ Molly kousek odstoupila, aby si prohlédla uspořádání květin. „No, o růže je postaráno. Jsou opravdu nádherné, Harry. Ani se nepamatuju, kdy mi naposled někdo přinesl květiny. Díky.“

Harry si v duchu řekl, že přece jen musí poděkovat Joshovi za připomínku toho starosvětského gesta. „Rádo se stalo.“

„Když mě omluvíš, dojdu si pro kabelku. Hned jsem zpátky.“

„Žádný spěch.“ Harry se sklonil, aby si prohlédl pružinový mechanismus, který vymrštil pistoli.

Slyšel Molly, jak odchází z kuchyně. Klapot střevíčků na vysokých podpatcích se rozléhal v hale. Pár minut bude pryč. Rozhodl se. Rozepnul si manžety, vyhrnul rukávy a začal rozebírat důmyslný mechanismus.

Molly se vrátila za chvilku. „Harry? Jsem hotová.“

Ani nevzhlédl od práce. Vytáhl pružinu z krabice. Jednotlivé součástky základu celého mechanismu měl před sebou rozházené po stole. „Zdržím se jen pár minut.“

„Hmm,“ zabručela Molly.

Za čtyřicet minut se Molly objevila s pizzou s artyčoky a rajčaty sušenými na slunci, kterou vybrala z patentovaného Abberwickova stroje na uchovávání a přípravu pokrmů. Zvolila k ní silné víno značky cabernet z Abberwickova automatizovaného vinného sklepa, které se k ní hodilo. Po chvilce uvažování objednala ze stroje římský salát s plísňovým sýrem. Zařízení jemně vrčelo, když omývalo čerstvý salát a vysušovalo ho.

Z momentálního rozmaru se rozhodla nasypat plísňový sýr na lístky salátu vlastnoručně. To nutkání udělat něco vlastníma rukama zřejmě vyvěrá ze skutečnosti, že je v domě muž, pomyslela si. Bezpochyby nějaký dávný ženský popud. Je víc než pravděpodobné, že po ránu rychle zmizí, ujišťovala se. Taková hnutí mysli nikdy dlouho netrvají.

Ve chvíli, kdy byla připravená servírovat jídlo, měl Harry po kuchyňském stole rozložený celý obsah černé krabice. Pro talíře a sklenice nezbývalo místo.

Molly potajmu pozorovala Harryho nepřístupný výraz, s nímž se skláněl nad stolem. Rozebírání podivného mechanismu s pistolí ho naprosto pohltilo. V mysli jí vytanula představa alchymisty pracujícího v laboratoři. Doslova cítila intenzitu jeho soustředění.

Napadlo ji, jestli Harry dokáže takhle zaníceně milovat. Ta myšlenka jí vehnala červeň do obličeje.

Harry si naštěstí jejích růžových tváří nevšiml. Byl zaměstnán malým motorkem poháněným baterií.

Molly zmáčkla knoflík. Od stěny se odlepila další nerezová deska, která se rozložila těsně vedle té, již použil Harry jako ponk. Zapadla na své místo.

„No? Co si o tom myslíš?“ Molly položila pizzu i salát na nový stůl.

Harry konečně vzhlédl. Několikrát mrkl, jako by si chtěl pročistit mozek. Pak pohlédl na pizzu a salát.

„Co to je?“

„Večeře,“ oznámila Molly vesele. „Já nevím jak ty, ale já umírám hlady.“

V Harryho jantarových očích se znepokojeně zablýsklo. „K čertu,“ zamžoural na hodinky. „Mám zamluvený stůl na půl osmou.“

„Měl jsi.“ Molly mu podala ubrousek. „Jsem si jistá, že naše místa dali někomu brzo po osmé.“

Harry zasténal. „Tomu nemůžu uvěřit, promiň.“ Začal se zvedat ze židle. „Zavolám do restaurace, aby nám rezervovali místo na půl devátou.“

„Zapomeň na to. Pizza je hotová a já má hlad. Jen doufám, že máš rád artyčoky a sušená rajčata. Měla jsem dnes večer chuť si trochu zaexperimentovat.“

Harry přehlédl pizzu s chlapským uznáním. „Tohle jsi dělala sama?“

„Něco na ten způsob.“ Molly zmáčkla knoflík, aby ze zásuvky skryté pod stolem vyndala příbory. „Všechnu tu práci zastal Abberwickův stroj na přípravu pokrmů. Akorát jsem posypala salát plísňovým sýrem,“ dodala skromně. „To jsem zvládla sama.“

Harry si pozorně prohlížel masivní zařízení z nerez oceli, které zabíralo kuchyňskou stěnu. „Úžasné. Jeden z patentů tvého otce?“

„Ano. Pokoušel se to prodat kdejaké továrně na domácí spotřebiče. Všude mu řekli, že je blázen. Vysvětlovali mu, že jejich cílem je prodat zákazníkům spoustu rozmanitých přístrojů, které plní v kuchyni různé úkoly, a ne jedno výkonné zařízení, co by zastalo všechno a ještě vydrželo věčnost.“

Harry se spustil zpátky na židli. Ústa se mu zkřivila účastí. „Tohle je osud spousty zajímavých vynálezů.“ Vzal si kus pizzy a pořádně se do něj zakousl. V tichu žvýkal a pak polkl. „Když se zaberu do něčeho zajímavého, bývám úplně mimo,“ řekl na omluvu.

Molly se nad pizzou zazubila. „Tenhle syndrom znám víc než dobře.“

„Protože pocházíš z rodiny vynálezců?“

Molly pokrčila rameny. „Jednak, a taky kvůli tomu, že i já se nechám snadno unést nějakým nápadem.“

„To máš pravdu.“ Přísné rysy v Harryho obličeji malinko roztály. „Všiml jsem si, jak tě pohltily některé z těch žádostí o stipendium.“

„Takhle se občas chovám i v obchodě.“

„Hned se cítím trochu líp,“ řekl Harry. „Ale vůbec se netěším, jak Joshovi vysvětlím, co se dnes večer stalo.“

„Proč? Co má Josh společného s dnešní schůzkou?“

„Držel mi obšírnou přednášku na téma současné praktiky moderního randění. Zjevně si myslel, že jsem už tak dlouho mimo hru, že nebudu vědět, jak se chovat. Soudě podle tohohle fiaska, něco na tom možná je.“

Molly se málem zakuckala kusem pizzy. Podařilo se jí polknout, i když v ní klokotal smích. „Tobě taky?“

Harrymu tázavě vylétlo obočí. „Co tím chceš říct?“

„Dostala jsem stejnou lekci od své sestry a Tessy, mojí prodavačky.“

„To je ale nepříjemné, co?“ Harry se znovu zakousl do pizzy. „Osobně si myslím, že si Josh rád zařeční. Mám takové podezření, že je to odveta za všechna moje poučná kázání, když chodil na střední školu.“

„Strávil s tebou hodně času, když byl mladší?“

„Přišel ke mně, když mu zahynul otec. Joshovi bylo tenkrát dvanáct. Jeho matka se zabila při nehodě, když stavěli pouťové atrakce, to byl ještě mimino.“

Molly pomalu odložila pizzu. „Ty jsi Joshe od dvanácti let vychovával?“

„Nejsem si jist, jestli vychovával je ten správný výraz,“ pokrčil Harry rameny. „Neměl jsem ani ponětí o tom, co dělám, ale naštěstí pro mě byl Josh skvělý kluk. Navzdory nedostatku mých zkušeností dopadl dobře.“

„Maminka zemřela, když byla Kelsey ještě malá. Tatínek nás obě miloval,“ Molly se nostalgicky usmála. „Vyráběl nám neuvěřitelné hračky, když jsme byly mladší. Ale byl to klasický roztržitý vynálezce.“

Harry s porozuměním přikývl. „Potřeba vynalézat se může změnit v úplnou posedlost.“

„O tom mi povídej. Někdy to vypadalo, jako by tatínek dočista zapomněl, že má rodinu. Po maminčině smrti se to ještě zhoršilo. Myslím, že práci užíval jako protijed na svůj žal.“

Harry ji pronikavě pozoroval. „Takže ty ses snažila zaplnit mezeru po rodičích péčí o Kelsey?“

Molly se usmála. „Doteď ji vidím, jak protáčela panenky, kdykoli jsem jí držela poučné přednášky.“

„Josh to samé, ale přežil to navzdory mým zásahům. Na podzim nastoupí do předposledního ročníku na koleji. Chce pokračovat dál.“

„Půjde v tvých šlépějích?“

„Co na to můžu říct? Ten chlapec má hlavu na správném místě.“

„To Kelsey taky.“ Molly nedokázala skrýt svou pýchu. „Ten seminář, kam ji na léto pozvali, je otevřený jen pro ty nejslibnější absolventy středních škol. Vím, že se na vysoké bude cítit jako ryba ve vodě.“

„Josh se tak cítí. Loni měl průměr 3,9.“

Molly si nemohla pomoct. Rozesmála se na celé kolo.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se Harry.

„Jen si nás poslechni. Mluvíme jako párek rodičů v nejlepších letech, co probírají brilantní výkony svých ratolestí.“

„Já pro to mám omluvu, je mi šestatřicet. Ale tobě ještě nebylo třicet.“

Molly se ušklíbla. „Bude mi koncem měsíce.“ Potřásla hlavou. „Bože dobrý, jak ten čas letí.“

Harry chvíli tiše žvýkal pizzu. „Bylas někdy vdaná?“ zeptal se nakonec.

„Ne. Před půldruhým rokem jsem si myslela, že se možná… No, nějak to nefungovalo. A ty?“

„Asi ve stejné době jsem byl zasnoubený.“ Molly se tiše zeptala. „Co se stalo?“

„Rozmyslela si to. Vzala si mého bratrance. Brandona Strattona Hughese.“

„Aha.“ Molly si nebyla jistá, co na to říct. „To je mi líto,“ dodala nakonec.

„Tak to bylo nejlepší. Když to teď zpětně hodnotím, myslím, že mohu klidně prohlásit, že by to manželství nevyšlo.“

„Proč ne?“

„Moc jsme se k sobě s Olivií nehodili. Je klinická psycholožka. Pořád na mně zkoušela tu svou psychoanalýzu.“ Harry zaváhal. „Myslím, že se jí to, co našla, nelíbilo.“

„Aha.“ Molly tušila, že pod tím na první pohled logickým vysvětlením existuje jako mohutný spodní proud ještě nevyslovená pravda. Je za tím mnohem víc, pomyslela si. „Zajímalo by mě, co si myslela o vašem vztahu Olivia.“

„Myslím, že její pocity vůči mé osobě by se nejlépe daly shrnout výrazem ‚hodiny nudy přerušované chvílemi naprostého děsu‘.“

Molly na něj ohromeně zírala. Trvalo jí pár vteřin, než zase našla hlas. „Děsu, ježíš.“

„Nic drsného. Možná že ani ne zajímavého. Olivia by to spíš považovala za výstřednosti.“ Molly si nebyla jistá, ale zdálo se jí, jako by se Harry začervenal.

„No, výstřednosti nemusí být vždycky špatné, jenže to nemohu posoudit, protože jsem to nikdy nezkoušela.“ Molly se snažila, aby to znělo blazeovaně.

Harry vzhlédl, ale už se nečervenal. „Opravdu?“

Jejich pohledy se střetly a neuhnuly.

Poslední kousek pizzy se chvěl v Mollyiných rukou v návalu vzrušení, jímž se uvnitř tetelila. Vědomí toho pocitu bylo tak silné, že až bolestně zasáhlo konečky nervů. Pokoušela se utlumit ten neznámý nával sexuální energie silou vůle. Když veškerá snaha selhala, rozhodla se, že bude lepší prostě pokračovat v hovoru. Opatrně si odkašlala.

„Takže,“ začala. „Takže co?“

Molly zapojila všechny mozkové závity a rychle přemýšlela. „Má tahle tvoje výstřednost co dělat s jasnovideckými schopnostmi, o kterých Josh tuhle večer mluvil?“

Z Harryho pohledu okamžitě zmizelo veselí. Nahradil ho chladný, uzavřený výraz. „Říkal jsem ti, že ten humbuk kolem Trevelyanova jasnovidectví není nic víc než starý rodinný cirkusový trik.“

Molly se nad tím zamyslela. „Ženy věří v ženskou intuici celá staletí. Většina z nás to prostě přijme jako skutečnost. Zdá se mi naprosto přirozené, že ji někteří muži mají taky. Možná že v určitých rodinách k tomu mají zvlášť silné sklony. Něco jako genetické předpoklady, nebo tak.“

„Spíš je to pěkná volovina.“

Molly zamrkala. „Dobrá, to nám napovídá, kde si v tomhle ohledu stojíš.“

„Je mi líto.“ Harryho ostré, asketické rysy se změnily v chmurnou masku. „Ale já jsem žil s tou blbostí, které se říká trevelyanovské jasnovidecké schopnosti, celý život a můžu říct, že na nich není ani zrnko pravdy.“

Molly pohlédla na zbytky černé krabice, které ležely na stole. „Jsi si jistý? Možná že je to jen určitá intuice, kvůli níž ti ta hloupá pistole dělá takové starosti.“

Harry přehlédl sbírku rozbitých částí celého mechanismu, rozházenou po stole. „K tomu člověk nepotřebuje šestý smysl, aby pochopil, že ten, co to tu narafičil, v sobě musí potlačovat pořádné nepřátelství.“

„To neznáš kamarády mojí sestry. Nemají nepřátelské úmysly, ale jak jsem řekla, s některými ještě mlátí puberta.“

„Někdo si dal pořádnou práci a vynaložil spoustu energie, aby dal dohromady tuhle krabici a zbraň,“ namítl Harry bez obalu.

„Říkala jsem ti, že to nejspíš mělo postrašit Kelsey.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Harry zvedl drátěnou pružinu a pomalu jí otáčel mezi štíhlými, silnými prsty. „Myslím, že ať tu krabici nechal na schodech kdokoli, pravděpodobně věděl, že to budeš právě ty, kdo otevře dveře.“

„To je bláznivý nápad,“ ujišťovala ho Molly. „Nemám žádné nepřátele. Říkala jsem ti, že je to práce některého z přátel mé sestry. Byla to jenom legrace, nic víc.“

Harry odložil pružinu. „Můžeš mít víc nepřátel, než si myslíš.“

„Tak moment, moment. Koho máš na mysli?“

„Během posledního měsíce jsi napsala víc než stovku zamítavých dopisů. Všechny šly nespokojeným, zneuznaným vynálezcům.“

Molly se polekala. „Přece nevěříš, že by některý z nich mohl tohle narafičit?“

„Je to jedna z možností.“ Harry si prohlédl další kousek mechanismu v černé krabici. „Myslím, že bychom měli uvědomit policii.“

„Bože dobrý. To už trochu přeháníš.“ Vyhlídka na to, že by se do celé záležitosti zamíchala policie, Molly vyděsila. Kelsey by se cítila hrozně, kdyby začali vyslýchat její kamarády. „Nic se nestalo. Byl to jen nejapný vtip.“

„Ale stejně, nebyl by to tak špatný nápad založit o tom hlášení.“ Harry se při zvuku otvíraných předních dveří zarazil.

„To musí být Kelsey.“ Molly vyskočila na nohy, vyrušení jí přišlo vhod. Popošla ke klenutému prostoru, který spojoval kuchyň s dlouhou vstupní halou.

„Nazdárek, Kelsey. Jaké bylo kino?“

„Molly.“ Kelseyiny modré oči se rozšířily překvapením. „Co děláš takhle brzo doma? Co se stalo s tím senzačním randetem s T-Rexem? Nevykládej mi, že ti dal kvinde po vší tý námaze, než jsme našli ty správný šaty.“

„T-Rex?“ zamumlal Harry za Molly.

Molly polilo horko. Varovně se na sestru zamračila. „Harry je tady. Rozhodli jsme se dnes povečeřet doma.“

„No nazdar.“ Kelsey se zašklebila a zamířila přímo k sestře. „Tak to mi promiň.“

„Jen pojď dál, já vás představím,“ řekla Molly.

Kelsey vystrčila zvědavě hlavu. Změřila si Harryho s vážným výrazem. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Harry se postavil. „Vím, že asi budu své otázky litovat, ale nevadilo by ti, kdybys mi vysvětlila, kdes přišla na tu přezdívku?“

„T-Rex?“ Kelsey se na něj nestoudně zašklebila. „Molly vám tak začala říkat kvůli způsobu, jak jste rozcupoval všechny ty žádosti o granty. A protože vaše příjmení začíná na T. Trevelyan Rex. Rex jako vladař. Vladař Trevelyan. Došlo vám to?“

„Došlo.“ Harry si Molly ze strany změřil zamyšleným pohledem.

Molly zavřela oči a jen doufala, že nezčervenala jak přezrálé rajče.

„Hele, nechtěla jsem vás vyrušit,“ pokračovala Kelsey bezstarostně. „Vrátila jsem se rovnou z kina, místo abych šla k Robin domů. Potřebuju si ještě dobalit, v neděli ráno odjíždím do Kalifornie.“

„Jo, slyšel jsem,“ přitakal Harry. „Letní vědecký seminář?“

„Správně.“ Kelseyin pohled sklouzl na části podivného mechanismu povalující se po stole. „Co je tohle?“

„To jsou trosky velmi nemilého žertíku, který tu s námi sehrál jeden z tvých kamarádů,“ odsekla Molly. „Podezírám Dannyho nebo Calvina. Tahle falešná pistole vystřelila, jakmile jsem otevřela dveře. Místo kulky vyletěl praporek.“

„To je divné.“ Kelsey popošla ke stolu. Se zamračeným výrazem prohlížela změť jednotlivých kousků. „Ale nemyslím, že by to měl na svědomí Danny nebo Calvin.“

Harry zbystřil pozornost. „Proč jsi si tak jistá?“

„No, Danny a Calvin už z těchhle žertíků vyrostli v posledním ročníku na střední škole.“ Kelsey si zblízka prohlédla pružinový mechanismus. „A…“

„A?“ pobídl ji Harry.

Kelsey pokrčila nedbale rameny v odmítavém gestu. „Tohle není jejich styl. Danny je fanda do počítačů. Cokoli by sestrojil, využil by k tomu nějaké elektronické zařízení. Calvin je zase přes chemii. Jeho fórky mají vždycky něco společného s chemikáliemi.“

Harry se mírně usmál. „Skvělé zdůvodnění.“

Kelsey se rozzářila. „Díky.“

„To provedení bylo lajdácké,“ řekl Harry. „Má některý z tvých přátel sklon své akce odfláknout?“

„No, Robin je trochu hrr, když staví své modely.“ Kelsey si zamyšleně kousala dolní ret. „Ale nedovedu si ji představit, že by dala dohromady něco takového. Mohl by to udělat Lucas, je na svůj věk pořád nezralý, jestli víte, co tím myslím. Ráno mu zavolám a poznám, jestli o tom něco neví.“

„To bych byl rád,“ řekl Harry.

„Podívejte,“ napomenula je Molly přísně. „Jsem si jistá, že tímhle celá záležitost končí. Navrhuji, abychom na to všichni zapomněli.“ Kelsey i Harry na ni pohlédli.

„Dá si někdo zmrzlinu?“ zeptala se Molly s nadšeným odhodláním.

Harry mrkl na hodinky. „Měl bych už jít.“

„Hele, kvůli mně neodcházejte.“ Kelsey zvedla obě ruce a couvala z kuchyně. „Zmizím nahoru. Ani nebudete vědět, že tu jsem.“

„To není nutné.“ Harry se obrátil k Molly. „Ať je to, jak chce, mám pocit, že jsem ten večer zkazil.“

„To není pravda,“ ujišťovala ho Molly. Myslela na to, co všechno se za těch pár hodin o Harrym dozvěděla, a tyhle důvěrné informace si hýčkala pro sebe. „Celou dobu jsem se bavila skvěle.“

Harry se tvářil skepticky. „V tom případě tě mohu požádat o novou schůzku?“

Molly neváhala. „Samozřejmě.“

„V sobotu večer?“

Molly už už chtěla přijmout, když si vzpomněla, že něco má. „Večeřím s tetou a jejím snoubencem.“

Harry tuhle omluvu přijal. „Já budu celou neděli pryč. Jedu do Hidden Springs za Joshovým dědečkem.“ Chvilku váhal. „Nepředpokládám, že bys chtěla jet s sebou.“

Molly zavrtěla hlavou. „Díky, ráda bych, ale Kelsey odjíždí v neděli ráno do Kalifornie. Chci ji odvézt na letiště.“

V Harryho očích se mihl nevyzpytatelný výraz. „Hidden Springs je odsud autem jen hodinu cesty. Můžu počkat, až vyprovodíš Kelsey.“

„Vem ho za slovo,“ radila jí Kelsey. „Den volna ti jen prospěje.“

„Tak jo.“ Molly se usmála. „Můžeme se svézt na kolotočích, když už budeme v Hidden Springs? Neseděla jsem na nich léta.“

„Proč ne?“ souhlasil Harry.

„Vypadá to na skvělou zábavu,“ přidala se Kelsey. „Kdys naposled jedla cukrovou vatu nebo se vozila na ruském kole?“

„To už je hodně let,“ připustila Molly.

Harry nasadil bolestný výraz. „Všechno, jen ne cukrovou vatu.“

Molly se rozesmála. „Tak dobře, dobře. Budu se držet popkornu. Ale jen když mi slíbíš, že mi vyhraješ nějaké plyšové zvířátko.“

„Bez problému,“ ujistil ji Harry. „Pokud budeme hrát hru, kterou provozuje jeden z mých příbuzných. Bez konexí se procento pravděpodobnosti výhry jednoho vycpaného medvěda blíží nekonečnu.“

„Jsou všechny ty pouťový hry zmanipulovaný?“ zeptala se Kelsey.

„Řekněme, že nejsou zkonstruované tak, aby potěšily hráče,“ podotkl Harry suše.

Molly zamrkala řasami. „Vsadím se, že i přes to přese všechno dokážeš vyhrát, Harry.“

Prchavé pobavení mu zmizelo z ostře řezaného obličeje. Jeho pohled byl náhle znepokojivě pronikavý. „Pamatuj na ty hodiny nudy, než se dáš příliš unést jinými věcmi.“

„Mě hned tak něco neznudí.“ Molly cítila, jak jí žilami prudce pulzuje krev. Pohlédla Harrymu do očí a náhle se jí zatočila hlava. Pronesla první slova, která jí slina přinesla na jazyk. „Dojde-li k nejhoršímu, vždycky se můžu pobavit sama.“

Harryho úsměv byl pomalý a nekonečně svůdný. „Pevně věřím, že to tak daleko nedojde.“

V sobotu ráno stál Harry sám v chladné, tiché temnotě Akvária v Seattlu. Chodil sem pravidelně, když si potřeboval něco promyslet.

Pozoroval elektrického úhoře, jak podřimuje na dně své nádrže. To stvoření Harryho fascinovalo. Považoval ho skoro za rak nepravděpodobné jako skutečnost, že pozval Molly na výlet do Hidden Springs.

Před půl hodinou si vyšel na pobřeží, poháněn neklidem, kvůli němuž se jen stěží dokázal soustředit na práci. Potřeboval si promyslet, co to předchozí večer provedl.

Ze vztahu k Molly zamýšlel vyloučit komplikace svého rodinného života.

Vleklý spor mezi Strattonovými a Trevelyanovými jen málokdy propukl do otevřeného konfliktu z jednoho prostého důvodu. Harry zajistil, aby se tyhle dva klany nikdy nesetkaly. Jediným pojítkem mezi oběma rodinami byl on sám a obě strany daly bezvýhradně najevo, že chtějí v této situaci zachovat status quo.

Až na Harryho považovali Strattonovi všechny Trevelyanovy za nižší formu života. Nikdy neodpustili Seanu Trevelyanovi, že si dovolil vzít za ženu Brittany Strattonovou, princeznu celé rodiny. Sama skutečnost, že se Brittany rozhodla utéct se Seanem o své vlastní vůli, pro Strattonovy na věci nic neměnila.

Trevelyanovi se dívali na Strattonovy se stejnou nedůvěrou a považovali je za panovačné, zdegenerované snoby. Podle jejich uváženého názoru se Harryho otec otočil ke své rodině zády právě díky Strattonům.

Když Harry původně plánoval tu záležitost s Molly, ani v nejmenším neměl v úmyslu vydat ji napospas svým obtížným příbuzným. Vůbec nechápal, co ho přinutilo pozvat ji do Hidden Springs, a dělalo mu to starosti. Přemýšlel o tom značnou část noci.

Jeho mozek obvykle pracoval jasně, rázně a systematicky. Jedinou výjimku tvořily záblesky náhlého prozření. Představa, že jeho city k Molly by mohly být stejně nepředvídatelné jako tyto vzácné traumatické záblesky poznání, Harryho rozrušila.

Úhoř se hrozivě zachvěl. Chladný, bezcitný pohled jeho očí se střetl s Harryho přes skleněnou bariéru nádrže. Harry pozoroval primitivní záchvěv úhořovy inteligence snad s určitou závistí.

Takový úhoř si žije poklidný život. Neřeší žádné choulostivé rodinné problémy, netrpí pocitem, že ho chytili do pasti dvou válčících světů. Žádné deprese. A žádný strach ze sžíravé touhy po vztahu, která ocejchuje duši a kterou nedokáže ani vysvětlit, natož utišit.

Někdo zůstal stát před nádrží. Harry pootočil hlavu a šlehl po příchozím krátkým pohledem, než se vrátil ke svým úvahám o úhořovi. Mírně ho překvapilo, že spatřil svého bratrance Brandona Strattona Hughese.

„Předpokládám, že se nejedná o náhodu,“ řekl Harry.

„Stavil jsem se u tebe v bytě,“ ztlumil Brandon hlas. Rychle se rozhlédl po poloprázdné místnosti. Zjevně si ověřoval, že ho nikdo nemůže slyšet. „Tvoje hospodyně mi řekla, že jsi šel sem. Poněkud drahý způsob, jak zabít tu trochu času, co? Ten lístek tam u vchodu není zrovna zadarmo.“

„Mám roční permanentku. Chodím sem rád, když chci o něčem přemýšlet.“

„Opravdu?“

Harry neměl k Brandonovi nikdy zvlášť blízko, ale upřímně řečeno neměl blízko k nikomu z rodiny mimo Joshe.

Kromě genetického kódu Strattonů neměli s Brandonem nic společného.

Brandon byl o čtyři roky mladší než Harry. Měl atletickou postavu, modré oči, světlé vlasy a hezké, aristokratické vzezření, které bylo tak typické pro mužskou část rodiny Strattonů po několik generací. Brandon zastával zajištěné postavení jako viceprezident ve Stratton Properties, rodinné firmě pro obchod s pozemky a realitami.

„Tak co?“ ozval se Harry. „Musíš se mnou chtít zatraceně moc mluvit, když ti stálo za to zaplatit vstupné do Akvária.“

„Půjdu rovnou k věci. Volala ti dneska Olivia?“

„Ne.“

„A co moje matka?“

„Ani teta Danielle se dnes neozvala.“ Harry se podíval na bratrance. „Proč?“

Brandon měl v obličeji napětí. „Jsou obě trochu znepokojené.“

„Čím?“

Brandon se zhluboka nadechl. „Měl bys být mezi prvními, který se to dozví. Rozhodl jsem se odejít ze Stratton Properties, chci se zařídit sám pro sebe. Dávám dohromady firmu pro správu majetku.“

Harry neslyšně hvízdl. „Vsadím se, že je to populární rozhodnutí.“

„Víš zatraceně dobře, že to dopadlo jako bomba. Včera večer jsem to oznámil. Celá rodina je vzhůru nohama. Matka šílí, děda je nasranej jak brigadýr. Strejda Gilford mě seřval jak malýho kluka.“

„Ani mě to nepřekvapuje.“ Harry se zarazil. „A Olivia?“

„Olivia si myslí, že dělám velkou chybu.“ Brandon zíral pochmurně na úhoře. „Tvrdí, že moje rozhodnutí není založené na logickém zvážení situace. Ze je to jen moje vnitřní přání postavit se proti despotickému dědovi a příliš ochranářské matce.“

„Máš obojí,“ zdůraznil Harry. „A zbytek rodiny taky není úplně k zahození.“

„Sakra práce, Harry, hodlám to udělat.“ Brandon zaťal pěst. „Chci vypadnout z toho rodinnýho podniku.“

„Nebude to snadné.“

„Tys to dokázal. Poslals dědu do háje, když se tě pokoušel dostat do Stratton Properties, a ještě ten den jsi se vykašlal na dědictví. Děda tě vyškrtl z poslední vůle a ty ses prostě otočil ke všem prachům rodiny Strattonů zády, jako by pro tebe nic neznamenaly.“

„Ta cena, kterou jsem měl zaplatit, byla příliš vysoká,“ vysvětlil Harry tiše. „Parker si přál, abych se veřejně zřekl Trevelyanů.“

Brandon se k němu rychle otočil. „Já se chci taky dostat z toho rodinnýho područí.“

„V pořádku.“

„Co to znamená?“ dotazoval se Brandon. „Co po mně chceš, abych ti řekl?“

„Nechci po tobě nic,“ zamumlal Brandon. „Ale chci tvé slovo, že se do toho nebudeš míchat, kdyby po tobě matka nebo Olivia chtěly, abys mě přesvědčil o opaku.“

„Vůbec ti nebudu bránit,“ slíbil Harry. „Proč bych to dělal? Když si přeješ odejít z pohodlného místa ve společnosti, je to tvoje věc. Jen si pamatuj, že pokud jde o Strattonovy, nic není zadarmo. Zaplatíš za to.“

„Myslíš, že mě děda vyškrtne z poslední vůle jako tebe?“

„Nejspíš.“

Brandon pokrčil rameny. „To přežiju.“

Harry slyšel troufalá slova. A taky mu neušel nejistý podtón. „Co si myslí Olivia o téhle možnosti?“

„Olivia je moje žena,“ pronesl Brandon upjatě. „Miluje mě. Když půjde do tuhého, bude stát při mně.“

Harry mlčel. Nebyl vhodným soudcem pro Oliviiny reakce. V každém případě si je špatně vyložil, když před půldruhým rokem sám sebe přesvědčoval, že ho Olivia miluje.

5. kapitola

„Tak co, Molly, splnila jsi svou hrozbu a vyhodila toho svého rádoby konzultanta?“ Cutter Latteridge zakrojil do silného, krvavého steaku, který zabíral skoro půlku talíře. Rudá šťáva pomalu stékala na do zlatova pečené brambory.

„Rozhodla jsem se, že dám Trevelyanovi ještě šanci.“ Molly odvrátila pohled od krvácejícího masa. Podívala se na svou tetu, která seděla vedle Cuttera na druhé straně stolu. „Nemám moc na vybranou. Lidí s jeho odborností je jen pár.“

„Ano, to vím, drahoušku, ale tys říkala, že začíná být hrozně obtížný,“ připomněla jí Venicia. „Taky jsi tvrdila, že ještě neschválil jedinou žádost o stipendium.“

„To je pravda,“ připustila Molly. „Ale naděje umírá poslední.“

„Na to spoléhám.“ Venicia netrpělivě pomlaskla. „Člověku je líto, když pomyslí na všechny ty peníze, co čekají na vhodného zájemce. Jasper by byl určitě zklamaný.“

„Já vím,“ usmála se Molly.

Měla tetu Venicii velmi ráda. Byla vždycky součástí jejího života. Poskytla jí útěchu a podporu v tom bolestivém období, které následovalo po matčině smrti. O mnoho let později, když po nezdařilém pokusu přišli o život bratři Abberwickové, Molly, Kelsey a Venicia společně truchlily a utěšovaly jedna druhou.

Venicia byla mírně boubelatá žena plná života mezi padesátkou a šedesátkou. Krátce poté, co začaly pravidelně docházet šeky s licenčními poplatky, objevila v sobě neutuchající nadšení pro poslední módní výstřelky. Dnes večer měla na sobě zlatem zdobenou nachovou hedvábnou kombinézu, mohutné, nachově zlaté náušnice a několik liber zlatých náhrdelníků.

„Nemá smysl mít dobře dotovanou nadaci, když nedokážeš najít někoho, komu lze stipendium poskytnout,“ podotkl Cutter. Jeho husté šedé obočí na sebe naráželo, jak divoce žvýkal steak.

„Jasper se nejspíš obrací v hrobě,“ zamumlala Venicia. „On i Julius byli celí žhaví, aby pomohli dalším vynálezcům, kteří mají nedostatek financí. Oba museli skoro celý život žebrat o peníze na své projekty. Chtěli to usnadnit všem, kteří by se ocitli v jejich postavení. Moc by mě zajímalo, proč tolik vynálezců neudrží peníze pohromadě.“

Cutter souhlasně přikývl. „Bohužel ty stejné brilantní mozky, které se dokážou tak vášnivě soustředit na své vynálezy, nijak nevynikají, pokud jde o finanční stránku věci.“

„Svatá pravda,“ povzdechla si Venicia. „Ani Jasper, ani můj manžel si takové starosti vůbec nepřipouštěli. Abych pravdu řekla, Jasper byl ještě horší než Julius. Opravdu se párkrát dostal do pěkných potíží s bankou, nemám pravdu, Molly?“

„Ano.“ Molly se soustředila na kořeněné thajské nudle. Neměla ráda, když se probíraly Jasperovy žalostné pokusy, pokud šlo o peníze, mimo úzký rodinný okruh. A ačkoli bylo jasné, že se Cutter Latteridge brzo stane členem klanu, ještě k němu nepatřil.

„Věřím, že kdyby nebylo Molly, Jasperova rodina by po Samanthině smrti skončila na podpoře,“ oznámila Venicia Cutterovi. „Chudák holka musela nechat školy a šla pracovat, aby udržela střechu nad hlavou.“

„Nakonec to tatínek víc než napravil,“ připomněla jí Molly tiše. „Ten patent, který otec dostal za průmyslové automatické systémy, zajišťuje na dlouhá léta velký a stálý příjem.“

„Ale pro tebe přišly ty peníze příliš pozdě, má drahá,“ povzdechla si Venicia melancholicky. „Už sis vedla úspěšně v obchodě s čajem a kořením, když začala proudit hotovost.“

Molly pokrčila rameny. „To záleží na úhlu pohledu. Dělalo mi dobře, že jsem se vypracovala svými vlastními silami.“

„To je skvělý přístup.“ Cutter ji ocenil pohledem. „A zasloužila bys pochvalu za to, že příjmy z patentů jen tak lehkomyslně nerozhazuješ. Jaspera Abberwicka by určitě potěšilo, kdyby věděl, že jsi převedla tolik peněz do nadace.“

„Plní přesně Jasperovo přání,“ podotkla Venicia pyšně. „Bůh ví, že ke mně byla štědrá a že se skvěle stará i o Kelsey. A přitom zbývá pěkná sumička pro nadaci.“

Cutter se zatvářil vážně. „Skvělá věc. Bohužel na vynálezy není peněz nikdy dost. Dokonce i výzkumné a rozvojové fondy v různých společnostech mají pořád málo. Tahle země potřebuje investovat daleko víc do vynalézavých mozků, když si chce udržet konkurenceschopné místo v celosvětové ekonomice.“

Molly ho zdvořile vypnula, což dělávala často. Nic proti Cutterovi neměla, nebylo těžké ho tolerovat, když už ne přímo milovat. Byl to vlídný, přátelský muž, který hrál rád roli hostitele. K Venicii byl galantní a starostlivý. Ale měl sklon pořád o něčem kázat.

Je divné, že mi nikdy nevadí, když se do přednášky pustí Harry, pomyslela si pobaveně Molly. Harry ji nikdy nenudil. Připouštěla, že čas od času zkoušel její trpělivost, ale nikdy ji nenudil. Dokonce i ta chvíle, kdy seděl v kuchyni a vrtal se v černé krabici, kterou někdo nechal přede dveřmi, se v žádném případě nepodobala nudě.

Cutter byl jiná kapitola. Jako vedoucí inženýr na penzi měl sklon obšírně poučovat o všem, o čem se zrovna mluvilo. Považoval sám sebe za univerzálního experta.

Blížila se mu šedesátka, byl o rok či dva starší než Venicia. Plešatěl a měl trochu hrubé rysy, brunátný obličej a podsaditou postavu, což svědčilo o tom, že dětství strávil na farmě.

Molly se ho jednou zeptala, proč se rozhodl jít na odpočinek tak brzo. Mile se na ni usmál a připustil, že přišel k nějakým rodinným penězům. Navíc využil štědrých podmínek, které jeho firma poskytovala, když člověk odcházel do penze předčasně. Život je krátký, vysvětloval. Chtěl by ho ještě užít, pokud je relativně mladý a těší se dobrému zdraví.

Poté, co se na jaře seznámili na zábavní plavbě, se už s Venicií od sebe neodloučili. Před měsícem oznámili zasnoubení.

„…Ty se mnou nesouhlasíš, Molly?“ zeptal se Cutter.

Byl to starostlivý tón v jeho hlasu, který obrátil Mollyinu pozornost zpátky k tetinu snoubenci. Omluvně se na něj usmála. „Promiň, nějak mi to ušlo. Na co ses ptal?“

„Říkal jsem,“ opakoval Cutter trpělivě, „jestli ti nepřipadá trochu podivné, když tak vysoce ceněný konzultant nemůže, jak se zdá, najít vhodné projekty pro tvou nadaci?“

„Už jsem s ním o tom mluvila.“

„Kolik návrhů už na nadaci přišlo?“

„Asi stovka.“

„A tenhle doktor Trevelyan ani jeden neschválil?“ Cutter se zamračil. „To je divné. Velmi divné. Moje zkušenosti z podnikového sektoru mi napovídají, že přinejmenším pět, deset procent návrhů by mělo být solidních.“

Venicia se na něj překvapeně podívala. „Pět nebo deset?“

Cutter napíchl další kus bifteku. „Přinejmenším. Netvrdím, že by člověk musel dát stipendium všem pěti nebo deseti, ale mělo by jich tam být dost, kteří by si zasluhovali seriózní úvahu.“

„Statistiky mohou být zavádějící,“ bránila se Molly. Z nějakého důvodu cítila potřebu bránit Harryho rozhodnutí. „Stovka žádostí o grant ještě netvoří velký vzorek.“

„To máš naprostou pravdu,“ souhlasil Cutter. „Ale člověku pořád vrtá hlavou, co může mít ten doktor Trevelyan za lubem.“

„Za lubem?“ Molly na něj ostře pohlédla. „Co tím chceš říct?“

„Samozřejmě že nic,“ řekl Cutter konejšivě. „Nicméně…“

„Nicméně co?“ dožadovala se Molly odpovědi.

„Radil bych ti, abys byla opatrná, má drahá,“ dodal Cutter.

„Opatrná?“

„V těchhle věcech jsi nováček.“ Cutter odložil nůž a změřil si ji mírně ustaraným pohledem. „Měj na paměti, že se na spravování takových dobročinných operací dá vydělat spousta peněz. Člověk bez skrupulí v postavení doktora Trevelyana by si mohl nadělat pěkné jmění z poradenských poplatků nad sjednaný čas.“

„Nevěřím, že by Harry zneužil své postavení, aby mě ošulil.“ Molly došlo, že ji nevysvětlitelně popuzuje rozumné varování od muže, který zná svět víc než ona. „Já si uvědomuju, že o podvodníky a defraudanty, kteří se potloukají kolem nadací, jako je moje, a čekají na příležitost, není nouze, ale ujišťuju tě, že Harry Trevelyan mezi ně nepatří.“

Cutter zdvihl husté obočí. „Čím víc dovedou okouzlit, tím jsou chytřejší, má drahá.“

„Harry není nijak zvlášť okouzlující,“ zamumlala Molly. Ale udělil mi velmi podobné varování, připomněla si.

„Nemyslel jsem to zle,“ ozval se Cutter tiše, „ale zdá se, že mu zobeš z ruky.“

„To je nesmysl,“ bránila se Molly.

Venicia se dotkla ubrouskem rtů a vyslala ke Cutterovi znepokojený pohled. „Ty si myslíš, že doktor Trevelyan by mohl ždímat nadaci přehnanými poplatky za konzultace?“

„Nikoho tady neobviňuji,“ ujišťoval ji Cutter.

Molly pevně sevřela vidličku. „Taky doufám že ne. Kromě toho Harryho taxy nejsou přehnané.“

Venicia a Cutter na ni tázavě pohlédli.

„No dobře, jsou vysoké,“ připustila Molly. „Ale jsou v intencích. Zvlášť když uvážíme jeho kvalifikaci.“

Cutter něco zdvořile zabručel a vrátil se ke svému steaku.

Venicia na něj pohlédla a pak se obrátila k Molly s ustaraným výrazem. „Jen věřím, že ses zase nezapletla s někým tak odporným, jako byl Gordon Brooke, drahoušku.“

Molly sebou škubla. „Věř mi, Harry Trevelyan nemá s Gordonem Brookem nic společného.“

Cutter si odkašlal, aby plně připoutal Mollyinu i Veniciinu pozornost. „Jak jsem řekl, správní poplatky se dají jen těžko kontrolovat v jakékoli organizaci, a v neziskové nadaci zvlášť. Správce v Mollyině postavení prostě musí být ve střehu.“

„Harry Trevelyan není žádný zloděj ani podvodník,“ vybuchla Molly divoce.

Cutter povzdechl. „Nikdy jsem netvrdil, že je. Jen prostě předesílám, že vytunelovat dobročinný fond je velmi jednoduché. Ostatně každý si může říkat konzultant.“

Venicia moudře přikývla. „Cutter má naprostou pravdu. Člověk pořád čte o tom, jak někdo zdefraudoval peníze z nadací a dobročinných fondů. Musíš si dát na toho doktora Trevelyana pozor, Molly.“

Molly zapíchla vidličku do kopečku těstovin. Musela si dávat pozor celý svůj dospělý život. Nesla na svých bedrech příliš mnoho odpovědnosti, než aby mohla riskovat. Bylo jí skoro třicet a na obzoru se konečně zachvíval alespoň plamínek vzrušení. A co víc, byla ochotná ten plamínek přiživit.

Molly se zdvořile usmála. „Vždyť mě znáš, teto Venicie. Jsem ztělesněná opatrnost. Dám si na sebe pozor.“

Molly ještě jednou Kelsey podrobně zkontrolovala, když se pasažéři začali registrovat u přepážky k letu. „Jsi si jistá, že máš všechno, co potřebuješ?“

Kelsey obrátila oči v sloup. „Jestli jsem něco zapomněla, můžeš mi to poslat.“

„Asi si dělám zbytečné starosti, viď?“

„Jo, to děláš.“ Kelsey se zasmála. „Vždyť jedu jen na měsíc.“

„Já vím.“ Molly se na sestru usmála se slzami v očích. „Ale je to pro mě něco jako zkušební jízda. Jako bych ochutnávala, jaké to bude, až pojedeš na podzim na kolej.“

Kelsey náhle zvážněla. „Trochu jsem o tom přemýšlela. A taky jsem mluvila s tetou Venicií. Obě si myslíme, že bys měla ten dům prodat, Molly.“

Molly na ni ohromeně zírala. „Děláš si legraci?“

„Ne, nedělám. To sídlo je příliš velké, než abys tam žila sama.“

„Díky tátovým robotům není těžké ho udržet v pořádku. Dokážu je dobře využít.“

„Ale o tom nemluvím,“ naléhala na ni Kelsey. „Abberwickovo sídlo pro tebe bude i tak dost velké, když tam budeš beze mě, a navíc je plné minulosti, jestli chápeš, co tím chci říct.“

„Já ti rozumím, Kelsey, ale tohle mi vůbec nevadí.“

„Myslím, že ti to začne vadit, až tam budeš jen tak sama bloumat. Slib mi, že o tom prodeji alespoň popřemýšlíš. Mohla by sis koupit nějaký byt dole ve městě.“

„Ale tohle je náš domov. Vždycky to byl náš domov.“

„Až se vrátím z koleje, všechno se změní.“

Molly pohlédla na sestru, z níž už se stala žena, a v Kelseyiných inteligentních očích spatřila budoucnost. „Věř mi, dokážu si to představit.“

Samozřejmě že se všechno změní, řekla si Molly, protože odjakživa věděla, že tenhle okamžik nastane. Kelsey se chystala začít svůj vlastní život. Její talent a inteligence ji dovedou daleko od toho bláznivého, starého, zchátralého Abberwickova hradu. Tak to na světě chodí.

„Prosím tě, Molly, neplač.“

„Ani by mě to nenapadlo.“ Molly rychle zamrkala, aby dostala vlhkost z očí. „Poslyš, měj se na tom semináři skvěle.“

„To budu.“ Kelsey si posunula batoh na zádech a zamířila ke vchodu. Ještě jednou se otočila. „Slib mi, že budeš o prodeji alespoň uvažovat.“

„Popřemýšlím o tom.“

Molly mávala na rozloučenou, dokud se jí Kelsey neztratila z očí na odbavovací rampě. Pak sáhla pro kapesník. Když zjistila, že jí došly, zamířila k toaletám.

Nebyl to ten slib, který dala své sestře, co jí nešel z hlavy později dopoledne, když jela s Harrym směrem k Hidden Springs. Byl to ten, který dala své tetě den předtím u večeře. Dám si pozor.

Nevěděla určitě, které nebezpečí ji znepokojuje víc, zda bezpečnost přístupu k penězům Abberwickovy nadace nebo k jejímu srdci. Měla nepříjemné tušení, že se začíná zamilovávat do Harryho Trevelyana.

Možná že mě jen sexuálně přitahuje, ujišťovala samu sebe.

Vrhla na něj postranní pohled. Jeho silné, pěstěné ruce se zdály být v klidu, ale dokonale ovládaly volant. Bez ohledu na okolnosti z něj vyzařuje střízlivá způsobilost, pomyslela si. Má v sobě sílu, která si vynucuje respekt na velmi primitivní úrovni.

Jestli tohle je vášeň, pak je to pěkně prudká a potenciálně nebezpečná záležitost.

Dám si pozor.

Správně. Dám si pozor asi jako horolezec zlézající Mount Everest. Nebo jako speleolog, který se noří do hluboké jeskyně. Jako astronaut, vstupující do vesmírného prostoru.

„Co je to za auto?“ zeptala se Molly zvědavě. „Myslím, že jsem ještě nic takového neviděla.“

„Tos neviděla. V současnosti existuje jen tohle jedno. Je to Sneath P2. Jeden z prototypů. Navrhoval ho můj kamarád. Má aerodynamické vlastnosti závodních vozů, sílu dobrého evropského kabrioletu a motor, o němž se předpokládá, že bude sloužit roky bez sebemenšího seřizování.“

„Úžasné. Proč ho dal ten kamarád zrovna tobě?“

„Pomohl jsem mu opatřit vstupní kapitál, který potřeboval na postavení toho prototypu.“

Molly na něj tázavě pohlédla. „Myslela jsem, že jsi takový akademický typ, ale připouštím, že celou tu dobu přicházíš do styku z různými vynálezci.“

„To ano,“ souhlasil Harry klidně. „Ale na rozdíl od Abberwickovy nadace chtějí všichni zaštítit projekty, které v sobě skrývají slibné možnosti návratu vložených investic.“

Molly se zasmála. „Božínku, to já chci jen tak rozhazovat peníze.“

„Jak to šlo po ránu na letišti?“

„Dobře.“ Molly překvapila rychlá změna předmětu hovoru. „Proč se ptáš?“

„Je to divné, když odcházejí z domova, viď. Vím, že tvá sestra odjíždí jen na měsíc, ale na podzim to už bude opravdové. Tehdy ti dojde, že se věci už napořád změnily.“

Molly se ironicky ušklíbla. „Tak jo, mohla jsem si oči vyplakat na dámské toaletě, když odjela. Teď už jsem v pořádku.“

„To rád slyším. Pokus se na to dívat z té lepší stránky. Žádné plakáty rockových hvězd v ložnici, žádné ponocování, žádné čekání, než se k ránu vrátí domů. Podívej se na mě. Jsem od toho puberťáka osvobozen už dva roky a je ze mě nový člověk.“

Chápe mě, pomyslela si Molly. Snaží se zlehčovat ten mezní bod, jemuž jsem dnes ráno musela čelit, ale ví dobře, jaké to je. Harry zažil přesně totéž, nesl stejnou zodpovědnost.

„Vezmu si tvá slova k srdci,“ ujistila ho. Ach můj bože. To začíná být vážné.

Harry opět ztichl. Skvěle vyladěný motor exotického vozu si tiše pobrukoval. Molly se pohodlně usadila v koženém sedadle a pozorovala, jak kolem rychle ubíhá venkovská krajina plná šťavnaté zeleně. Daleko vepředu se proti čistému, modrému nebi zdvíhaly Kaskády. Budoucnost, která se ještě před několika hodinami halila do mlhy, se začínala projasňovat.

Ticho se prodlužovalo. Molly se zavrtěla a pohlédla na hodinky. Došlo jí, že Harry nepromluvil víc než dvacet minut. Nebyl to nedostatek konverzace, který ji znepokojoval. Bylo to vzrůstající napětí, které cítila a které vyzařovalo z Harryho.

„Děje se něco?“ zeptala se.

„Ne.“ Harry nespouštěl oči ze silnice. „Jen jsem tak trochu přemýšlel.“

„Ty se moc na tenhle výlet netěšíš, viď.“

„Nijak zvlášť.“

„Může ti to připadat jako hloupá otázka, ale proč tedy jedeš do Hidden Springs, když nijak netoužíš vidět své příbuzné?“

„Slíbil jsem Joshovi, že promluvím s jeho dědou,“ odpověděl Harry. „Leon mu dává zabrat. Vyvíjí na Joshe nátlak. Pokouší se ho přesvědčit, že nepotřebuje dokončit studium.“

„Joshův děda je tvůj strýc, nemám pravdu?“

„Máš. Tatínkův mladší bratr.“

Molly se nad tím zamyslela. „Proč se nepostaral o vnuka on, když se mu zabil otec?“

„To by šlo těžko. Strýc Leon seděl v té době ve vězení.“

„Ve vězení?“ Molly otočila hlavu a zírala na něj. „Proboha živýho, proč?“

Harry se na ni ze strany podíval nečitelným pohledem. „Čekal na rozsudek kvůli neshodám s místním šerifem.“

„Aha.“ Molly tu novinu strávila. „Jakým neshodám?“

„Strýc Leon spal s šerifovou manželkou. Její manžel ho načapal s tou dámou v motelovém pokoji. Šerifa to pochopitelně naštvalo.“

„Ale,“ Molly zaváhala. „Chápu, že to šerifa naštvalo, ale kvůli takovýmhle věcem se přece nezatýká.“

„Šerif ho sebral za krádež auta, ne za to, že se zapletl s manželkou jiného chlápka.“

„Krádež auta?“ zopakovala Molly tiše.

„Strýc Leon a ta dáma si zajeli do motelu šerifovým autem.“

„Bože dobrý, to od nich nebylo moc chytré.“

„Ne, to nebylo. Ale na druhé straně je Josh, alespoň z mého hlediska, prvním členem téhle rodinné větve, který po třech generacích ukázal nějakou inteligenci.“ Harry sevřel ruce na volantu. „A nikdy Leonovi nedovolím, aby násilím odvolal Joshe z koleje.“

„Proč by to dělal?“

„Leon si vydělává na živobytí jízdou v závodních autech na venkovských poutích. Jeho syn – můj bratranec Willy a Joshův otec – byl motocyklový kaskadér. Zabil se při představení. Každý druhý rok dostane Leon ten ztřeštěný nápad a podněcuje Joshe, aby šel v rodinných šlépějích.“

„No nazdar. Už chápu, proč ti to dělá starosti. Nezní to jako nějaká závratná kariéra.“

„Je to slepá ulička.“ Harry položil pravou ruku na řadicí páku a chystal se sjet z dálnice. „Doslova, pokud jde o Willyho. Nehodlám připustit, aby Joshe vtáhli do tohohle způsobu života.“

„Jak přesvědčíš strýčka, aby ho nechal na pokoji?“

„Stejně jako posledně.“ Harryho ústa se stáhla do hrozivé přímky. „Mám k tomu skvělý argument.“

Molly už dál netlačila. Ostatně byla to záležitost rodiny Trevelyanů. Ale jednu otázku si neodpustila. „Co se stalo Leonovi, když ho odsoudili za tu krádež?“

„Zaplatil pokutu.“

„To musel mít dobrého právníka.“

„Taky že měl. Sám jsem ho najal.“

První jim do oka padlo ruské kolo. Vznášelo se majestátně nad celým zábavním parkem, úctyhodné, elegantní, blyštící se monstrum, které v sobě stále mělo tu moc vzrušovat mladé stejně jako starší generace. Inženýři, kteří vymýšleli daleko exotičtější atrakce pro zábavní parky s vysokou technickou vybaveností, zkonstruovali daleko důmyslnější stroje, které naháněly hrůzu, ale ruské kolo nedokázali ničím nahradit.

Harry neměl ruská kola rád, a když na to přijde, ani jiné kolotoče. Zdůvodňoval si to tím, že pochází z kolotočářské rodiny. A i když jeho otec prodal všechny pouťové atrakce, než se syn narodil, Harry strávil několik letních prázdnin na cestách s příbuznými. Naučil se spouštět, obsluhovat a bourat všechny kolotoče. Nikdo, kdo pracuje v zábavním parku, nemá z těchhle zařízení zvláštní potěšení. Je to koneckonců jen práce.

Ale Harry měl vážné podezření, že jeho osobní nechuť ke všem těm strojům, které neustále vrčí, točí se a člověku se z nich zvedá žaludek, má daleko hlubší kořeny než u ostatních lidí od tohoto řemesla. Pravda je, že prostě nenávidí nedostatek sebekontroly, který pociťuje, když je chycen v pasti jedné z těch malých, otáčejících se kabinek.

Snažil se příliš dlouho naučit se dokonalému ovládání a dobrovolně by se této schopnosti nevzdal kvůli ničemu a nikomu, dokonce ani kvůli jízdě na kolotoči v zábavním parku, která trvá jen tři minuty.

Molly se v sedadle zavrtěla, aby se mohla lépe rozhlédnout po celé pouti. „Kam jedeme?“ zeptala se Harryho, když míjel velká parkoviště.

„Tamhle dozadu, tam dávají své vozy lidé od kolotočů a všech těch atrakcí. Tam někde bude strýček Leon.“

Na vzdálenějším konci pozemku stála nesourodá směsice nákladních aut, dodávek, maringotek a obytných přívěsů. Před pohledy návštěvníků pouti je chránil plot na jedné straně a na druhé řada barevných stanů a prodejních stánků.

Harry zaparkoval poblíž skupiny stromů a vystoupil. Přes plochu zábavního parku k němu vanul mírný větřík. Kombinovaná vůně tuku, popkornu a opékaných klobás v něm jako vždy vyvolala vlnu vzpomínek.

Molly se postavila vedle něj. „Děje se něco?“

„Ne.“ Harry se donutil vrátit myšlenkami do přítomnosti. „Ten pach mi vždycky připomíná letní prázdniny, které jsem trávil se svými příbuznými z Trevelyanovy strany.“

Molly si shrnula z očí pramínek vlasů a pohlédla na Harryho se vzrůstající zvědavostí. „Vsadím se, že nejsi příliš velký fanda do popkornu a pečených klobás.“

„Ne, to nejsem.“ Vzal ji za ruku a pustil se k hloučku stárnoucích maringotek. „Podívej, ten rozhovor se strýčkem Leonem nebude nic příjemného. Myslíš, že by sis našla něco jiného, než to budu mít za sebou?“

„Žádný problém. Porozhlédnu se po všech těch atrakcích.“

„Ne aby ses nechala přemluvit a koupila si nějaký ten zázrak, co krájí, mačká, odšťavňuje a dělá tisíc jiných věcí, co tady předvádějí podezřelí chlapíci. Jsou to samý aušusy.“

„Nebuď blázen,“ usmála se Molly. „Nezapomeň, že jsem obchodnice. Nedám se oblbnout tím, že někdo nabízí spoustu výhodného zboží.“

Harry jí věnoval soucitný pohled. „Copak ti ještě nikdo neřekl, že nejlíp se dají nachytat právě obchodníci?“

„Cha, chá, tomu nevěřím. Tuhle zvláštní moudrost jsem ještě neslyšela. Zní to spíš jak tvoje paranoidní filozofie, což nehodlám poslouchat. A teď mi řekni, jak tě najdu, až to vyřídíš se strýčkem?“

Harry se slabě usmál. „Někde asi uprostřed parku objevíš stan s dámou, co předpovídá budoucnost. Podívej se po vývěsním štítu se jménem Madam Evangeline. Sejdeme se tam tak kolem jedné.“

„Jasný.“ Lehce se ho dotkla v prchavém gestu a pak se vydala směrem ke vchodu.

Harry počkal, dokud mu nezmizela z očí, a vmísil se do davu. Pořád nechápal, proč ji s sebou dneska bral, ale byl šťastný, že to udělal.

Procházel tábořištěm, dokud nenašel stárnoucí maringotku, kterou Leon považoval za svůj domov. Byla zaparkovaná pod stromem. Leonův starý náklaďák stál opodál.

Harry zaklepal na okénko. „Leone, jsi tam?“

„Kdo to, k čertu…?“ Leon se objevil ve dveřích a zašilhal ve slunci. Když spatřil Harryho, zablýskl zuby v typickém úšklebku. „Do prdele. Takžes konečně dorazil. Jdeš pozdě. Mám dojem, že ses měl objevit už včera.“

„Kdybych nevěděl, jak po mně toužíš, počkal bych trochu dýl.“

„Hovno bys počkal.“ Leon otevřel prosklené dveře. „Když už o tom mluvíme, tvý kroky se daj předpovídat jako východ slunce. Jeden z tvých horších zlozvyků, kamaráde. Pojď dál.“

Harry vešel do šera maringotky. Žaluzie byly staženy. Chvilku mu trvalo, než si oči přivykly přechodu ze slunečního světla parkoviště do uzavřené temnoty kovového vraku.

„Pivo?“ prohodil Leon odněkud zleva.

Studená, vlhká plechovka náhle prolítla vzduchem, aniž Harry mohl odpovědět. Bez přemýšlení rozevřel ruku. Pivo s jistotou přistálo v jeho dlani. Věci mají své pořadí.

„Díky,“ poznamenal Harry nepřítomně.

Leon se zašklebil „Koukám, že máš pořád postřeh. Je to zatracená ostuda, že neužíváš ty svý nadaný ručičky k něčemu užitečnějšímu než k psaní těch pitomých knížek.“

Harry odtrhl kroužek z plechovky. „Čím je člověk starší, tím pomalejší má reflexy. Raději se spoléhám na svou hlavu.“

„Ta krev Strattonů tě zničí.“ Leon se rozvalil na otlučené pohovce, jež byla zabudovaná do zadní stěny maringotky. Pokynul Harrymu plechovkou. „Posaď se.“

Harry se svezl na pořezanou vinylovou lavici, která rámovala kuchyňský kout. Rozhlédl se kolem sebe bez valného zájmu.

Jen málo se za ta léta změnilo, pokud jde o vybavení i samotného Leona. Maringotka i její majitel byli nějakým nedefinovatelným způsobem svázáni. Flekaté linoleum na zemi mělo svůj protějšek v Leonově zmačkané košili a starých, plandavých džínách, které držely jen na pásku. Roztrhané záclony na malých okýnkách čpěly tabákem a chlastem. Stejně tak Leon.

Harry nakonec dospěl k závěru, že Leon se drží líp než ta maringotka. Vděčil za to nezdolným trevelyanovským genům, ne nějakým správným zdravotním návykům.

Leonovi muselo být něco přes šedesát, ale pořád měl štíhlou postavu a široká ramena, které byly pro mužské potomky z rodiny Trevelyanů charakteristické. Byl stejně hezký jako Harryho otec a Harry věděl, že Leon ještě pořád bezostyšně těží ze svého pěkného vzhledu. Jeho strýc si bral ženy jako lízátka. Willy měl k opačnému pohlaví stejný přístup.

Harry pociťoval zadostiučinění, že Josh v tomhle ohledu nehodlal následovat jejich příkladu. Protože i přes všechno přátelské pošťuchování, pokud šlo o krabičky prezervativů ve skříňce v koupelně, Josh měl ve dvaceti v těchhle věcech daleko více zdravého rozumu a přirozené poctivosti, než projevili jeho otec a dědeček dohromady za celý život. Harry si tím byl jistý.

Leon se zhluboka napil. „Tak jak jde bezstarostný život ve velkoměstě?“

„Dobře.“ Harry čekal. Už dávno se naučil, že se nevyplácí prozrazovat před Leonem napětí či dychtivost. Leon rád popichoval lidi, dokud je nevyprovokoval k nějakému hloupému činu.

„Ale prdlajs. Pořád nechápu, proč nechceš žít takhle,“ bavil se Leon. „Kdes nechal trevelyanovskou kuráž?“

„Samotnýmu mi to nejde na rozum.“ Harry se krátce napil piva.

„Bez práce nejsou koláče, synku. Copaks tohle pořekadlo nikdy neslyšel?“

„Slyším ho pokaždé, když se s tebou začnu bavit, strýčku Leone.“

„Josh mi říkal, že randíš s nějakou myší z obchodu.“ Harry se ani nepohnul. „Opravdu Josh říkal, že je to myš z obchodu?“

„Ne, ale dokážu si ji představit. Vede nějakou čajovnu, říkal Josh. Znám tenhle typ. Taková cimprlich slečna v upjatých šatech do obchodu, nemám pravdu?“

„Ne tak úplně,“ pronesl Harry tiše.

Leon ho ignoroval. „K čertu, tvůj táta měl přinejmenším tolik filipa, že zdrhnul s dcerou bohatýho chlapa. Tvoje máma byla opravdová kráska a každý ví, že Strattonovi mají dost peněz, že by si mohli dovolit třeba i válečnou loď.“

„Prý ano.“

„Mimochodem, jseš dočista cvok, když ses na ty prachy vykašlal.“

„Říká se to o mně.“

Leon ho úkosem pozoroval přes plechovku piva. „Sakra, nejseš ten nejhezčí Trevelyan, co chodí po světě, ale pořád jsi Trevelyan. Myslel jsem, že si vybereš líp než nějakou hloupou babu z krámu.“

„Odkdy se staráš o můj soukromý život?“

„Začalo mě to zajímat. Dělám si starosti o Joshe.“

Harry se obrnil. „Co má můj soukromý život společného s Joshem?“

„To je jednoduchý.“ Leon se ušklíbl. „Máš na toho chlapce špatný vliv. O ničem jiným nemluví než o tom, že se vrátí na kolej a dostane nějakou legrační vědeckou hodnost. Pro všechno na světě! Ten kluk tvrdí, že se chce věnovat výzkumu. Abys věděl, příště začne taky randit s nějakou nudnou myší z krámu.“

„A ty bys byl radši, kdyby se zabil, až by zkoušel proletět i s motocyklem hořícím kruhem?“

„Parchante!“ Leon mrštil prázdnou plechovkou na stěnu maringotky. Nahnul se kupředu, pěsti sevřené na kolenou. „Chci, aby z něj byl chlap, jako byl jeho otec a jako jsem já. Jako byl tvůj táta. Nechci, aby z něj vyrost takovej zatracenej přeštudovanej padavka jako ty.“

„Kolik?“ zeptal se Harry bez okolků. „Co to má znamenat?“

„Víš dobře, co to znamená. Kolik chceš za to, že Josh v létě s prací skončí?“

„Myslíš, že si můžeš všechno koupit, co? To z tebe mluví ta zatracená strattonovská krev. Dobře, něco ti řeknu. Jestli to nevíš, mluvíme o budoucnosti mého vnuka. Je všechno, co mi na světě zůstalo. Krev mé krve, ovoce mého života. Chci vidět, jak se z něj stane mužskej, na kterýho můžu bejt hrdej. Myslíš, že na něco takovýho můžeš pověsit cenovku?“

„Bez problému.“

Leonův obličej byl znetvořený vzteky. „Mluvím o rodině, ne o nějakých prachách.“

„Přestaň mě vodit za nos,“ pobídl ho Harry unaveně. „Oba dobře víme, že to není ani o Joshovi, ani o jeho budoucnosti. Uzavřeme spolu obchod.“

„Hajzle!“

„V pořádku, strýčku Leone. Ještě jednou jsem ochotný vyjednávat. Takže kolik?“

Leon se na něj chvilku zlostně mračil. Pak se rozvalil na gauči a zavřel oči. „Potřebuju novej náklaďák. Ten starej už má dosloužíno. Evangeline má zajištěnou celou šňůru. Potřebuje spolehlivý dopravní prostředek.“

Harry tiše hvízdl. „Nový náklaďák? Gratuluju, strýčku Leone. Učíš se myslet ve velkém.“

Leon přimhouřil oči. „Uzavíráme obchod?“

„Jistě.“ Harry odložil nedopité pivo na stůl. Postavil se. „Stejný obchod jako minule.“

„Jak jsem řekl, jsi spolehlivý jako východ slunce. Dej si na to pozor, Harry. Špatné zvyky jako tenhle tě přivedou do maléru.“

Harry došel ke dveřím maringotky. Pohlédl přes travnaté parkoviště. „Myslím to přesně tak, jak říkám, Leone. Máme stejnou dohodu jako minule.“

„Jo, jo, slyšel jsem.“

Harry otevřel prosklené dveře a sešel po schůdcích. Ohlédl se přes rameno. „Přestaneš na Joshe tlačit, aby odešel ze školy, a já ti pořídím nový náklaďák.“

„Jak jsem řekl, je to obchod.“

„Ano.“ Harry se střetl se strýcovým pohledem. „Pokus se porušit svou část dohody a víš, co se stane.“

„Nevyhrožuj, chlapče. Nikdy bys to neudělal. Nemáš na to žaludek, oba to dobře víme.“

Harry mlčel. Vydržel Leonův pohled. Zvuky poutě zmizely do dáli. Maringotku sevřelo ticho. Šero uvnitř jakoby zhoustlo.

Zdálo se, že se Leon stáhl do sebe. „Ano, ano. Obchod je obchod. Tak běž, ven odsud. Musím se dostat do depa. Závody začínají večer v půl osmé.“

Prosklené dveře za Harrym zabouchly.

Kráčel ke vchodu na pouť. Zaplavil ho pach tuku, popkornu a stájí.

Náhle zatoužil najít Molly.

6. kapitola

Molly se s náručí nákupů zastavila před pestrobarevným stanem. Zvedla hlavu a přečetla si nápis.

Madam Evangeline

Dozvíte se tajemství minulosti, přítomnosti a budoucnosti.

Rady ve věcech lásky a financí.

Diskrétnost zaručena.

Molly si prohlížela korálkový závěs, který uzavíral vchod do stanu. Nevěřila ve čtení z dlaně, hádání z karet nebo předpovídání budoucnosti z křišťálové koule. Ani v nejmenším nechtěla vědět, co ji čeká. Jen ji zajímalo, jestli měl Harry v úmyslu sejít se s ní venku před stanem nebo uvnitř.

Otočila se, aby přehlédla rozlohu celého parku, a doufala, že ho někde v davu zahlédne. Jediné, co viděla, byl nekonečný proud lidí valících se od stanu ke stanu s rukama plnýma popkornu, kandovaného ovoce a párků v rohlíku.

Jak se Molly rozhlížela, proběhl kolem ní mladý muž, který nesl v náručí velkého plyšového medvídka pandu. Zachytil její pohled a usmál se.

„Vyhrál jsem ho pro své děvče,“ pronesl pyšně.

„To je skvělé.“ Molly se na pandu toužebně zadívala. „Bylo to těžké?“

„Néé. Možná byste mohla jednoho vyhrát sama.“

„Opravdu si to myslíte?“

„Jistě,“ odpověděl mladý muž bleskově. „Proč to nezkusit? Akorát budete čtvrthodinku házet. Stánek je tamhle kousek. Vidíte?“

„Ano. Díky. Možná že to zkusím.“

„Nebudete litovat,“ ujistil ji mladík a pustil se pomalu přes park.

Molly se už už chtěla prodrat davem ke hře, při níž se házejí drobné, když zaslechla, jak se za ní odhrnuje závěs u stanu jasnovidky.

„Madam Evangeline vidí minulost, přítomnost i budoucnost,“ prohlásil chraplavý hlas. „Pojďte dál a dozvíte se svůj osud, pokud jde o lásku a peníze.“

Molly se překvapeně otočila. Mezi chrastícími korálky stála hezká, urostlá žena středního věku s černými vlasy, v nichž prokvétalo stříbro. Milé hnědé oči, klasický nos a vysoké lícní kosti tvořily obličej, který by byl přitažlivý třeba až do devadesátky.

Věštkyně byla oblečená do šatů sahajících až ke kotníkům, ušitých z několika vrstev různě zbarvené a vzorované látky. Dlouhé, štíhlé prsty měla obalené prsteny. Na mohutných ňadrech jí spočíval masivní náhrdelník se zlatými a jantarovými přívěsky.

„Nazdárek,“ pozdravila Molly vesele. „Mám se tady s někým setkat.“

Žena pohlédla hlouběji do Mollyiných očí. „Myslím, že už jste se setkali.“

„Prosím?“

Zena sklonila hlavu v královském gestu. „Jsem Madam Evangeline. Pojďte dál, vyložím vám budoucnost.“

Molly posunula balíčky, které svírala v náručí. „To by nemělo cenu. Nevěřím ve věštění, madam Evangelino. A abych byla docela upřímná, nechci znát svou budoucnost, i kdybyste mi ji dokázala vyložit. Přesto vám děkuji. Jestli by vám to nevadilo, počkala bych raději venku.“

„Prosím, jen pojďte dál,“ hučela do ní Evangeline neodbytně. „Neprozradím vám nic, co nechcete vědět.“

Molly váhala, její zvědavost však zvítězila. Ještě jednou se rozhlédla, jestli v davu nezahlédne Harryho, ale nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Obrátila se k Evangeline.

„Opravdu existuje něco, co mi můžete prozradit,“ připustila.

Evangeline se uklonila. „Jsem k vašim službám. Pojďte dál a řekněte mi, čemu byste ráda přišla na kloub.“ Zvonečky zacinkaly, když kývnutím pozvala Molly do stanu.

Molly opatrně prošla tančícími korálky. Vnitřek zaplňovalo chmurné šero. Podlahu pokrýval tmavě modrý koberec pokropený žlutými hvězdami a měsícem. Po stěnách stanu splývaly bohaté kaskády těžkých závěsů.

Když se oči přizpůsobily slabému světlu, dokázala Molly rozeznat stolek potažený hnědým sametem. Uprostřed stála matná skleněná koule a slabě zářila. Vedle ležel balíček karet. Na nedaleké poličce spatřila mělkou stříbrnou mísu naplněnou vodou.

„Prosím, posaďte se.“ Evangeline pokynula ke dvěma židlím, stojícím u stolu naproti sobě. „Můžete si ty své balíčky položit na zem, jestli chcete.“

„Díky. Pěkně se mi pronesly.“ Molly si s úlevným povzdechem odložila svá zavazadla. „Vůbec mě nenapadlo, že u těch stánků seženu tolik užitečných věcí.“

Evangeline se usmála. „Nejste sama, na to přišla už spousta lidí.“

„Tomu ráda věřím.“ Molly si sčesala větrem rozfoukané vlasy za uši. „Měla byste vidět, jakým davem jsem se musela probojovat, abych tohle dostala. Jedna paní se mi snažila tohle Skvělé eso do kuchyně doslova vyrvat z ruky.“

„To je úžasné. Posaďte se.“

„Tak dobře.“ Molly pohlédla ke korálkovému závěsu. „Ale nechtěla bych propást svého přítele. Měl by se každým okamžikem objevit.“

„Ručím vám za to, že vás najde.“

„Když jste si tak jistá.“ Molly se poslušně posadila a s jistým zájmem přehlédla skleněnou kouli a balíček karet.

„Takže začnem.“ Evangeline vzala do dlaní skleněnou kouli. Její silně nalíčené oči se střetly s Mollyiným pohledem. „Řekněte mi, co chcete vědět.“

„No, když už se ptáte, ráda bych věděla, jak tohle všechno funguje.“ Evangeline zamrkala. „Jak to funguje?“

„Všechny ty triky v téhle branži, abych byla přesná.“ Molly se naklonila ještě blíž. „Slyšela jsem, že profesionální jasnovidky dokážou přesně uhádnout věci z osobního života svých zákazníků. Jak to děláte?“

„Vy chcete vědět, jak to dělám?“ Evangeline vypadala pobouřeně.

„Přesně tak. Není to sice můj obor, ale jsem prostě zvědavá. Co vám slouží jako vodítko? Šaty? Předpokládám, že z nich dokážete vydedukovat spoustu podrobností. Ale dneska nosí většina lidí jen značkové džíny a sportovní boty. Co můžete říct o lidech, kteří na sobě mají takovéhle oblečení.“

Evangelinin výraz ztuhl. „Nepoužívám žádné triky. Mám jasnovidecké schopnosti. V naší rodině je to běžné.“

„Hmmm.“

„Moje schopnosti jsou velmi reálné. A i kdybych byla vychytralá šarlatánka, která jen dedukuje fakta o svých klientech, nikdy bych vám svoje tajemství neprozradila.“

Molly pokrčila nos. „Toho jsem se obávala. Ale stálo za to se zeptat.“

„Podívejte,“ zamumlala Evangeline, „můžu vám uhádnout všechno, co chcete vědět o vašem milostném životě.“

„O tom pochybuju. Žádný nemám.“

„No, ale brzo budete mít.“ Evangeline zvedla karty a začala je rozkládat jednu po druhé na stole. „Aha. Podívejte se na tohohle modrého krále.“

Molly pohlédla na kartu. „Co je s ním?“

„Představuje muže, s nímž jste se nedávno seznámila. Je velký, má tmavé vlasy a oči barvy starého jantaru, jako mám já na svém náhrdelníku. Jsou to oči schopného člověka. Muže, který změní váš osud.“

Molly se rozesmála. „Aha, vy jste příbuzná Harryho Trevelyana. Vsadím se, že jste jeho teta. Mám pocit, že se Josh zmínil o Evangeline Trevelyanové. Ale jak jste mě poznala? Vycházela jste z toho, že jsem vám prozradila, že tu na někoho čekám, nebo mě Josh tak dobře vykreslil?“

Evangeline se na ni popuzeně podívala. „Přišla jsem na to, protože jsem jasnovidka. Takovéhle věci musím vědět. Takže pokračujme, ano?“

Molly pokrčila rameny. „Jaký to má smysl? Když už vím, kdo jste, a vy víte, kdo jsem já, nic z toho, co mi řeknete o Harrym, mě neokouzlí ani neohromí.“

„A co když vám řeknu, že žádného Harryho neznám?“

Molly se ušklíbla. „Nechte toho, vy víte, kdo je Harry, jen to přiznejte.“

„Hrozně mi to komplikujete,“ odsekla Evangeline příkře. „Vezměme to pěkně od začátku. Nedávno jste se poznala s vysokým, tmavovlasým mužem s jantarovýma očima. Tenhle muž –“

„Zapomněla jste na to, jak je hezký.“

Evangeline vzhlédla od karet a strašně se zamračila. „Prosím?“

„Neměla byste mi říct, že jsem se nedávno seznámila s vysokým, tmavovlasým a hezkým mužem?“ Molly sešpulila rty. „Vždycky jsem si myslela, že musí být vysoký, tmavovlasý a hezký. Jsem si jistá, že takhle to chodí.“

Evangeline zaťukala dlouhým nehtem o stůl. „Tak dobře, moc hezký není. Být vámi, moc bych si nevybírala. Kolik vám je? Třicet? Dvaatřicet? Čas utíká, má milá.“

„Nestěžovala jsem si, jak Harry vypadá. Jen jsem říkala, že jste trochu vedle. Je vysoký, tmavovlasý a nesmírně přitažlivý.“

Evangeline se dívala na Molly, jako by vážně pochybovala o jejím IQ. „Vy považujete Harryho za přitažlivého?“

„No, možná že ne v tradičním slova smyslu,“ připustila Molly. „Ale já si moc na tradice nepotrpím. V naší rodině máme sklon k neobvyklým věcem. Harry v žádném případě není tuctový chlap. Je prostě jedinečný.“

„Můžete to říct ještě jednou?“ zabručela Evangeline. „Vůbec nechápu, jak mohl takhle skončit. Jeho otec byl jeden z nejhezčích mužů, které jsem kdy poznala, a jeho matka vypadala jako princezna z pohádky. Něco se muselo poplést, když se ty jejich geny zkombinovaly.“

Korálky tiše zacinkaly.

„Dej si pohov, teto Evie.“ Harry vplul do stanu. „Nemůžeš to trochu přehrát na vysokého, tmavého a pěkného chlapa? Přinejmenším mi dlužíš alespoň tohle.“

Molly se rychle otočila na židli s úlevou, že ho vidí. „Ahoj, Harry.“

„Ahoj.“ Korálkový závěs se za Harrym zavřel.

Když Evangeline vstávala ze židle, oči jí pobaveně zářily. „Zrovna jsem tvé přítelkyni vysvětlovala, že tyhle věci nikdy nefalšuju. Musím si držet profesionální úroveň. Ale připouštím, že nezáleží na vzhledu, ale na jednání, a že krása je v očích diváka, a tak dále.“

„Jak se máš, teto Evie?“

„Znovu se ozvala artritida, ale na druhé straně si nestěžuju. Ráda tě vidím. Josh říkal, že nás přijdeš navštívit.“ Obešla stůl, paže napřažené, zvonky cinkaly.

Harry se nechal od Evangeliny klidně obejmout.

Molly se v tom šeru pokoušela rozšifrovat jeho výraz. Jako obvykle se jeho pocity nedaly odhadnout. Nedokázala říct, jak dopadl rozhovor se strýcem.

Když ho teta konečně pustila, sklouzl Harryho pohled na kupu balíčků na podlaze. „Není těžké uhádnout, kde byla Molly. Z toho jsem měl strach.“

„Objevila jsem pár úplně skvělých pomocníků do domácnosti,“ vyhrkla nadšeně Molly. „Počkej, až je uvidíš. S tím jedním se dají tvarovat košíčky z mrkve, ke kterým můžeš přidat olivy a další věci na tác jako předkrm. A pak je tu něco, co vyrábí z okurek malinké lodičky.“

Harrymu zacukaly koutky úst. „Kdys měla naposled neodbytné nutkání dělat z mrkve košíčky a lodičky z okurek?“

Evangeline se zakuckala smíchy. „Nedobírej si ji, Harry. Jsem si jistá, že ty věci užije.“

„Ani náhodou. Má kuchyni plnou zařízení na vysoké technické úrovni, před kterými se tyhle blbůstky budou stydět.“ Pohlédl na Molly se shovívavým úsměvem. „Varoval jsem tě, aby ses nedala oškubat od těch řvounů u stánků.“

„Musíš se ke všemu stavět takhle negativně?“ reagovala Molly. „Ne každý je podvodník jako ty.“

Harry se klidně usmál. „Nestavím se ke všemu negativně, jen uvažuju realisticky.“

„Mně to připadá stejné. A jen pro tvou informaci, nedala jsem se obalamutit nějakými pouličními řvouny, ale prohlédla jsem si ty výrobky a nechala si je předvést. Zamlouvalo se mi, co jsem viděla, takže jsem si pár kousků koupila.“

„Tihle kramáři neprodávají nic jiného než bezcenný šunt. Každý to ví.“

„Všechny ty výrobky mají celoživotní záruku,“ informovala ho Molly triumfálně.

„Opravdu? A jen tak pro pořádek, jak chceš tu záruku uplatnit?“ zeptal se Harry. „Když pouť skončí, demonstrátoři zmizí i s výrobky. A s nimi i záruka.“

Molly zvedla oči k nebi. „Víš, co je tvůj problém, Harry? Ty si myslíš, že každý na tomhle světě chce druhého jenom ošulit a okrást.“

Evangeline se podívala na Harryho. „Jak tak koukám, vy dva se znáte docela dobře.“

„Znám Harryho líp, než si myslí,“ pronesla Molly výhrůžně.

„Známe se měsíc,“ vysvětlil Harry tetě. „Molly se musí ještě hodně učit.“

Evangeline se zasmála. „Protože jsem nadaná jasnovidectvím, vím, kdo to je. Ale nemohl bys nás normálně představit?“

„Promiň,“ ozval se Harry. „Evangelino, seznam se s Molly Abberwickovou. Molly, tohle je Evangeline Trevelyanová. Jedna z mých tet. Nejlepší kartářka z celé rodiny.“

„Ráda vás poznávám,“ pokývla hlavou Molly.

„Potěšení je na mé straně.“ Evangeline se posadila ke stolu, zvedla karty a znovu je zamíchala. „Tak se na to podíváme. Kde jsme to přestaly?“

„Právě jsi jí říkala, že jsem vysoký, tmavovlasý a ošklivý, alespoň si to myslím.“ Harry odsunul stranou kus těžkého závěsu vzadu ve stanu a odněkud ze stínu vytáhl skládací židli.

„Chtěla jsem hlavně vědět, jak může jasnovidec s takovou přesností uhádnout záležitosti svých zákazníků,“ vysvětlovala mu Molly. „Došlo mi, že v řadě případů se osud lidí v mnohém podobá. Většina z nich chce slyšet, že přijde snadno k penězům nebo najde opravdovou lásku. A předpokládám, že lze vždycky bezpečně tvrdit, že se zákazník chystá na nějakou cestu, protože skoro každý dřív nebo později někam pojede.“

Evangelinin úsměv se změnil v ironický úšklebek. „Tvoje přítelkyně má přirozený talent, Harry.“

„Co k tomu můžu říct?“ Harry prošel stanem se skládací židlí v ruce. „Je chytrá, dá se sice sem tam nachytat od různých stánkařů, ale v podstatě má za ušima.“

„Takové pochlebování nikam nevede.“ Molly se obrátila k Evangelině. „Chci vědět, jak jasnovidec nebo kartářka překročí obvyklé meze a najdou klíč ke konkrétní osobě.“

„Taky je pořádně zvědavá,“ dodal Harry a lehce položil skládací židli ke stolu. Rozložil ji, zajistil a obkročmo si na ni sedl. Rukama se opřel o opěradlo. „Říkal jsem ti, že se to v rodině dědí.“

„Zajímavé,“ zamumlala Evangeline. „No dobře, má drahá, obávám se, že nemohu uspokojit vaši zvědavost, pokud jde o vykládání budoucnosti. Nevím co dodat, žádné tajemství neexistuje, je to prostě dar.“

„Mluvíte o trevelyanovských jasnovideckých vlastnostech?“ zeptala se Molly.

„Ne,“ řekl Harry chladně. „Nemluví. Protože nic takového neexistuje.“

Evangeline zvedla nesouhlasně obočí. „Měl bys mít k jasnovidectví víc úcty, Harry. Ostatně seš jím obdařen daleko nejvíc z celé rodiny.“

„Čerta starýho,“ vybuchl Harry.

Molly se na Evangelinu velmi pozorně zadívala. „Když už mi nemůžete prozradit ty triky kolem hádání budoucnosti, vyprávějte mi o vašem jasnovidectví.“

„Zatraceně,“ zavrčel Harry.

„Dědí se to v rodině,“ pronesla Evangeline přátelsky. „Harry nechce připustit, že mu ho pánbůh nadělil pořádnou porci. Občas s námi v létě pobýval a mohu vám říct, že jsem u něj zjistila záblesk jasnovideckých schopností už ve dvanácti. A samozřejmě pak ty reflexy. Nemůže popřít, že je má. Nefalšovaný návrat k prvnímu Harrymu Trevelyanovi.“

„Harry mi vykládal, že tu jeho předci žili už počátkem osmnáctého století,“ řekla Molly.

„To je pravda.“ Evangeline míchala karty se zamyšleným výrazem. „Starý pán byl něco jako první soukromý vyšetřovatel. Odhaloval zločiny a nacházel pohřešované lidi.“

„Přiznával, že má jasnovidecké nadání?“ zeptala se Molly.

„Ne,“ připustila Evangeline. „Zjevně sám nechápal svůj talent. Z nějakého důvodu ho chtěl zapřít. Ale rodinná legenda praví, že byl obdařen šestým smyslem. Měl také skvělé reflexy. Víme to, protože se dochovaly vzrušující historky o tom, jak zachránil život sobě i jiným, když ho během práce napadli nějací násilníci.“

„Výmysly,“ řekl Harry. „Čiré výmysly.“

Molly ho ignorovala. „Stal se ještě někdo z rodiny soukromým detektivem?“

„Ne,“ odpověděla Evangeline. „Z toho nejsou žádné peníze. Trevelyanovi užívají raději svých jasnovideckých schopností na jevišti. Čtení myšlenek, kaskadéři, odvážné kousky, vrhání nožů. Takové věci. Od dob prvního Harryho chce každý Trevelyan věřit, že podědil alespoň nějaký díl věšteckých schopností. Někteří je mají. Tohle nadání kolem nás pořád krouží.“

Molly zhodnotila Harryho obdivným pohledem. „Tady Harry má skvělé reflexy.“

„A já jsem si myslel, že si mě ceníš kvůli mým rozumovým schopnostem,“ řekl Harry.

Evangeline znovu zamíchala karty. „Mezi Trevelyany souvisely reflexy vždycky s darem jasnovidectví. Čím rychlejší ruka, tím ostřejší šestý smysl, říkávala vždycky babička.“ Zamračila se na Harryho. „A ty jsi nejrychlejší z celé rodiny, Harry. Babičce Gweny to zlomilo srdce, když jsi odmítl jít v rodinných šlépějích.“

„V případě, že tomu nerozumíš,“ obrátil se Harry na Molly, „moje svatá prababička, Bůh jí dej lehké odpočinutí, měla skutečný talent svalovat vinu na lidi, kteří nedělali přesně to, co po nich chtěla. Byla děsně naštvaná, když jsem se rozhodl jít za doktorátem. Prababička Gwen si přála, abych si vybudoval postavení jako vrhač nožů, nebo kaskadér, nebo abych popřípadě skákal z vysoké věže do malého bazénku s vodou.“

Evangeline se na něj káravě zamračila. „Nejsi k prababičce fér, Harry. Nerozčililo ji ani tak tvoje vzdělání, ale spíš tvůj odmítavý postoj k jasnovidectví. To ji zranilo nejvíc. Byla přesvědčená, že jsi první Trevelyan, který je od časů starého Harryho obdařen plně šestým smyslem.“

„Připadá mi to trochu jako talent Abberwickovy rodiny k vynálezům,“ uvažovala Molly nahlas. „Taky to přeskakuje z generace na generaci. Moje sestra je jím obdařena, já ne.“

Harry se na ni zkoumavě podíval. „Tím si nejsem tak jistý. Svoji energii jsi soustředila na vybudování obchodu, protože tvoje rodina potřebovala stálý příjem. Ale já si myslím, že úspěšný podnikatel je určitá forma vynalézavého génia. Většina lidí zkrachuje, ty ne.“

Molly byla tak vyvedena z míry tím nenadálým komplimentem, že se nedokázala soustředit na nic jiného. Hleděla na Harryho a uvědomovala si, jak jí do obličeje stoupá horkost. Obdařil ji svým jemným, záhadným úsměvem a teplo se okamžitě přelilo do spodních partií těla.

Evangeline pohlédla z jednoho na druhého vnímavým pohledem. „Myslím, že tohle stačí, pokud jde o naše rodinné schopnosti. Jak to šlo se staroušem, Harry. Vím, že se Leon strefuje do Joshe celé léto.“

„Strýc Leon se ani trochu nezměnil,“ řekl Harry. „Ale jako obvykle jsme se dohodli. Couvl. Alespoň na chvilku.“

Molly zaslechla v jeho hlase mráz. Trochu se zachvěla, a zchladila tak žár, který ji spaloval.

Zdálo se, že si Evangeline naštěstí neuvědomila temný chlad v Harryho slovech. Mrkla na Molly. „Harry dokáže s Leonem vyjít, nikdo z rodiny se mu nevyrovná. Z nějakého důvodu ho Leon poslouchá.“

Molly se usmála. „Možná že Harry přece jen má nějaké neobvyklé duševní schopnosti.“ Zvedla ruce, jako by mu chtěla pohrozit. „Víte, třeba dokáže člověka úplně očarovat, něco na ten způsob.“

Harry se na ni znechuceně podíval.

„Takže vy říkáte, že může mít opravdu šestý smysl?“

Molly se opřela zpátky do židle a zastrčila ruce do kapes džínů. „Mám ten dojem, že když si Harry změnil svoji budoucnost a pak i Joshovu, musí přece mít nějaký zvláštní dar, nemyslíte? Kolik znáte lidí, kteří pozměnili vlastní osud a pak i osud druhých?“

Harry na ni zíral.

Evangeline se na něj úkosem podívala. „Víš, že jsem o tom nikdy takhle nepřemýšlela. Uhodila hřebíček na hlavičku, Harry.“

„Jedinou sílu, kterou jsem použil, pokud jde o mou a Joshovu budoucnost, je síla zdravého rozumu,“ reagoval Harry.

Molly se ušklíbla. „Ať je to, jak chce, tenhle trik je daleko působivější než nějaká hatmatilka.“

K jejímu překvapení se Harry začervenal.

„Tak a teď se podívejme,“ Evangelinina ústa se roztáhla do vědoucího úsměvu, „jaký vás čeká osud, pokud jde o váš milostný život, Molly.“

„Zapomeňte na to,“ doporučila jí Molly.

Evangeline ji ignorovala. Sejmula kartu z vrchu balíčku a položila ji na stůl, barvou nahoru. „A heleďme. Znovu je tu modrý král. Jak se zdá, nehodlá zmizet. Když se objeví dvakrát v řadě, člověk si musí dát pozor. Znamená to, že váš milostný život bude velmi zajímavý.“

„Náhoda. Nebo jste to šikovně zamíchala.“ Molly se postavila. „Říkala jsem vám, že si nechci nechat vyložit budoucnost.“ Napřáhla ruku a jedním gestem karty rozházela.

„Zbabělče,“ zamumlala Evangeline.

„Ne,“ Harry se rozesmál, „je jen chytrá.“

„Díky,“ řekla Molly zdrženlivě.

Evangeline rozhodila ruce na znamení kapitulace. „Tak dobře, vzdávám se. Jestli Molly nechce vědět nic o svém milostném životě, je to její věc. Harry, kdy se vracíte do Seattlu?“

„Nikam nespěcháme.“ Harry pohlédl na hodinky. „Chci se ještě pozdravit s bratrancem Raleighem a jeho manželkou a dalšími členy rodiny.“

„Raleigh obsluhuje ruské kolo.“

Evangeline bezmyšlenkovitě míchala karty. „Dej si pozor. Chce si půjčit peníze. Čekají s Sheilou děcko.“

„Zůstanu ve střehu. Tak pojď, Molly. Představím ti ještě pár příbuzných.“

„Prima.“ Molly pohlédla na Evangelinu. „Doufám, že vás zase brzy uvidím.“

„Něco mi říká, že ano,“ odpověděla Evangeline s naprostou jistotou.

Harry pomohl Molly posbírat všechny balíčky. Pak se zastavil vedle karetního stolku. „Dej si na sebe pozor, teto Evie.“

„To víš, že dám.“ Usmála se na něj. „A ty na sebe taky. Mimochodem, příští týden ti zavolám. Chci si s tebou promluvit o obnově videoherny. Je to náš největší tahák a ty víš dobře, jak se tyhle věci rychle obehrají.“

V Harryho pohledu se objevilo něco nedefinovatelného – rezignace nebo dokonce bolest –, ale vzápětí to zase zmizelo. Ztratilo se to okamžitě a zanechalo to za sebou chladný, uzavřený výraz. Molly se chtěla natáhnout a položit svou ruku na jeho. Chtěla mu nabídnout útěchu, ale nebyla si jistá proč.

„Víš, kde mě najdeš, teto Evie.“

Molly se zastavila vedle stolu. „Víte určitě, že mi nechcete prozradit, jak se vám podařilo dát dvakrát vedle sebe modrého krále, Evangelino?“

„Teta Evie nikdy neprozrazuje svá obchodní tajemství.“ Harry zvedl balíček karet a začal je neobyčejně zručně míchat. „Já naopak nemám absolutně žádnou etiku, když přijde na tyhle věci. Ukážu ti, jak se jedna karta může objevovat pořád dokolečka.“

„Ne, to teda neukážeš.“ Evangeline popadla balíček a položila ho na stůl. „Ne s mými kartami. K čertu s tebou, Harry. Nikdy jsi neměl pochopení pro tenhle kšeft.“

„To máš pravdu, neměl,“ souhlasil Harry.

„Zničil jsi karty,“ vrčela Evangeline, když brala do prstů list po listu. „Teď je musím znovu srovnat.“

Molly pozorovala balíček. „Znamená to, že modrý král už není nahoře?“

„Správně,“ řekl Harry. „Zamíchal jsem to pěkně postaru. Jestli teď bude modrý král navrchu, bude to jen pouhá náhoda, a pravděpodobnost je malá.“ Natáhl se a odloupl horní kartu, aby to dokázal.

Byl to opět král, ale červený.

„Sakra,“ zaklel Harry tiše. Z očí mu zmizelo lakonické pobavení. „Ach bože,“ zašeptala Evangeline. Pohled upírala na červeného krále.

Molly se zamračila. „Co se děje? To přece není modrý král. To je úplně jiná karta.“

„Ano, to je.“ Harry nespouštěl oči z toho listu.

„Co je špatného na červeném králi?“ zeptala se Molly.

„Je to jen náhoda,“ podotkl Harry tiše.

Evangeline pomalu zavrtěla hlavou. „Když si ty hraješ s kartami, neexistuje žádná náhoda.“

„Tak dobře, jen v zájmu našeho sporu, dejme tomu, že se můj milostný život zlepší,“ ozvala se Molly, která se pokoušela pročistit atmosféru. „Proč se tak mračíte?“

Evangeline povzdechla. „Tohle není modrý král. Tenhle je červený. Ten nemá nic společného s vaším milostným životem, Molly. Když je to první karta z balíčku, ukazuje to na něco úplně jiného.“

„Co?“ zeptala se Molly podrážděně.

„Nebezpečí.“ Evangeline mrkla na Harryho. „Velké nebezpečí.“ Molly se zamračila. „Tomu nevěřím.“

„To je od tebe velmi moudré,“ řekl Harry. „Je to skrz naskrz nesmysl.“

„Já bych tomu taky nevěnovala přílišnou pozornost,“ připustila Evangeline s překvapivou upřímností. Odmlčela se a pak dodala. „Kdyby ty karty nemíchal Harry. Slib mi, že na sebe dáš pozor, Harry.“

Molly se na červeného krále zakabonila.

Harry se dotkl jejího ramene. „Uvolni se, Molly. Je to všechno jen iluze. Kouř a zrcadla. Jako chytání nožů a čtení myšlenek. Tak jdem.“

7. kapitola

„Viděla jsem tě vyplňovat šek pro bratrance Raleigho,“ řekla Molly, když si zapnula bezpečnostní pás. Byl už skoro večer, ale letní slunce ještě pořád zářilo na obzoru.

„Opravdu?“ Harry si nasadil téměř černé sluneční brýle.

„Jistě. Přece to nechceš popírat.“

Harry se opřel paží o opěradlo sedadla a otočil hlavu, aby přehlédl zmatek na parkovišti. „Tak aspoň vidíš, proč nerad trávím čas na poutích,“ řekl, když se s autem vymotal zpod stromů, kde předtím zaparkoval. „Stojí mě to majlant.“

Molly se usmála. „Bylo to od tebe moc hezké.“

„Raleigh je v pořádku. Nejsou na tom se Sheilou finančně moc dobře, ale jsou to dříči.“

„Jak to šlo se strýcem?“

„Řekněme zatím, že jsme dosáhli určité dohody. S trochou štěstí to vydrží, než Josh dokončí studium. Pak by si už měl poradit se staroušem sám.“

Molly zaváhala, ale nakonec dala průchod své nepřekonatelné zvědavosti. „Vím, že to není moje věc, ale jak se ti podařilo donutit Leona, aby couvl?“

Harryho pohled byl za černými brýlemi nečitelný, ale jeho ústa se stáhla do vážného výrazu. „Kombinací úplatku a vyhrožování.“

„Úplatku bych rozuměla, ale dost dobře nechápu, o jakém vyhrožování to mluvíš?“

„O takovém, které obsahuje dost jedu, aby postrašilo dokonce i Leona.“ Harry plynule přeřadil, přidal plyn a rozvážně zamířil k východu.

Molly otevřela ústa, aby se zeptala na další podrobnosti, ale slova jí zamrzla na rtech, když spatřila Harryho pevně sevřenou čelist. Dokonce ani síla zděděné zvědavosti nebyla dost mocná, aby překonala tohle varování před narušováním soukromí.

„Aha,“ hlesla Molly.

Harry neodpověděl. Plně se soustředil na řízení, jako by se stal nedílnou součástí vozu a zároveň jeho vládcem. Černé brýle mu propůjčily vzdálený, odtažitý výraz.

Molly pomalu rozpoznávala ty příznaky. Harry upadl do jedné ze svých nálad. Prodíral se temnou houštinou myšlenek a zvažoval, co by s ní mohl nebo nemohl probírat.

Molly se vmáčkla hlouběji do sedadla a pozorovala venkovskou krajinu, která ubíhala za oknem, jak se aerodynamický, exoticky vyhlížející sportovní vůz řítil přímo do středu pozdního slunce.

Po chvilce se otočila a sáhla za sebe, aby vybrala balíček s kuchyňskými pomocníky, které nakoupila na pouti. Opřela se a pustila se do čtení návodu k Esu mezi úžasnými kuchyňskými všeuměly.

Seattle se koupal v posledních záchvěvech světla červnového večera, když Harry sjel z mezistátní silnice. Směřoval do středu města a na Pátou Avenue. Pomalu se dostával z hlubokého zamyšlení, které ho předtím pohltilo.

Když zastavil na červenou na křižovatce Stewart a Third Avenue, pohlédl na Molly. Velmi dobře si poslední hodinu uvědomoval její přítomnost, ale náhle ho udeřilo poznání, že od chvíle, kdy se ho zeptala na setkání s Leonem, ještě nepromluvila. No, on taky neměl moc povídavou náladu.

Sakra.

Někde v Harryho mozku se rozezněl opožděný signál. Ženy dlouho netolerují příliš velké ticho. Tohle věděl od Olivie. Ke konci jejich známosti si čím dál víc stěžovala na dlouhé odmlky, kdy se zcela pohroužil do sebe. Čím víc mu nadávala, tím delší ticho se rozhostilo.

Harry se ptal sám sebe, jestli tohle odpoledne parádně nezvoral tím, že nevedl cestou z Hidden Springs živou konverzaci. Pokoušel se vymyslet způsob, jak by nějak zdvořile napravil to, co ztratil během toho dlouhého ticha.

Odkašlal si, když naskočila zelená. „Je skoro osm.“ Jemně přeřadil. „Zaparkuju v garážích v domě. Pak si můžeme skočit na večeři do jedné z restaurací nahoře na náměstí.“

Molly se k němu otočila a v jejím pohledu spatřil spíš zamyšlení než obviňování. Pak se malinko usmála. „Tak fajn.“

S úlevou si vydechl. Nemohl odhadnout, co si Molly myslí, ale přinejmenším nebyla nabručená. Potěšilo ho, že nepatří k tomu typu žen, které dokážou dlouhé mlčení používat jako zbraň proti muži. Přesto cítil potřebu se jí za svou náladu omluvit.

„Nezlob se, že jsem cestou nebyl zrovna zábavný společník.“ Zajel do uličky za věžákem a použil dálkové ovládání, aby otevřel ocelová vrata. „Přemýšlel jsem.“

„Já vím. Dělá ti to starosti, co?“

Když vjížděl do garáže, sundal si sluneční brýle. „Co mi dělá starosti?“

„Způsob, jakým tvoje rodina trvá na tom, že disponuješ těmi slavnými trevelyanovskými jasnovideckými schopnostmi.“

„Čas od času to člověku leze zatraceně na nervy.“ Harry zaparkoval na místě označeném číslem. „Ale nezapomeň, že tenhle nesmysl musím poslouchat jen od příbuzných z Trevelyanovy strany. Strattonovi si myslí, že je to naprostá volovina. Což taky je.“

„Ale moc do smíchu ti kvůli tomu není.“ Molly si ho pozorně prohlížela z profilu, když vypnul motor. „Kdykoli dojde na tohle téma, buď tě to naštve, nebo o tom začneš hluboce přemýšlet.“

Natáhl se a otevřel dveře. „Jestli mi chceš oklikou naznačit, že jsem tě cestou domů k smrti nudil…“

„Ale vůbec ne.“ Molly si otevřela dveře a vystoupila. Pohlédla na něj přes střechu vozu. „To je jen takový postřeh. Když se dostane na přetřes zděděný talent předvídat budoucnost, tak tě to rozčilí. Nebo to snad chceš popřít?“

„Nepopírám, že mě to štve.“ Harrymu došlo, že v něm právě v této chvíli znovu začíná pěnit krev. Donutil se zavřít dveře s nesmírnou opatrností.

„Víš proč?“

„Protože je to taková blbost.“ A protože se občas obávám, že to blbost není. Dokonce se někdy bojím, že je to skutečné, a mám strach, jestli mě tohle vědomí nedovede do blázince. Harry se zhluboka nadechl a zasunul tu děsivou myšlenku do nejzazších koutů své mysli.

Molly ho pozorovala z opačného konce auta. „Myslím, že je v tom daleko víc než jen to, že to postrádá logiku.“

Harryho celé tělo se napjalo, jako by se chystalo k boji. Věděl od začátku, že s touhle ženou pěkně riskuje.

„Co například?“ zeptal se neurčitě.

V Mollyině živém, inteligentním obličeji se usadil hloubavý výraz. „Možná že ti všechny ty řeči o rodinném talentu příliš připomínají svět, který jsi podle sebe sotva opustil. Svět falešných jasnovidců a nebojsů.“

Harrymu se mírně ulevilo. Opřel se rukou o střechu auta. „Možná že máš pravdu. Ale prozradím ti malé tajemství.“

„Jaké?“

„Jestli si myslíš, že jsem takhle mimo, kdykoli se mluví o jasnovideckých schopnostech Trevelyanů, pak bys mě měla vidět, když dostávám kapky od příbuzných ze strany Strattonů. Ty jsem zase zklamal, když jsem nenásledoval celé generace Strattonových mužů ve firmě. V tom opravdovém světě, kde opravdoví muži jsou žraloci a vlci a jiní dravci, kteří měří svou hodnotu velikostí svých investic.“

Zmateně zamrkala. Pak se tiše zasmála. „To je strašné. Mám to chápat tak, že se snažíš potěšit obě rodinné větve?“

„Ne.“ Harryho zaujaly pobavené plamínky v jejích zelených očích. Poslední přízračné zbytky jeho nálady se vypařily. Usmál se. „Strattonovi nemají víc úcty k akademickému světu než Trevelyanovi. Obě rodiny si myslí, že jsem si schválně zvolil tenhle neplodný, idealistický život věnovaný bezvýznamnému akademickému bádání a studiu, jen abych je naštval. Skutečnost, že vydělávám peníze, je tím pádem rozčiluje ještě víc.“

„Všichni máme nějakou motivaci. Může se stát, že tě tvoje touha naštvat příbuzné dožene k tomu, že se z tebe stane autorita v oboru historie vědy?“

„Ať to vezmu, jak chci, stížnosti Strattonů na výběr mého povolání nejsou o nic horší než ty od Trevelyanů,“ připustil Harry. „Nicméně strýc Leon to dotahuje ještě o krok dál. Má starosti o genetické důsledky.“

„Genetické důsledky?“

Harry se prchavě usmál. „Je přesvědčený, že mi strattonovská krev vzala mužnou sílu a zlomila ve mně ducha. Myslí si, že jsem se změnil ve slabého, zženštilého chlapa.“

„Bože dobrý. To už se nedivím, že jsi byl cestou domů načuřený. To takhle žongluješ mezi oběma rodinami celý život?“

„Ano.“ Zvedl ruku, jako by jí chtěl odmávnout neodvratnou otázku. „A neptej se mě, proč to dělám.“

„Nemusím se tě ptát. Nikdo si své příbuzné nevybírá.“

Harry se natáhl do auta, aby vyndal Mollyiny nákupy. „Dám je do kufru, než si něco sníme.“

Po večeři snad najdu způsob, jak přemluvit Molly, aby se se mnou vrátila do bytu na noc, pomyslel si Harry, když otvíral kufr. Musí existovat nějaká cesta. Chtěl ji dnes daleko víc než jindy. Ta potřeba v něm se přeměnila v hlodavou touhu.

Kdyby měl dnes v noci Molly v posteli, nemusel by ležet s očima otevřenýma a přemýšlet o červeném králi, kterého vytáhl z Evangelinina balíčku karet. Nenáviděl takovéhle situace.

Vědom si svých plánů na večer, popohnal Molly do výtahu a zmáčkl tlačítko.

Za okamžik se dveře otevřely a před nimi se objevila vstupní hala budovy. První, co Harry spatřil, byla jeho bývalá snoubenka Olivia. Přecházela nepokojně sem a tam kolem kukaně vrátného.

„Sakra,“ zavrčel tiše.

Tahle situace je pozitivním důkazem toho, že nemám jasnovideckých schopností, ani co by se za nehet vešlo, pomyslel si chmurně. Kdyby skutečně disponoval šestým smyslem, jistě by měl zlou předtuchu, že ho cestou z garáže čeká problém.

Jakmile ho Olivia spatřila, okamžitě se zastavila. Prsty sevřela pásek kožené tmavošedé kabelky přehozené přes rameno. „Harry.“

Ostražitě na ni pohlédl. Olivia byla jako vždy elegantně oblečená. Její sklon k perfekcionismu patřil k věcem, které na ní zpočátku jejich známosti obdivoval. Byla v tom spousta sebeovládání. Její vzezření napovídalo, že jde o ženu, která zná vždycky řešení.

Dnes měla na sobě hedvábnou krémovou blůzu, rezavé kalhoty z měkkého materiálu a lehounké béžové hedvábné sáčko. Zlaté vlasy měla stažené dozadu a rafinovaně zatočené. Krásné rysy prozrazovaly vnitřní napětí. Šedé oči plno starostí.

Harry hrdinsky potlačil touhu zmizet zpátky ve výtahu. „Ahoj, Olivie.“ Ještě víc sevřel Mollyinu ruku, když se zastavili uprostřed haly. „Rád bych tě představil Molly Abberwickové. Molly, tohle je Olivia Hughesová. Manželka mého bratrance Brandona.“

Olivia rychle pokývla. „Nazdárek.“

„Zrovna jdeme na večeři, Olivie,“ oznámil hned Harry. „Můžeš nás omluvit?“

Oliviino obočí se vyklenulo do podmračeného oblouku. „Harry, čekám tu na tebe celé hodiny. Tvoje hospodyně odešla v pět. Říkala, že večer budeš určitě doma.“

„Jak vidíš, jsem doma, ale mám své plány.“

Olivia vrhla další rychlý pohled na Molly, a pak si jí přestala všímat. „Chci s tebou mluvit. Je to rodinná záležitost.“

„Někdy jindy, Olivie.“ Harry se chystal kolem ní projít, protože Olivia nijak nedávala najevo, že mu chce ustoupit z cesty.

„Harry, tohle je strašně důležité.“

Molly ho zatahala za paži. „Ale no tak, Harry?“

Olivia sevřela rty. „Opravdu s tebou musím mluvit, Harry. Tahle záležitost nepočká.“

Molly jemně vyprostila prsty z jeho dlaně. Zářivě se na Harryho usmála. „Tohle vypadá vážně. Se mnou si nedělej starosti, vezmu si taxík.“

„Ale sakra, Molly, ať je to, co je to, může to počkat. My dva spolu jdeme na večeři.“

„Ne.“ Oliviin hlas se zlomil. „Brandonova budoucnost je ztracená, Harry. A je to tvoje vina. Ty jsi odpovědný za všechen ten zmatek. Tak to teď musíš dát do pořádku.“

„Já?“ Harry na ni zíral.

„Ahoj, Harry.“ Molly se rychle otočila ke skleněným dveřím. „Díky za skvělý den.“

Vyrazil, aby ji dohonil. Olivia ho paží zadržela.

„Musím s tebou mluvit o celé situaci,“ řekla Olivia naléhavě. „To nepočká.“

„To je v pořádku,“ zvolala Molly ode dveří. „Opravdu, žádný problém.“

Harry pohlédl z jedné ženy na druhou. Věděl, kdy prohrál. „Řeknu Chrisovi, aby ti zavolal taxi.“

„Samozřejmě, pane Trevelyane.“ Noční vrátný Chris natáhl ruku po telefonu.

„Není třeba.“ Molly už byla téměř ze dveří. „Tamhle přes ulici zrovna jedno je. Vidím ho odsud.“

Harry k ní o krok popošel a zastavil se. Ruce mi ztuhly podél těla. Nechtěl, aby odešla sama domů. Přál si, aby tady zůstala s ním.

„Zavolám ti později.“

„Nelam si s tím hlavu, budeme v kontaktu,“ ujistila ho. „Všechny ty blbinky do kuchyně mám pořád v tvém kufru.“

Zamávala. Těžké skleněné dveře se zabouchly. Harry se díval, jak cupitá přes přechod k čekajícímu taxíku.

Molly byla pryč. Cítil, že ho pohltila temnota.

„Máš zase tu svou náladu, co?“ ozvala se Olivia mírně netrpělivě, když ji Harry hnal předními dveřmi. „To je deprese, však víš. Mohl bys přestat předstírat opak. To, že všechno popíráš, ti při léčení moc neposlouží.“

„Mám určitě tu svou náladu, a rozhodně to není dobrá nálada.“ Zavřel dveře a popošel k oknu. Poslední zlomek zapadajících paprsků zmizel za olympijskou vesnicí. Na město se snesla noc. Starobylé koule na ulici Pike Place Market dole pod ním rozhazovaly zlaté světlo.

Harry se pokoušel vysledovat taxík, který odvážel Molly k podivnému starému sídlu na Capitol Hill, ale ten už dávno zmizel.

„Čert aby tě vzal, Harry, musíš být pořád tak zahleděný do sebe? Přišla jsem, abych si s tebou vážně pohovořila. To nejmenší, co pro mě můžeš udělat, je věnovat mi pozornost. Je to všechno především tvoje chyba.“

Harry se ani neotočil. „Hádám, že to má něco společného s rozhovorem, který jsem měl s Brandonem včera ráno?“

Nastala krátká, polekaná pauza.

„Brandon s tebou mluvil?“ Olivia se ptala nejistě.

„Ano.“

„A? Dal sis práci, abys mu vymluvil jeho úmysl odejít ze Strattonových nemovitostí?“

„Je už dospělý. A jde o jeho budoucnost a jeho rozhodnutí. Proč bych se do toho měl míchat?“

„Protože by nikdy nepřišel s tímhle nápadem, kdyby nebylo tebe,“ vybuchla Olivia tlumeně. „Sakra, Harry, chce si tím něco dokázat, ale ne proto, že je to to nejlepší pro jeho budoucnost. Pokoušela jsem se, ale nemůžu ho přimět, aby se na celou situaci díval rozumně.“

Harry na ni pohlédl přes rameno. „Co si myslíš, že si chce dokázat?“

„Že je silný a nezávislý jako ty.“ Olivia zlostně mrštila kabelkou na pohovku. „Žárlí na tebe, Harry.“

„Žárlí? Proč by na mě měl k čertu žárlit? Vždyť jsi mě nechala a vzala sis jeho.“

Olivia se divoce otočila. „Musíš sem tohle tahat?“

„Podívej, nechtěl jsem připomínat minulost. Jen jsem zdůrazňoval, že jestli někdy byla nějaká soutěž mezi mnou a Brandonem, tak on vyhrál.“

Olivia zrudla. „To není kvůli mně, to je kvůli té pitomé mužské pýše. Mužnost. Koule. Ať už to nazýváš, jak chceš. Z Brandonovy strany je to potenciální touha ničit. Chce dokázat sám sobě, že má stejnou kuráž jako ty. Vždycky tě tajně obdivoval, že ses obrátil zády k Strattonovým penězům. A teď je rozhodnutý zkusit, jestli to zvládne taky bez rodiny.“

„Takže co? Jen ať to zkusí. V čem je potíž?“

Oliviiny oči se zúžily divokou zuřivostí. „Potíž je v tom, že ho dědeček potrestá za to, že půjde v tvých šlépějích. Oba to víme. Parker vyškrtne Brandona z poslední vůle. Danielle je z toho na pokraji nervového zhroucení. Obětovala toho pro Brandona hodně a teď to má projít komínem?“

„Nevěděl jsem, že se lidi ještě pořád nervově hroutí,“ řekl Harry pobaveně. „Myslel jsem, že pro to vy psychologové máte daleko modernější termíny.“

Oliviin obličej byl úzkostí stažený do ponuré masky. „To není žert, Harry.“

„A taky to není můj problém.“

„To s největší pravděpodobností je. Ty jsi Brandonův model.“

„Nikomu jsem modelem nestál,“ řekl velmi tiše.

Olivia sebou trhla. „Prosím, Harry, nemluv se mnou tímhle tónem. Víš, že mě to rozčiluje.“

Harry se zhluboka nadechl. „Myslel jsem, že za těchto okolností jsem byl obdivuhodně společenský.“

„Když máš jednu z těch svých nálad, každé slovo, které utrousíš, zní, jako bys ho vykopal z ledovce.“

Harry spráskl ruce za zády. „Co ode mě očekáváš, Olivie?“

„Promluv si s Brandonem. Donuť ho, aby pochopil, že odejít z firmy není rozumné rozhodnutí.“

„Je nepravděpodobné, že by mi naslouchal, když si chce něco dokázat.“

„Přinejmenším se můžeš pokusit mu to rozmluvit. Harry, musíš něco udělat, než se svými plány zajde příliš daleko. Parker mu nikdy neodpustí, jestli odejde od Strattonů tak, jako jsi odešel ty. Daniellu to zlomí. A Brandon bude nakonec litovat téhle kolosální chyby.“

Tak tohle tedy byla jeho bývalá snoubenka.

Molly se posadila ke kuchyňskému stolu s talířem špenátových raviol posypaných parmezánem, čerstvými bazalkovými lístky a politých olivových olejem. Napíchla dvě ravioly a soustředila se na hromádku nových žádostí o grant, která ležela před ní.

Jistě se z takového množství najde jeden, který před Harrym obstojí.

Olivia je hezká. Ne, to je slabé slovo, je krásná.

Molly žvýkala ravioly a lámala si hlavu, co se stalo špatného mezi Harrym a Olivií.

Hodiny nudy přerušované chvilkami čiré hrůzy.

Nezdálo se, že by byla Olivia dnes večer z Harryho vyděšená. Vypadala jako žena, která si dělá nárok na jeho čas a pozornost. Molly by zajímalo, co je na prvním místě k sobě přitáhlo. Olivia určitě není Harryho typ. Samozřejmě, připouštěla Molly, její osobní názor je naprosto zaujatý.

Znovu se zakousla do ravioly a otočila stránku. Nemělo smysl takhle uvažovat. Podstatné bylo, že si Olivia nakonec vzala Harryho bratrance Brandona Strattona Hughese.

Bylo opravdu neobvyklé, že Olivia hledala pomoc u Harryho, ať už jí dělal starosti jakýkoli rodinný problém.

Molly odsunula znepokojivé myšlenky stranou. Donutila se soustředit na souhrnnou stránku s návrhem na grant, která před ní ležela otevřená na stole.

Starý dům se ukládal na noc s tichými povzdechy, skřípáním a vrzáním. Vzdálené hučení z podlahy nahoře svědčilo o tom, že domácí roboty vykonávají svou práci.

Za chvilku si Molly dopřála pauzu, aby dala nádobí na dopravní pás, který ho prožene myčkou na nádobí, dalším tatínkovým vynálezem. Až proces skončí, nádobí se automaticky narovná do poliček.

Molly byla soustředěná na návrh motoru bez škodlivých emisí, když se čisté nádobí vynořilo z myčky. Ani nevzhlédla. Mechanické ruce potažené gumou ho narovnaly pěkně do přilehlé kredence.

„Opravdu ses vážně zapletl s Molly Abberwickovou?“ zeptala se Olivia, když zvedla kabelku.

Harry se odvrátil od okna. „Ano.“

„Spíš s ní?“

„Po tom ti nic není,“ odsekl.

Olivia měla tolik slušnosti, aby se tvářila zahanbeně. „Ne, to není. Jen mě zajímalo, jestli tam nebyly nějaké, no, komplikace.“

„Komplikace?“

„Něco jako mezi mnou a tebou,“ dodala rychle. „Aha, ano. Tyhle. Pokud si vzpomínám, říkalas, že jsi ze mě nervózní.“

„Není potřeba být ironický. Jen se ti pokouším pomoct.“

Harry na ni zíral s určitým překvapením. „Jak?“

„Říkala jsem ti, že podle mě trpíš posttraumatickou stresovou poruchou, kvůli tomu, jak zahynuli tvoji rodiče,“ řekla tiše Olivia. „Není to neobvyklá reakce na tak vážné trauma. Kéž bych mohla zavolat doktora Shroptona. Má spoustu zkušeností s léčbou takových nemocí. A taky existují léky, které můžou pomoct.“

„Budu si to pamatovat.“

„Nechceš v tom podniknout vůbec nic, nebo snad ano?“ zeptala se Olivia v záchvatu čerstvého vzteku. „Ty prostě nechceš vyhledat profesionální pomoc. Nechceš si s nikým probírat tvoje disfunkční chování. Dokonce ani nehodláš připustit, že nějaký problém máš.“

„Podívej, Olivie…“

„Dovol, abych ti něco řekla, Harry. Jako profesionál ti zaručuji, že tvůj problém se nezlepší, jestli budeš i nadále popírat jeho existenci. Zničí tvůj vztah k Molly Abberwickové, stejně jako zničil ten náš.“

„Díky za upozornění,“ řekl Harry. „Ale nemyslím si, že bychom měli obviňovat moje osobní defekty z toho, že náš vztah zahynul na úbytě.“

„Neopovažuj se mi tvrdit, žes mě někdy miloval, Harry. Ať jsi ke mně cítil cokoli, láska to nebyla.“ Uklidnil se. „A tys mě milovala?“

„Pokoušela jsem se,“ zašeptala Olivia hrdinsky. „Opravdu jsem se pokoušela, Harry.“

„To je od tebe šlechetné.“ Neznal žádný způsob, jak jí říct, že se i on pokoušel ji milovat. Nikdy by nedokázala pochopit, že to byl právě ten pokus, který ji donutil ze zasnoubení utéct. Chvilky čiré hrůzy.

„Bylo to bezvýchodné,“ řekla Olivia. „Nejsi schopný někoho milovat, Harry. Na chvilku jsem si dokonce myslela, že bychom to dokázali. Myslela jsem, že se naučíš komunikovat, sdílet své pocity. Že se přestaneš tak ovládat. Ale bylo to nemožné.“

„Ano, myslím, že bylo.“

„A pak ten sex… no, nějak se to pokazilo, Harry. Víš dobře, že mám pravdu.“

Harry cítil, že uvnitř celý tuhne. „Je mi to líto.“ Nebylo co dodat.

„Vím, žes mě nechtěl polekat, ale stalo se. Ze začátku jsi byl v posteli tak vzdálený, tak chladný. Měla jsem pocit, jako když se miluju s robotem a ne s mužem.“

Harry zavřel oči.

„A pak, když jsme naposled byli spolu, zdálo se, že jsi ztratil sebekontrolu nebo co. Bylo to naprosto zničující.“ Olivia tápala po správném výrazu. „Děsivé, když chceš znát pravdu. Potom mi došlo, že musíme to zasnoubení zrušit.“

Harry si přísahal, že s Molly stejnou chybu neudělá.

Velmi dobře si uvědomoval, že ženy, s nimiž si něco začal, si o něm myslely, že je to s ním těžké. Po celá léta slýchal všechna ta truchlivá obvinění. Byl příliš vzdálený, příliš odtažitý, nedokázal komunikovat, byl příliš chladný.

Až na Olivii uvázly Harryho občasné vztahy na skalnatých výběžcích nudy nebo vzteku. Ale s ní v něm vzrůstal pocit zoufalství. Bylo mu dost po třicítce. Touha po opravdovém vztahu se ženou v něm hlodala tak silně, že podlehl tomu naléhání a opatrně, zlehka se Olivii otevřel.

Výsledkem byla katastrofa. Měla pravdu. V sexu se něco porouchalo.

Harry věděl, že to byla jeho chyba. Pokud v nějakém vztahu udržoval určitý odstup – pokud vše bylo omezeno na fyzickou a intelektuální stránku –, dokázal udržet věci pod kontrolou.

Ale existovaly deprimující chvilky, kdy nutně potřeboval něco jiného, co nedokázal pojmenovat. A tyhle chvíle přicházely poslední dobou stále častěji. Toužil po tom temném vyvrcholení, které nikdy nemůže prožít, daleko víc, než touží upír po čerstvé krvi.

A nejenom že tyhle chvíle přicházely čím dál častěji a vrhaly ho do nálad mnohem temnějších, než prožíval v minulosti, ale byly daleko intenzivnější. Strach, který kdysi býval vzdálený a on ho dokázal snadno potlačit, strach z toho, že se zblázní, začal vyplouvat na povrch s alarmující pravidelností. Pokaždé, když se objevil, stálo mnohem víc sil ho zničit.

Telefon v kuchyni zazvonil, sotva Molly dočetla poslední stránku z celé hromady žádostí o grant. Natáhla se přes stůl a zvedla sluchátko. „Haló?“

„Už jsi večeřela?“ zeptal se Harry bez většího úvodu. Molly se usmála. „Ano, díky. Jsem perfektně vybavená, abych neumřela hlady.“

„Já vím.“

Molly se zamračila. „Jsi v pořádku? Máš takový divný hlas.“

„Buď tak laskavá a neříkej mi, že jsem divný. Říkej tomu arogantní, pedantický, umíněný nebo jakkoli jinak, ale neříkej, že jsem divný, ano?“

„V pořádku. Nemáš divný hlas, spíš utahaný. To jsem chtěla říct. Unavený. Co se děje?“

„Olivia odešla před pár minutami.“

„A?“

„Bratranec Brandon se rozhodl praštit s prací v rodinné firmě. Ona chce, abych mu to vymluvil.“

„Aha.“ Molly zaváhala. „Uděláš to?“

„O tom pochybuju. Nejsem si jist, jestli to vůbec chci zkusit. Můžeme si naplánovat tu večeři na zítra večer?“ Molly zaváhala. „Prosím,“ řekl Harry tiše.

„Tak dobře. Budu se těšit. Mimochodem, Harry, zrovna jsem prošla nejnovější hromádku žádostí o granty a myslím si, že jsem narazila na pár opravdu vzrušujících projektů. Už se nemůžu dočkat, až se na ně podíváš.“

„Ani já ne.“

„To neznělo zrovna nadšeně.“

„Stavím se pro tebe zítra večer.“

„V pořádku. Byl to dneska dlouhý den.“

„Ano. Dobrou noc, Molly.“ Harry se odmlčel. „Díky za ten výlet do Hidden Springs.“

„Měla jsem se skvěle. Myslím, že Kelsey má pravdu. Měla bych si vyrazit častěji. Dobrou noc, Harry.“

Molly zavěsila velmi pomalu. Chvilku seděla tiše a naslouchala zvukům v domě. Byly to uklidňující, povědomé, utišující zvuky, zvuky domova.

Myslela na Kelseyinu radu, aby sídlo prodala. Bylo by to nejspíš logické řešení, ale z nějakého důvodu si Molly nedokázala takové stěhování představit.

Za chvilku položila poslední žádost o stipendium na hromádku a vstala od stolu. Světla v kuchyni sama zhasla, když vyšla z místnosti.

Stoupala po točitém schodišti přes halu do ložnice.

Netrvalo dlouho a vklouzla do postele. Založila si ruce za hlavou a hleděla zamyšleně do stínů noci. Nakonec se otočila na bok a usnula.

Její sny byly děsivá barevná směsice červených králů, nožů a neviditelných hrozeb. Do nich vtrhlo přidušené vrčení, které aktivovalo pocit ohrožení.

Mollyinu mozku otupělému spánkem trvalo několik vteřin, než zaznamenal fakt, že ten hluk není součástí snu. Když jí nakonec došlo, že něco není v pořádku, strach, který se vetřel do vědomí, ji okamžitě probral.

Molly otevřela oči v okamžiku explodující hrůzy. Vedle její postele se zvedala temná postava oblečená do několika vrstev černé látky. Zahlédla obličej lebky, zívající díry, kde měly být oči, a místo rukou pařáty.

Molly byla ochromena. Výkřik jí zamrzl v hrdle.

Postava se naklonila nad postelí. Mechanické bzučení zesílilo. Pařáty se zvedly v nemohoucím gestu.

Instinkt přežít osvobodil Mollyiny ztuhlé končetiny. Odhodila deku a podařilo se jí překulit se na druhou stranu postele.

Dopadla na zem s nervy drásajícím bouchnutím, vyškrabala se na nohy a rozběhla se ke dveřím.

Světla v hale se automaticky rozsvítila jako odpověď na divoké pohyby. Molly se přes rameno ohlédla, aby viděla, jak blízko její pronásledovatel je.

Teprve tehdy jí došlo, že ta věc se nepohnula, aby vyrazila za ní. Pořád šmejdila přes zmačkané polštáře, pařáty zamrzlé uprostřed vzduchu. Bzučení náhle ustalo, jako by je někdo vypnul.

„Ale ne,“ zašeptala Molly. „Už ne!“

8. kapitola

Pronikavé zvonění telefonu se zařízlo do snu, v němž Harry rozdával z balíčku karet, který neobsahoval nic než červené krále. Věděl, že musí najít královnu, nebo všechno prohraje, ale kvůli tomu zatracenému zvonění se nedokázal soustředit.

Probudil se a natáhl se pro sluchátko se směsicí podráždění a neblahé předtuchy. Podíval se na hodiny. Byla skoro jedna po půlnoci. Telefonáty v tuhle hodinu znamenají vždycky potíže.

„Trevelyan.“ Opřel se do polštářů. Alespoň se vymanil z toho snu. Na chvilku.

„Harry, to jsem já, Molly.“

Napjaté chvění v jejím hlase působilo na Harryho smysly jako ledová sprcha. Náhle byl zcela vzhůru. Každý sval v jeho těle se napjal, připravený bojovat. „Co se děje?“

„Zrovna se stalo něco moc divného. Pamatuješ na tu atrapu pistole, co někdo nechal předevčírem u dveří?“

„Zatraceně dobře.“

„No, myslím si, že ať už to byl kdokoli, zase si se mnou pěkně zažertoval.“

„Bastard,“ zašeptal Harry. Ještě pevněji sevřel sluchátko. „Stejně ošklivě jako předtím?“

„Něco na ten způsob, ale musím přiznat, že tentokrát mě vystrašil daleko víc. Nepamatuju se, že bych se v životě takhle hrozně vyděsila.“

„Jsi v pořádku?“ Harry už vyskočil z postele a mířil si to přes pokoj ke skříni.

„Ano, už jsem v pořádku. Nemohlo mi to ublížit, jen mě to hrozně vyplašilo.“ Molly se odmlčela a pak tiše zamumlala. „Promiň, že tě tím obtěžuju. Ani nevím, proč jsem ti volala. Prostě jsem vytočila bez přemýšlení tvé číslo.“

„To je v pořádku.“ Harry si zaklínil sluchátko mezi rameno a ucho a pokoušel se otevřít skříň.

„Neměla bych ti touhle dobou volat.“

„Už jsem řekl, abys na to zapomněla. Jedu k tobě.“ Harry vytáhl první věc, která mu přišla pod ruku, olivově zelené kalhoty z bavlněného kepru. „Budu u tebe, jen co vyndám auto z garáže.“

„Díky.“ V Mollyině hlase zaznívala čitelná úleva.

„Tentokrát už dáme policajtům vědět.“

„Ale, Harry. Nechci se ukvapit. Jsem si jistá, že tohle je jen další praktická –“

„Uvidíme se za pár minut.“ Odložil sluchátko do vidlice, popadl košili, nohama vklouzl do obnošených tenisek a zamířil ke dveřím. Vzpíral se myšlence na červeného krále.

Ulice byly liduprázdné. Deset minut poté, co vyrazil z garáže, projížděl masivními tepanými vraty, která střežila stárnoucí monstrum, které Molly nazývala domovem. Vrata se otevřela na dálku.

Vypnul motor a zadíval se na chátrající dům. Zářila všechna okna včetně zkoseného podkroví. Molly musela projít všemi místnostmi a rozsvítit každou lampu.

Ať už tohle tažení vede kdokoli, tentokrát se mu podařilo Molly pořádně vyděsit. Ten, kdo všechno zosnoval, nejspíš nepočítal i s vedlejším účinkem, pomyslil si Harry, když vyběhl po předním schodišti. Ten prevít si neuvědomil, že si zároveň vysloužil plnou pozornost Mollyina konzultanta.

Dnes v noci tu Molly nenechám samotnou, říkal si Harry. A vůbec mě nezajímá, jak moc se se mnou bude hádat. Půjde s ním do jeho bytu, dokud se nerozhodne, jak si s touhle situací poradí.

Přední dveře se rozletěly dřív, než zvedl ruku, aby na ně zabušil. Stála v nich Molly, její silueta se rýsovala ve světle z haly. Křečovitě svírala klopy bílého froté županu poněkud nadměrné velikosti. Vlasy měla jako po výbuchu. V obrovských očích jí seděl zachmuřený výraz.

„Harry.“ Okamžik na něj zírala, jako by si nebyla jistá, co má dělat dál.

Než Harrymu došlo, co má v úmyslu, vrhla se mu přímo do náruče a obličej mu zabořila do prsou. Přivinul ji k sobě.

Zavolala mu. Potřebovala ho. A teď je tady v jeho náručí. Kde taky měla být.

Zmocňovala se ho temná touha, která by ho neměla zničit, ale která ho zničí.

Harry se zhluboka nadechl, vzchopil se a se zuřivou vůlí ovládl divoké city, jež hrozily zadušením. Nemohl dovolit, aby ho ta touha ovládla. Příliš mnoho bylo v sázce. Nechtěl riskovat a poděsit Molly. Nesmí ji ztratit.

„Už je to v pořádku. Jsem u tebe.“ Jemně od sebe Molly odstrčil. Nebylo to snadné. Držela se ho jako klíště.

Molly zvedla váhavě obličej, aby se na něj podívala. „Díky, žes přijel. Opravdu si toho cením. Neměla jsem tě s tím otravovat.“

„Na to zapomeň.“ Harry pohledem vyhledal její oči a pomalu se uvolnil. Byla rozrušená, ale rozhodně z něj neměla strach.

Všiml si, že se jí župan rozevřel a odhalil velmi nevinně vyhlížející noční košilku lemovanou jemně zoubkovaným výstřihem. V něm se rýsovala její ňadra. Ztuhlé bradavky se tyčily proti jemné látce. Harry zaťal ruce a naslouchal bušení krve, která mu prudce kolovala v žilách.

Molly pohlédla dolů, ještě víc zrudla a spěšně si přitáhla župan. „Pojď dál, udělám čaj.“

Harry nepřehlédl, že se mu malinko chvějí prsty. Překročil práh a zavřel za sebou dveře.

„Tohle je nejhorší noční můra každého děcka. Strašidlo pod postelí.“ Molly nalévala čaj z bílé porcelánové konvice. Jediná věc, kterou důsledně připravovala sama, byl čaj. Uvařit opravdu dobrý čaj vyžaduje osobní kontakt. Žádný přístroj, dokonce ani ty z tatínkovy kuchyně nebo Kelseyiny pomůcky nedokázaly připravit chutný čaj. „A taky jsem jako dítě reagovala. Vyděsilo mě to k smrti.“

„Přesně to ten člověk chtěl.“ Harry přehlédl zbytky té mechanické hrůzy, které rozložil na kuchyňském stole z nerez oceli.

Molly ho pozorovala, jak rozebírá to stvoření kousek po kousku s precizností klenotníka, který vyndavá vzácné kameny z náhrdelníku. Kousek po kousku rozdělával Harry to zařízení, které se vyvalilo zpod postele.

V jasném světle kuchyně nevypadaly levná černá látka, maska na Halloween a oddělené mechanické části moc strašidelně. Molly se na sebe trochu zlobila.

„Nejspíš jsem reagovala trochu nepřiměřeně,“ řekla. „Ta blbinka s pistolí mě moc nevyděsila, ale tohle ano.“

„To byl taky účel.“ Harry si přidržel celé to zařízení pod světlem, aby si ho mohl dobře prohlédnout. „Tahle věc představuje větší hrozbu než ta pistole. Byla přímo v tvém domě. V tvé ložnici. Myslím, že ať už je za těmito incidenty kdokoli, určitě se pokouší tvůj strach umocnit.“

Molly se zachvěla. Z chmurného výrazu v jeho obličeji se pokoušela vyčíst, jak vážně to myslí.

Odpověď byla nasnadě. Myslel to velmi vážně. Cítila, jak z něho vyzařují vlny soustředěné energie.

„Jenže pořád nemohu uvěřit, že tyhle události neznamenají víc než hloupé žertíky,“ ozvala se Molly. Podívala se pozorně na nepříliš umně sestrojené ocelové pařáty. Tvořilo je pět kovových prutů prostrčených dírami v prstech černých hadrových rukavic. „Jen mi pořád nejde do hlavy, jak se dostal do domu, aby to tu narafičil?“

„Dívala ses, jestli nejsou otevřená okna nebo nezamčené dveře?“

Molly se ještě víc zachumlala do županu. „Prošla jsem všechny místnosti, než jsi dorazil. Žádné stopy po násilném vniknutí. Všechny dveře a okna byly zavřené. Poplašný systém fungoval.“

„To zařízení ti zřejmě někdo nainstaloval pod postel časně odpoledne. Což nám dává hned několik možností.“ Harry zvedl masku. „Kdokoli tohle dělá, musí buď znát tvůj bezpečnostní kód –“

„To není možné,“ vpadla mu do řeči Molly. „Kelsey i já si na to dáváme zatracený pozor. Nikomu by ten kód neprozradila, dokonce ani příteli ne. A já taky ne.“

Harry se postavil. „Pak tedy hledáme někoho, kdo je natolik schopný, že dokázal přelstít bezpečnostní systém tvé domácnosti.“

Molly k němu vzhlédla. „Natolik schopný?“

„Spíš bych měl říkat všeho schopný. Ať je to, kdo je to, už se nás dnes v noci natrápil dost. Běž nahoru a sbal si pár věcí. Vezmu tě s sebou domů.“

„Domů.“ Molly vyskočila ze židle tak rychle, že ji zvrátila dozadu.

„Přesně tak.“ Harry obratně zachytil židli, ještě než dopadla na zem. Dal ji na místo, aniž by na ni pohlédl. „Ke mně domů. Můžeš tam přespat. Ráno probereme, co dál.“

Molly byla rozpolcena. Část její osobnosti se děsila vyhlídky na zbytek noci strávený o samotě, ale ta druhá se vzpěčovala připustit, že by věci byly tak vážné, aby musela opustit domov.

„Cením si té nabídky, ale nechtěla bych ti působit nějaké potíže,“ řekla. „Pochybuju, že je to nezbytné. Byl to nejspíš další stupidní fór. Nemohu uvěřit, že by se ten člověk ještě v noci vrátil.“

„Věř mi.“ Harry ji jemně, ale rozhodně popohnal ke schodišti v hale. „Je to nezbytné.“

„Proč?“

„Pro můj klid v duši,“ vysvětlil jí. „Ach tak.“ Nedokázala najít přiměřenou výhradu. „Potřebuju si to ještě dneska promyslet. Po ránu vyplníme hlášení pro policii.“

„Houby jim na tom bude záležet. Vyšetřování hloupých žertů musí figurovat někde na konci jejich priorit,“ mumlala Molly.

„To mi je jasné, ale já chci, aby o tomhle incidentu měli záznam.“

Dál to nerozebíral, ale Molly věděla, co tím myslí. Harry chtěl tu lumpárnu nahlásit, protože věřil, že jich ještě bude víc a že mohou být čím dál nebezpečnější.

O hodinu a půl později stál Harry sám v setmělém obývacím pokoji. Pozorně naslouchal, ale z ložnice pro hosty se nic neozývalo. Molly konečně usnula.

Hleděl přehradou skel, která ho oddělovala od noci, a přemýšlel o malých součástech pohonné jednotky, které svíral v rukou. Jako kdyby vyzařovaly žár, jenž vycítil jen on.

Chystal se soustředit. Opravdu soustředit.

Nechtělo se mu do toho. Neotevřel se tomuhle intenzivnímu rozjímání ode dne, kdy při motocyklovém kousku zahynul Divoký Willy Trevelyan. Harry si znovu uvědomil, jak se mu pravda, kterou tenkrát svým vnitřním zrakem odhalil, vůbec nelíbila. Možná že se mu nebude líbit ani ta, která se mu zjeví dnes.

Ani se netěšil na pocit, jenž, jak věděl, bude cvičení doprovázet. Cítil se zoufale zranitelný, kdykoli zažil byť jen vzdálený záblesk takového ponoru. Hlubší pohled, k němuž se dnes v noci odhodlal, bude daleko horší. Možná že dokonce zapochybuje o vlastním zdravém rozumu, než všechno skončí. Nenáviděl ten strach, který na něj číhal v temnotě jeho vlastní mysli.

Ale musel té možnosti využít. Jeho touha nalézt správnou odpověď byla daleko silnější než hrůza z vlastního šílenství.

Harry se vnořil do nejhlubších zákoutí svých představ. Měl dojem, jako by se potopil do vířící prázdnoty, do místa na nejvzdálenějším konci galaxie. Trik spočíval v tom, že nesměl v té tmě zajít příliš daleko. Tam někde ho očekává propast pekelná.

Soustředil se tak intenzivně, že ztratil naprosto pojem o svém okolí. Už nebyl ve svém pokoji, stal se součástí té noci za okny.

Dlaně mu ztěžkly. Něco uvnitř jeho samotného vykřiklo tiché varování. Nikoli však před mechanismem, který svíral v ruce, ale před tím, co se dělo s jeho vlastním vnitřním obranným systémem. Hájil si tuhle vnitřní pevnost víc než rok, spíš instinktivně, aniž by si plně uvědomoval, o co se pokouší.

Snad teprve ve dvaceti začal chápat, o co usiluje.

Podařilo se mu to skvěle, když uvážíme, že neměl žádný vzor, jímž by se mohl řídit. Za ta léta se naučil užívat mělké břehy koncentrace, kterou byla jeho mysl schopná produkovat. Po většinu času se dokázal tvářit, že ty temné hlubiny pod sebou nevidí.

Ale dnes v noci hodlá proniknout až na dno, aby se dopátral pravdy.

Opatrně odstraňoval bariéry chránící ho před nebezpečím propasti.

Existovalo jen několik věcí, jichž se Harry v životě bál, ale pocit, jenž se ho zmocnil teď, k nim určitě patřil. Nedostatek kontroly, provázející naprosté vytržení z vnitřních obranných valů, byl cenou, kterou musel na cestě k danému cíli zaplatit.

Stál u okna, hleděl do noci a jeho mysl zaplavilo tušení pravdy. Oddal se procesu poznání.

Temnota na druhé straně oken vplula do obýváku a zahalila ho celého.

Harry zavřel oči a co nejvíc zesílil stisk dlaně, která svírala malý kousek kovu. Bylo tu něco důležitého. Něco, co potřeboval pochopit, aby pomohl Molly.

Už zahlédl tu propast. A taky skleněný most, který přes ni vedl. Nikdy si ho nedovolil přejít. Jen sem tam to riskl a vstoupil na něj.

Netušil, co ho čeká na druhé straně propasti, ale s naprostou jistotou věděl, že dole by našel šílenství. Pomalu, váhavě udělal krok na skleněný most. Nedívej se pod sebe, říkal si. Jen se nedívej dolů.

„Harry?“

Odněkud z nicoty v něm narostla touha a ničila jeho těžce oslabenou obranu.

„Harry, jsi v pořádku?“ Mollyin hlas byl jen vzdálený šepot. Pronikl k němu skrz nekonečnou noc, která ho obklopovala.

Byla tady, v obývacím pokoji. Hned za ním.

Ne. Odejdi. Běž zpátky do postele. Pro boha živýho nepřibližuj se ke mně. Teď ne.

Ale ta slova se zachytila v mysli, nedokázal je vyslovit nahlas.

„Děje se něco, Harry?“

Ano. Ano. Ano.

Jazyk neuměl ta slova zformulovat, tělo neposlouchalo rozkazy. Harry se zachvěl, když se obracel k Molly čelem.

Pozoroval, jak se k němu v tom přítmí blíží, a cítil divoké zoufalství. Došel na skleněném mostě už příliš daleko. Nedokázal by ovládnout šílenou touhu, která v něm hlodala.

Harry balancoval na ostré hraně skla, když letmo zahlédl protější břeh propasti. Náhle pochopil, proč vždycky odmítal spekulovat o tom, co by ho tam mohlo čekat. Bylo lepší nezvažovat příliš podrobně to, co nemohl vlastnit.

Touha, divoká a prudká, mu rvala vnitřnosti.

„Jsi v pořádku?“ Molly se zastavila těsně před ním. Byla zabalená do bílého koupacího pláště, který si přinesla s sebou. Vlasy měla rozpuštěné a nádherně bohaté. Oči měla křišťálově jasné, bezedné tůně v měsíčním světle.

Harry se s téměř nadlidským úsilím sebral a nakonec se mu podařilo rozpohybovat jazyk. „Běž zpátky do postele.“

„Proboha, děje se něco?“ Zvedla ruku, aby se citlivými prsty dotkla jeho obličeje. „Bože, ty úplně hoříš. Myslím, že máš horečku. Měl jsi něco říct dřív, vůbec jsem nevěděla, že jsi nemocný. V tomhle stavu jsi za mnou neměl chodit. Měl bys být v posteli.“

„Ne,“ zaskřehotal. Sklo, na němž tak opatrně balancoval, se pod ním zachvělo. Nemohl se vrátit, ani se nemohl pohnout dopředu. V dalších minutách by se most určitě roztříštil. „Jsem v pořádku. Nevšímej si mě.“

„Nebuď hloupý, to neudělám.“ Vzala ho za ruku, otočila se a zamířila k hale. „Uložím tě do postele a změřím ti teplotu. Proč jsi neřekl, že ti není dobře?“

„Nic mi není. Nejsem nemocný.“

Vůbec si jeho chabých protestů nevšímala. Namířila si to k jeho ložnici. Harry byl tak zesláblý, že ani nedokázal odolat jemnému tlaku její ruky. Táhla ho tak jistě, jako by s ním byla spojena kouzlem.

Pokoušel se znovu nabýt rozumové úrovně vědomí. Ale bylo příliš pozdě. Mollyin dotyk ho táhl dál přes propast. Touha objevit, co leží na druhé straně, byla příliš silná, aby jí dokázal odolat.

„Tak jsme tady.“ Molly ho nasměrovala do ložnice. Pustila jeho ruku, aby mu mohla rozestlat postel.

Byla k němu otočena zády. Harry byl okouzlen její šíjí. Nikdy neviděl nic tak rozkošného. Ta jemná křivka ho doslova uchvátila. S rukama napřaženýma udělal krok k Molly, aby se jí mohl dotknout.

Škobrtl o vlastní nohy.

„Ted už je mi jasné, že jsi opravdu nemocný,“ řekla Molly, když mu pomohla znovu získat rovnováhu. „Obvykle se pohybuješ jako jedna z těch rybiček u tebe v pracovně.“

„Rybiček?“ Zažíval opravdová muka. Ryby byly chladná stvoření bez citu. Možná že si Molly myslí, že je neschopný normální lidské odezvy. Možná že už v něm postřehla záblesk šílenství.

„Vždyť víš.“ Molly mávla rukou. „Jako bys velmi pomalu klouzal, jako bys plaval v moři. Pak sebou v jediném okamžiku, v jediném záblesku hodíš tak rychle, že mě to poděsí.“

„Záblesku.“ S úlevou si oddychl. Mluvila o způsobu, jakým se pohyboval, ne o jeho duševním stavu.

„Celou tu dobu, co tě znám, jsem tě nikdy neviděla ztratit rovnováhu nebo zakopnout, až dneska. Nelam si s tím hlavu, to bude určitě tou horečkou. Ráno ti bude dobře.“

Harry zavrtěl hlavou. Nezmohl se ani na chabý pokus vysvětlit, co se s ním děje. Sám tomu nerozuměl. Molly zatím nevnímala ten divoký zápas, který sváděl, ale Harry si byl jist, že tohle stadium nebude trvat dlouho. V několika minutách pochopí, že se s ním děje něco podivného.

Molly se natáhla po vypínači, aby rozsvítila nad postelí.

Stál tam, trochu se kolébal a vší silou se snažil získat nad sebou sebekontrolu. Ale touha byla příliš silná. Molly vypadala daleko svůdnější než všechny ženy od dob pramáti Evy.

Byla tou ženou, která na něj čekala na druhé straně propasti.

Harryho vnitřnosti do živa rozdírala vířivá potřeba.

Molly se konečně přestala zabývat postelí. Otočila se k němu, v očích vážný pohled. Bojí se o něj, zaznamenal s lehkým údivem. Má o něj strach. Dělá si starosti.

Teď už katastrofu nedokázal odvrátit. Věděl, že v několika vteřinách vycítí zdrcující touhu, jež ho zachvátila. Bude jí jasné, že to není přirozené, i když jemu to tak připadá.

Vyděsí ji to. Odtáhne se od něj, jako by byl nějaká neznámá příšera.

Molly od něho uteče, jako od něj utekla Olivia, a protože je dnes večer tak zranitelný, nebyl si jistý, jestli její naprosté a definitivní odmítnutí přežije. Zřítí se z toho skleněného mostu, a to napořád.

Byl odsouzen k záhubě.

„Počkej, pomůžu ti s košilí.“ Mollyiny prsty mu lehce klouzaly po hrudi a hledaly knoflíky.

Harry se divoce roztřásl, jakmile se ho dotkla.

„Ty se celý chvěješ.“ Na chvilku přestala, aby si ho pořádně prohlédla. „Je ti zima?“

„Ne. Horko. Strašné horko.“ A je to čím dál horší.

„Přinesu ti něco k pití, malý moment.“ Sklonila hlavu a znovu se pokoušela vysvléknout mu košili.

Vlasy ho šimraly do nosu. Byl to ten nejkrásnější pocit, jaký kdy zažil. Vdechoval květinový odér jejího šamponu. Zhluboka se nadechl a vtáhl do sebe vůni jejího těla. Byla to čistá esence ženství a ta v něm vyburcovala všechnu mužnost, jakou v sobě ukrýval.

Sváděla ho tak jistě, jako by si pomalu svlékala sedm závojů a hrála přitom na tamburínu, ale neměla o tom ani zdání.

Harry zasténal. Něco tiše bouchlo o zem. Jako v mlze si uvědomil, že upustil to zařízení, které si přinesl z přední místnosti. Na celém tom mechanismu bylo cosi důležitého. Něco, co potřeboval zjistit.

Molly se konečně podařilo rozepnout košili a on už nedokázal myslet na ten kousek kovu. Prsty mu přejížděla po jeho nahé hrudi. Pane bože, takové sladké, jemné a horké prsty. Vypalovala mu tím dotykem značku.

„Molly.“ Její jméno znamenalo výzvu, modlitbu i zatracení. Nejspíš to poslední, protože mu bylo jasné, že jeho osud je zpečetěn. Dnes večer ji určitě ztratí.

„Všechno je v pořádku,“ šeptala mu tiše. „Bude ti dobře. Ta horečka se objevila naráz?“

„Ano.“ A teď to bude jeho smrt.

Sešpulila rty, jak se nad něčím zamyslela. „Možná ses přiotrávil jídlem.“

Existoval jenom jediný lék, který by pohltil ty stravující plameny. Skleněný most se pod jeho nohama znovu zachvěl. Katastrofa byla na dosah.

Molly mu jezdila prsty po ramenou, aby mu úplně stáhla košili. Její dotek působil na nahou pokožku jako cejch. Ruce se mu třásly. Uvnitř ho žár spaloval na troud. Úd mu ztvrdl jako v životě nikdy předtím.

Košile přistála na koberci.

Molly mu pohlédla do očí. „Úplně hoříš, raději ti přinesu sklenici vody.“

Harry se chopil příležitosti zlomit to nebezpečné kouzlo, kterým ho bezděky opředla. „Buď tak hodná.“

„Hned jsem zpátky. Posad se, Harry, než se tu skácíš. Nechci tě urazit, ale vypadáš hrozně.“

„Ano.“ Nelíbilo se jí, jak vypadá. Poplašilo ji to. Brzy z něj dostane strach. Harryho se zmocnilo zoufalství.

Sklouzl na pelest a snažil se dát dohromady, než se Molly vrátí z koupelny. Sklonil hlavu do dlaní a pokoušel se soustředit.

Odejdi z toho skleněného mostu. Postav znovu tu zeď.

Ve výlevce zasyčela voda.

Rychleji, ty hlupáku. Nebo ji ztratíš.

Ale nedokázal couvnout, bylo příliš pozdě.

„Tady to máš,“ řekla Molly tiše. „Vypij to a pak si rovnou lehni do postele.“

Harry otevřel oči. Ani nezvedl hlavu. První věc, kterou spatřil skrz roztažené prsty, byla zásuvka nočního stolku. Dnes ráno si v optimistické chvíli vzal krabičku kondomů z koupelny a položil ji právě do ní.

Molly se pohnula a zakryla mu výhled na zásuvku. Vnutila mu sklenici do ruky. Málem ji upustil. „Opatrně,“ lekla se Molly.

Podařilo se mu vodu nevylít, ale plameny uhasit nedokázal. Kéž by to byla sklenice brandy. Možná že by alkohol trochu obrousil hrany jeho erekce, která mu málem udělala díru do kalhot.

„Díky.“ Pochopil, že mluví, jako by jazykem přejížděl po hromadě písku.

„Možná že bych měla zavolat na pohotovost, aby mi nějak poradili.“

„Ne. Prosím tě ne. Nikomu nevolej.“

„Tak dobře.“ Klekla si před něj, aby mu sundala boty.

Harry zíral do záhybů jejího županu, který se jí vlnil kolem těla. Vybavila se mu představa svatebních šatů. Molly vypadala živočišně i neposkvrněně zároveň. Ta kombinace ho vzrušovala.

„Vím, že jsi nezávislý typ.“ Molly mu stáhla jednu botu. „Ale stejně bys mohl akceptovat skutečnost, že dneska v noci potřebuješ pomoc. Jsi nemocný, Harry.“

„Říká se to o mně.“

Teď mu došlo, že nevzala nohy na ramena jen proto, že jeho podivné chování stále ještě přičítá nějaké nešťastné otravě jídlem.

Pohled na klečící Molly představoval snad tu nejerotičtější vizi, jakou kdy Harry zažil. Představil si ji, jak mu svléká kalhoty, zvedá je rukama a navlhčuje jeho sálající pokožku svým jazykem.

„Neber si to tak, Harry.“ Molly odhodila další botu. „Za chvíli budeš v posteli.“

„Ano.“ Za úsvitu se promění v jeho rakev. Nedokázal by přežít to, co nastane.

„Po ránu se budeš cítit líp.“

„Nebudu.“

„Samozřejmě že budeš.“ Náhle se zarazila a hleděla na malé kožené pouzdro, které měl připnuté ke kotníku.

Harry jí chtěl ten nůž nějak vysvětlit. Chtěl jí říct, že je v tom víc než jen rodinná tradice. Chtěl jí všechno vyprávět. Ale to by Molly musel říct pravdu o smrti svých rodičů, o tom, jak zemřeli a jak už bylo pozdě, aby je zachránil. V momentálním stavu by nedokázal tohle ani naťuknout. Lámal si hlavu, jestli ji pohled na ostří nože neodradí.

Molly beze slova odepnula pouzdro a položila ho vedle postele. Pak vstala, položila Harrymu ruku na rameno a jemně ho překulila na záda.

Svalil se na polštář celou svou vahou, s půvabem slona, který se pokouší zdolat sráz. Ležel tam a bezmocně přihlížel, jak se Molly nad ním sklání. Bílý župan se malinko rozevřel a odhalil kousek vroubkovaného výstřihu noční košile. Olízl si suché rty a hledal slova.

„Prosím.“ To bylo všechno, na co se vzmohl.

„Co je?“ zeptala se. „Co si přeješ?“

„Tebe.“

Zamrkala. Tváře jí polil prudký ruměnec. „Harry, jsi nemocný.“

„Ne, nic mi není. Ne v tom smyslu, jak si myslíš. Chci tebe. Prosím.“

Naklonila se nad postelí a položila mu ruku na čelo. „Máš horečku. Mluvíš z cesty.“

„Ne. Jen si sáhni.“ Popadl ji za ruku. Podařilo se mu sevřít jí zápěstí a sundat ruku z čela. „Tady.“ Posunul její prsty na ztopořený úd. „Pomiluj se se mnou.“

Okamžitě ztichla.

Teď ode mě uteče, pomyslel si Harry. Je to tady. Konec. „Harry?“ Oči měla jako dva zelené drahokamy prozářené vnitřním žárem.

„Tohle je se mnou,“ zašeptal chraplavě. „Žádná otrava jídlem. Hrozně tě chci. Tak strašně moc.“

„Ach, Harry.“

Tohle ji určitě poplašilo, byl si tím jistý. V dalším okamžiku uteče. Nedokáže ji ničím zastavit. „Neodcházej,“ zašeptal.

Prsty zkoumala bouli na jeho kalhotách. Harry si pomyslel, že ho ty plameny nejspíš stráví. Pak se pomalu narovnala. Nespouštěla oči z jeho obličeje. A je to tady, pomyslel si smutně. S konečnou platností odhalila jeho podivínství. Nechá ho tu v té tmě samotného.

Bílý župan dopadl na koberec. Následovala i bílá noční košilka.

Harry pohledem hltal Mollyino nahé tělo. Hrozilo, že se tím pohledem připraví o všechny smysly. Křivky jejích malých, vysoko zvednutých ňader a hebkou pokožku stehen omývalo měsíční světlo. Temný trojúhelník klína, který skrýval její tajemství, ho hypnotizoval.

Přistoupila k němu.

Přistoupila k němu!

Po zlomek vteřiny to Harry nechápal. Byl si tak jistý, že uteče. „Molly?“ zajíkl se překvapením.

Pomalu se na něj snesla jako drobný tropický déšť. Jemně a pozorně třela své rty o jeho. Cítil, jak se mu ňadry opřela o hruď. Milovala se s ním.

Poslední zbytky sebeovládání se vypařily. Harry se vydal na dlouhý běh přes skleněný most a nevšímal si nebezpečí, které číhalo pod ním. Jediné, o co stál, bylo dosáhnout protějšího břehu.

Sevřel Molly v náručí, otočil ji a vtiskl do pokrývek. Slyšel, jak tiše vzlykla a pak se k němu přimkla a divoce mu sevřela ramena. Cítil, jak mu nehty zatíná do zad.

Vklouzl jí mezi nohy, prsty jí projížděl jemnými chloupky, až zjistil, že je vlhká a připravená. Matně si vzpomněl na kondom v zásuvce. Natáhl se po knoflíku, ale zdálo se, že ho nedokáže sevřít.

Byl nemotorný, tak hrozně nemotorný. Jako by to ani nebyl on. „Sakra.“

„Já ti pomůžu.“ Molly sotva popadala dech, když se natáhla, aby otevřela zásuvku.

Zalovil v ní. Našel krabičku.

Předehra. Vnitřní hlas byl neodbytný. Ženy milují předehru. Spousty předehry.

„Co se děje?“ zašeptala Molly zoufale, celá nedočkavá.

Naprosto nedočkavá. Vůbec necítila strach.

„Předehra,“ zamumlal Harry. „Měla by být předehra.“

„Uděláme ji později, ano? Jako dohru.“ Zacloumala mu zipem. „Harry, už nemůžu čekat. Nikdy jsem necítila to, co teď.“

Zatáhl břicho, jak se snažil rozepnout kalhoty. Ruce se mu třásly tak divoce, že nedokázal rozbalit kondom. Molly mu musela pomoct.

Pozoroval ji, jak se mračí, aby splnila svůj úkol. Její sladká nemotornost ho vzrušovala. Každé cuknutí, každý dotyk a jemný pohyb se změnil v utrpení, jež hrozilo explozí.

A pak už byl konečně hotov a ona na něj čekala, vycházela mu vstříc. Chtěla ho.

Údiv nad tím mu vzal dech. Chtěla ho, s jeho podivínstvím a vším.

Molly se zvedla, otevřela se mu a přivítala ho ve svém horkém lůně. Žár jejího těla a ženský pach ho zval na cestu až do nitra stvoření.

Harry líbal její ústa s divokou naléhavostí. Rty se mu rozevřely v ústrety. Vklouzl do ní a prodíral se jejími jemnými svaly. Byla pevná. Neuvěřitelně pevná. Došel až nakonec a ona ho držela tak těsně, že nedokázal říct, kde jeho tělo končí a její začíná.

Začal se v ní pohybovat, vnikal čím dál hlouběji do jejího vstřícného tepla. Nohama ho obemkla. Cítil, jak se mu její nehty zatínají do ramen.

Molly tiše vykřikla, vášnivým výkřikem uvolnění, na který Harry, jak věděl, do konce života nezapomene. Byla to ta nejkrásnější píseň, kterou kdy slyšel.

Ale zbývalo málo času na vychutnávání erotických not. Slabounké záchvěvy jejího vyvrcholení v něm zažehly požár a on ji musel následovat do té smršti.

Nedokázal by odolat, i kdyby se o to pokusil. A odolávat Mollyiným sladkým výzvám bylo to poslední, co si přál.

Harry pospíchal na vzdálený konec skleněného mostu a přistál na opačném břehu propasti.

Byl v bezpečí. Molly tam byla s ním.

9. kapitola

Tak tohle znamenalo riskovat.

Molly otevřela oči do oslňujícího ranního světla. Proudilo dovnitř okny a zaplavovalo ložnici.

Tak takhle vypadá milování s doktorem Harrym Strattonem Trevelyanem.

Usmála se. Pak se ušklíbla. Nic nedokázalo uspokojit kohokoli z rodiny Abberwicků jako to, když byla jejich zvědavost ukojena.

Molly s velkými obtížemi potlačila chuť se nevázaně rozesmát. Její zvědavost ještě nikdy nikdo neuspokojil tak jako předešlé noci. Celé její tělo dnes ráno vrnělo blahem.

Protáhla se, opřela se o loket a pozorovala Harryho, který spal vedle ní. Ten intimní pohled ji vzrušil. Zachvěla se. Byl skvělý. Nádherné zvíře v mužském převleku. Samozřejmě že není hezký. Slovo hezký ani trochu nevystihuje jeho podstatu. Hezký je příliš slabý výraz, směšně triviální a mírný pro takový mimořádný exemplář chlapa. Nádherný mužský, ten nejpřitažlivější na zemi.

I když ležel s obličejem zabořeným do zmačkaných polštářů, zachoval si mužský šarm. Svaly na ramenou a zádech se rýsovaly pod kůží s nepřehlédnutelnou silou. Jeho ruce alchymisty působily na bělostném prostěradle mocně. Drsné, exotické tahy v obličeji nesly v sobě stopy potenciální vášně a nezdolné vůle, přestože se jeho jiskřivé oči právě teď skrývaly za závojem řas.

Molly se tiše zasmála vlastnímu přehnanému rozletu romantické představivosti. Zjevně se zamilovává. A nejspíš už zamilovaná je. Takže co, pomyslela si. Čekala jsem dost dlouho na toho pravého muže, dost dlouho, abych riskovala.

Nekonečný řetěz povinností, které byly tolik let její součástí, náhle ztratil na významu. Nikdy v životě se necítila tak volná.

Znovu si vyvolala vzpomínky na právě skončenou noc. Už věděla naprosto jistě, že Harryho skrytou vášeň a zdánlivě nevyčerpatelnou a neochabující vůli zmírňuje až překvapující zranitelnost.

Nikdy nezapomene na výraz jeho očí, když na ni naléhal, aby se s ním pomilovala. Zjevně mu nedošla hloubka jejích citů, protože jinak by věděl, že není třeba žebrat. Musel by naprosto postrádat cit, aby to nevěděl ani teď.

Znovu si vybavila tu stoickou beznaděj, kterou na něm pozorovala během prvních křehkých chvil. Pustota v jeho pohledu jí byla záhadou. A stále ještě je. Jako by předem očekával, že ho odmítne.

Muž jako Harry určitě není rád zranitelný. Včera večer byl ve velmi podivném rozpoložení.

Vzpomněla si na vlhký pot, který se mu leskl na čele a vytvářel rýhy na obličeji. Rozpálené tělo ji nejprve vyděsilo. Když ho viděla stát osaměle v té temnotě, byla přesvědčená, že je nemocný. Přitom to popíral. Posléze dostatečně dokázal, jak je zdravý, když se s ní miloval se vzrušující vitalitou.

Podivné. Velmi podivné.

Molly zvážila situaci. Musela si přiznat, že její zkušenosti na tomto poli jsou omezené, ale zdravý rozum jí napovídal, že ať už bylo s Harrym včerejšího večera cokoli v nepořádku, nijak to nesouviselo s nějakou otravou jídlem.

Okamžik, kdy do ní prvně vnikl, bude navždy vyryt v jejích vzpomínkách. Zdálo se jí, že v tom muselo být něco víc než jen pouhý projev vášně. Měla dojem, jako by se jí v tom okamžiku odevzdával.

Milování oba vyčerpalo. Usnuli okamžitě, jakmile se jejich těla dochvěla ve společném vyvrcholení.

Pak ještě jednou, možná jenom v mé bujné fantazii, pomyslela si Molly. Za daných okolností by to bylo víc než pravděpodobné.

Molly, neschopná ležet klidně v posteli, když se cítila tak vzrušená, odhodila pokrývku. Dávala pozor, aby nevzbudila Harryho.

První krok jí vyrazil dech. Mírně sebou škubla, když se ozvaly svaly namožené nezvyklou noční aktivitou. Rychle se vzpamatovala a bosa odťapkala po šedém koberci.

V polovině cesty se zastavila a sebrala ze země noční košili a župan. Pak vešla do bíle kachlíčkované koupelny.

Pověsila objemný župan a noční košili na háček, otočila kohoutek v prosklené sprše a stoupla si pod horký proud vody. Cítila se skvěle. Vůbec měla pocit, že se jí dnes bude všechno zdát skvělé. Byla v pohádkové náladě.

Zrovna se mydlila neparfémovaným mýdlem, když se skleněné dveře bez předchozího varování otevřely. Pára se vevalila do místnosti.

Molly se rychle otočila a vytírala si vodu z očí. V otevřeném prostoru se objevil Harry. Kolem něho se plazily vlhké cáry. Zíral na ni tak pronikavě, že se začervenala od hlavy až po konečky prstů na nohou. Podvědomě svěsila ruce, aby si zakryla temný trojúhelník klína. Bylo to staromódní, naprosto zbytečné gesto. Stejně viděl všechno, co bylo k vidění, včera v noci.

Harry však netrpí podobnou falešnou cudností, zaznamenala Molly se zájmem. Přišel rovnou z postele, aniž se obtěžoval vzít si něco na sebe. Jeho vzrušení bylo nepřehlédnutelné. S živočišnou naléhavostí se odráželo i v jeho jantarových očích.

Ale přesto je dnes ráno naprosto jiný, uvědomila si Molly. Pak si všimla, že v jeho pohledu již není výraz tak zoufalé bezbrannosti a zranitelnosti, jenž byl včera v noci tak hmatatelný. Teď na ni hleděl s divokou ostražitostí, jako by ho ohromilo, že ji vidí v koupelně.

Podařilo se jí vykouzlit rozechvělý úsměv. „Ahoj. Vypadáš, jako bys právě viděl strašidlo nebo něco podobného.“

„Žádné strašidlo.“ Harry vstoupil do sprchy a zavřel za sebou dveře. „Tebe.“

„A kohos očekával?“

„Nikoho.“ Jeho hlas zněl tiše a nakřáple. Popadl její kluzká ramena a přitáhl si ji jemně a rozvážně ke svému vzrušenému mužství. „Myslel jsem si, že ses mi jen zdála.“

Molly rychle vtáhla vzduch, když ji k sobě přitiskl. Pak se usmála. „Doufám, že mi nechceš namluvit, že sem ti připadala jen jako živý sen?“

„Ne obyčejný živý sen,“ zašeptal na jejím hrdle. „Skutečný, opravdový živý sen. Lepší než jakýkoli jiný, co jsem v životě zažil.“

Chvěla se v jeho náručí. „Ach tak, pak je to něco jiného.“

„Ano, to je. Ty jsi jiná.“ Sklonil hlavu a vzal si její ústa s pečlivou pozorností, která neměla nic společného s divokým, horečnatým milováním včerejší noci.

Molly se chvěla i pod proudem horké vody. Její tělo okamžitě reagovalo tak jako minulou noc. Ovinula mu paže kolem krku a vrátila mu polibek se stejnou naléhavostí.

Harry se tiše zasmál do jejích úst. „Ne tak rychle. Včera jsme vynechali něco důležitého.“

„A copak?“

„Přece předehru.“

„Ach tak. Abych pravdu řekla, nemyslím si, že to bylo nezbytné. Ani trochu jsem ji nepostrádala.“

„Možná není nezbytná za každou cenu.“ Harry sjel jednou rukou po jejích zádech a prsty kopíroval páteř. Pak vzal do dlaní obě půlky jejího zadečku a jemně je zmáčkl. „Ale myslím, že by to mohla být docela zábava.“

Molly cítila, jak se jí podlamují kolena. Vzdychla a oddala se jeho síle. Teď nebyl ten pravý čas na to, aby se pídila po příčinách jeho včerejší podivné nálady. Už nebyl bezbranný. Bariéry jeho sebekontroly stály pevně na svých místech. Určitě by její otázky neuvítal, i kdyby je kladla co nejšetrněji.

Cítila, jak se jeho dlouhé prsty dobývají stále níž a níž a kloužou do temné štěrbiny, která rozdělovala její namydlené půlky.

„Harry.“

„Jak už jsem řekl. Užijeme si spoustu legrace.“

Za hodně dlouhou dobu otevřela Molly dveře lednice a přehlédla obsah. Po zralé úvaze vybrala karton vajíček, mléko a nějaké máslo. Potraviny si rozložila na dlouhý žulový pult a začala se probírat jednotlivými skříňkami. Hledala sirup. Na poličce vedle lednice našla láhev čistého kanadského javorového sirupu.

Taky objevila celozrnný nekrájený chléb zabalený do igelitového sáčku. Při dalším hledání vyplulo na povrch několik pánví různých velikostí. Protože si nebyla jistá, která z nich poslouží nejlépe zamýšlenému účelu, nechala venku tři. Pak se začala pídit po vhodné misce.

Když byla hotová, pár kroků ustoupila, aby přehlédla ten zmatek na pultě. Teď už jen potřebovala kuchařku.

Bylo to podivně příjemné hemžit se takhle v Harryho kuchyni. Z celé té přípravy snídaně pro dva bez pomoci automatu na přípravu jídel vyzařovala intimní důvěrnost.

Během jídla snad nastane příležitost zeptat se Harryho na to, co ji dnes po ránu nejvíc vězelo v hlavě. Chtěla vědět, o čem včera v noci přemýšlel, když stál před oknem a zíral do noci.

Byla překvapená, když našla několik kuchařek v rohové skříňce. Zajímalo ji, jestli je přinesl Harry, nebo jeho hospodyně Ginny. Po určité úvaze vybrala Molly jednu s podtitulem Jednoduché kroky ke gurmánství. Nalistovala si rejstřík.

Vzhlédla od knihy, když v hale zaslechla Harryho kroky. „Doufám, že máš rád francouzské tousty,“ zavolala na něj. „Moc jsem toho bez té naší mašinky nenavařila, ale tohle snad svedu.“

Neozvala se žádná odpověď. Ještě než ho spatřila, cítila že se s Harrym zase něco děje.

Zastavil se ve dveřích. Jediný pohled jí napověděl, že teď není ten pravý čas na otázky týkající se jeho zranitelnosti, kterou u něj spatřila včera v noci. Zmizel i hravý společník ze sprchy. Jeho místo zaujal vážný muž, kterého vídala minulý měsíc tak často.

Vlasy měl vlhké. Oblékl si khaki kalhoty a černou bavlněnou košili. Oči zůstaly přivřené a v nich přemýšlivý výraz. Jednu ruku měl pevně zaťatou.

Molly pomalu zavřela kuchařku. „Harry, co se děje?“

„Myslím, že ho znám.“

„O kom to proboha mluvíš?“

Natáhl zaťatou ruku a rozevřel prsty, aby odhalil součástky mechanismu, jež držel. „Myslím, že vím, kdo je za tohle odpovědný.“

„To není možné.“

„Je.“ Došel až k pultu a rozložil na něm ty věci. Pohledem dravce, který pozoruje hraboše, zkoumal jednotlivé díly. „Začalo mi to docházet dnes v noci. Ale ještě to bylo takové vágní a neurovnané. A pak jsi za mnou přišla do pokoje. Svedlo mě to na vedlejší kolej.“

Molly pozvedla obočí. „Taky se to tak dá říct.“

Vůbec si nevšímal humorného podtextu. Jeho pozornost naprosto upoutal ten strojek. „Před chvilkou jsem ho našel na koberci, když jsem se oblékal. Asi jsem ho tam v noci upustil.“

„Takže?“

„Takže jakmile jsem to sebral, všechno se mi začalo vracet.“ Zvedl oči a setkal se s jejím pohledem. V jeho planoucím zraku se zračila chladná úvaha. „Jenže tentokrát nebyl ten pocit nejasný a rozbředlý. Byl čistý a měl ostré rysy.“

„Nerozumím ti. Co znamenají ty tvoje rozbředlé pocity?“

„Zapomeň na to.“ Harry se zaškaredil, jako by prozradil víc, než zamýšlel. „Chtěl jsem jen říct, že –“

Molly zvedla jednu ruku. „Počkej, Harry, mluvíme o tvých jasnovideckých schopnostech?“

„Nedělej si ze mě blázny, Molly. Jsi příliš chytrá, než abys věřila těmhle nesmyslům. Řekněme třeba, že mi to před chvílí v hlavě zapálilo, když jsem se podruhé podíval na ten pohon.“

„Aha. Pak jde o jeden z tvých ponorů do problému?“

„Něco takového,“ připustil chladně. „Dal bych si to dohromady už včera večer, ale z pochopitelných důvodů jsem měl trochu neurovnané myšlenky.“

„Z jakých důvodů?“ dožadovala se odpovědi.

Na okamžik to vypadalo, že se baví. „Tys mě svedla.“

„Ach tak.“ zrudla. „Domnívala jsem se, že jsi tím myslel něco jiného. To je v pořádku. Takže ti v hlavě zapálilo. Co to bylo?“

„Přišel jsem na něco, co mě mělo napadnout okamžitě. Znám muže, který vyrobil tenhle spouštěcí mechanismus.“ Harry se zamračil. „Nebo přinejmenším znám jeho práci. Ale to je skoro to samé.“

„Moc ti nerozumím, Harry.“

„Pamatuješ, jak se tvoje sestra mrkla na tu falešnou pistoli a hned řekla, že nejméně dva z jejích přátel jsou nevinní?“

„Tvrdila, že to není jejich styl.“

„Přesně tak.“ Harry se posadil na židličku k pultu. „Obě věci mají určitý styl. Ta falešná pistole i tenhle zatracený strašák pod tvou postelí nejsou sériové záležitosti. Zařízení musel někdo individuálně vyrobit a sestavit ho k určitému účelu.“

Molly pohlédla na ústrojí. „Myslím, že začínám chápat, kam míříš.“

„Popřeli bychom zákony pravděpodobnosti, kdybychom věřili tomu, že dvě různé osoby navrhly a sestrojily totožné soustrojí, užily stejný pohon a baterii a stejně lajdácký zvedací mechanismus.“

„Dobře, takže se pravděpodobně jedná o stejnou osobu, která vyrobila zbraň i strašáka,“ řekla Molly. „K tomu jsme již došli. Ale proč si myslíš, že víš, o koho jde?“

„Někde jsem tenhle nedbalý projekt viděl.“

Molly na něj hleděla. „Jsi si jistý?“

Harry se mírně usmál. „To se ti právě snažím vysvětlit. Znám práci té osoby. Teď jen musím přijít na to, kde jsem ten zvláštní styl primitivního projektu viděl.“

„Jak chceš ten problém vyřešit?“

„To je jednoduché,“ ujistil ji Harry. „Projdu tu stovku žádostí o grant, jež jsi na mé doporučení zamítla.“

Význam jeho slov ji tvrdě zasáhl. „Ach bože. Snad si nemyslíš, že je to nakonec jeden z těch vynálezců, nebo ano?“

„Ano,“ přitakal Harry. „Přesně to si myslím. Vypadá to, jako by se ti jeden z těch, kterým jsi zamítla stipendium, rozhodl pomstít.“

Molly těžce vzdychla. „Nadace mého otce mi nepřináší nic jiného než problémy. Kéž bych ty peníze mohla použít na něco jiného!“

„Ale no tak,“ spustil Harry pomalu, „musíš se na to dívat ze dvou stran.“

„Opravdu?“

„Z jedné strany tě podle tvých vlastních slov z Abberwickovy nadace jen bolí hlava.“

„A z té druhé?“ Molly zvedla obočí.

„Kdyby nebylo nadace tvého otce a kdybys ty nebyla jediný správce, nikdy bych tě nepotkal.“

„Hmm.“ Molly se nad tou úvahou rozveselila. „Tak takhle to je?“

„Ano.“ V Harryho očích planula vzpomínka plná citu. „Tak to je.“ Pohlédl na ten mišmaš na pultě. „Co to tu provádíš?“

„Chystám se připravit nějakou snídani. Francouzské toasty, abych byla přesná.“ Molly vybrala dlouhý nůž ze zásuvky a chystala se zaútočit na veku chleba.

„Kdys naposled vařila bez té tvé mašinky?“

Zamyšleně se zamračila a začala šermovat nožem nad bochníkem. „Myslím tak v osmnácti devatenácti. Proč?“

„Možná že bude lepší, když ti pomůžu.“

„Nesmysl. Každej trouba umí udělat francouzské toasty.“ V té chvíli prořízl ostrý nůž kůrku. Molly ho se zoufalou rozhodností zabořila do střídky.

S příliš velkou rozhodností. A ve špatném úhlu. Akrylové prkýnko náhle sklouzlo po žulovém povrchu. Molly překvapeně vyjekla. Bezděčně nůž vytrhla. S neočekávanou silou a rychlostí se jí vymrštil z ruky. Hleděla s hrůzou, jak prolétl vzduchem a pak padal zpátky na žulovou desku špičkou napřed. Napadlo ji, kolik asi může stát kvalitní nůž na chleba.

Jedním zdánlivě jednoduchým pohybem, který se dal jen stěží postřehnout, se Harry natáhl přes pult a popadl nůž za střenku, než stačil zasáhnout nemilosrdnou žulu. Usmál se. „Já ti ten chleba nakrájím.“

„Díky, budu jen ráda.“

„Tak to je všechno,“ konstatovala Molly, když o dvě hodiny později dokončila své vyprávění. „Dobrodružství Molly Abberwickové a záhadného strašidla.“

„Ty jsi strávila noc s T-Rexem?“ Tessa se zarazila uprostřed přemisťování skleněné nádoby plné čaje značky Lap-sang Su-čong na poličku. „Tomu nemohu uvěřit.“

Molly ji zkrotila zamračeným pohledem. „Byl tak laskavý, že mě vzal k sobě domů, poté co mě k smrti vyděsil ten stupidní žertík se strašidlem.“

„Laskavý? Nepřipadá mi zrovna jako hodný strýček.“ Tessa přimhouřila oči. „A proč se nemohu zbavit pocitu, že jsi nespala sama na gauči?“

„Podívej, Tesso, víš, že nemám moc ráda, když se někdo šťourá v mém soukromí.“

„To proto, že jsi celou věčnost žádný soukromý život, který by stál za diskuzi, nevedla,“ odpověděla Tessa. „Co se to tu děje? Začala sis něco s Trevelyanem?“

„Těžko se to tak dá nazvat.“

„Sakra práce. Ty máš ale známost.“ Tessa se na ni podívala ustaraným pohledem. „Myslíš, že je to rozumné? Hlásalas, že vy dva nemáte absolutně nic společného. Taky jsi říkala, že je umíněný, nesnesitelný a arogantní. Tvrdila jsi –“

„Budu u sebe v kanceláři, kdyby mě někdo sháněl.“ Molly rázně prošla otevřenými dveřmi a zabouchla je za sebou.

Svezla se na židli u psacího stolu. Dveře se okamžitě otevřely a Tessa vykoukla zpoza rohu. „Tak dobře, zapomeň na ty pikantní osobní otázky. Později z tebe pravdu stejně dostanu. Ale co hodlá Trevelyan podniknout v té věci, kterou ti někdo podstrčil pod postel?“

„Já pořádně nevím. Zdá se, že tuší, kdo to udělal. Tvrdí, že je to pěkně odbyté. Je si ale jistý, že obdobný styl toho řešení se objevil v jedné z žádostí o grant.“

Tessiny oči se rozšířily. „On si myslí, že ať už je za tím kdokoli, je to jeden z vynálezců, které jsi odmítla?“

„Hu!“

„Neměli byste to hlásit na policii?“

„Nahlásíme to, jakmile bude mít Harry nějaké důkazy a povědomí o pachateli. Teď nemáme nic než dva pitomé fórky a nekonečné množství možných podezřelých, kteří to mohli nastražit.“

„Chápu, co tím myslíš. Nikomu se nic nestalo. Nic nenasvědčuje tomu, že někdo vnikl do domu násilím. Takže to vypadá jen jako žert.“

„Přesně tak. Obávám se, že kdybychom šli na policii, budou si myslet, že to má na svědomí někdo z Kelseyiných přátel. Původně jsem si to myslela i já. Pánbůh ví, kam by je tahle domněnka dovedla. Za předpokladu, že vůbec mají čas zabývat se takovouhle prkotinou.“

Tessa vypadala ustaraně. „Co budeš dělat?“

„V téhle chvíli nemůžu dělat vůbec nic. Musíme počkat, jestli Harry přijde na něco důležitého. Zatím je potřeba starat se o obchod. Dejme se do práce.“

Gordon Brook vtrhl do Mollyina krámu pět minut před polednem. Molly právě odvažovala půl libry keemunského čaje. Zdusila v sobě konsternovaný povzdech.

Gordon držel pod paží nějaký šanon. Elegantní jako vždy, na sobě měl volné, několikrát přežehlené šedé kalhoty a rozhalenku barvy kávy s širokými, vzdouvajícími se rukávy. Ten komplet doplňovala hejskovská vyšívaná vesta. Hodil by se tak do některé pouliční kavárny v Paříži nebo v Římě.

S kupou nových zákazníků, kteří se zrovna vevalili do obchodu, se Molly snažila vypadat zaměstnaně. Tessa dělala to samé. Gordon se opřel o vitrínku s dárkovými baleními a čekal. Molly doufala, že se začne nudit a odejde, ještě než zmizí ten nával, ale štěstí ji opustilo. Gordon se ani nehnul.

Tessa si s Molly vyměnila pohled plný účasti, jakmile se zástup zákazníků začal tenčit.

Když už tam zbyli jenom dva, kteří se navíc ještě probírali poličkami, Molly se váhavě otočila ke Gordonovi. Věnoval jí jeden z nejroztomilejších úsměvů, až se mu udělaly dolíčky na tvářích.

„Mám tu něco, co ti musím ukázat, Molly.“ Pozvedl šanon.

Molly se na něj podívala s hlubokým podezřením. „Copak?“

Gordon se narovnal a vyrazil kupředu. „Pojďme do tvé kanceláře.“

Zmizel uvnitř, ještě než stačila vymyslet nějakou slušnou omluvu. Pomalu se vydala za ním. Tessa protočila panenky.

Když Molly stanula ve dveřích kanceláře, zaregistrovala, že si Gordon mezitím udělal pohodlí. Seděl za jejím psacím stolem, před sebou otevřený šanon.

„Chci, aby ses podívala na mé výhledy na další tři roky, Molly.“

„Gordone, jestli je to kvůli té půjčce, zbytečně mrháš časem. To už jsme probrali před třemi měsíci.“

„Jen se podívej na ty cifry. To je všechno, co po tobě chci. Jsou pevné jako skála. Jediná věc, kterou potřebuju k rozjezdu, je nepatrná injekce hotových peněz.“

„Řekla jsem ti, že nehodlám financovat tvoje plány na rozšíření podniku, Gordone.“

Vzhlédl od papírů, jež měl před sebou rozložené na stole. „Považuj to za investici, protože o nic jiného nejde. Proboha, je to o hodně lepší investice než vrážet peníze do nějakých idiotských vynálezů.“

Molly položila ruce na stůl. „Už jsem ti to řekla několikrát. Vůbec ti nehodlám poskytnout půjčku.“

Bez předchozího varování se vřelý, přesvědčivý šarm z Gordonova obličeji vypařil. „Sakra, Molly, budeš mě poslouchat!“

Polekaná tím výbuchem rychle o krok ucouvla. „Co to vyvádíš?“

V jeho očích se objevilo zklamání a vztek. „Měl jsem s tím spoustu práce. Ty si myslíš, že svý plány hodím za hlavu jen proto, že seš proti mně zaujatá?“

„Nejsem proti tobě zaujatá.“

„Čerta starýho nejsi.“ Gordon vyletěl od stolu. „Jseš pořád naštvaná kvůli tomu, co se mezi námi stalo.“

„Jsi blázen? To už je rok a půl. Věř mi nebo ne, mám teď na práci lepší věci než si léčit zlomený srdce nebo v sobě živit nějakou zášť.“

„Tak přestaň plést svý city do obchodních záležitostí,“ vybafl Gordon. „Copak nechápeš, co je v sázce?“

„Jistě. Tvé plány na další rozšíření. Myslíš si, že mě zajímá financování půltuctu kaváren Gordona Brooka? Mám své vlastní obchody, o které se musím starat.“

„Tady nejde pouze o samoúčelné rozšíření. Je to otázka života a smrti.“

Molly otevřela pusu. „Života a smrti?“

„Nedělám si legraci, Molly. Jsem na pokraji bankrotu.“ Gordon zaťal pěsti. „Musím získat čerstvou investici, jinak se espreso Gordona Brooka potopí. Komplet. Všechno, co jsem vybudoval, se zhroutí před mýma očima.“

Molly nakrátko zavřela oči. „To je mi líto, Gordone. Nevěděla jsem, že to došlo takhle daleko.“

„Ty mě můžeš zachránit.“ Vyrazil kolem stolu s novou rozhodností. „Potřebuju tě, miláčku. Už kvůli starým časům mi musíš pomoct.“

Kousla se do rtů. „Prosím tě, netahej do toho osobní záležitosti. Tvrdil jsi, že jde o obchod. A já jsem obchodnice. A nechci se na tom podílet. Dělám do čajů a koření, ne do kávy.“

Popošel o krok. „Molly, co se stalo mezi námi dvěma, je stará vesta. Oba jsme se přes to přenesli. Tentokrát budeme partneři. Máme toho tolik společného.“

Cítila, že se jí mírně zježily chlupy na krku. Aniž by se musela otáčet, věděla, že se dveře kanceláře právě otevřely. Taky věděla, kdo v nich stojí.

„Přerušil jsem něco důležitého?“ zeptal se Harry s nebezpečným chladem v hlase.

Molly se prudce otočila, šťastná, že ho vidí. Věnovala mu přehnaně zářivý úsměv. „Ani v nejmenším.“

Gordonův výraz potemněl. „Pokouším se vést s Molly obchodní jednání.“

„To je špatné. Zrovna s ní mám schůzku.“ Harry pohlédl na hodinky. „Jdeme na oběd. Budete nás muset omluvit.“

Gordonova čelist se svírala jak železobetonová tyč. „Nemůžu si vzpomenout, že jsme se už setkali.“

Molly vpadla do trapného ticha, které se mezi muži rozhostilo. „To je v pořádku, myslím, že vy dva se ještě neznáte. Gordone, tohle je doktor Harry Trevelyan, uznávaná autorita v oboru historie věd. Je poradcem Abberwickovy nadace. Harry, pan Gordon Brook z espresa téhož jména. Nejspíš od něj máš nějakou kávu.“

Harry mlčel.

Gordon se zamračil. „Takže vy jste ten chlapík, co pomáhá Molly vybírat projekty pro nadaci?“

„Ano.“ Harry pohlédl na Molly. „Připravená?“

„Jen si vezmu kabelku.“ Molly proběhla kolem stolu.

Gordon napřáhl ruku, aby ji chytil za paži. „Sakra, Molly, tohle je důležité. Pojďme dokončit, co jsme začali.“

„Někdy jindy.“ Molly odstrčila jeho roztažené prsty a vyndala kabelku ze zásuvky. „Harry má pravdu. Máme spolu schůzku, musíme prodiskutovat nějaké záležitosti kolem nadace.“

„Ano, vsadím se, že musíte.“ Gordon věnoval Harrymu planoucí pohled. „Vím o těch tvých rádobyporadcích všechno.“

Harry zdvihl obočí. „Opravdu?“

„Jistě. Chytáte se takových lidí, jako je Molly, kteří disponují penězi na nadace nebo dobročinnost. Přesvědčíte je, že vás potřebují, aby dokázali ty věci realizovat, a pak z nich ždímete prachy za všechny ty poplatky a další výdaje, jak jen to jde. Není to nic jiného než legální švindl.“

Molly byla otřesená. „Gordone, přestaň, nechci slyšet už ani slovo.“

„Je to pravda. Kvůli takovýmhle chlapíkům zajde spousta dobročinných spolků. Spotřebujou spoustu peněz na rozbujelou administrativu a platy vedení, takže na skutečné projekty zbyde jen pár grošů.“

Molly popadla pásek kabelky. „Prosím tě, zmiz, Gordone! Teď hned!“

„K čertu.“ Gordon přimhouřil oči, jak mu náhle došly souvislosti. „Píchá tě, co? To jsem si moh myslet.“ Popadl své papíry a nacpal je do šanonu. „Vycucne tvou nadaci do mrtě, Molly, a nakonec tě odhodí. Pak neříkej, že jsem tě nevaroval.“

Gordon se vrhl ke dveřím. Harry mu uctivě ustoupil z cesty.

10. kapitola

Bylo to jen taktak, pomyslel si Harry později, když čekal před výkladní skříní kavárny na pobřeží. Zamrazilo ho, kdykoli pomyslel na události včerejší noci. Měl pocit, jako by stál v cestě uhánějícímu vlaku a nějakým způsobem se mu podařilo vyváznout z téměř jisté záhuby.

Pořád ještě nemohl pochopit své štěstí, nepopsatelně se mu ulevilo, když se ujistil, že nevyděsil Molly k smrti. Ve skutečnosti se zdálo, že ji jeho noční chování nevyvedlo z míry.

Snad je trochu moc klidná. Harry se zamračil. Chovala se tak, jako by si nevšimla ničeho podivného či malinko nenormálního během jejich milování.

Vzpomínka na její vášnivé, čistě ženské odezvy se k němu vrátila v prudkém návalu. Přišla k němu, pomilovala se s ním, vtáhla ho hluboko do svého horkého, pevného a vášnivě vstřícného těla. Opravdu cítil její radostné štěstí, pěnící jako vychlazené šampaňské. Jako by na něj čekala celý život.

A poprvé v životě pocítil skutečné sexuální uspokojení. Včera v noci se mu podařilo přinejmenším na chvilku ukojit vytrvalou touhu, která v něm během posledních let tak silně narůstala. Nikdy na tu zkušenost nezapomene. Bylo to daleko silnější než jakákoli fyzická úleva, kterou kdy zažil.

Ale ať to bylo jakkoli skvělé, nemohl opomenout, že Mollyina reakce pro něj zůstávala pořád záhadou. Věděl, že ji vystavil náporu té části své osobnosti, kterou se pokoušel ukrýt dokonce i před sebou samým. Přitom se nezdálo, že by ji to zaskočilo. Olivia zahlédla pouze záblesk a byla přesvědčena, že jde o víc než jen o mírné vyšinutí.

Měl jsem štěstí, říkal si Harry. Obrovské štěstí. Molly připisovala jeho chování horečce. Možná byla příliš otřesena tou zlomyslností, kterou na ni předtím někdo nastražil, než aby si uvědomila, že je v něm něco špatného. Ať už v tom bylo, co chtělo, nepoděsil ji tak jako Olivii. Ale určitě vyděsil sebe.

Měl namále. Musí udělat všechno pro to, aby už podruhé tak neriskoval. Napříště si musí dát větší pozor.

Od teď se musí ovládat, kdykoli se s Molly bude milovat.

Harry zaplatil za dvě misky chowderu, zeleninové směsi s masem. Vzal plastikový tác a přešel přes promenádu až k Molly, která seděla u stolu se slunečníkem.

Věděl, že ji tam najde, ale znovu ho zasáhlo euforické vzrušení z dnešního rána, když zjistil, že od něj neodešla. Trochu ustaraně si uvědomil, že mu stačí pouhý pohled na ni, aby se plně vzrušil. Mohl jen doufat, že kalhoty tu nekontrolovatelnou reakci zakryjí. Lámal si hlavu, jestli bude muset zhluboka dýchat pokaždé, když ji spatří, nebo jestli si postupně zvykne na ten nápor vzrušení ve svých útrobách.

Mollyinu pozornost upoutali mořští racci, kteří startovali a vrhali se střemhlav dolů jako miniaturní stíhačky, aby si ulovili smažené brambůrky a zbytky pečené ryby. Jemný vánek jí čeřil vlasy, jako když se v elektrickém šlehači pění bílek.

Harry roztouženě pozoroval jemnou linii Mollyiny šíje. Zahlodala v něm sžíravá touha. Téměř cítil její teplou, hedvábnou pleť. Hlavou mu proběhly nejžhavější představy minulé noci. Už to bylo dnes potisící, kdy ho rušily v soustředění. Pevně sevřel tác. Naštěstí se dokázal koncentrovat.

Harry odložil tác s chowderem na stůl. „Podává se oběd. Červený pro tebe, bílý pro mě. Vzal jsem to správně?“

Molly si odhrnula z očí pramínek vlasů a přehlédla obě misky. „Správně. Jak můžeš jíst tenhle hustý, tučný, bílý blaf.“

„Zase jeden bod, v němž se lišíme,“ řekl Harry a posadil se. Bylo by možná dobré si čas od času připomenout, jak málo mají společného, pomyslel si. To by pomohlo udržet určitý potřebný odstup. „Já mám rád chowder podle novoanglické kuchyně, se škeblemi a tak. Ty dáváš přednost červenému, v němž plave pár brambor a škeblí v rajském protlaku, takže to vyjde na stejno.“

„To je věc názoru,“ pronesla povzneseně. „Měl jsi štěstí s těmi granty?“

„Ne. To nějaký čas potrvá, než najdeme toho pravého. Než projdu všechny ty žádosti, zabere mi to několik dnů. Ty podrobnosti, které hledám, netlučou do očí a jsou velmi jemné.“

Molly netrpělivě poklepala plastikovou lžící na okraji misky. „Dnů?“

Vzhlédl od své polévky. „Zůstaneš u mě, dokud nenajdeme toho bastarda.“

„Opravdu?“

„Copak se chceš dnes večer jen tak sama vrátit do toho velkého, starého, strašidelného sídla a zůstat tam? A děsit se toho, co ten parchant narafičí tentokrát?“

„Není strašidelné.“ Molly zavřela oči a otřásla se. „Ale máš pravdu. Nejsem si jistá, že tam teď chci zůstat sama.“ Podívala se na něj zpod řas. „Mohla bych bydlet u tety.“

„A obrátit pozornost toho rošťáka k jejímu domu?“

V Mollyiných očích se objevil pohoršený výraz. „Ach můj bože, to bych nechtěla.“

„V mém bytě budeš v bezpečí. Vrátní mají službu celých čtyřiadvacet hodin. Nepustí do domu nikoho, kdo tam nemá co pohledávat.“

„A jsi si jistý?“

„Já si jistý jsem.“

„Dobrá, snad do té doby, než se nám podaří najít toho šprýmaře,“ upřesnila.

„V pořádku. Zůstaneš, dokud nebudeme vědět, kdo za tím vězí.“ Byli domluveni. Zůstane s ním. Harry potlačil nával radosti. „Okamžitě začnu hledat toho odmítnutého vynálezce.“

„Ty si opravdu myslíš, že v hromadě žádostí o stipendium tu jeho práci poznáš?“

„Když budu mít dost času, tak ano.“

Molly potřásla hlavou. „To je úžasné. Strávíš nad tím spoustu hodin.“

„Já vím, že ty zrovna nepatříš k nejtrpělivějším typům,“ podotkl Harry tiše. „A ty ano?“

Pokrčil rameny. „Obvykle se to vyplácí.“

„Další příklad našich odlišných povah?“ zeptala se přívětivě. „Jako naše rozdílné chutě?“ ukázala na misky.

„Jen tak pro zajímavost, jaký chowder má nejraději Gordon Brook?“ zeptal se Harry, než se stačil sám zarazit. „S kečupem nebo bílý?“

„Gordon?“ Molly pokrčila nos. „Myslím, že s kečupem.“

„Přirozeně.“

„Proč tohle říkáš?“

„Hned mě napadlo, že toho máte s Gordonem dost společného.“

„Ani ne,“ vyhrkla až příliš rychle.

„Jste oba podnikatelé.“ Harry si už byl jistý, že narazil na něco opravdu důležitého. „Oba prodáváte podobné pochutiny na přibližně stejné obchodní bázi. Vypadá to tak, že byste si měli hodně co říct.“

„Jako co například?“

„Problémy s obchodem,“ připomněl Harry. „Daně. Regulační opatření radních, pokud se jedná o malé podnikatele. Takové věci.“

„V pořádku, takže máme společné některé obchodní problémy. Dost problémů.“

„Oba jste svobodní,“ vypíchl Harry.

„Takže?“

„Takže jsem vycítil, že se k sobě chováte dost neformálně,“ podotkl suše.

„Co to má znamenat? Trevelyanovská inkvizice? Tak dobře, známe se s Gordonem pár let. Přesto naše zájmy nejsou natolik společné, abych mu půjčila padesát tisíc z Abberwickovy nadace.“

Sakra, pomyslel si Harry. Takže o tomhle to všechno je. Ta pijavice se ji snaží vysát. Roztrhl malý pytlíček s pepřem. „Padesát tisíc?“

„No, ano.“ Molly se soustředila na svůj chowder.

„To je spousta peněz.“

„Gordon potřebuje hotovost. Příliš se rozrostl. Říká, že má finanční potíže. Už musel zavřít dvě espresa.“

„Mluvíš o čiré drzosti.“ Harry si vysypal pepř na chowder a znechuceně odhodil prázdný pytlík. „Ve skutečnosti se pokoušel tě přesvědčit, že se jeho obchodní plány dají charakterizovat jako vynález hodný podpory Abberwickovy nadace?“

„Něco v tom smyslu.“ Molly se malinko zamračila, obočí se stáhlo. „Už mě pronásleduje několik týdnů, ale až dodneška mi neřekl, že je na pokraji bankrotu.“

„Nejspíš si tu ufňukanou historku nechal, až bude mlít z posledního.“

Molly pevně sevřela lžíci. „Musí být zoufalý, když přiznal, že mu hrozí bankrot. Znám ho dost dobře, abych věděla, kolik přemáhání ho tohle přiznání stálo.“

Harrymu se nelíbil podtón sympatií, který se jí vkradl do hlasu. „Takže ty ho znáš dobře?“

„Jak jsi řekl, máme s Gordonem společné obchodní zájmy.“

„A oba máte rádi stejnou polévku.“

Molly se zlostně zamračila. „A jeho obchod je přesně pár kroků před mým. Co na tom?“

„No vlastně nic.“

„Tak dobře, vzdávám se. Před půldruhým rokem jsme se spolu na chvilku zapletli. Jsem si jistá, že sis to domyslel. Už jsi spokojený?“

„Nemůžeš mi mít za zlé, že jsem malinko zvědavý,“ bránil se Harry. „Čerta nemůžu.“

„Za daných okolností je to přirozené. Jestli si vzpomínáš, taky jsi mě trochu kádrovala, pokud šlo o mou bývalou snoubenku.“

Molly se začervenala. „Nejspíš je to pravda. Aspoň jsme si kvit.“

„Ne úplně,“ zamumlal Harry. „Co se stalo mezi tebou a Brookem? Proč jste se vy dva přestali scházet?“

Molly pokrčila ramenem v pečlivě nenuceném gestu. „Však víš, jak to chodí. Před půldruhým rokem jsem měla plné ruce práce s dědictvím a investováním, které vyžadovala tatínkova nadace. Taky jsem se starala o svůj obchod. A navíc jsem se starala o Kelsey. Ještě studovala na střední škole. Když se sešla jedna věc s druhou, nezbylo mi moc času na soukromí. Prostě jsme si s Gordonem přestali rozumět. Už je po všem.“

„Jak to skončilo? S velkým třeskem nebo potoky slz?“

Molly ho sjela mrazivým pohledem. „Nemluvíme přece o konci vesmíru. Mluvíme o normálním vztahu dvou lidí, který se prostě vypařil.“

„Vypařil? To je zajímavý výraz, když uvážíme předmět hovoru.“

Mráz v jejích očích se změnil v kus ledu. „Začínáš mě otravovat, Trevelyane.“

„Tak jak to skončilo?“

„Bože dobrý, ty jsi ten nejumanutější kus chlapa, jakýho jsem kdy poznala.“

„To je část mého osobního kouzla,“ řekl Harry skromně.

„Opravdu?“ V Mollyiných očích se zablesklo. „Jestli to musíš vědět, tak to skončilo sykotem.“

Harry se zarazil se lžící na poloviční cestě do úst. „Sykotem?“

Molly se nevesele usmála. „Takovým tím hvízdavým sykotem, jaký vydává přístroj na espreso, když se pára prodírá mletou kávou.“

„Aha. Tak takovým sykotem.“

„Přesně takovým.“

Chvíli o tom přemýšlel, a pak se rozhodl, že si vynutí i zbytek toho příběhu. „Vadilo by ti, kdybys mi přesně vysvětlila tu páru?“

Molly si povzdechla. „Scházeli jsme se s Gordonem skoro dva měsíce. Měla jsem dojem, že se všechno vyvíjí dobře. Jak sis určitě všiml, měli jsme si hodně co říct. Jednou jsem zašla k němu do krámu těsně před zavírací hodinou. Nikde nikdo. Ani ta dívka, která obvykle stála za pultem, ale…“

„Ale?“

„Ale měla jsem dojem, že někde za espresem slyším nějaké zvuky. Vycházely ze skladu vzadu v krámě.“

„Aha,“ podotkl Harry. „Mám dojem, že už chápu, jak to skončilo.“

„Na to nemusíš mít nijak zvlášť vyvinutý pozorovací talent,“ zamumlala Molly.

Harry ztichl. Vpíjel se do jejího obličeje, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by hodlala udělat nějakou skrytou narážku na včerejší noc. Pomalu se uvolnil. „Pokračuj.“

„Abych to zkrátila, vešla jsem dovnitř s představou, že najdu Gordona, jak zkouší nový přístroj na espreso. Místo toho zkoušel svou prodavačku. Prováděli to spolu na hromadě pytlů se Speciální kávou espreso Gordona Brooka.“

„Dokážu si představit, že takové střetnutí zanechá nesmazatelný dojem.“

„Dost na to, aby si člověk odpustil preso do konce života,“ ujistila ho Molly. „A ten sykot?“

Molly se ušklíbla. „Ten vydával Gordon. Vycházely z něj přesně stejné zvuky jako z espresa.“

„Ty jsi ten zvuk, no, nerozeznala?“ zeptal se Harry opatrně. „Náš vztah, díky bohu, do tohohle stadia nedospěl.“

„Nespalas s ním?“

„Ne.“ Molly se hořce usmála. „Už jsi spokojený?“

„Téměř,“ přiznal Harry.

Molly zrudla. „Ty seš nemožnej! Musíš se pídit po všech detailech?“

„Rád dávám dohromady podivné drobečky informací.“

„Tohle není zrovna zajímavá poznámka k dějinám vědy. Nač potřebuješ tolik informací o Gordonovi?“

„Mám pocit, že mi prospěje, když se o něm dozvím co nejvíc.“

Změřila si ho s hlubokým podezřením. „Proč?“

Harry se zadíval na hejno racků, jak se snášejí na francouzské brambůrky. Pták, který k nim slétl první, popadl sousto a vznesl se rychle k obloze, aby unikl svým soupeřům. „Rád si plánuju věci napřed. Kdy jste spolu začali randit?“

Molly chvíli mlčela. Vycítil, že vybírá slova se zvláštní pečlivostí. Zajímalo ho, proč téma Gordona Brooka vyžaduje tak přehnanou opatrnost.

„Setkali jsme se asi před dvěma lety. Říkala jsem ti, že jsme spolu začali chodit asi před rokem a půl,“ přiznala nakonec Molly.

„Mohlo to být tak šest měsíců potom, co ti umřel tatínek?“

„Ano.“

„Asi v té době, kdy jsi začala podnikat první právnické kroky k založení Abberwickovy nadace?“

„Hmm.“ Molly si pečlivě nabrala chowder.

Harry tiše hvízdl. „To Brookovi trvalo tak dlouho, než si spočítal, že máš pod palcem půl milionu dolarů? Musí mít trochu dlouhé vedení. Pak se ani nedivím, že je na pokraji bankrotu.“

„Tak takhle to je.“ Molly praštila lžící na stůl. „Věděla jsem, že řekneš něco takového. Prostě jsem to věděla.“

„Co jsem řekl?“

„Nezkoušej na mně ten svůj neviňoučkej výraz, doktore Trevelyane. Víš moc dobře, že jsi Gordonovi podsunul úmysl mě využít.“

„Podívej, Molly –“

„Ve skutečnosti jsi ho obvinil z toho, že se zamiloval do majetku Abberwickovy nadace a ne do mě. Chtěl jsi říct, že jsem byla příliš naivní a důvěřivá, takže mi to došlo až ve chvíli, kdy jsem ho přistihla s prodavačkou.“

„Je mi to líto,“ řekl Harry.

„Cha, to ti tak budu věřit. Myslíš si, že jsem pitomá, když dojde na finanční záležitosti, nemám pravdu?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ji Harry, překvapený jejími závěry.

„Ale ano. Nepochybně jsi získal tenhle nešťastný dojem, protože jsem celá hrr do udělování grantů vynálezcům, kteří si o ně zažádají.“

„Myslím, že máš pro ně slabost, to ano. Ale to je něco jiného.“

„To si piš, že je.“ Molly na něj zamířila lžící, jako by to byla smrtící pistole. „Zapamatujte si, doktore Trevelyane, že se z Abberwickova obchodu čajem a kořením nestal úspěšný podnik kvůli tomu, že jsem ve finančních otázkách úplně vedle.“

„To máš pravdu.“

„A nejsem ani naivní a důvěřivá, když dojde na investice. Skutečnost, že jsem pozdvihla otcovu nadaci a rozjela ji, dokazuje, že to tak není.“

„Naprosto s tebou souhlasím.“

„Možná že mám trochu slabost pro vynálezce. Co na tom? Máme to v rodě. Abberwickovi po celé generace hledali někoho, kdo by jejich nápady podpořil finančně. Je tedy přirozené, že cítím s lidmi, kteří jsou ve stejné pozici, jako byl můj otec i strýc po větší část života.“

„To chápu, omlouvám se.“

Molly náhle padla na opěradlo židle s naježeným výrazem. „Proč by ses omlouval? Je to pravda. Gordon se pokoušel využít mé peníze na ty své zatracené kavárny. Doufala jsem, že na to nepřijdeš. Je to trapné –“

„Pochybuju, že je to trapnější než to, když jsem zjistil, že se moje bývalá snoubenka zamilovala do mého bratrance,“ řekl Harry.

Molly na chvilku zrozpačitěla. Pak jí v koutku úst mírně zacukalo. „To chápu. Vsadím se, že to bylo trochu drsné, co?“

„Moc to moje ego neposílilo, ale přežil jsem.“

Mollyiny vlasy vlály ve větru, když se naklonila a složila ruce na stole. „Možná že my dva máme daleko víc společného, než jsme si zprvu mysleli.“

Harry pohlédl do jejích neuvěřitelně jasných očí a pocítil, jak v něm narůstá zoufalá touha. Bojoval divoce, aby ji potlačil. Nemohl už více riskovat. Včera v noci měl štěstí, protože Molly věřila, že je nemocný. Už nesmí ztratit sebekontrolu. Přinejmenším do té doby, než si bude absolutně jistý, že ji ta podivná součást jeho bytosti nepoděsí.

„Možná že máme,“ souhlasil Harry.

„Před osmnácti měsíci chtěl Gordon nějaké peníze v hotovosti na rozšíření podniku,“ řekla Molly tiše. „Když je ode mě nezískal, přemluvil banku, aby mu dali půjčku. Otevřel si dalších pět podniků během tří měsíců. To bylo moc rychlé. A teď to vybouchlo. Potřebuje daleko víc peněz, aby se udržel nad vodou, a banka mu nehodlá poskytnout další úvěr.“

„Takže přišel za tebou.“

„Hmm.“

„Ale tentokrát,“ Harry volil slova opatrně, „víš, po čem jde.“

„Ano.“

Harry pohlédl na Elliot Bay. „Přála sis někdy, aby se to mezi tebou a Gordonem vyvinulo jinak?“

„Myslím, že mohu s jistotou prohlásit, že by náš vztah moc dlouho nevydržel.“

Harry na ni pohlédl a spatřil v jejích očích čerstvé rošťáctví. „Proč ne?“

„Nechci, aby to znělo, jako že reju, ale vůbec nepřipadá v úvahu, že bych šla do postele s chlapem, který v těch nejintimnějších chvílích funí jako espreso. Mám své zásady.“

Harrymu se ulevilo. „Pokusím se nesyčet v nevhodnou chvíli.“

Harry pečlivě studoval nákresy připojené k žádostem o grant, které měl rozložené po stole. Náčrtek patřil k zařízení, které mělo sbírat sluneční energii a využívat ji jako pohonu automobilů. Harry však stipendium zamítl. Domníval se, že vynálezcovy teorie a technologické schopnosti se příliš drží u země. Návrh neobsahoval žádné originální myšlenky, ani neukazoval, že by žadatel byl expertem na mechaniku, kterou to vyžadovalo.

Ani ten, kdo nastražil falešnou pistoli a strašáka pod postel, nebyl žádný originální myslitel, připomněl si Harry. Chytrý, ale ne originální. V tom je podstatný rozdíl.

Nespokojený vynálezce využil obyčejných nápadů a opotřebovanou technologii, aby sestrojil zlomyslné zařízení. Technicky řečeno, kdokoli dokázal podat návrh na využití sluneční energie k pohonu automobilů, mohl být i tvůrcem těch lumpáren. Ale něco mu na tom nesedělo. Něco nebylo v pořádku.

Odložil žádost stranou a vzal si další z hromádky. Takhle se propracoval skoro padesáti dokumenty narovnanými na stole. Měl v úmyslu pokračovat, dokud nenajde ten, který hledá. Někde tady to je. Byl o tom přesvědčen.

Molly, která seděla u malého skleněného stolku u akvária, vzhlédla od svého malého počítače. „Měl jsi štěstí?“

„Ne.“ Harry pohledem přelétl vrchní stránku dalšího návrhu. „Ale já to najdu. Jsem trpělivý člověk.“

Molly se ušklíbla. „Nechci slyšet, že trpělivost přináší růže.“

„Vynechám dneska přednášky. Mám lepší věci na práci.“

„Dík.“ Její výraz vystřízlivěl. Poctila ho zachmuřeným pohledem. „Tohle je ale nad tvé povinnosti, Harry. Nikdo tě neplatí za to, abys toho chlapa našel.“

„Na to zapomeň,“ řekl Harry. „Ten bastard tu někde je a já ho vyšťourám.“ Otočil stránku další žádosti a soustředil se na kresbu větrem poháněného generátoru.

Molly se vrátila k počítači.

V pracovně se rozhostilo družné ticho. Harry si bezděky uvědomil, že bere to ticho jako samozřejmost. Už neměl strach, že se Molly urazí, když se nad něčím zahloubá. Nepotřebovala, aby ji někdo bavil. Ani ho neotravovala rozebíráním jeho nálad.

Za okamžik vyrušil Harryho bzučák domácího telefonu. Pohlédl na hodinky. Bylo téměř deset.

„Máme návštěvu,“ oznámil.

„Kdo by šel proboha na návštěvu v tuhle hodinu?“

„Někdo z rodiny.“

„Aha, ano. Samozřejmě.“

Harry se postavil a přešel pokojem k interkomu. Zmáčkl tlačítko. „Trevelyan.“

„Máte tu návštěvu, pane Trevelyane,“ oznámil mu Chris. „Hledá vás paní Danielle Hughesová.“

Harry zavřel oči na znamení rezignace. „Pošlete ji nahoru, Chrisi.“

„Samozřejmě, pane Trevelyane.“

Harry pustil tlačítko. „Teta Danielle. Brandonova matka.“

„Aha.“

Otočil se k Molly a v jejích hlubokých studánkových očích spatřil porozumění. Byl to zvláštní prožitek vědět, že nějakým způsobem chápe jeho pocity v tomto okamžiku. Nebyl si zcela jist, že jim sám rozumí. Pokaždé, když šlo o rodinu, to bylo stejné.

Molly začala zavírat počítač. „Nejspíš si budeš chtít promluvit s tetou o samotě. Půjdu do obýváku.“

„Ne, zůstaň tam, kde jsi. Nevidím důvod, proč by tě měla Danielle rušit v práci stejně jako mě. Představím tě a pak ji vezmu dopředu do pokoje.“

„Jak chceš. Mám pocit, že to nebude příjemný rozhovor.“

„Řekněme, že vím, co Danielle chce.“ Harry vyrazil ke dveřím. „Zkušenost mi napovídá, že čím dřív jí vyhovím, tím dřív se budu moct vrátit ke své práci.“

„Hodně štěstí.“

Zvonek se rozezněl. Harry šel odpovědět na tu majestátní výzvu. Danielle stála ve vstupní hale. Její hezké, ušlechtilé rysy svíral výraz ocelové rozhodnosti. Strach v očích byl skutečný. Znal ji natolik dobře, že mu došlo, že v téhle náladě se jí hned tak snadno nezbaví.

Přestože jeho matka a Danielle byly sestry, kromě vnějškové podoby měly málo společného, alespoň z Harryho pohledu. Obě byly v mládí krásné a jejich jemná tělesná konstrukce snášela věk dobře. Harry si pamatoval matku jako šťastnou, energickou ženu s vřelou povahou, jejíž oči zářily nesmírnou láskou k životu.

Harry si ale nedokázal vybavit, že by Danielle měla někdy upřímně veselou náladu. Dokázala být chladně příjemná a laskavá, když to okolnosti vyžadovaly, ale to bylo všechno. Stín mizerného manželství s Deanem Hughesem nad ní stále visel, i když měl Dean natolik slušnosti, že se před několika lety zabil při automobilové nehodě.

„Harry, musím si s tebou promluvit o Brandonovi,“ vpadla Danielle do bytu. Náhle se zarazila s pohledem upřeným na Molly, která stála ve dveřích pracovny. „Kdo je to?“

„Dobrý den,“ řekla Molly zdvořile.

„Vůbec mě nenapadlo, že budeš mít společnost, Harry.“ Danielle si ho změřila, jako by očekávala, že zažene Molly jako služebnou.

„Tohle je Molly Abberwicková. Molly, moje teta Danielle Hughesová.“

„Danielle Stratton Hughesová,“ opravila ho Danielle chladně.

„Teší mě,“ zamumlala Molly.

„Vy musíte být Harryho malá přítelkyně,“ pokračovala Danielle. „Olivia se zmiňovala, že jste se setkaly.“

„Harryho malá přítelkyně?“ Molly sešpulila rty. V očích jí tančilo veselí. „Nikdy jsem o sobě nepřemýšlela jako o malé přítelkyni. To je pojem!“

Nebylo třeba Trevelyanova šestého smyslu, aby z Harryho výrazu nepoznala, že hodlá vybuchnout. „Slečna Abberwicková je moje klientka, Daniello.“

Molly vypadala ještě daleko víc pobaveně než předtím. „Malá přítelkyně a klientka.“

Danielle se ostentativně podívala na hodinky osázené diamanty, které měla na zápěstí. „Na obchodní schůzku je trochu pozdě, nemám pravdu?“

„Záleží na tom, o jaký obchod jde,“ řekla Molly.

Danielle zvedla bradu. „Kdybyste nás omluvila, musím se synovcem projednat určité rodinné záležitosti.“

„Samozřejmě, žádný problém.“ Molly zacouvala do pracovny. „Nikam nespěchejte. Vůbec vás nebudu obtěžovat. Ani nebudete vědět, že tu jsem.“

Dřív než zavřela dveře do pracovny, mrkla na Harryho.

Danielle vrhla na dveře opovržlivý pohled a zamířila k obýváku. „To už přestává všechno, Harry, přece mi nechceš tvrdit, že tahle žena je tvoje klientka.“

„Pokud vím, nepřišlas diskutovat o mém vztahu s Molly.“

„Nebuď hrubý.“ Danielle se usadila na pohovce. „Nemám na to náladu. Mám dost svých vlastních starostí.“

Harry šel dál a postavil se k oknu. Pohlédl do noci. „Co chceš, Daniello?“

„Mluvil jsi s Brandonem?“

„Ano. I s Olivií.“

„Takže víš o Brandonově směšném nápadu postavit se na vlastní nohy?“

Harry na ni rychle pohlédl přes rameno. „Ano.“

„Musíš mu to rozmluvit, Harry.“

„Proč bych musel? Brandon je chytrý a dokáže tvrdě pracovat. Ať si ten svůj sen splní.“

„To nepřichází v úvahu. A ty to dobře víš,“ pronesla Danielle upjatě. „Můj otec mu nikdy nedovolí zařídit se po svém. Zvláště od té doby, co jsi odmítl vstoupit do společnosti. Brandon musí zůstat u firmy. To je ti jasné stejně jako mně.“

„Jsou v tom peníze, nemám pravdu? Bojíš se, že Parker vyškrtne Brandona z poslední vůle, když odejde ze společnosti.“

„Přesně to provede a my oba to dobře víme. Víš, jaký má otec na firmu názor.“

„Parkerovy názory nejsou tak důležité jako Brandonovy,“ řekl Harry. „Chce se postavit na vlastní nohy, nebraň mu v tom, Daniello. Když mu to nedovolíš, obviní tě, že k němu nemáš důvěru.“

„Nesnaž se mě poučovat, jak se mám chovat k vlastnímu synovi. Už jsi nadělal dost velkou paseku.“

„Já?“ Harry se prudce otočil, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Co jsem k čertu provedl?“

„Víš až moc dobře, že právě ty jsi nasadil Brandonovi tenhle nápad do hlavy.“

„Olivia se mi tuhle myšlenku taky snažila vnutit. Sakra, Daniello, tohle není moje chyba.“

„Brandon byl naprosto rozhodnutý zůstat u firmy, dokud ses neobjevil ty. Potom, co ses vzdal dědictví, mi došlo, že ti Brandon skutečně závidí trochu té směšné nezávislosti. Po svatbě s Olivií se to ještě zhoršilo. A teď je přesvědčen, že se musí udělat pro sebe.“

Harry si pomalu třel zátylek. „Ty si myslíš, že Brandon odchází ze společnosti, jen aby si něco dokázal? Možná chce rozjet vlastní obchody. Co je na tom divného? Je to Stratton. Má obchod v krvi.“

„Žárlí na tebe, copak to nechápeš?“ Danielle se náhle postavila. „Bůh ví proč, ale závidí ti. Chce dokázat sobě i Olivii, že je stejně silný a soběstačný jako ty. Jenže než se mu to povede, zničí si život.“

„Myslím, že to všechno zveličuješ.“

„Ne, nezveličuju,“ řekla Danielle. „Je to pravda. Jestli Brandon nezůstane u firmy, můj otec ho vydědí. Vím, že to udělá.“

„Nemůžeš vědět, jestli Parker půjde tak daleko.“

„To si piš, že půjde,“ odsekla Danielle. „Vydědil Brittany, když utekla se Seanem Trevelyanem, nebo ne? A vydědil i tebe, když jsi odmítl vstoupit do společnosti. Přísahal, že nikdy neuvidíš ani záblesk ze Strattonových peněz. Myslel to vážně, Harry.“

„O tom nepochybuju, ale okolnosti jsou přece jen odlišné.“

„Kéž bych tomu věřila, ale nemůžu riskovat. Musíš něco podniknout. Ze ty nechceš Strattonovy peníze, ještě neznamená, že máš právo ovlivňovat Brandona. A já nehodlám nečinně přihlížet, jak můj syn přichází jen kvůli tobě o dědictví. Copak mě nechápeš, Harry?“

„I kdybych v téhle idiotské diskusi připustil, že jsem nějak neuváženě přemlouval Brandona, aby od společnosti odešel, co ode mě k čertu teď očekáváš?“

„Vymluv mu to.“ Danielle se otočila na vysokých podpatcích a zamířila do předsíně.

Harry zavřel rezignovaně oči, když prošla hlavním vchodem, a unaveně za ní přibouchl dveře.

Za chvilku slyšel, jak se tiše otvírají dveře od pracovny. Jeho pohled směřoval tam, kde stála Molly.

„Nemohla jsem si pomoct, abych něco nezaslechla.“ Molly se opřela ramenem o zárubeň. „Tvá teta má dost zvučný hlas.“

„Vyprávěj mi o tom.“ Harry si třel zátylek. „Je mi líto, žes to musela přestát.“

„Opravdu ti dědeček nabídl, že po něm budeš dědit, když vstoupíš do rodinné firmy?“

„Ano.“

„A tys ho samozřejmě odmítl.“

„Parker Stratton manipuluje pomocí peněz lidmi. Je to pro něj tak přirozené jako dýchání.“ Harry šel do kuchyně pro láhev, kterou schovával ve skříňce vedle lednice. „Mohu ti nabídnout trochu léčivého brandy?“

„Jistě.“ Molly se odlepila od zárubně a popošla dopředu. „Co se stane teď? Pokusíš se Brandona odradit od jeho úmyslu?“

„Ne.“ Harry nalil brandy do dvou skleniček. „Promluvím s Parkerem. Zkusím ho přesvědčit, aby nechal Brandona z podniku odejít bez represivních opatření.“

Molly přijala napoleonku. „Myslíš, že je to možné?“

„Snad.“ Harry se bez nálady usmál. „Domnívám se, že s trochou štěstí dokážu Parkera dotlačit k správnému rozhodnutí.“

Mollyiny oči zeleně žhnuly, když si ho prohlížela přes okraj koňakovky. „Jako jsi dotlačil strýce Leona, aby nechal Joshe na pokoji?“

„Něco na ten způsob.“

„Oprav mě, jestli se mýlím, ale mám dojem, že si obě strany rodiny myslí, že to je tvá práce řešit problémy druhých.“

„Všichni si to nemyslí, jenom někdo.“

Molly chvilku mlčela. „Jak ses do téhle pozice dostal, Harry?“

Nepředstíral, že té otázce nerozumí. „To kdybych k čertu věděl.“

„Harry, to jsem já, Molly, pamatuješ? Nemůžeš mě takhle odbýt. Na to jsem příliš mazaná.“

Váhavě se usmál. „To nepopírám. Jsi zvědavá jako všichni Abberwickovi. Na to nesmím zapomínat.“

„Podívej, jestli mi nechceš vysvětlit, proč se musíš zabývat takovými scénami, jako proběhla teď s tvou tetou, tak dobře. To je tvoje věc. A rodinná záležitost. Nemám právo se do toho plést.“

„Netvrdím, že ti to nechci vysvětlit.“ Harry si prohlížel svou sklenku. „Jen si nejsem jistý, jak odpovědět. Ještě nikdo mi tuhle otázku nepoložil.“

„Nech to na Abberwickových,“ pronesla Molly vesele. „Jsme zvídaví od přírody.“

Harry asi třicet vteřin váhal, ale pak se rozhodl. Vzhlédl od brandy a setkal se s Mollyinýma očima, jež ho pozorovaly s klidným pochopením a s něčím, co by se dalo nazvat soucitem.

„Dostal jsem se do té šlamastyky kvůli potřeštěnému nápadu, že bych mohl ukončit nepřátelství mezi Trevelyany a Strattony,“ řekl Harry konečně.

„Aha.“ V Mollyiných očích se odrazilo naprosté pochopení. „Přirozeně.“

„Jedinou věc, kterou moji rodiče chtěli po svých rodinách, bylo usmíření. Ale to bylo jediné, co jim nikdo nedokázal nabídnout.“

„A jako člověk, v jehož žilách koluje krev obou klanů, ses rozhodl postavit mezi nimi most.“

Harry točil brandy ve své skleničce. „To byl můj cíl.“

„Šlo o jakési uctění památky tvých rodičů, nemám pravdu?“

„Něco na ten způsob.“ Vůbec ho nepřekvapilo, že ho v jediném okamžiku pochopila. Vylekal ho však podivný pocit úlevy, jakou zažil, když jí teď svůj donkichotský sen svěřil.

„Upnul ses na skončení toho nepřátelství, jako já se upnula na otcovu nadaci.“

„Nejspíš ano,“ připustil Harry. „Ale jen tak mezi námi, myslím, že budeš mít větší úspěch s Abberwickovou nadací než já s ukončením nepřátelství mezi Trevelyany a Strattony.“

„Opravdu?“

„Po všech těch letech se na mě obě strany dívají a pořád vidí minulost, ne budoucnost. Každý chce, abych si mezi nimi vybral, a nikdo nebude spokojen, dokud to neudělám.“

„Ale ty to nechceš udělat.“

„Jsem napůl Stratton, napůl Trevelyan, tak jak si mohu vybrat?“

„Všimla jsem si, že jejich vzájemná nenávist nebrání ani jedné straně tě zneužívat,“ podotkla Molly suše. „Není to zvláštní, Harry?“

„Co?“

„I když jsi rodinný vyvrhel, jistým způsobem ses stal hlavou obou klanů.“

„Nejsem žádná hlava klanu,“ bránil se Harry. „Jsem jen ten blbec, co se zachytil uprostřed sítě. V tom je velký rozdíl.“

11. kapitola

Molly už nemohla vydržet ta nádherná muka. Bičovaly ji nekonečné vlny rozkoše, že jen taktak zadržovala dech. Harryho omračující doteky na těch nejintimnějších místech ji rozechvívaly touhou. Miloval se s ní s fascinující dokonalostí. Jeho mocné, dlouhé paže si vedly jemně a jistě a ve svém úsilí nepřestávaly. Vyvolal v ní vyvrcholení, jako by dobýval tekuté diamanty. Jeho štíhlé prsty se ve světle měsíce leskly.

„Harry. Bože, Harry. Prosím, ne, já nemůžu… já nemůžu…“

„Skoč,“ šeptal s ústy na její pokožce. „Já tě chytím.“

Nádherné napětí uvnitř ní explodovalo. Propletla prsty do jeho tmavých vlasů a s tichým údivem se mu vzdala. Lehl si na záda a čekal, dokud byla uvězněna v oku uragánu, a pak si ji přitáhl k sobě. Molly se tím dotykem celá rozechvěla.

Objala Harryho a přimkla se k němu, když se k ní pevně přitiskl ve vlnách vlastního uspokojení.

Teprve když na ni nalehl, pokožku na ramenou zbrocenou potem, vzduch plný toho nejniternějšího pachu sexu, zjevila se Molly pravda.

Bylo to dobré. Víc než dobré. Byl to fantastický, nádherně smyslný, nepopsatelně erotický zážitek. Ale tentokrát se jejich milování něčím lišilo.

Něco chybělo.

Ještě dlouho potom ležela s očima otevřenýma. Popravdě řečeno neměla moc vlastních zkušeností, takže logické srovnání bylo dost obtížné. Ale minulou noc souznělo její tělo s Harryho dokonalým, naprosto nepopsatelným způsobem. Dnes se všechno uvnitř ní, každý nerv a každý sval, pokoušelo znovu prožít obdobnou rozkoš. Přiblížila se hodně, ale stejné to nebylo.

Chyběla odezva.

Včera v noci Harry odemkl dveře a vpustil ji do tajné komnaty. Dnes zůstaly zavřené na sedm západů. Molly věděla, že nebude nikdy zcela uspokojená, dokud ty dveře zase neotevře.

Probudila se sama ve velké posteli. Pro několik ospalých vteřin jí přišlo naprosto normální, že má postel jen pro sebe. Pak otevřela oči a spatřila neznámý kus noční oblohy za skleněnou stěnou. Její první jasná myšlenka se týkala nezvyklé temnoty venku. Pak si uvědomila, že leží v Harryho posteli a že by tam neměla být sama. Měl by tu být s ní.

Zavrtěla se a podívala se na hodinky. Světelné číslice jí napověděly, že jsou skoro tři hodiny ráno. Nemusela být zrovna génius, aby si domyslela, že Harry vylezl z postele a vrátil se k té hromadě žádostí o stipendium.

Molly si založila ruce za hlavou a přemýšlela o tom, co všechno o Harrym ví. Pomalu dostával konkrétní podobu.

Do Seattlu přišel necelý rok po smrti rodičů. Neměla důvod pochybovat o jeho slovech, že chtěl příměřím mezi rodinami uctít památku své matky i otce. Ale nedokázala se zbavit určitého podezření, že se za tím příběhem skrývá daleko víc. Dokonce víc, než sám Harry tuší.

Měl víc než právo obrátit se na Strattonovy i Trevelyanovy poté, co se ocitl v širém světě úplně sám. Jeho pokrevní příbuzní ho přijali, ale Molly věděla, že za to zaplatil vysokou cenu. Každý od Harryho něco chtěl.

Molly se náhle posadila a odhrnula přikrývku. Vyskočila z postele, natáhla si župan a bosa ťapkala halou do Harryho pracovny.

Pod pootevřenými dveřmi spatřila pruh světla. Molly tiše vešla do místnosti.

Šla potichoučku, ale Harry přesto vytušil, že přichází. Seděl za stolem a s očima upřenýma na dveře na ni čekal. Měl na sobě tmavošedý froté župan. Stíny a světlo halogenové lampy mu vyleptaly v obličeji tvrdé rysy. Černé vlasy měl ještě rozcuchané, jak ležel zabořený do polštáře. Jantarové oči se mu leskly očekáváním dravce, který chce zrovna zatnout drápy do kořisti.

Molly okamžitě poznala, co se stalo. „Tys našel tu žádost, kterou jsi hledal?“

„Asi před půl hodinou. Podívej se.“

Molly přešla pokojem ke stolu a nahlédla do papírů rozložených před Harrym. „Pamatuju se na něj.“ Natáhla hlavu, aby si přečetla text na deskách. „Návrh konstrukce zařízení pro měření paranormálních mozkových vln. Wharton Kendall. Mně se to líbilo, ale tys to vetoval jako všechny ostatní.“

„Paranormální mozkové vlny? Dej mi šanci.“ Harry po ní šlehl znechuceným pohledem. „Kendall je ten typ vynálezce, kvůli němuž mají jeho kolegové pošramocenou pověst. Klasický cvok. Žádný solidní vědecký základ. Žádné technické zázemí. Žádná originalita nebo skutečné proniknutí do podstaty věci. A ještě navrch si vyrukuje s těmi paranormálními nesmysly. Měl jsem si tohohle chlapíka dobře pamatovat.“

„Hmmm.“ Molly bezmyšlenkovitě poklepala na stůl. „Proč si myslíš, že zrovna Kendall si se mnou tak hloupě zahrává?“

Harry otočil náčrtky o sto osmdesát stupňů, aby si je mohla lépe prohlédnout. „Podívej se na rozkres hnacího mechanismu, který chtěl použít na to bláznivé zařízení na zachycování vln.“

Molly si pozorně prohlížela kresbu složitého mechanismu sestrojeného z tisíců drátků a elektronického panelu, namontovaného na pohyblivé plošině. „Takže?“

„Když si odmyslím všechny ty falešné, pseudovědecké aspekty, ten návrh sám je nevzhledný, neoriginální, nenápaditý. Přesně jako ta konstrukce falešné pistole a té vymyšlenosti pod postelí. Celé to zařízení vypadá stejně zfušovaně jako tyhle mechanismy. A tahle pohonná jednotka,“ ukázal na malý kousek náčrtku, „je naše kouřící zbraň. Kendall je náš muž.“

„Překvapuje mě, že si pamatuješ takové detaily, Harry. Tohle byla jedna z prvních žádostí, které jsem ti ukázala. Pokud se dobře pamatuju, mrknul ses na to snad deset vteřin.“

„To znamená o devět vteřin víc, než si to zasluhuje.“ Harry se ušklíbl. „Ale bylo to hned zpočátku naší spolupráce a já jsem se snažil hrát příjemného konzultanta. Tenkrát mi ještě nedošlo, že spolu budeme probírat podrobně každou žádost, kterou nadace obdrží.“

„Chceš říct, že to bylo dávno předtím, než jsem zjistila, jak jsi umanutý a děsně vybíravý.“

„Něco na ten způsob.“ Harry se opřel zády do židle a díval se na ni s přemýšlivým výrazem. „Otázka je, co uděláme s Kendallem? Nemám tady žádné přesvědčivé důkazy. Rozhodné ne takové, které bych mohl předložit policii.“

Molly zkoumala jeho obličej. „Hovoříme o soudech, které vznikly na základě tvé známé intuice?“

„Hovoříme o pochopení, které vzniklo díky mým dlouholetým zkušenostem a kvalifikovanému pozorování,“ řekl Harry chladně.

„Už sis někdy všiml, že na mě začneš štěkat, kdykoli se řeč točí kolem intuice nebo tvých jasnovideckých schopností?“

„S těmihle nesmysly nemám dost trpělivosti.“

Molly se usmála. „Na všechno ostatní máš trpělivosti až dost.“

„Každý člověk má své hranice.“

„Aha. Dobře, i kdybys měl přesvědčivý důkaz, že Kendall narafičil ty lumpárny, nemáme co dělat se zamýšlenou vraždou nebo skutečným ublížením na zdraví. Pochybuju, že by to policajti brali jinak než upozornění.“

„Něco můžu udělat sám,“ pronesl Harry velmi tiše.

Molly byla ihned ve střehu. „Podívej, Harry –“

Zvedl kresbu a pozorně ji prohlížel. „Zajímalo by mě, jestli Kendall žije pořád na stejné adrese. Nezjistil jsem, jak se to město jmenuje.“

„Nelíbí se mi tvůj výraz, Harry.“

Zvedl hlavu tak prudce, že se Molly polekala a o krok couvla.

Přikoval ji k zemi divokým pohledem. „Jaký výraz?“

„Neber si to tak.“ Molly rozpřáhla ruce. „To jsem jen tak plácla.“

„Promiň.“ Harry chvilku mlčel. „Moje bývalá snoubenka často komentovala můj výraz. Tvrdila, že je ze mě nervózní.“

„Copak vypadám nervózní?“

Harry se na ni pozorně zadíval. „Ne.“

„Pamatuj si dobře, Harry, že já nejsem tvoje ex-snoubenka.“

Pomalu přivřel oči a pak se usmál. „Jen se neboj. Tebe si s Olivií nikdy nespletu.“

Tentokrát jantar v jeho očích žhnul tak vřele, že Molly téměř cítila to teplo. Odkašlala si a obrátila pozornost zpátky k náčrtku, který držel v ruce. „No, chtěla jsem říct, že zrovna moc neschvaluju tvůj plán konfrontovat Whartona Kendalla. Co přesně chceš podniknout?“

„Osobně se s ním sejdu a proberu s ním celou tu záležitost s těmi stupidními žertíky.“

Molly sešpulila rty. „Pravděpodobně všechno popře.“

„Vůbec mu neposkytnu možnost cokoli popírat. Hodlám ho přesvědčit o tom, že mám důkazy o jeho účasti, a když to zkusí ještě jednou, oznámím to policii.“

„Jinými slovy se ho chystáš vyděsit?“

„Ano.“

Molly to zvážila. „Myslíš, že jsi toho schopný?“

Harry vzhlédl od náčrtku. Všechna srdečnost v jeho pohledu se vytratila. „Ano.“

Molly si náhle uvědomila chlad, který zavládl v pokoji. Instinktivně zvedla ruku a přitáhla si obě klopy županu k sobě. „Pojedu s tebou.“

„Ne, nepojedeš.“ Harry se vrátil k náčrtku.

Molly se přestala balit do županu. Položila ruce na stůl a přimhouřila oči. „Nejsi žádný osamělý křižák, doktore Trevelyane. Pracuješ pro Abberwickovu nadaci. To znamená, že ode mě dostáváš příkazy. Doprovodím tě, až pojedeš navštívit Whartona Kendalla. Je ti to jasné?“

Harry znovu vzhlédl od papírů. Zhodnotil ji dlouhým, důkladným pohledem a pak se mírně ušklíbl. „Jasné.“

„Tak dobře.“ Molly se narovnala. „Je v tom malý háček.“

„Jaký?“

„Najít Kendalla nějaký čas potrvá.“ Harry ukázal na vrchní stránku žádosti. „Není tady žádné telefonní číslo. Jako adresu udává poštovní přihrádku v místě s názvem Icy Crest.“

„Kde to je?“

„Nemám ponětí. Nejdřív musíme najít to město a pak Kendalla. Potrvá to nejmíň den, než ho vystopujeme a než s ním všechno probereme. Nejspíš nebudeš chtít odjet z města během pracovního týdne. Vím, jak důležitý pro tebe tvůj obchod je.“

„Ale ne,“ vyhrkla Molly. „Mě se tak snadno nezbavíš. Můžu si to zařídit. Nechám tu celý den Tessu.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto, doktore Trevelyane.“

„Už jsem ti někdy řekl, že se mi nelíbí, když mě někdo oslovuje doktore Trevelyane?“ zeptal se Harry konverzačním tónem.

„Ne.“ Molly se zašklebila. „Ale už před pár týdny mně došlo, že tě to děsně dopaluje.“

Ukázalo se, že Icy Crest není nic víc než tečka na mapě. Leželo uprostřed Cascade Mountains, na konci úzké, vinoucí se okresky, několik mil od mezinárodní silnice číslo devadesát, která spojovala východní a západní Washington.

Molly si prohlížela špinavé městečko předním sklem Harryho elegantního auta a lámala si hlavu, proč tak náhle pociťuje hluboký nepokoj.

Malinká horská víska měla obvyklé rekvizity venkova kdekoli ve Státech, především jedinou pumpu, zchátralý obchůdek s názvem Pete’s, kavárnu a hospodu. Malý nápis na špinavých oknech obchodu sděloval, že uvnitř je pošta.

Několik mužů v ošoupaných texaskách, vysokých botách a čepicích s kšiltem postávalo před obchodem. Molly si všimla, že na všech čepicích je logo různých firem, které vyrábějí zařízení pro zemědělce. Škodolibé oči sledovaly Harryho, jak parkuje a vypíná motor.

„Něco mi říká, že to možná nebude tak snadné, jak se na první pohled zdá,“ podotkla Molly.

Harry přehlédl muže poflakující se před obchodem. „Kvůli čemu tak usuzuješ?“

„Nejsem si úplně jistá, snad kvůli těm čepicím.“ Molly si hryzala spodní ret. „Nevím, Harry, nelíbí se mi to.“

„Je trochu pozdě měnit rozhodnutí. Tys trvala na tom, že jedeš se mnou.“

„Já si to uvědomuju. Obvykle se mi malá městečka líbí. Ale v tomhle je něco –“ Zarazila se, neschopná dát svým pochybnostem přesný výraz.

„Co je v něm?“

Vrhla na něj ze strany rychlý pohled. „Co mi řekneš, když ti povím, že ohledně tohohle místa mám takový nepříjemný pocit?“

„Řekl bych, že za daných okolností je to mimořádně rozumný názor. Nezapomeň, že jsme tady, abychom našli muže, který se tě pokoušel vyděsit k smrti. Proč bys měla být nadšená, že se s ním sejdeš tváří v tvář?“ Harry otevřel dveře a vystoupil.

Molly ho rychle následovala. Harry má pravdu. Za dané situace není nic divného, že je znepokojená. Váhavě se usmála na houf mužů, kteří ji pozorovali. Nikdo jí úsměv nevrátil.

Harry pohlédl na hlouček shromážděný před obchodem a mírně pokývl hlavou. K Mollyinu překvapení jeden nebo dva na pozdrav odpověděli. Ostatní zašoupali vysokými botami a soustředili pozornost na něco jiného.

Harry vzal Molly za ruku a vešli do koloniálu.

Na policích ležely zaprášené konzervy, balíky toaletního papíru a další nezbytné věci do domácnosti. V oknech visely neonové reklamy na pivo. V koutě vrčel automat na nápoje.

Harry pustil Mollyinu ruku, vykouzlil z kapsy nějaké drobné a přešel místností k automatu. Naházel kovové mince do otvoru a zmáčkl knoflík s vybraným nápojem. Mechanismus zavrčel a vypadly plechovky.

Ve dveřích za pultem se objevila mohutná postava. Molly zachytila pohledem obrovský chlupatý pupek, který čněl nad páskem starých, obnošených džínů. Rychle odvrátila pohled.

„Co si dáte?“ Hlas měl nečekaně vysoký s nosovým přízvukem na tak velkého muže. Moc vřele to přivítání neznělo.

Harry zvedl plechovky s pitím, které se vykulily na podnos. „Jste Pete?“

„Jo.“

„Já jsem Harry. Tohle je Molly.“

Pete na Molly zašilhal. Zářivě se na něj usmála. Odměřeně jí pokývl a cvakl dásněmi. Pak se otočil k Harrymu.

„Přejete si něco, Harry?“

„Hledáme nějakého Whartona Kendalla. Víme, že žije tady v Icy Crest.“

Pete zamlel dásněmi a zamyšleně zašilhal. „Bejvávalo.“ V tom prohlášení byla určitá výzva, jako by Harryho nutil k vyptávání na další podrobnosti.

Harry na atmosféru nedbal. Protrhl víčko jedné plechovky a dlouze se napil. Pak pohlédl na obra za pultem. „Jak dlouho tu už Kendall není?“

„Moc ne, pár dní.“

„Bydlel někde poblíž?“

Petův široký obličej se sevřel v linii neústupného odporu. Bylo zjevné, že na žádné další otázky nehodlá odpovídat.

Harry na něj jen dlouho hleděl. Ticho zhoustlo. Molly měla nutkání sebrat se a z obchodu utéct. Stála ale jako přikovaná, protože tu nechtěla nechat Harryho samotného.

Napětí z dlouhého ticha nakonec zvrátilo Petovo rozhodnutí neříkat nic.

„Najal si na nějakou chvíli chatu vod Shortyho.“ Pete znovu zapracoval na své žvýkačce.

Harry si podruhé přihnul z plechovky a nespouštěl pohled z toho velkého chlápka s chladnýma a nehybnýma očima. „Máte představu, kam Kendall šel?“

Pete se nepokojně zavrtěl pod Harryho pohledem. Jeho nápadný neklid připomněl Molly reakci mužů před obchodem.

„Shorty povidal, že si to ten bláznivej zkurvysyn namířil do Kalifornie. Žádná škoda. Ten chlap byl divnej, vite? Kendall je váš kámoš?“

„Ne.“ Harry to dál nerozebíral. „Kdo je Shorty?“

„Má hospodu hned vedle.“

„Díky.“

„To je v pořádku.“ Pete se poškrábal na břiše vykukujícím z košile.

Harry podal neotevřenou plechovku s pitím Molly. „Pojďme se mrknout k Shortymu.“

„Nemohu uvěřit, žes to dokázal,“ řekla Molly o půlhodinku později, když Harry zastavil vůz na příjezdové cestě k chátrající chatce.

„Dokázal co?“ Harry položil ruce na volant a důkladně chatu obhlížel.

„To, jak jsi přesvědčil Peta a Shortyho, aby ti poskytli informace, které jsi potřeboval. Máš zvláštní vliv na lidi, Harry. Už jsi to někdy zpozoroval?“

Pohlédl na ni s mírným překvapením. „Proč si myslíš, že nám Pete a Shorty nechtěli nic říct o Kendallovi?“

„Cha. Netahej mě za nos. Víš moc dobře, žes nějak zastrašil Peta a podfoukl Shortyho.“ Zvedla klíč, který svírala v ruce, a zaklinkala mu s ním před očima. „Takže se zajímáme o pronájem chaty?“

„Byla to stejně dobrá lež jako každá jiná.“ Harry otevřel dveře a vystoupil.

„Jsi hladkej jako úhoř, když chceš, Harry.“ Molly se vyškrábala z auta a obešla ho předem, aby se k němu připojila. „Učí se tohle umění konstrukce divokých historek na vysoké škole?“

„Když na to přijde, tak tenhle dar jsem zdědil ze strany rodiny Trevelyanů.“

„Máš představu, co si Shorty myslí?“

„Můžu jen hádat.“ Harry jí vzal z prstů klíč a pustil se k předním dveřím obydlí.

„To se vsadím, že můžeš, protože právě ty jsi mu tu myšlenku vsugeroval.“ Molly pospíchala za ním. „Myslí si, že hledáme nějakou chatu v ústraní daleko od města, abychom si tam mohli užít pokoutní víkendovou aférku.“

„Ano.“

„Shorty se zřejmě domnívá,“ spustila váhavě, „že jeden z nás nebo oba žijeme v manželském svazku.“

„No jasně, to by přece nebyla pokoutní aférka, kdybychom byli oba volní, co?“ Harry zastrčil klíč do zámku.

„Nejsem si jistá, jestli chci ztrácet reputaci jen proto, že se chceme šťourat v chatě Whartona Kendalla.“

„Neber si to tak.“

Harry otevřel dveře. „Jestli Shorty někdy vystřízliví na tak dlouho, aby dokázal mluvit s Petem, dojde mu, že jsme se zajímali spíš o Kendalla než o to, abychom si z tohohle místa udělali hnízdečko lásky.“

„To by mu nedávalo smysl.“

„Nevadí,“ řekl Harry. „Stejně už budeme dávno pryč.“

„Já vím, ale –“ Molly se náhle zarazila, její pozornost upoutal vnitřek chaty. „Dobrý bože. Řekla bych, co je to za smetiště, ale myslím, že už to tu někdo prohledal.“

Od vytržené předložky před krbem, až po roztroušené skvrny na linoleu na podlaze v kuchyni byla v chatě naprostá pohroma. Vzduch naplňoval pach starého oleje a hnijících odpadků.

Harry přehlédl scénu. „Vypadá to, jako by to tu Kendall opustil pěkně nakvap.“

„Tohle není jen svědectví o spěšném odchodu,“ pronesla Molly. „Než člověk dokáže udělat takovýhle svinčík, trvá to nejmíň několik týdnů nebo měsíců. Tohle má na svědomí pěkný čuně.“

Harry se krátce usmál. „Říkal jsem ti, že je Kendall pořádnej lajdák.“

„Vypadá to tak.“ Molly prošla opatrně tou změtí. „Zajímalo by mě, kde asi pracoval.“

„Muselo to být tady v obýváku. Pokud nezměnil na dílnu ložnici. Podívám se tam.“ Harry prošel krátkou předsíňkou a pohlédl za dveře ložnice.

„Našels tam něco?“ zavolala na něj Molly.

„Jenom zřícenou postel, na které by prováděli své pokoutní víkendové hrátky jenom opravdu zoufalé párky, kterým by Icy Crest připadalo jako romantické hnízdečko.“

„To nás vyloučilo ze soutěže.“ Molly mu nakoukla přes rameno. „Nejsme ani zoufalí, ani pokoutní.“

Ložnice nebyla o nic čistější než obývák a kuchyň. Potrhané záclony visely schlíple na jediném pochmurném okně. Matrace měly zašlou šedivou barvu a nelibé skvrny mohlo způsobit jen několikaleté užívání. Dveře skříně byly otevřené. Vnitřek byl prázdný kromě přetržených tkaniček do bot a ponožek na podlaze.

„Je v čudu,“ řekl Harry. „Zajímalo by mě proč?“

Molly pokrčila rameny. „Podle Shortyho se Kendall vrací do Kalifornie. Možná že je to jednoduché vysvětlení.“

„Možná.“ Nezdálo se, že by to Harryho přesvědčilo. „Nebo je možná zpátky v Seattlu a plánuje další lumpárnu.“

„Snad už mu to jako odplata stačí,“ nadhodila Molly, které se zmocnila docela optimistická nálada při představě, že je Kendall pryč.

„Snad.“ Harry popošel do středu místnosti. Klekl si na koleno a podíval se pod postel. „Nebo mu možná došlo, že už pokoušel štěstí víc než dost. Ať už s tím skončil nebo ne, pořád zůstává hodně otázek.“

Molly pozorovala Harryho, když vstal a šel do koupelny. „Co hledáš?“

„Nejsem si jist. Budu to vědět, až to najdu.“

„Vypadá to, jako by si Kendall vzal všechno s sebou.“

„Ano.“ Harry vyšel z koupelny a zamířil do obýváku. „Ale balil ve spěchu. A byl to lajdák, nezapomeň.“

„Takže?“

„Takže je možné, že něco v tom fofru přehlédl, když chtěl rychle zmizet z Icy Crest.“

Harry začal systematicky zkoumat zásuvky ve skříňkách v kuchyni. „Co třeba?“

„Adresu. Telefonní číslo někoho z Kalifornie, cokoli. Cokoli by mi poskytlo vodítko.“

Mollyina stísněná nálada se začala vytrácet, ale Harryho slova ji vrátila zpět. „Ale je pryč. Je to za námi. Z Kalifornie nemůže pokračovat v té stupidní hře na pomstu.“

„Něco mi říká, že by bylo dobré, kdyby policie věděla, kde právě je. Nelíbí se mi, že se pohybuje někde ve vzduchoprázdnu. Chtěl bych si to s ním vyřídit.“

„Myslím, že jsi až příliš opatrný,“ řekla Molly.

„Jsem už takový. Postupuju metodicky a řídím se logikou, na to nezapomeň.“

„Jo, jistě.“

Molly s přehnanou opatrností zvedla polštář na gauči, aby se podívala, co to k čertu zpod něho vykukuje. Když našla jen pár žluklých bramborových lupínků, položila ho zpátky na místo. Opatrně pokračovala v prohlídce, ale objevila jen další důkazy o tom, že se Wharton Kendall živil pěkným svinstvem.

Rozhodla se dokázat, že i ona umí být systematická a pořádná, a naklonila se nad gaučem. Pohlédla do šera za ním a s překvapením zjistila, že mezi zdí a gaučem leží zápisník.

„Hele,“ vyhrkla.

Harry na ni pohlédl z opačného konce malé místnosti, kde se právě probíral zásuvkami stolu. „Hele co?“

„Něco tu vidím.“ Molly se vyškrábala zpoza gauče a pokoušela se odstrčit masivní relikvii od stěny. Ani se nehnula. „To tele je hrozně těžký.“

„Nech toho, já ti pomůžu.“ Harry přešel obýváček a jednou rukou popadl gauč. Odtáhl ho od zdi tak snadno, jako by byl vyroben z papundeklu.

Molly vklouzla do otevřeného prostoru a sebrala zápisník z podlahy. „Nic to nejspíš není. Ale můj otec si psal poznámky přesně do takového sešitku s kroužkovanou vazbou.“

Harry se postavil za ni a díval se, když otvírala poznámkový blok. Zamračil se na primitivní kresby uvnitř. „Vypadá to jako další z jeho podivných návrhů na paranormální přístroje. Ten chlapík je opravdu trochu mimo. A ty bys mu dala deset tisíc, aby mohl financovat ty své praštěné projekty.“

„Jsi nespravedlivý. Víš velmi dobře, že jsem se s tebou nepřela, když jsi jeho žádost odmítl. V té době jsem se, pokud šlo o náš vztah, pokoušela ukázat nezbytný respekt k tvé technické expertize.“

„Tohle období netrvalo dlouho,“ poznamenal Harry bezmyšlenkovitě. „Počkej, obrať tu stránku zpátky.“

Molly poslušně nalistovala předchozí list. Studovala náčrtek, který připoutal jeho pozornost. „Copak?“

„Tys to nepoznala?“

„Ne. Měla bych? Připomíná mi to krabici s nějakým zmateným mechanismem uvnitř.“

„Je to ta krabice, do níž umístil mechanismus s falešnou zbraní,“ řekl Harry s naprostou jistotou. „Je to ona. To je důkaz, že za těmi lumpárnami vězí Kendall.“

Za půl hodiny si Molly tiše vydechla úlevou, když nepřátelské městečko Icy Crest zmizelo za zatáčkou silnice. Zapnula si bezpečnostní pás, opřela se o sedadlo a vytáhla poznámkový blok Whartona Kendalla. Otáčela stránky s pozorným zájmem.

„Pořád si myslíš, že je třeba Kendalla najít?“ zeptala se, když pečlivě studovala náčrtky.

„Naprosto. Chci, aby mu bylo jasné, že po něm jdeme a že máme dostatek důkazů, abychom v případě nutnosti zavolali policii.“ Harry jemně sešlápl plyn, aby vyjel úzkou zatáčku. „Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčený, že máš pravdu. Bude těžké přesvědčit policajty, že je v tom namočený.“

„Nedošlo k žádnému skutečnému násilí a zjevně opustil stát. Nedokážu si představit nikoho kromě nás, že by se Kendallem takhle zabýval.“

„S trochou štěstí se Kendall vykašlal na pomstu a místo toho si to raději namířil do Kalifornie, aby tam našel nějakou novou nadaci.“

„Myslíš, že tam někoho přesvědčí, aby mu poskytl grant?“

„Mluvíme o Kalifornii.“ Harry pohlédl do zpětného zrcátka. Trochu se zamračil a pak se zase věnoval silnici. „Tam je dost podivných lidí, jenž by byli celí hrr do financování jeho cvokařských paranormálních vynálezů.“

„Myslím, že máš pravdu.“ Molly malinko povzdechla. „No, když teď skvělé a dynamické duo Abberwicková – Trevelyan zjevně rozřešili záhadu zlomyslných žertů, domnívám se, že se budu moct přestěhovat zpátky domů.“

„Mám spoustu místa.“

„Ano, já vím, ale když u tebe zůstanu trochu déle, překročím neviditelnou hranici, která odděluje hosta od podnájemníka.“

„S klidem ji můžeš překročit.“

„Nemohu s tebou zůstat napořád,“ řekla tiše. „Proč ne?“

Podívala se na něj podrážděně. „Protože proto. Naše dohoda zněla, že s tebou zůstanu, dokud nedopadneme Kendalla.“

„Což jsme ještě neudělali.“

„Harry, mám vlastní domov.“

„Nechápu –“ Harry náhle zmlkl. *

„Co se děje?“ zeptala se Molly, aniž vzhlédla od poznámek.

„Nic. Proč?“

„Nevím. Měla jsem jen pocit, že ti něco dělá starosti.“ Otočila další stránku a zastavila se, aby si prohlédla náčrtek, který znázorňoval přilbu s připojenými dráty. „Tohle je zajímavé, Harry, možná že jsme neměli tak rychle zatratit Kendallovu výzkumnou činnost.“

„Jakou výzkumnou činnost? Za těmi ztřeštěnými nápady není nic vědeckého. Je to jen fantasmagorie.“ Harry sešlápl pedál. Auto nabralo rychlost.

Molly zaklapla zápisník. „Co je? Co se děje?“

„Nějaký blbec v modrém fordu se k nám blíží až příliš rychle.“

Molly se otočila na sedadle a dívala se postranním zrcátkem. Spatřila, jak se z poslední zatáčky vynořil nový model modrého automobilu. Jel rychle. Příliš rychle na silnici se samými serpentinami. Tónovaná skla znemožňovala pohlédnout řidiči do obličeje.

„Vypadá na netrpělivý typ. Nech ho raději předjet, Harry.“

„Není tady přerušovaná čára, jen samé zatáčky dalších deset mil.“

„Mohl bys uhnout ke straně.“ Molly sevřel nepříjemný pocit, když se ford přiblížil. „Udělej to, Harry, ten chlap může být nevypočítatelný.“

Harry se nehádal. Začal zpomalovat.

Ford vyrazil kupředu, aby je minul.

„Projede kolem nás,“ řekla Molly, které se ulevilo, když viděla, jaké záměry má.

Vůz už byl těsně za nimi. Nepodnikl nic, aby je předjel. Místo toho Molly s hrůzou pozorovala, jak najel ještě těsněji k nárazníku Harryho štíhlého sportovního vozu. Náhle si uvědomila, že se je řidič fordu pokouší vytlačit ze silnice.

Nebylo kam uhnout. Na druhé straně byl ostrý, stromy zarostlý svah a nad ním příliš křehká ochranná svodidla.

„Harry.“

„Drž se,“ nařídil Harry tiše.

Molly zadržela dech. Určitá část jejího já věděla, že se jim nejspíš nepodaří autu uniknout. Bylo příliš blízko. A před nimi další ošklivá zatáčka. Bylo blízko, příliš blízko. Čekala, že se srazí.

Co se stalo pak, připadalo Molly jako ve zpomaleném filmu. Napjatá v očekávání srážky nebyla připravená na náhlou, divokou akceleraci sportovního vozu, když Harry náhle přibrzdil. Molly slyšela, jak pneumatiky kvílejí na protest. Sneath vjížděl do smyku.

Mlhavě si uvědomovala, že modrý ford se mihl kolem nich jak vypálená střela. Prudce změnil směr, když se ho řidič pokoušel dostat znovu pod kontrolu, než vjede do další zatáčky.

A pak bylo po všem.

Molly čekala, až jejich automobil sklouzne a proletí bezpečnostními svodidly.

12. kapitola

Harry dokončil řízený smyk a v poklidu zastavil při pravé krajnici. Automaticky pohlédl do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že ze zatáčky za nimi nikdo nevyjíždí. Pak se podíval na Molly. Spolehlivě ji chránil bezpečnostní pás. V obličeji se jí zračilo napětí, ale jinak byla překvapivě klidná.

„Jsi v pořádku?“ Dokonce i jemu samotnému připadalo, že mu hlas skřípe, jako by kráčel po poli ztuhlé lávy. Nemohl si pomoct, ale šok z představy, že mohla být Molly mrtvá, hned tak nepoleví. Možná že se ho nezbaví do konce života.

„Je mi dobře, díky.“ Otočila hlavu a pohlédla na něj. Měla obrovské oči. „Zvládls to naprosto neuvěřitelně. Myslela jsem, že přeletíme přes svodidla.“

„Dobré auto.“

Molly zavrtěla hlavou. „Dobrý řidič. Kdokoli jiný by ztratil kontrolu nad řízením. Josh měl pravdu. Máš skvělé reakce.“

Harry ze sebe vydoloval úsměv, o němž předem věděl, že spíš připomíná škleb karnevalové masky. „Každý má nějaké vlohy.“

„Ty tvoje nám oběma zachránily život,“ pronesla z hloubi duše. „Kdybych se tak šíleně nebála rozepnout si během jízdy bezpečnostní pás, dala bych ti obrovskou, sladkou pusu.“

„Vyberu si ji od tebe později.“ Harry znovu pohlédl do zpětného zrcátka a pak zařadil rychlost.

Měl bych si to s tím modrým fordem rozdat, pomyslel si s prchavou lítostí. Moc rád by to udělal. A kdyby byl sám, určitě by se tomu nebránil. Vůbec nepochyboval, že má na silnici plné zatáček nespornou výhodu. Jeho reflexy a ovládací vlastnosti sneathu jsou dostatečnou zárukou. Ale byl by to riskantní závod a jemu se nechtělo vystavovat Molly dalšímu nebezpečí.

„Myslíš, že bychom to měli nahlásit silniční policii?“ zeptala se Molly za okamžik.

Harry pokrčil rameny. „Jistě. Ale pochybuju, že to bude mít nějaký význam. Takové situace, kdy málem dojde ke srážce, nejsou nic neobvyklého. Zvlášť na vedlejších cestách, jako je tahle.“

„Můžeme to auto popsat. Byl to poslední model modrého fordu.“

„To ano, ale neměl poznávací značku.“

„Ani jednu?“ Molly na něj zírala. „Mám pocit, že jsem to v tom rozrušení přehlédla. Nerada se ptám, ale myslíš, že se nás někdo pokoušel vystrčit ze silnice schválně? Nebo měl řidič nakoupíno a my jsme se prostě ocitli v nesprávný čas na nesprávném místě?“

„Nevím,“ přiznal Harry poctivě. „Ale nesnáším náhody.“

„Ten řidič byl pravděpodobně opilý.“

„Možná.“

Molly si ho změřila postranním pohledem. „Nemyslíš si to, co si myslím, že si myslíš, že ne?“

„Ze ten řidič ve fordu byl Wharton Kendall?“

Povzdechla. „Já to věděla. Napadlo tě totéž. Ale je to vysoce nepravděpodobné, ne? Chci říct, že by Kendall měl být už v Kalifornii.“

„To by měl. Ale zdá se, že jsme ho podcenili. Ten bastard je vlezlejší než veš. Kdo ví, kde teď je.“

„Přece by se nepotloukal kolem Icy Crest, jen aby se přesvědčil, jestli ho někdo nehledá. Nedává to smysl. Ze Shortyho chaty se odstěhoval. Kde by spal?“

„V autě.“

„A co jídlo?“

„Mohl by mít zásoby všelijakýho svinstva uskladněné v kufru.“

„Jak by se dozvěděl, kdy a kde nás má hledat?“

Harry o tomhle chvilku přemýšlel. „Mohl se schovat v lese a pozorovat chatu. Čekat, jestli někdo přijde a bude pátrat po nějakých důkazech. Nebo mu někdo z Icy Crest prostě donášel. Třeba starý dobrý Pete nebo Shorty. Nebo některý z těch chlapíků, co se poflakovali před koloniálem, zavolal Kendallovi, že ho někdo shání.“

Molly vypadala zamyšleně. „Což ovšem svědčí o tom, že má po ruce telefon.“

„Mobilní telefony nejsou dneska žádná technická bomba.“

Ušklíbla se. „Máš na všechno odpověď, že jo. Ale podle všeho ti chlapíci v Icy Crest považovali Kendalla za otravného cvoka. Nemám pocit, že by ho příliš milovali.“

„Dokonce i ti největší cvoci mají peníze. Někdo v městečku možná rád vyměnil nějakou hotovost za pár informací.“

Molly se zamračila. „Wharton Kendall se určitě netopí v penězích, jinak by nežádal o stipendium Abberwickovu nadaci.“

„Přesvědčit ty chlapy, co se poflakovali kolem Petova krámu, by nestálo víc než padesát babek. K čertu, Pete sám by nejspíš prodal vlastní mámu za pětadvacet dolarů a plandavou košili.“

„Mohl bys mít pravdu. Sakra. Celá ta šlamastyka je čím dál zamotanější, co? Takhle se to může táhnout ještě hodně dlouho.“ Molly zmlkla.

Harry to ticho chápal. Často se ponořil na dlouhé hodiny do soukromých jezírek hlubokého ticha. Znal Molly už dost dlouho, aby věděl, že se dokáže zabývat vlastními myšlenkami. Ale vzdálený výraz v jejím obličeji ho nyní znepokojoval. Měl důležitý úkol, který musel vyřešit, ještě než dorazí do Seattlu.

„Molly?“

„Ano?“

Harry sevřel rukama volant. Musí pěkně opatrně. „Ta dnešní nehoda vyvolala jednu otázku. S konečnou platností se mnou zůstaneš, dokud tu záhadu nerozluštíme.“

Vypadala trochu poplašeně. „Jak jsi mohl vědět, že myslím zrovna na to, že se přestěhuju zpátky domů?“

„Protože ti dokážu číst myšlenky,“ odsekl, podrážděný její umíněností.

„Čteš moje myšlenky?“ Střelila po něm jedním ze svých zářivých a rozesmátých úsměvů. „Ach tak, proslulý trevelyanovský šestý smysl.“

„To byla legrace, Molly.“

„Já vím.“ Úsměv jí pohasl. Letmo se dotkla jeho paže. „Jen jsem si tě dobírala.“

Pokusil se řešit problém s rozumem a logikou. To uměl nejlíp. „Cítila by ses ve větším bezpečí a já bych si dělal menší starosti, kdybys zůstala se mnou, dokud se mi nepodaří Kendalla vypátrat.“

„Může to nějakou chvilku trvat. A co se stane, když ho nenajdeš? Co když se úplně vypaří?“

Hlubší smysl té otázky mu vzal dech. Zažehla v něm nereálnou představu, která v něm dávno doutnala. Co kdyby s ním Molly zůstala napořád?

Nakonec Kendalla najde. Ten chlapík je příliš nepořádný a postrádá určitý řád, takže by jen stěží dokázal zmizet beze stopy. Harry ho vyslídí a pak podnikne kroky, aby se ujistil, že už nebude Molly dál otravovat.

Ale co když se Molly neodstěhuje?

„Byl by v tom nějaký problém?“ zeptal se mírně.

Založila si ruce pod ňadry a pozorně sledovala silnici. „Ještě než nás pronásledoval ten modrý ford, jsem ti řekla, že s tebou nemohu zůstat napořád.“

„Proč ne?“

„Musíš se na to ptát? Harry, na začátku našeho vztahu jsi to byl ty, kdo pořád vypočítával, v čem všem se lišíme.“

„Tys na ten seznam přidala taky pár položek,“ připomněl. „Něco o rajských jablíčkách. Podívej, možná že jsme přecenili počet oblastí, v kterých si nerozumíme. Zdá se, že jsme byli schopni se s pěknou řádkou vypořádat.“

Rychle otočila hlavu a pohlédla na něj. Harry cítil tu neodbytnou zvědavost a smyslné povědomí, které z ní vyzařovaly. Snažil se najít logická, rozumná slova, která by ji přesvědčila, že nastěhovat se k němu je správné. Ale jeho skvělý mozek ho tentokrát, kdy ho nejvíc potřeboval, zradil. Nemohl na ni naléhat, mohl pouze žádat.

Žádat. Naléhat. Doufat. Ale to nebyl jeho způsob. Měl by mít rozum a nechtít po druhých, aby mu dali to, co potřebuje. Co se to s ním k čertu děje?

Pak jím otřáslo poznání. To, co zažíval při očekávání Mollyiny odpovědi, mu bylo až příliš povědomé. Podobalo se to pocitu, který se ho zmocnil tehdy, kdy ho přistihla uprostřed intenzivního přemýšlení, oblečená v bílém jako nevěsta. Byl zranitelný způsobem, který nechápal. Byl to ohromující pocit.

„Zůstat s tebou pár dnů je jedna věc,“ pronesla Molly jemně. „Zůstat na neurčito znamená spolu žít.“

Ano, to znamená, pomyslel si. Našel bych tě ve své posteli každý den. Seděla bys se mnou po ránu u snídaně.

„Jen do doby než najdeme Whartona Kendalla a vyřídíme si to s ním,“ poznamenal.

Byla trochu nervózní. Pak na něj ještě jednou zkoumavě pohlédla. „Tak dobře. Jseš-li si jistý, že to opravdu chceš.“

Přesně to potřebuju, pomyslel si, pořád celý ochromený tou zprávou. „Je to jediné logické řešení,“ pronesl nahlas.

„Máš pravdu. Je v tom logika.“

Druhý den ráno vystoupil Harry z výtahu ve třicátém prvním patře výškové správní budovy v centru města. Masivní mosazná písmena na zdi před řadou výtahů oznamovala jméno společnosti, která rodinné jméno Stratton povýšila na hybnou sílu v Seattlu.

STRATTONOVY NEMOVITOSTI, a.s.

Obchod realitami a stavební činnost

Harry zahnul doprava a pokračoval po plyšovém koberci až k recepci. Přitažlivá, vkusně oblečená žena něco mezi dvacítkou a třicítkou vzhlédla a usmála se, jakmile Harryho poznala. Harry se v podniku neobjevoval příliš často, ale personál ho znal od vidění. Jeho návštěvy zanechávaly většinou nesmazatelný dojem.

„Dobré ráno, pane Trevelyane. Co pro vás mohu dnes udělat?“

„Dobré ráno, Verno. Mohla byste, prosím, říct mému dědečkovi, že se s ním potřebuju na pár minut vidět?“

„Jistě.“ Verna zmáčkla domácí telefon na stole. „Pane Strattone?“

„Co je, Verno?“ Hlas Parkera Strattona už stařecky skřípal, ale neztratil nic ze své autoritativnosti.

„Přišel vás navštívit pan Trevelyan.“

Nastala krátká odmlka. Pak se Parkerův hlas znovu ozval v interkomu jako tiché zavrčení. „Řekněte mu, že nemám čas. Sjednejte mi s ním schůzku na příští týden.“

Harry recepční mile pokývl a vyrazil kolem jejího stolu. „Díky, Verno. Nic mu nespojujte, dokud neodejdu.“

„Ale pane Trevelyane,“ zvolala Verna úzkostně. „Pan Stratton říká, že teď zrovna nemá čas.“

„Nemůže mít napilno. Oficiálně je už v penzi.“ Harry zahnul za roh a prošel kolem vkusné výstavky uměleckého skla, která zabírala jednu stěnu. Otevřel dveře Parkerovy kanceláře, aniž se obtěžoval zaklepat.

Parker seděl za stolem. V sukovité ruce svíral zlaté pero. Pořád ještě držel prst na tlačítku interkomu. Díval se na Harryho nasupeně. „Máš chování těch zatracených Trevelyanů.“

„Já jsem Trevelyan.“ Harry zavřel dveře a podal si židli. „A bohužel pro tebe jsem i Stratton.“

„Předpokládám, žes nevrazil do mé kanceláře, jen abys se mnou probíral rodokmen. Co chceš?“

„Přišel jsem s tebou prohovořit ten Brandonův plán postavit se obchodně na vlastní nohy.“

„Táhni k čertu!“ Parker odhodil zlaté pero. „Věděl jsem, že se do tý blamáže dřív nebo pozdějc zamícháš. Danielle se k tobě přišla vybrečet? Nebo to byla Olivia?“

„Mluvil jsem s oběma. Taky jsem se setkal s Brandonem.“

„Co to s tebou sakra je, Harry? Proč se vždycky musíš plést do těchhle rodinných záležitostí?“

„Taky mi to nejde na rozum. Možná proto, že patřím k rodině.“ Harry natáhl nohy a upřeně se díval na svého dědečka.

Když bylo Parkerovi před několika lety sedmdesát, váhavě převedl denní operace firmy na svého syna Gilforda. Kromě božího zásahu by Parkerovi nic nezabránilo chodit každý den do kanceláře. Strattonovy nemovitosti byl jeho život.

Parker žil a dýchal s obchodem doslova od kolébky a tahle dieta mu šla k duhu. Opíral se o hůl, když se ozvala artróza v koleně, ale jinak mu zdraví sloužilo skvěle. Díky subtilní konstrukci, kterou měli Strattonovi v rodě, vypadal nejmíň o deset let mladší. Jeho doktor tvrdil, že má srdce a plíce chlapa těsně po padesátce.

Strattonovy nemovitosti byly jeho součástí a potřeboval je k životu jako vzduch. Určitě umře za psacím stolem.

„Půjdu hned k věci,“ spustil Harry. „Myslím, že bys měl Brandonovi dát šanci. Řekni mu, že za ním stojíš. Řekni mu, že nedojde k žádným odvetným opatřením.“

Parker na něj namířil prst. „Jako že je Bůh nade mnou, ty se drž stranou. Pokud vím, právě tys způsobil, že si ten hlupák vzal do hlavy tenhle nápad.“

Harry zvedl obě ruce dlaněmi vzhůru. „Máš moje skautské slovo, že jsem ho ani omylem nepovzbuzoval, aby zkusil své štěstí v řízení obchodu nemovitostmi. Přišel za mnou s tímhle nápadem sám.“

„Čerta starýho přišel. Viděl tě, jak ses vykašlal na své dědictví po Strattonech, a rozhodl se každému v rodině dokázat, že je taky tak zatraceně umanutý a nezávislý jako ty.“

„Myslím, že mě přeceňuješ,“ bránil se Harry.

„Vůbec tě nepřeceňuju.“ V Parkerových očích divoce zablýsklo. „Jenom tvrdím, že jsi zavinil tuhle stupidní situaci. Kdyby ses neobjevil, Brandona by ani ve snu nenapadlo odejít z firmy.“

„Tím si nemůžeš být jistý.“

„Jsem si tím zatraceně jistý,“ trval na svém Parker. „Máš na něj špatný vliv.“

„Chce jenom trochu roztáhnout křídla. Proč mu to nedovolíš?“ Parker zaťal pěsti. „Když se osamostatní, nepřežije ani rok.“

„To nemůžeš vědět. Ostatně má v sobě strattonovskou krev. Tvoji krev. Kdo ví, jak se mu povede.“

„Ty máš taky naši krev.“ Parker přimhouřil oči. „Ale ta z tebe neudělá obchodníka.“

„Oba dobře víme, že jsem nebyl stvořený pro život v takovéhle společnosti,“ připustil Harry mírně.

„Chceš říct, že nejsi stvořený pro to, abys čelil skutečnému světu. Raději žiješ v tom svém abstraktním. Kdybys po příchodu do Seattlu vstoupil do firmy, mohls být dneska viceprezidentem.“

„To je nepravděpodobné,“ řekl Harry. „Ty i Gilford byste mě do tří měsíců vyrazili. Nikdy bych sem nezapadl.“

„Protože máš nedostatek disciplíny,“ odsekl Parker. „To je tvůj problém, Harry. Jsi příliš arogantní a máš tvrdou palici. Za to může tvůj otec. Záměrně tě postavil proti tvému dědictví. Byl to jeho způsob, jak strkat nos do záležitostí Strattonů. Byla to jeho poslední pomsta, tak je to.“

„Myslím, že tohle všechno jsme už dávno probrali.“

Parker měl sevřené čelisti. Na chvilku to vypadalo, že se chystá pokračovat v té staré hádce. Pak se zvrátil do židle. „Co jsem to slyšel o té tvé slečně?“

Harry zvedl obočí. „Vidím, že tamtamy pracují spolehlivě. Jmenuje se Molly Abberwicková.“

„Danielle říkala, že se k tobě přestěhovala.“

„To ano. Na nějaký čas.“

Parker se zamračil. „Víš, že takovéhle věci neschvaluju.“

„To vím.“ Harry poklepal prsty. „Vraťme se ale k Brandonovi.“

„Není nic, o čem bychom měli diskutovat. Neočekávej, že ho budu povzbuzovat v jeho idiotských nápadech s vlastním obchodem. Má své povinnosti k rodině.“

„Danielle se bojí, že Brandona vydědíš, půjde-li za svým.“

„Taky že jo,“ vybafl Parker okamžitě. „Totéž jsem nedávno řekl jemu.“

„Vykašli se na výhrůžky. Dej mu své požehnání, Parkere.“

„Proč bych to k čertu dělal?“

„Protože chce odejít za svým tak jako tak a Danielle by se netrápila, kdyby věděla, že mu z tvé strany nic nehrozí.“

„Proč bych to měl někomu usnadňovat?“

Harry se dvakrát nadechl, dokud si nebyl jist, že upoutal zcela Parkerovu pozornost. „Alespoň tohle Danielle dlužíš.“

„Dlužím jí to? Zbláznil ses? Dal jsem své dceři všechno. Každýmu z rodiny jsem toho dal spoustu. Jsou moc rozmazlený.“ Parker stáhl obočí. „Co jí dlužím?“

„Pomohla ti zachránit tvou drahou společnost, když ti starší dcera utekla s mým otcem,“ pronesl Harry vyrovnaně. „Udělala to, co pro tebe měla udělat moje matka. Vzala si Deana Hughese. Díky ní jsi dostal injekci hotových peněz, které jsi v té době zoufale potřeboval. A takys přišel k Hughesovým kontaktům. Možná že měly větší cenu než ty peníze, nemám pravdu?“

Parker na něj hleděl několik vteřin s otevřenou pusou. Pak stiskl zuby a vyštěkl. „Co si to dovoluješ! Obvinit mě z toho, že jsem donutil Daniellu do toho manželství! Jako kdyby to šlo. Nežijeme ve středověku.“

„Pokud jde o tebe, moc daleko k tomu nemáš. Pořád se pokoušíš řídit životy lidí jako nějaký feudální pán.“

„Mám právo řídit tady pár věcí. Tu společnost jsem vybudoval. Kdyby nebylo mě, nebyly by ani Strattonovy nemovitosti.“

„Sem tam ti někdo malinko pomohl,“ poznamenal Harry tiše. „Zvláště tvoje dcera Danielle. Vdala se, když moje matka utekla s tatínkem. Dlužíš jí hodně, Parkere.“

„Nedlužím jí ani pětník.“

„Dlužíš jí toho hodně a ty to víš. Setrvávala v tom manželském pekle jen kvůli rodinnému podniku. Kdyby nebylo jí, Strattonovy nemovitosti by zanikly před pětatřiceti lety. Přišel čas splácet úroky.“

„Co že se tak najednou zajímáš o manželství tvé tety? Víš dobře, že většina lidí nežije ve šťastném manželství.“

„Moji rodiče žili,“ pronesl Harry tiše.

Parker vybuchl vzteky. „Sean Trevelyan odloudil mou malou Brittany od rodiny. Panebože, on ji svedl. Přikradl se v noci jako zloděj. Odvedl ji z domu, od dědictví a ode všeho, co jí po právu patřilo.“

„A udělal ji šťastnou.“

„Nikdy jí nedal to, co měla mít a co si zasluhovala.“ Harry mu pohlédl do očí. „Jestli chceš vědět, co by se stalo s mou matkou, kdyby byla pár let vdaná za Deana Hughese, podívej se na Daniellu.“

„Jak se opovažuješ!“ zařval Parker. „Přinejmenším by ještě žila.“

Harry měl najednou pocit, jako by z místnosti unikl veškerý vzduch. Přišel příliš pozdě, oba už byli mrtví. A teď umře i on. Nikdy se nedostane na povrch. Příliš pozdě. Příliš pozdě.

Jeho duší zmítaly city jako studené severní větry. Na okamžik se bariéry, které ho chránily před propastí, zakymácely a hrozilo, že se rozpadnou. Harry skrz ně viděl do temnoty, která ho lákala a děsivě sváděla. Bylo by to snadné jen tak se přehoupnout a padat do hloubky a napořád se v ní ztratit.

Náhle se k němu přikradla představa Molly. Usmála se na něj z protějšího břehu propasti. Okamžitě se vrátil do reality.

Pohlédl na Parkera. „Jak jsem řekl, dlužíš to Danielle. Dej jí jedinou věc, o kterou opravdu stojí a kterou jí můžeš dát pouze ty.“

„A to je co?“

„Klid v duši. Brandon to nepotřebuje, ale ona jo. Danielle si moc klidu ve svém životě neužila. Měla pořád plné ruce práce s tím, jak se ti pokoušela dělat radost.“

Parker tiskl na opěradlech židle ruce v pěsti. „Kdo tě sakra pověřil, abys dělal strážného anděla celé rodině?“

„To kdybych věděl.“ Harry otevřel dveře.

„Dokážeš bejt pěknej hajzl, Harry, víš to?“

Harry se na něj podíval přes rameno, pohlédl mu do očí a neuhnul. „Rodinnej zvyk. Na obou stranách.“

Vyšel ven a tiše za sebou zavřel dveře.

Nijak ho nepřekvapilo, když našel svého strýce Gilforda Strattona před vitrínou s uměleckým sklem. Čekal na něj. Harry se slabě usmál. Tohle nevypadá na jeden z jeho nejšťastnějších dnů.

Gilfordovi bylo devětačtyřicet, byl nejmladší ze tří Parkerových potomků. S těmi aristokratickými kostmi, světlými vlasy a hnědýma očima byl stejně hezký jako ostatní z rodiny Strattonů. Před patnácti lety se oženil s Constance Heeleyovou, dcerou z prominentní rodiny loďařů ze severozápadu. Měli spolu dvě děti.

Naštěstí pro Strattony zdědil Gilford víc než jen hezký vzhled. Taky si přinesl do života obchodní talent. Strattonovy nemovitosti pod jeho vedením jen vzkvétaly.

„O co ti jde dneska, Harry?“ Gilford ho pozoroval chladným, ostražitým pohledem. Pak v jeho očích vzplanulo porozumění. „Čert tě vem, zase jsi Parkera rozčilil?“

„Nedalo to moc práce. Víš stejně dobře jako já, že se Parker naštve, jen se na mě podívá. Ale nelam si hlavu, tu naši poslední diskuzi přežije.“

Gilford popošel o jeden hrozivý krok. „Mluvils s ním o Brandonově stupidním plánu odejít ze společnosti?“

„Ano.“

„Drž se stranou. Víš dobře, co si starý pán myslí o lidech z rodiny, kteří se chtějí na firmu vykašlat.“

„Nemusíš mi to připomínat,“ řekl Harry.

„Varuju tě, Harry, nepleť se do toho. Nech Parkera, ať to vyřeší sám.“

„Když nenechá Brandona odejít ve vší slušnosti, Daniellu to úplně zničí.“

Gilfordův výraz ztvrdl. „Já vím. A je mi to líto, ale takhle to prostě chodí. To není tvůj problém. Pokus se alespoň jednou nemíchat do rodinných záležitostí.“ Otočil se na podpatku a vyrazil chodbou do rohu, kde byla jeho kancelář.

Harry se za ním díval, jak odchází, a pak se pustil kolem recepce k řadě výtahů. Dobrá zpráva byla, že Molly přijde domů na oběd.

Molly přitiskla ruce na stůl a upřeně sledovala věcné a vážné připomínky tety Venicie a Cuttera Latteridge. Věděla, že to s ní oba myslí dobře, ale jejich starostlivost jí přesto lezla na nervy.

„Neměj o mě strach, teto. Bude mi u Harryho dobře.“

„Ale miláčku, když se necítíš doma příjemně, můžeš přece bydlet u mě.“ Venicia v hladkých oranžovofialových šatech zářila jako jedna z tropických ryb v Harryho akváriu. Ale v očích měla starost. „Opravdu nevím, jestli je vhodné se nastěhovat k Harrymu Trevelyanovi. Vždyť ho sotva znáš.“

„Věř mi, každý den se o něm dozvídám víc a víc,“ ujistila ji Molly.

Venicia se napřímila s rozhodným výrazem v obličeji. Po očku se podívala na Cuttera a pak se na Molly zamračila. „Miláčku, hodně jsme s Cutterem o tom tvém doktoru Trevelyanovi diskutovali a nemůžeme se zbavit pocitu, že na celé situaci není něco v pořádku.“

„Není něco v pořádku?“ opakovala Molly.

Cutter si významně odkašlal. „Vím, že to není moje starost, nejsem vlastně ještě v pravém slova smyslu člen rodiny.“ Odmlčel se, natáhl ruku a letmo se dotkl Veniciiny paže. „Ale mám pocit, jako bych už patřil ke klanu, a musím ti něco říct.“

„Cuttere, prosím tě,“ spustila Molly, „nelam si s tím hlavu.“

„Nemůžu jinak, drahá.“ Cutter si nasadil autoritativní výraz. „Tahle celá záležitost mi působí nesmírné starosti. Jestli se ti poslední dobou stalo něco divného a jsi si jistá, že ty lumpárny nejsou dílem kamarádů tvé sestry, prosím tě snažně, podej o celé té situaci zprávu policii.“

„Abych pravdu řekla, Harry už včera s policií mluvil,“ oznámila mu Molly. „Není toho moc, co můžou podniknout, zvlášť jestli Wharton Kendall odjel do Kalifornie.“

„Ale určitě můžou něco dělat s tím autem, co se vás pokoušelo vytlačit ze silnice,“ přidala se Venicia.

„Nemohli udělat nic než si to zaznamenat a slíbit, že budou dávat pozor na modré fordy, které jezdí nebezpečně,“ vysvětlila Molly. „Ani nemůžeme s jistotou tvrdit, že existuje nějaká spojitost mezi tím autem a Whartonem Kendallem. Pokud jde o mě, čím víc o tom přemýšlím, tím víc pochybuju, že nějaká je. Pravděpodobně jsme se málem stali oběťmi opilého řidiče.“

Cutter se na ni zamyšleně podíval. „Proč si myslíš, že neexistuje žádná souvislost?“

„Protože až doteď se mě Kendall snažil vyděsit jen dětinskými lumpárnami, tak si představoval pomstu,“ řekla Molly. „Určitě se mi nepokoušel ublížit.“

Cutter přimhouřil oči. „Jestli je tenhle Wharton Kendall odpovědný za všechny ty případy, je zjevně nemocný, moje drahá. Jeho šílenství se může stupňovat. Mohl by být pěkně nebezpečný. Tvoje teta má pravdu. Měla by ses k ní přestěhovat, dokud to nepřejde.“

„U Harryho budu v bezpečí,“ trvala na svém Molly. Nechtělo se jí příliš zdůrazňovat, že jestli ji Kendall pronásleduje, rozhodně nemá zájem Venicii nějak ohrožovat.

Venicia povzdechla. „Miláčku, nechci vypadat jako staromódní semetrika, ale musím stejně myslet na své okolí. Lidi se budou zajímat, jaké má úmysly doktor Trevelyan.“

Molly obrátila oči v sloup. „Teto Venicie, prosím. Nežijeme v minulém století.“

Cutter se tvářil ponuře. „Myslím, že není tak těžké domyslet si Trevelyanovy úmysly.“

Molly se na něj zamračila. „Co má tohle znamenat?“

„To znamená,“ začal Cutter, „že v tom může být víc, než se na první pohled zdá. Je mi jasné, že tě ten muž přitahuje, moje drahá, ale musíš si zachovat chladnou hlavu. Odpovídáš za pořádnou sumičku.“

Molly roztáhla paže a zachytila se stolu. „Pořád ti nedá spát, že by se o mě Harry mohl zajímat jen proto, aby vyždímal malé jmění z honorářů za konzultace?“

„Nerozčiluj se, drahá,“ vpadla do toho Venicia rychle. „Prostě se s Cutterem obáváme toho neobvyklého vztahu, který se mezi tebou a doktorem Trevelyanem vytvořil.“

„Nerad to říkám,“ dodal Cutter hrozivě, „ale napadlo mě, že doktor Trevelyan z celé té situace kolem Whartona Kendalla těží.“

„To je odporné!“ vybuchla Molly.

„Opravdu?“ Cutter vypadal nepřesvědčeně. „Zdá se mi, že tě Trevelyan stahuje čím dál hlouběji do svých sítí. Už tě přesvědčil, že kromě jeho rad potřebuješ i jeho ochranu. Stala ses na něm citově závislá, moje drahá.“

„Tak naposledy,“ procedila Molly skrz zuby, „vím, co dělám.“

Cutter potřásl hlavou. „Každý, kdo je správcem dobře dotované nadace, musí o osobních vztazích s lidmi, kteří by mohli z těch peněz profitovat, pochybovat. Ne, moje drahá, jak to vidím já, jsi ohrožena ze dvou různých stran. Jednak se ti chce pomstít nějaký nedoceněný vynálezce, za druhé ti hrozí možná spolupráce s konzultantem bez skrupulí.“

Molly cítila, že se v ní všechno vaří. „Kdyby Harrymu tolik záleželo na majetku, pak by neutíkal od rodinných peněz.“

Cutter ji pozoroval s porozuměním. „To se nedá tak říct, že od nich utekl, moje drahá. Podle toho, co se mi doneslo, se hrozně pohádal se svým dědečkem Parkerem Strattonem. Harry odmítl pracovat ve firmě. Stratton ho odřízl od rodinných příjmů. A je v tom ještě něco. Něco, co bys měla vědět.“

„A to?“ otázala se Molly.

Cutter váhal. „Nerad to říkám, ale slyšel jsem řeči, že Harry Trevelyan možná není úplně v pořádku, tedy po duševní stránce.“

„Cože? Kdo ti tohle, proboha tě prosím, řekl?“

Cutter povzdechl. „Jeden můj známý kdysi dělal pro Strattonovy nemovitosti. Zná tam spoustu lidí. Je zjevné, že Trevelyanova snoubenka zrušila zasnoubení, když zjistila, že Harry má nějaké duševní potíže. Je to psycholožka, jak jsem pochopil, a dokáže rozpoznat příznaky.“

Molly vyletěla na nohy. „To je naprostý, zcela úplný nesmysl. Harry není žádný blázen.“

„Prosím, Molly,“ tišila ji Venicia. „Musíš být rozumná.“

Molly na ni vrhla nasupený pohled. „Tak co bych tak podle tebe měla dělat?“

Venicia se konejšivě usmála. „Opravdu mě jedna věc napadla, Molly.“

„Jaká?“

„Měla bys převést správu nadace na mě,“ řekla Venicia. „Vím, že od začátku to pro tebe byla oběť. Dovol mi, abych se teď starala já. Když to převezmu, hned si uděláš obrázek.“

Molly na ni zírala. „Převést na tebe nadaci?“

„Je to jen nápad,“ vložil se do toho pomalu Cutter. „Wharton Kendall by brzo zjistil, že už netřímáš v rukou otěže. To vědomí by mohlo zchladit jeho posedlost po pomstě. A pokud jde o doktora Trevelyana, už bys neriskovala.“

„Neriskuju,“ zašeptala Molly.

„Ber to takhle,“ začal Cutter jemně. „Je-li jeho romantický zájem o tvou osobu opravdový, bude mu jedno, jestli spravuješ nadaci nebo ne.“

„Poznáš brzo, jsou-li jeho úmysly čestné,“ doplnila Venicia vstřícně.

Molly zavrtěla hlavou. „Teto Venicie, ty se ve skutečnosti nechceš starat o nadaci. Takový úkol přináší jen neustálé bolení hlavy.“

„No dobře, moc o tu práci nestojím,“ přiznala Venicia čestně. „Ale chci na sebe převzít určitou zodpovědnost. To je to poslední, co mohu udělat. Cutter mi může pomáhat. Má velké zkušenosti, pokud jde o řízení. Mohl by se probírat žádostmi a dělat první selekci.“

„Musím připustit, že by mě ta práce zajímala,“ pronesl Cutter zamyšleně. „Alespoň by mi nezrezavěl mozek.“

„Jsme oba na penzi,“ připomněla Venicia, „Máme dost času pro charitativní činnost.“

„Zamysli se nad tím, Molly.“ Cutter se postavil a vzal Venicii za ruku. „Kdybys předala řízení té nadace své tetě, myslím, že by to vyřešilo spoustu tvých problémů. A teď nás musíš omluvit. Máme s Venicii schůzku s naším agentem z cestovní kanceláře. Kvůli plánům na svatební cestu, však víš.“

„Abych nezapomněla,“ vložila se do toho Venicia, „doufám, že se pamatuješ na svůj slib, že se mnou půjdeš vybrat svatební šaty, Molly?“

„To víš, že pamatuju,“ ujistila ji Molly.

Venicia a Cutter se otočili ke dveřím. Náhle se zastavili, když viděli, že jsou otevřené. Harry se jedním ramenem opíral o zárubeň.

„Nepokoušejte se mě odklidit z cesty,“ procedil tiše.

„To ani nezamýšlíme,“ naježil se Cutter a prosmýkl Venicii dveřmi.

Za chvilku se zavřel i hlavní vchod.

Molly polkla. „Vůbec jsem tě neslyšela přijít.“

„Čím to je,“ zeptal se Harry, „že kdykoli se poslední dobou objevím v tvé kanceláři, najdu tu někoho, kdo se tě snaží přesvědčit, že ohrožuju aktiva Abberwickovy nadace? Nejdřív Gordon Brooke a teď tvoje teta se snoubencem.“

„Je mi líto, žes to musel vyslechnout. Venicia a Cutter se přirozeně znepokojují, nic víc. Týká se to těch záležitostí kolem Whartona Kendalla.“

„Zdálo se mi, že je v tom víc,“ řekl Harry. „Měl jsem dojem, že jsem zaslechl něco o čestných úmyslech.“

Molly zrudla. „Teta Venicia a Cutter jsou trochu staromódní.“

„To je ale náhoda.“ Z Harryho výrazu se nedalo nic vyčíst. „Zrovna jsem se sešel s někým, kdo měl stejně zastaralé názory, pokud jde o soužití dvou lidí v nepožehnaném svazku.“

Molly se na něj zářivě usmála. „Naštěstí pro nás myslíme oba moderně.“

13. kapitola

„Vystupuje pod jménem Wharton Kendall,“ řekl Harry do telefonu. Rázoval po pracovně, když hovořil s Fergusem Ricem. „Chci, abys zjistil, kde je teď a kde mohl být včera, jestli je to možné.“

„Udělám, co bude v mých silách. Pošli mi faxem žádost o stipendium, kterou podle tebe napsal, a všechno, co považuješ za zajímavé.“

„Pošlu.“

Fergus se odmlčel. Harry podle klapání poznal, že si dělá poznámky do počítače.

Fergus Rice byl soukromý detektiv. Jeden z nejlepších. V minulosti Harry čas od času využíval jeho služeb, když potřeboval praktické informace jako dodatek k vlastním teoretickým dedukcím, pokud se pídil po nějakém vědeckém podvodu.

Harry byl expert na zkoumání usvědčujících materiálů na poli vědeckém a technickém, ale nebyl zkušený detektiv v tom starém slova smyslu. Ne že by se nedokázal naučit řemeslu, ale rozhodně netoužil trávit čas šlapáním chodníku, prověřováním adres a telefonních čísel. Raději zaplatil jiným, aby to dělali za něj, když to bylo nezbytné, a ty peníze účtoval svým klientům.

„To je všechno?“ zeptal se Fergus, když si dopsal poznámky.

„Prozatím ano. Jakmile na něco přijdu, dám ti vědět. Pospěš si s tím, prosím, Fergusi. Tomu chlapovi čím dál tím víc šplouchá na maják. Ty první dvě lumpárny v podstatě nikoho neohrožovaly, ale jestli byl včera v tom modrém fordu Kendall, tak už je víc než nebezpečný.“

„Hned na to vletím.“

Harry položil sluchátko zpátky do vidlice a postavil se před velké akvárium s mořskou vodou. Pozoroval křídlaté žraloky, jak se prohánějí kolem miniaturního útesu, a usilovně přemýšlel, kolik ještě lidí bude Molly přesvědčovat, že mu nemá věřit.

Mám pověst člověka schopného rozeznat podvodníky a šarlatány toho nejjemnějšího zrna, pomyslil si Harry. Velké obchodní společnosti i vláda vyhledávají moje služby, když někoho podezírají z vědeckých podfuků. Napsal jsem knihu o dějinách vědeckých podvodů a další díl na téma nebezpečí klamných představ na poli vědeckém.

Harrymu připadalo, že se celý život věnuje jen důkladnému studiu falše a triků. Po Trevelyanech zdědil schopnost vysledovat podvodníky, profesionální hráče, lháře a podfukáře. Strattonovská krev ho vybavila silným instinktem pro obchod. Jeho akademické vzdělání k tomu přidalo znalosti a porozumění, které mu umožnily vystopovat podvodníky s vysokou technickou erudicí.

Vždycky stál na straně pravdy. Vždycky to byl on, kdo odhalil lumpy a šarlatány. Vždycky zaujímal správný postoj a ukázal prstem na ty, kteří se pokoušeli podvádět.

A teď se lidi snaží přesvědčit Molly, že se jí nejspíš pokouší podvést a okrást. Netušil, jak prokázat svou nevinu.

Až dosud mu důvěřovala. Kolikrát ještě musí vyslechnout obvinění, že s ní spí jen proto, aby mu spadly do klína zdroje Abberwickovy nadace –, než mu začne připisovat nějaký význam.

Taky by rád věděl, jak dlouho ještě bude muset poslouchat řeči o tom, že je blázen, než jim začne věřit.

Z haly se ozval tichý zvuk.

„Zase až po uši v myšlenkách?“ zeptala se Molly vesele ode dveří.

Harry se k ní rychle otočil. „Vůbec jsem neslyšel, že jsi přišla.“

„Dorazila jsem, zrovna když odcházela Ginny.“ Molly přešla pracovnou a položila mu ruce kolem krku.

Přitáhl si ji blíž a sehnul hlavu, aby ji mohl políbit. Pomyslel si, jak je to skvělé mít ji tady na sklonku dlouhého dne. A je to tak v pořádku. Nechtělo se mu myslet na to, co by se stalo, kdyby dopřála sluchu všem těm obviněním a varováním.

Molly zaklonila hlavu a pozorovala jeho obličej svýma zelenýma očima, které zářily jako drahokamy. „Co si tak popovídat o večeři?“

Trochu se usmál. „Máš nějaký nápad?“

„Myslela jsem, že bychom si večer mohli vyrazit. Připadáš mi malinko mrzutý. Nejspíš působí úplněk. Dáme si venku něco dobrého a třeba se ti nálada vylepší.“

„Tak dobře.“ Nebyl úplně ve své kůži a lámal si hlavu s tím, zda ji jeho periodické záchvaty rozjímání nezačínají obtěžovat. Ta možnost ještě víc zatáhla mraky nad jeho již tak ponurou náladou. Pokoušel se promluvit trochu optimisticky. „Už jsi vybrala restauraci?“

„Proč jenom nepřejdem ulici a nezkusíme ten nový podnik, který inzerovali v Pacific Rim Cuisine?“ Zarazil ji zvonek jednoho z telefonů na stole. „Ale. Soukromá linka. To musí být někdo z rodiny.“ Sundala mu ruce z krku.

„Sakra.“ Harry se podíval na telefon se zlou předtuchou. Na pár vteřin opravdu uvažoval, že by si toho drnčení vůbec nevšímal. Nechtěl se dnes zatěžovat dalšími rodinnými problémy. Pak se natáhl po sluchátku.

„Prosím, Harry.“

„Harry, to jsem já, Josh.“

Naléhavost v Joshově hlasu jen podpořila Harryho vzrůstající beznaděj. „Co se stalo?“

„Děda je ve špitále v Hidden Springs. Před hodinou naboural ten svůj novej náklaďák.“

Harry krátce zavřel oči. „Je to zlé?“

„Dost zlé. Doktor nás upozornil, že následujících pár hodin je kritických.“ V Joshově hlase zněl zoufalý, nevěřící tón. „Řekl, že by se děda nemusel dožít rána.“

Harry pohlédl na hodinky. „Budu tam co nejdřív. Nevzdávej to. Leon má tuhý kořínek.“

„Ještě není tak starý. Není mu ani sedmdesát. Spousta lidí žije daleko dýl.“

„Neber si to tak, Joshi.“

Josh se odmlčel. Když znovu promluvil, už se víc ovládal. „Na místě nehody hořelo, Harry. Přesně jako když se zabil táta.“

„Už jedu, hochu.“

„Díky.“

Harry odložil sluchátko. Podíval se na Molly. „Je mi líto. Musím jet do Hidden Springs. Leonovi se podařilo rozmašírovat ten novej náklaďák. A protože je to Leon, dokázal z celé situace udělat pěknou podívanou.“

„Pojedu s tebou,“ prohlásila Molly.

Harryho její tichá nabídka překvapila. Byl tak zvyklý vyrovnávat se s krizemi v obou rodinách sám, že nedokázal okamžitě rozpoznat pocit úlevy, který se ho zmocnil.

Molly stála u okna v nemocničním pokoji a poslouchala pípání, klapot a hučení přístrojů, které bránily Leonu Trevelyanovi sklouznout propadlem smrti. Leon si její přítomnost neuvědomoval. Svou pozornost rozdělil stejnoměrně mezi bolest a Harryho.

Harry stál sám vedle jeho postele. Několik příbuzných včetně Joshe a Evangeliny vyčkávalo dole v hale. Sestra jim zakázala jít najednou do Leonova pokoje.

Molly viděla, jak se celá rodina vrhla na Harryho, když se objevili v nemocnici. Zjevně předpokládali, že převezme zodpovědnost. A on nějakým nenápadným a neklamným způsobem jejich očekávání splnil.

Nejprve tiše pohovořil s lékařem. Pak oznámil, že chce prohodit pár slov s Leonem. Molly se chystala posadit vedle Joshe, ale Harry se na ni podíval a jí bylo okamžitě jasné, že chce, aby ho doprovodila do pokoje.

„Tak vidíš, Leone, málem se ti to tentokrát povedlo, co,“ řekl Harry tiše.

„Do prdele. Kdo pro tebe poslal, Harry,“ Leonův hlas skřípal v hrdle jako rašple. „Nepotřebuju tě tu.“

„Věř mi, že i já vím o spoustě míst, kde bych byl radši.“

„Mně to povídej.“ Leon zmlkl, jako by potřeboval načerpat energii. „Kde je Josh?“

„Venku v čekárně.“

„Pošli mi ho sem, zatraceně.“

„Pošlu, ale až za chvilku. Nejdřív si musíme popovídat.“

„Proč?“

„Mluvil jsem s policajtama,“ řekl Harry. „Povídali, žes obtočil náklaďák kolem stromu. Pršelo. Příliš rychlá jízda za zhoršených podmínek, tak zní zpráva.“

„Hajzle,“ zamumlal Leon. „Já tady umírám a ty mi budeš kázat o bezpečnosti.“

Molly viděla, jak Harry stiskl čelisti, ale jeho výraz se nezměnil. Zůstával neúprosný. Bylo jí nad slunce jasné, že míří k velmi určitému cíli a že udělá všechno, aby ho dosáhl.

„Žádné kázání,“ ujistil ho Harry. „Chci s tebou uzavřít obchod. Neber to ode mě špatně, myslím, že se z tohohle dostaneš. Bůh ví, žes to do určité míry už dokázal.“

„Starý trevelyanovský reflexy,“ zašeptal Leon chraplavě.

„V pořádku. Starý trevelyanovský reflexy. Ale jen pro případ, že bys to tentokrát nezvládl, existuje něco, co bys měl vědět.“

Leon otevřel oči a kradmo se podíval na Harryho. „Co je to?“

„Neočekávej, že budu před Joshem vylepšovat tvůj hrdinský image, až umřeš. Ne, pokud se mi dva nedohodneme.“

„Kristepane, je to můj vnuk. Kromě něho nic jiného nemám.“

„To vím. Ale řeknu mu všechno, Leone, jestliže nepřistoupíš na moje podmínky.“

„Zatracenej vyděrači! Nejsi nic než obyčejnej vydřiduch.“

„Ty i já vydíráme jeden druhého už pěknou řádku let, Leone.“

„Hovno.“ Leon vtáhl vzduch. „Tys to na mě pěkně narafičil vždycky jsi měl v ruce trumfové eso.“

„Jeden obchod navíc, Leone. Jeden obchod a můžeš zemřít v Joshových očích jako hrdina. Samozřejmě, byl by radši, kdybys to přežil, ale to už záleží na tobě.“

„Ježíšikriste, co po mně chceš?“

Harry položil ruce na vytažené zábradlí postele a pevně je sevřel Pohlédl na strýcův vyčerpaný obličej. Z místa, kde stála, mu Molly viděla do očí. Byly tvrdé jako leštěný jantar, ale přísahala by, že pod tímhle povrchem viděla doutnat bolest. Nedělal to rád, ale musel se přes to přenést. Josh měl přednost.

„Za pár minut sem pošlu Joshe. Až přijde, chci, abys ho osvobodil od minulosti.“

„Co to má znamenat?“

„Nepřeju si nic jiného, než abys mu řekl, že časy se změnily. Divoké dny a stupidní riskování s životem jsou navždy pryč. Pověz mu, že jeho otec by nikdy nesouhlasil s tím, aby šel v jeho šlépějích. A že ani ty nechceš, aby to dělal. Řekni mu, že si přeješ, aby pokračoval ve své nové cestě, kterou si zvolil, a že jsi na něj hrdý. Dej mu své požehnání, Leone.“

„Bože, Harry. Ty po mně chceš, abych mu schválil tvůj způsob života? Ty chceš, abych ho vyzval k tomu, aby se otočil zády ke svému dědictví?“

„Chci, abys mu řekl,“ pronesl Harry s neochvějnou rozhodností, „že ses po všechna ta léta mýlil. Že ti došlo teprve teď, že je na řadě nová generace mužů z Trevelyanova rodu. Ze nastal čas spoléhat se na vlastní hlavu místo na odvahu a reflexy.“

„Proč bych to dělal?“ zasyčel Leon. „Stejně jsi ho už přesvědčil, aby dokončil školu. Copak ti to nestačí?“

„Jemu to nestačí. Miluje tě, Leone. Chce tvůj souhlas. Potřebuje slyšet, jak ho ujišťuješ, že neselhal jako muž jen proto, že si vybral cestu, která ho odvede od rychlých vozů a tvrdého živobytí.“

„Joshovi na mně houby záleží.“ V Leonově hlasu zazněla hořkost. „Ty jsi po celá ta léta jeho hrdina. Od té doby, co jsi ho odvedl od rodiny.“

„Mýlíš se. Jsi jeho děda a nic to nemůže změnit. Potřebuje od tebe něco, co mu já nemůžu dát. Potřebuje vědět, že schvaluješ jeho budoucnost, v které chce pokračovat. Pak to pro něj bude daleko snadnější.“

„Vsadím se s tebou, o co chceš, že znám podmínky tvého obchodu.“

Harry pokrčil rameny. „Stejné jako vždy. Jestli to pro Joshe uděláš, neřeknu mu nic o Willym.“

„Do prdele, věděl jsem, že s tím přijdeš.“

Leonův obličej byl zrůzněn mučivou úzkostí. Znovu se skřípavě nadechl. „Kde mám záruku, že ti můžu věřit?“

Harry byl chvilku zticha. „Copak jsem ti někdy lhal, strýčku Leone?“

Leonova odpověď zapadla v ničivém kašli. Když se zase vzpamatoval, spočinul na Harrym kalným zrakem. „Vyhrál jsi, ty parchante. Pošli mi ho sem a pak zmiz. Udělám to po svém.“

„Jistě.“ Harry se narovnal.

Ještě několik vteřin shlížel na Leona. Molly zalila vlna nepopsatelného smutku. Věděla, že existuje ještě něco, co chce Harry říct. Něco, co by nebyla ani hrozba, ani jiná forma nátlaku. Něco, co by v sobě skrývalo gesto smíru a nabídku ukončit mezi nimi dlouhotrvající válku.

Molly v tom kratičkém momentu zároveň poznala, že Harry neví, jak vyhlásit příměří, které si přeje. Požádal Leona, aby Joshe osvobodil od minulosti, ale nedokázal vymoci stejný dar pro sebe.

Beze slova se odvrátil od postele. Molly se střetla v přítmí s jeho pohledem. Natáhla k němu ruku. Popadl ji a prsty ji divoce sevřel.

Společně opustili pokoj.

„Bylo to podivné.“ Josh zvedl tác v nemocniční restauraci se samoobsluhou a nesl si ho ke stolu. „Připadalo mi, jako by se děda se mnou loučil. Byl úplně jiný, než si ho kdy pamatuju. Vůbec ne tvrdý. Daleko starší, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Bylo toho na něj dnes v noci moc.“ Molly se posadila a vzala z podnosu plastikové šálky. „Možná právě proto hodně uvažoval.“

„Nejspíš.“

Molly si velmi dobře uvědomovala, že to byl Harry a ne téměř smrtelná bouračka, kdo zavinil změnu Leonovy filozofie. Harry mlčel o scéně, které byla svědkem nahoře v pokoji, a jí bylo i bez dalšího vysvětlování jasné, že nechce, aby Josh věděl, co se seběhlo.

Blížila se půlnoc. Pozvala Joshe do restaurace poté, co před několika minutami odešel od dědovy postele.

Harry měl plné ruce práce s vyplňováním různých nemocničních dotazníků a formulářů pro pojišťovnu. Každý bral jako samozřejmost, že tuhle práci udělá on. Ostatní Trevelyanové spolu tiše rozmlouvali v čekárně a přitom se pomalu vystřídali u lože nemocného.

„Hlavu vzhůru, Joshi. Děda to už částečně zvládl.“ Molly usrkla krajně ohavný čaj, který koupila u pultu. Nenáviděla čaj z pytlíku, nedal se vůbec srovnat s čerstvě uvařeným nápojem. „Doktor říkal, že jeho stav je stabilizován. Myslím, že dědovy vyhlídky jsou hodinu od hodiny větší.“

„Ale mluvil tak, jako by čekal, že umře. Chtěl mi říct pár věcí, na které prý pořád myslí.“ Josh si zamíchal kávu plastikovou lžičkou. „Povídal, že celá ta léta dělal chybu, když se mě pokoušel donutit k závodění.“

„Opravdu?“ Molly si ponechala neutrální tón.

„Povídal, že všichni muži z rodu Trevelyanů žili jen ze svých reflexů a odvahy, ale že spousta z nich se nedožila vysokého věku. Říkal, že svět se změnil. Dneska se klade důraz na vzdělání a na rozumové schopnosti. Taky povídal, že je ve mně víc než v něm a v mém otci dohromady a že bych to neměl zahazovat.“

Molly přikývla. „Tvůj děda zjevně chce, aby sis zvolil jinou budoucnost, než on a tvůj otec.“

„Jo.“ Josh zaváhal. „Vždycky jsem chtěl dokončit studia a udělat si doktorát. Přál jsem si už od svých třinácti dělat přesně to co Harry. Ale děda mě celý život přesvědčoval, že muž má prokazovat své kvality tím, že se dívá smrti do tváře. Říkal, že chlap musí balancovat na ostří nože, jinak se z něj stane bačkora. Taky vždycky tvrdil, že Harry je zbabělý génius.“

„Hmmm.“

Josh vzhlédl od kávy. „Tyhle věci o Harrym říkal hlavně poté, co zjistil okolnosti vraždy Harryho rodičů.“ Molly položila šálek a zírala na Joshe. „Co se přesně stalo?“

Josh se zatvářil ustaraně. „Mám dojem, že ti to Harry všechno nevyprávěl.“

„Ne.“

„Neměl bych ti nic říkat. Obě rodiny znají jen základní fakta, ale Harry o tom nikdy nemluví.“

Molly pokrčila rameny. „To chápu. Ale mě takhle neošidíš. Co se stalo?“

Josh pohlédl do kávy, jako by z ní chtěl věštit budoucnost. „Já sám znám celý příběh jen proto, že jsem asi ve čtrnácti slyšel v noci Harryho křičet ze spaní. Myslel jsem, že se mu stalo něco hrozného. Letěl jsem halou k němu do pokoje. Seděl na pelesti a díval se z okna. Vypadal, jako by právě procitl z nějakého příšerného snu.“

„Pokračuj.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli mě vůbec vnímá. Zeptal jsem se ho, co se stalo.“ Josh pevně sevřel šálek. „Co řekl?“

„Dlouho, hrozně dlouho mlčel. Vyděsil mě, jestli chceš vědět pravdu. Nikdy jsem ho takového nezažil. Vždycky vypadal silný, soustředěný. Dokázal se ovládat. Ale tehdy v noci jsem měl podivný pocit, že se potřebuje vzpamatovat. Zdálo se, jako by sbíral střepy sebe samého a dával je zpátky na místo, jestli chápeš, co tím myslím.“

Molly si znovu vybavila tu noc, kdy našla Harryho, jak zírá z okna, v ruce ten Kendallův mechanismus. Dobře si vzpomínala na otřesně zranitelný výraz v očích, pro Harryho tak cizí. „Myslím, že ano.“

„Za chvíli začal mluvit. Z nějakého důvodu, snad že jsem ho přepadl hned poté, co procitl z toho snu, se mnou jednal jako nikdy předtím. Do smrti na to nezapomenu. Seděl na posteli, zíral do noci a pak mi detailně vyprávěl, co se stalo strýčkovi Seanovi a tetě Brittany, když je zavraždili.“

Molly se zmocnil hrozný pocit. „Harry byl u toho?“

„Teta se strýcem vedli obchod s potápěčskými potřebami na jednom menším ostrůvku na Havaji.“

„Ano, to vím.“

„Ten den si vzali odpoledne volno a šli se potápět. Rozhodli se, že prozkoumají podvodní jeskyni vytvořenou proudem lávy, kterou objevili před několika týdny. Zrovna prohlíželi vstup, když je přepadli dva muži, kteří je sledovali až pod hladinu.“

„Pane bože,“ zašeptala Molly. „Ale proč je zavraždili?“

„Strýček Sean a teta Brittany byli v nevhodnou dobu na nevhodném místě. Na Honolulu došlo tři dny předtím k ozbrojené loupeži. Ti vrazi schovali lup v poměrném bezpečí té jeskyně. Nejspíš chtěli počkat, až se pátrání trochu uklidní, a pak vyzvednout náklad zpátky na hladinu. Mezitím hlídali jeskyni. Tvářili se jako turisté. Najali si člun a potápěčskou výstroj.“

„A když viděli Harryho rodiče, jak se potápějí v bezprostřední blízkosti jeskyně, mysleli si, že jsou to policajti nebo zloději, kteří objevili jejich úkryt.“

„Patrně.“ Josh si třel zátylek unaveným gestem, které podivně připomínalo Harryho. „Sledovali Harryho rodiče pod vodu, objevili je v jeskyni a střelili je do zad harpunou. Strýc ani teta neměli vůbec šanci.“

Molly zavřela oči. „To je příšerné.“

„To je.“ Josh se odmlčel. „Harry dorazil na místo jen pár minut po vraždě.“

„Ale ne!“

„Zrovna přijel na ostrov na návštěvu. Šel přímo do obchodu a tam mu řekli, že si rodiče vzali na odpoledne volno a šli se potápět někam ke staré sopečné vyvřelině. Harry se rozhodl je překvapit. Vzal si člun, potápěčskou výstroj a jel je hledat.“

Molly zatajila dech. „Mohli ho taky zabít.“

„To mohli, ale životem zaplatili ti dva ozbrojení zloději.“

„Jak?“

Josh zvedl oči a střetl se s jejím pohledem. „Harry je zabil.“

„Cože?“ Molly zůstala jako omráčená. „Jsi si jistý?“

„Ano,“ přikývl Josh. „Naprosto jistý. Tu noc, kdy ho přepadla noční můra, mi řekl, že když našel člun rodičů a viděl i další loď zakotvenou poblíž, okamžitě věděl, že je něco v nepořádku. Vzal si potápěčskou výstroj, do ruky harpunu a spustil se dolů, aby zjistil, co se stalo. Ti dva zrovna vyplouvali z jeskyně. Zjevně doufali, že se o důkazy postarají žraloci. Harry říkal…“

„Co říkal?“ Molly ho jemně pobídla.

Josh svraštil čelo, jako by hledal slova. „Říkal, že to vypadalo, jako by se celé moře zbarvilo do ruda. Říkal, že měl pocit, že se koupe v krvi, v celém oceánu krve. Taky mi řekl, že ještě než objevil mrtvoly, věděl, co se stalo.“

Molly se zvedl žaludek. „Ani si tu hrůzu nedokážu představit.“

„Na vrahy narazil téměř okamžitě. Ale na rozdíl od strýčka Seana byl připraven, protože už něco tušil. Začali spolu bojovat, ale Harry byl rychlý, velmi rychlý.“

„Harry oba ty muže zabil?“

„Ano. Sám během toho zápasu skoro zemřel. Myslím, že mu jeden z nich prořízl přívod kyslíku. Harry vynesl těla svých rodičů na povrch, než je dostanou žraloci, ale bylo příliš pozdě. Oba byli mrtví.“

Molly párkrát mrkla, aby zadržela slzy. „Dobrý bože.“

„Harry si to nikdy neodpustil,“ řekl Josh. „Myslím, že kvůli tomu se někdy tak pohrouží do sebe. Olivia tvrdí, že je to posttraumatický stres nebo tak něco.“

„Nerozumím tomu. Byla to hrozná tragédie, to ano, ale proč by se měl Harry z něčeho obviňovat?“

„Nepřestane si vyčítat, že přišel příliš pozdě, aby zachránil své blízké.“ Josh polkl poslední doušek kávy. „Tu noc, co jsem ho našel sedět na pelesti, mi řekl, že kdyby se tam objevil jen o pár minut dřív, mohl rodiče zachránit. Pořád dokola opakoval, že přišel příliš pozdě.“

V půl šesté ráno otevřel Harry oči a spatřil doktora ve dveřích nemocniční čekárny.

„Probuď se.“ Harry jemně zvedl Mollyinu hlavu ze svého ramene. „Máme návštěvu.“ Podíval se doktorovi krátce do obličeje a okamžitě věděl, že Leon přežije. Samotného ho překvapila síla úlevy, která ho zalila. Ten starej bastard má tuhý kořínek.

Molly otevřela oči a pohlédla na lékaře. „Stalo se něco?“

Doktor se zadíval na Harryho, Molly a unavený dav napůl dřímajících příbuzných. Usmál se. „Dobré zprávy. S radostí vám mohu oznámit, že stav pana Trevelyana se uspokojivě zlepšil. Je zpátky mezi živými. Myslím, že mohu s klidem prohlásit, že bude žít dál, aby mohl uhradit ten nový náklaďák, který včera večer zdemoloval.“

Místností se rozběhlo slabé, ale upřímné veselí. Josh se podíval na Harryho a ušklíbl se.

Evangeline ulehčeně vzdechla. „Věděla jsem, že se Leon tak lehce nevzdá.“

„Vždycky prohlašoval, že má devět životů jako kočka.“ Raleigh se slabě usmál. „Ale podle mých propočtů jich už osm promrhal.“

„Jen to pěkně řekni,“ zamumlala jeho těhotná manželka unaveně. „Jednoho dne ten starej trouba svý síly přecení.“

„Ale zjevně ne dnes,“ pronesl Harry tiše.

Doktor se na něj podíval. „Ptal se po vás.“

Harry se zvedl a protáhl se. Molly si stoupla vedle něj. Tázavě na něj pohlédla. Zavrtěl hlavou. „To je v pořádku. Půjdu se zeptat, co chce, a pak si dáme někde snídani a vrátíme se do Seattlu.“

Přikývla. „Počkám tu na tebe.“

Harry šel halou k pokoji. Okny dovnitř pronikalo sluneční světlo. Sestřička zrovna odcházela od Leonova lůžka. Usmála se, když ho míjela.

Harry počkal, dokud neodešla, a pak zamířil k posteli.

„Gratuluju,“ řekl Leonovi. „Nemůžu se zbavit dojmu, žes to zvládl.“

Leon k němu otočil hlavu na polštáři a upřel na něj zlostný pohled. „Jo. Kéž bych si byl tak jistej. Kdybych věděl na sto procent, že nepudu pod kytky, nikdy bych ti nedovolil takhle se mnou manipulovat. Včera v noci jsi využil mýho zuboženýho stavu.“

„Obchod je obchod.“

„Jo, jo. Dostals, cos chtěl,“ Leon se zarazil. „Jak se má Josh?“

„Dobře. Každému vykládal, cos mu včera v noci řekl. O tom, jak nastal čas, aby muži z rodu Trevelyanů začali užívat spíš hlavy než ostatní části svého těla.“

„Myslíš, že je šťastný?“

„To ano. Sňal jsi mu z beder pořádné břímě.“ Harry upřel na strýce významný pohled. „Dal jsi mu něco, co já mu dát nemůžu. Ně co, co si ponese celý zbytek života.“

„Co je to?“

„Vědomí, že jsi na něj pyšný a že by na něj byl pyšný i jeho otec. Už nemá pocit, že zrazuje trevelyanovské dědictví.“

„Možná máš pravdu. Možná že nastal čas zdědit něco novýho, nemyslíš?“

Harry se usmál. „Co to má znamenat? Neříkej mi, že by ti takové menší setkání se smrtí přineslo novou životní filozofii.“

„Ne, ne. Jen jsem trochu víc praktický. Nikdy jsem z toho závodění neměl moc peněz, a pokud jde o Willyho, no, oba víme, co se mu stalo. Bude dobře, když se Josh pokusí o něco jiného.“

„Překvapuješ mě, Leone. Nevím, co na to říct, snad jen že děkuju.“

Leon po něm zašilhal. „Když o tom teď tak mluvíš, je tu něco, čím bys moh vyjádřit svou nehynoucí vděčnost.“

„Co je to?“

„Budu potřebovat novej náklaďák.“

Molly pohlédla na Harryho, když si zapínala bezpečnostní pás. Bavila se. „Tak Leon chce, abys mu koupil nový náklaďák?“

„Leon si nikdy nenechá ujít vhodnou příležitost.“ Harry vyvedl sneath z nemocničního parkoviště.

Vyjel na hlavní silnici s pocitem uspokojení. Bylo půl osmé. Do hodiny by měli být zpátky v Seattlu. Molly zbyde spousta času, aby všechno v obchodě připravila.

„Ten tvůj strýček je ale číslo.“ Molly zaváhala. „Nemůžu si pomoct, ale všimla jsem si, že jsi k němu byl pořádně bezohledný.“

„Jestli mi chceš jemně naznačit, že jsem ho včera v noci téměř na smrtelné posteli pěkně zmáčkl, pak přiznávám vinu. Z mnohaleté zkušenosti však vím, že s Leonem se jinak jednat nedá.“

Molly několik minut mlčela. Harryho by zajímalo, o čem přemýšlí. Možná že neschvaluje způsob, jakým jedná se svými příbuznými.

„Já vím, že mi do toho nic není,“ ozvala se po chvilce Molly, „ale vadilo by ti, kdybys mi prozradil, čím Leona tak ovládáš? Opravdu se bojí, že v Joshových očích ztratí glanc?“

„Ano.“

„Proč si myslí, že bys to udělal, za předpokladu, že opravdu můžeš.“

Harry sevřel pevně volant. Má právo to vědět, pomyslel si. Snad i kvůli tomu ji požádal, aby s ním včera večer šla do Leonova pokoje. Možná že jí chtěl povědět pravdu.

„Máme s Leonem společné tajemství. Jedině my dva víme, že Joshův otec zemřel kvůli tomu, že mechanik, který se staral o jeho stroj, nezkontroloval pořádně motor den předtím, než Willy předváděl svou poslední riskantní jízdu. Byla tam nějaká závada na palivovém potrubí. Něco, čeho by si musel mechanik všimnout, kdyby svou práci odvedl pořádně.“

Molly se na sedadle malinko pootočila. „Kdo dělal Willymu mechanika?“

„Leon.“

„Měla jsem pocit, že to řekneš. Co se stalo? Proč Leon ten motor důkladně neprohlédl?“

„Protože měl hrozně napilno, když se muchlal s šerifovou manželkou v motelovém pokoji.“

Do Molly jako když hrom uhodí. „Ale tys říkal, že byl Leon ve vězení ten den, kdy se Willy zabil.“

„To byl. Šerif ho zatkl kolem desáté dopoledne. Willy zemřel v jednu hodinu odpoledne.“

„Jak jsi přišel na to, že Leon svoji práci odbyl?“

Harry se soustředil na silnici. „Protože jsem si po nehodě prohlédl trosky motorky. Když jsem se dostal ke zbytkům motoru, poznal jsem hned, že něco není v pořádku s palivovým potrubím.“

Podívala se na něj pátravým pohledem. „Jen tak jsi to poznal?“

„Strávil jsem po explozi spoustu času nad troskami,“ řekl Harry opatrně.

„Měl jsi jedno ze svých vnuknutí?“

„Taky by se to tak dalo říct.“

„Něco podobného se ti stalo v den, kdy byli zavražděni tvoji rodiče?“ zeptala se jemně. „Když jsi našel jejich člun a loďku, s níž přijeli vrahové, věděl jsi, že se stalo něco hrozného? Proto jsi šel dolů s harpunou?“

Harry málem zapomněl dýchat. „Josh ti to řekl?“

„Ano.“

Sevřel volant tak pevně, div že nepraskl. „Kdybych jen přijel o pár minut dřív –“

„Ne,“ přerušila ho velmi klidně. „Na jejich smrti jsi nemohl nic změnit. Neneseš odpovědnost za to, co se stalo, Harry. Život je plný takových kdyby, ale nemá cenu se na ně ptát. Jsi přece chlap, který je oddaný vědeckému studiu a rozumovému chápání, musíš vědět, jak marné je přemýšlet o tom co kdyby. Odpověď stejně nic nezmění.“

Harry nevěděl, jak na tohle reagovat.

„Taky se staráš o spoustu věcí,“ pokračovala Molly. „Ale některé události prostě ovlivnit nemůžeš, Harry. Tenhle jednoduchý fakt musíš přijmout, jinak se z toho zblázníš.“

„Občas se téhle možnosti bojím.“ Harrymu došlo, že poprvé vyřkl nahlas své nejhlubší obavy. To, že to udělal, hrozbu ještě víc umocnilo.

„Nebuď směšný.“ Molly se mírně usmála. „Mluvila jsem jen obrazně. Skutečnost, že si ten strach připouštíš, znamená, že velmi pravděpodobně blázen nejsi. Opravdoví blázni se nad svými nápady nepozastavují. Myslí si, že jsou naprosto normální. Právě proto jsou to cvoci.“

„To je zajímavý způsob posuzování současného stavu klinické psychologie,“ poznamenal suše.

Molly se dotkla jeho ramene. „Pamatuješ, cos napsal ve své knize Iluze jistoty? ‚Absolutní jistota je největší iluze.‘“

„Na to se pamatuju. Co to s tím má k čertu co společného?“

„Stoprocentní odpovědnost je iluze, Harry. Jedna z největších. Nejsi zodpovědný za všechno a za každého. Jsi jenom člověk.“

14. kapitola

Jakmile Harry vstoupil do dveří, hned zamířil do pracovny. Molly toužebně pomýšlela na horkou sprchu a osvěžující šálek čaje. Šla mu v patách, pusu otevřenou, jak zívala. Během těch několika dnů už poznala jeho návyky a tušila, že se téhle zvláštní rutiny jen tak nezbaví.

Postávala ve dveřích jeho soukromé svatyně, ruce založené, a pozorovala Harryho, jak si přehrává všechny telefonáty, které přišly na soukromou linku.

Na záznamníku byly tři vzkazy. Molly věděla, že se musely nahrát někdy v noci. Nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že všechny tři jsou od Strattonů.

Harry? Tady je Brandon. Kde k čertu jsi? Zavolej mi, hned jak se vrátíš. Potřebuju s tebou mluvit.

Přístroj vrčel a cvakal.

Tady je teta Danielle, Harry. Okamžité se mi ozvi.

Další cvakání ze záznamníku.

Harry, tady je Gilford. Jestli jen probíráš telefonáty, zvedni sluchátko. Jestli tam nejsi, zavolej mi hned, jak si poslechneš tuhle zprávu. Kde k čertu jsi? Je půl osmý ráno.

Záznamník zapípal a oznámil konec vzkazů. Harry převinul pásku zpátky. Podíval se na hodinky a pak se natáhl pro tužku a zápisník. „Chceš poradit?“ zeptala se Molly tiše.

Ani nevzhlédl od poznámek, které si psal do bloku, ale obočí mu tázavě vzlétlo. „Co?“

„Už ses s rodinnými problémy trápil několik posledních hodin. Dej si pauzu.“

Ústa měl stažená. „To byla jiná rodina.“

„Ne, je to ta samá rodina. Tvoje. Harry, měl jsi dlouhou noc a hrozně málo ses vyspal. Dej si sprchu. A pak hrnek kafe. Vyřídíš ty hovory později. Mnohem později.“ Molly se odmlčela. „Třeba odpoledne nebo zítra. Stačilo by příští týden.“

Pomalu odložil pero a podíval se na ni. „Co to má znamenat?“

„To znamená, že alespoň jednou máš právo být na prvním místě, alespoň na chvilku.“ Zvedla ruce. „No tak. Pojďme si dát sprchu.“

Viděla, jak zaváhal, a pak ji k její obrovské úlevě vzal za ruku a nechal se odvést do předsíně.

V pět hodin odpoledne pověsila Molly do výkladní skříně nápis ZAVŘENO a hlasitě zasténala. „Už to mám, Tesso. Skočím domů, proberu si šatník a vezmu si něco jiného na sebe. A pak půjdu rovnou k Harrymu. Už se těším, jak si dám nohy na trnož a dopřeju si skleničku chardonay.“

„Opravdu?“ Tessa si přetřela rty temně hnědou rtěnkou.

„Už jsem moc stará na to, abych v noci skoro nespala a pak celý den pilně pracovala. Nechápu, jak to děláš.“

„To je tou muzikou.“ Tessa hodila rtěnku do obrovské kožené kabely a obešla pult. „Dává spoustu energie. Jak dlouho chceš ještě zůstat u T-Rexe?“

„Nevím.“ Molly pozorovala houf turistů, jak stoupají po širokých schodech směrem na Pátou Avenue. „Abych pravdu řekla, začíná mi to dělat starosti. Mám pocit, jako bych žila v nějakém limbu.“

„To nejsi sama. Chápu, proč se nechceš vrátit domů, ale mohla bys přece bydlet u tety. Mně se to vůbec nelíbí. To nejsi ty.“

Molly na ni pohlédla s úžasem. „Co má zas tohle znamenat? Celý měsíce mě nutíš, abych měla nějaký milostný život.“

„Tak tohle v tom je? Milostný život?“ V Tessiných široce zvýrazněných očích se usadil staromódní výraz, který se vůbec nehodil k jejím kroužkům v nose, neonovým vlasům a chrastícím řetězům na rukou. „Nemluvíme tady jen o sexuálním životě?“

Ta otázka na Molly podivně zapůsobila. Měla pocit, jako by právě vstoupila do vesmírného prostoru. Její útroby se v tom beztížném prostředí divoce zmítaly. „To kdybych věděla.“

„Sakra, toho jsem se bála.“

„Tesso, už je po páté. Jdeme.“

„Podívej, jestli si chceš promluvit –“

„Nechci. Ale v každém případě děkuji.“

Tessa zaváhala. „Jistě. Cokoli si přeješ, šéfová. Budu tu, až mě budeš potřebovat.“

„Já vím. Díky.“

Tessa otevřela hlavní vchod. „Hej, skoro jsem zapomněla.“

„Co?“

„Jedna moje kamarádka z kapely by si s tebou ráda promluvila. Dělá na úžasném zařízení. Říkala jsem jí o tvé nadaci a byla z toho celá pryč. Mohla by ty peníze využít na financování toho projektu.“

V současné době Molly vyváděly z míry vlastní problémy. „Tvoje kamarádka je vynálezce?“

„Jo. Jmenuje se Heloise Stickleyová. Hraje v kapele na basovou kytaru. Ale jejím hlavním zájmem jsou různé hladiny vědomí.“

„To je skvělé,“ řekla Molly. „O jaké hladiny vědomí jde?“

„To je pro mě záhada. Má nějakou teorii o lidech, kteří dokážou vycítit věci, o kterých my nemáme ani páru. Víš, jako barvy mimo normální spektrum. Něco na ten způsob. Pracuje na přístroji, který dokáže zachytit zvláštní mozkové vlny nebo něco takového.“

Molly sebou škubla. „No, možná že by bylo rozumnější, kdybys ji moc nepovzbuzovala, aby si podala žádost na Abberwickovu nadaci. Harry je trochu nabroušený na vynálezce, kteří pracují na poli paranormálních jevů. Abych byla naprosto otevřená, myslí si, že je to všechno jen humbuk.“

„Přece nepotřebuješ T-Rexovo povolení na každý projekt, nebo ano?“

„Ne, to ne. Ale platím mu hezkých pár dolarů za rady. Bylo by hloupé, kdybych se jich nedržela.“

„Jen si s Heloise promluv, ano? To nemůže škodit.“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Molly se kysele usmála. „Ty bys mohla prodávat v zimě led i na Aljašce, Tesso. Řekni Heloise, že to s ní ráda proberu.“

„Skvělé.“ Tessa se mezi dveřmi zazubila. „Uvidíme se zítra.“

Molly počkala, dokud za ní nezapadly dveře. Pak ještě jednou prošla krámem, což byl její každodenní rituál. Srovnala plechovky s čajem a zkontrolovala speciální složku s objednávkami. Stáhla rolety přes výkladní skříň.

Když bylo všechno v pořádku, vyšla hlavním vchodem a pečlivě zajistila dveře. Na schodech před obchůdkem se pořád hemžili lidé, ale dav se rychle ztenčoval. Fontána se leskla v pozdním odpoledním slunci.

Molly se pustila k První Avenue. Mířila k nejbližší zastávce autobusu. Když procházela kolem kavárny Gordona Brooka, vyšel její majitel ven.

„Molly.“ Mile se na ni usmál. „Jdeš domů?“

„Ano.“ Na okamžik se zastavila. „Měl jsi dobrý den?“

„Docela ano. Podívej, chtěl jsem se omluvit za své chování u tebe v kanceláři. Neměl jsem v úmyslu tě přivést do rozpaků před Trevelyanem.“

„Na to zapomeň.“

Gordon povzdechl. „Moc jsem tu scénu nezvládl, ale mám o tebe upřímnou starost. Zdá se, že to s ním myslíš vážně.“

„Nelam si se mnou hlavu, Gordone.“

„Jenže to právě dělám. Bojím se o tebe.“ Strčil si ruku do kapsy moderních kalhot bronzové barvy. „Když nic jiného, jsme staří přátelé. Nechci se koukat, jak se do něčeho ženeš po hlavě s chlapíkem, jako je Trevelyan. Opravdu to není tvůj typ.“

„To je úžasné, jak každý ví, co je pro mě nejlepší. Budeš mě muset omluvit, Gordone. Pospíchám na autobus.“

Molly seběhla po schodech, přešla ulici a ještě chytila přeplněný autobus na Capitol Hill. Uprostřed vozu bylo jediné volné místo, ale hned vedle ženy se spoustou nákupů, jimiž zabrala prakticky celé sedadlo. Tohle bylo pro Seattle typické, žádný ze stojících by se nikdy nedopustil takové nezdvořilosti a nepožádal ji, aby dala ty věci pryč.

Autobus projel kolem různorodé sbírky knihkupectví, kaváren, kosmetických salonů a obchodů s koženým oblečením, což dodávalo Capitol Hillu jeho malebnost a barvitou osobitost. Když zastavil ve staré rezidenční čtvrti, Molly vystoupila.

Prošla tichou ulicí lemovanou stromy až k Abberwickovu sídlu. Pohled na rozlehlý starý dům za železnými vraty ji naplnil neočekávanou záplavou citu. Kelsey se mýlí, pomyslela si. Nemohla by ten dům prodat. Je to jejich domov.

Masivní přední dveře se otevřely, když vyťukala kód. Stoupala příjezdovou cestou a v duchu si říkala, že všechno je na svém místě, alespoň pokud jde o zahradu. Automatický zavlažovací systém, který zkonstruoval její otec, zjevně pracoval bez chyby.

Vyšla nahoru schody a zamířila k hale. Na chvilku se zastavila ve stínu a hlavou si nechala proudit vzpomínky. V tohle domě žili duchové, ale byli součástí rodiny, součástí jí samé. Nemohla se jich vzdát.

Za chvilku Molly sklouzla pohledem na zem. Dřevěná podlaha se leskla. Leštící robot svou práci zastal. Prošla do obýváku. Z knihoven nedávno otřel prach další přístroj.

Odešla z pokoje a stoupala masivním schodištěm do prvního patra. Pak se otočila a vracela se zpátky ke své ložnici.

Ne, v žádném případě ten dům neprodám, pomyslela si Molly, když si ze skříní vybírala čisté šaty a prádlo a rovnala je v Abberwickově patentním kufru, v němž se šaty nemačkaly. To bláznivé staré sídlo by se stejně nikdy neprodalo. Snad jen někomu, kdo by ho strhl a postavil na jeho místě dům s nájemními nebo soukromými byty. Jen někdo, kdo dokáže ocenit jeho jedinečnost a bizarnost, by ho miloval tak, jak ho miluje ona.

Můžu tu žít sama, rozhodla se Molly. Je pravda, že dům je pro jednu osobu hrozně velký, ale otcovy nekonečné vynálezy domácích pomocníků zajistí většinu práce, která je k údržbě takového sídla zapotřebí.

Jediné, co tenhle dům opravdu potřebuje, je rodina. Velmi speciální typ rodiny, s nevšedním otcem, jehož jasné oči mají barvu starého jantaru.

Ta myšlenka se zjevila z ničeho nic. Molly stála velmi tiše uprostřed ložnice a svírala červené sako, které právě sundala z ramínka.

Představa dvou tmavovlasých dětí s jantarovýma očima se zhmotnila v přítmí. Chlapec a holčička se smáli s veselým očekáváním. Cítila, že se chtějí rozběhnout dolů schodištěm do otcovy staré dílny. Chtěli si hrát s automatickými hračkami Jaspera Abberwicka, které před léty vymyslel pro Molly a Kelsey.

Na několik vteřin se Molly zastavil dech. Harryho děti.

Ta představa zmizela, ale city, jež v Molly vyvolala, přetrvávaly.

Upravila chytře vymyšlený mechanismus na skládání věcí uvnitř kufru a zaklapla víko. Ještě rychle proběhla prvním patrem, aby se ujistila, že je všechno v pořádku, a pak sešla dolů.

Nechala kufr v hale a prošla místnosti v přízemí. Všechno bylo na svém místě. Ještě jí zbývalo prohlédnout suterén a zkontrolovat zařízení, které napájí domácí roboty.

Sestoupila k místnostem bez oken pod domem. Prudké světlo nad její hlavou zamrkalo, když otevřela dveře dílny. Přes místnost viděla blikající žárovky na kontrolním panelu, který řídil různé mechanické a elektrické systémy v domě.

Molly zaslechla slabé zaskřípání, jakmile vstoupila dovnitř.

Současně ji přepadly dvě myšlenky. Jedna ryze racionální, založená na zdravém rozumu. Ve starém domě lze podobné skřípání a vzdechy očekávat.

Druhá myšlenka byla iracionální a vycházela spíš z intuice. Vyšlehla z té nejprimitivnější části její mysli, z oblasti, kterou střežil pud sebezáchovy. Napověděla jí se smrtelnou jistotou, že v domě není sama. Že ji někdo sleduje.

Kdosi se schoval v jednom ze skladů v suterénu, zatímco ona procházela místnostmi v horních patrech.

Prkno na podlaze zasténalo.

Molly se zmocnila panika. Ohlédla se ke schodišti a pocítila zoufalou bezmoc. Musela by projít kolem dlouhé řady skladových místností a zmizet. Ale v jedné na ni někdo čeká.

Ve chvíli, kdy zvažovala své možnosti, se dveře na konci haly otevřely a v přítmí se zhmotnil člověk. Obličej mu zakrývala lyžařská maska. Zvedl ruku a v ní zahlédla Molly pistoli.

Vybrala si jedinou možnost, která se jí naskytla. Proběhla dřevěnými dveřmi dílny, otočila se a zabouchla za sebou. Zaklapla zástrčku.

Halou běžely tlumené kroky. Za dveřmi se zastavily. Pod Mollyinýma rukama se chvěl starožitný skleněný knoflík. Instinktivně odtrhla prsty.

Opožděně jí došlo, že není zrovna nejchytřejší stát přesně proti dveřím. Ten vetřelec by mohl snadno střílet skrz chátrající dřevo.

Couvla několik kroků, dokud se nedostala do středu dílny. Těžký, skřípavý náraz otřásl dveřmi. Chvěly se v pantech. Neznámý se snažil násilně vniknout do dílny. Bylo pouze otázkou času, kdy se mu to povede.

S pocitem lapeného zvířete se Molly točila v pomalých a zoufalých kruzích. Z dílny nebylo úniku. Obklopovaly ji cihlové zdi a věznily ji v prostoru, který nebyl větší než přijímací pokoj nahoře. Nebylo se kde schovat.

Pohled jí sklouzl na obrysy podivných tvarů, které lemovaly jednu stěnu místnosti. Představa dvou tmavovlasých dětí s inteligentníma jantarovýma očima se jí znovu vloudila do myšlenek.

Děti si chtěly hrát s blýskavými, zářícími mechanickými hračkami, které sestrojil Jasper Abberwick pro své dcery.

Ozval se další náraz. Dveře se otřásly a zasténaly, jako by jim někdo zasadil smrtelnou ránu. Molly věděla, že ji ten muž chce zabít. Ta hrozba jí pronikla až do morku kostí. Musela jednat, jinak zahyne přímo tady ve sklepě vlastního domu.

Harry. Harry. Já tě potřebuju.

Tichý výkřik o pomoc jí projel myslí. Nemělo smysl ho volat. Nikdo ji neuslyší.

Děti s jantarovýma očima si chtějí hrát.

Vzchopila se a vrhla se napříč místností k nejbližšímu obrysu zabalenému do celtoviny. Odhodila látku stranou a odkryla mohutnou a nemotornou hračku, kterou kdysi pojmenovala Příšerka z Purpurové laguny. Byla skoro tak velká jako Molly, s velkými otevřenými ústy a dlouhým ocasem. Když jí bylo osm, byla celá pryč z představy, že může řídit takovou ohromnou potvoru.

Molly postavila monstrum na jeho skvostně ohavné nohy a zmáčkla knoflík na ovládacím panelu. Svědomitá kontrola baterií se zvlášť dlouhou životností, kterou prováděla každého půl roku, teď přinášela ovoce.

V očích Příšerky zablikala červená světla. Se sykotem, jako by je poháněla pára, se dalo stvoření pomalu do pohybu. Vydalo se kupředu na svých mohutných nohách s drápy. Silný ocas se mrskal ze strany na stranu.

Dveře se pod údery otřásaly.

Molly strhla plátěný povlak z další mechanické hračky. Byla to vesmírná loď. Dvě veliké panenky v bizarních kostýmech držely v ruce laserové zbraně. Molly zmáčkla tlačítko. Loď se s bručením probudila k životu. Po obvodu jí blikala světla. Imitace zbraní házely své zelené paprsky do okolních stínů.

Ode dveří se ozval skřípavý náraz. Molly odkrývala další hračky. Jednoho po druhém oživila roboty, monstra a vozítka své malé armády.

Zrovna pracovala na miniaturním kluzáku, prototypu stroje, který zabil otce a strýce, když zaslechla, že dveře s praskotem povolily.

Bouchla do hlavního ovladače na panelu, který reguloval všechnu domácí elektřinu.

Dílna se okamžitě ponořila do chmurné tmy přesně ve chvíli, kdy se muž v lyžařské masce vřítil dovnitř. Mollyini mechaničtí ochránci řvali, vrčeli a bzučeli v inkoustové tmě a naplňovali ji nervy drásající přehradou blikajících světel a nesmírným kraválem.

Hračky vířily volky nevolky místností, slepě narážely do sebe, do zdí a do všeho, co se jim postavilo do cesty. Molly se skrčila za ponk a zadržela dech.

Byla to scéna jako ze zvlášť podařeného zlého snu.

Naprostou tmu prorážely divoce pulzující blesky. Kakofonie řevu, syčení a vytí se slila v ohlušující rachot.

„Co se to sakra děje?“ Chraplavý výkřik překvapení ve vrahově hlase v sobě nesl čirou hrůzu.

V neosvětlené místnosti zabouřilo. Molly se ještě víc přikrčila k podlaze s vědomím, že vetřelec vypálil z pistole.

„Zatraceně!“ ječel nezvaný host.

Tentokrát se ve skřehotavém hlase ozvala bolest. Molly věděla, že neznámý muž narazil ve tmě na jednu z jejích hraček. Vnímala, jak kov bouchl o kov. Usoudila, že ten gangster se slepě otočil, když se pokoušel odstrčit dalšího automatického útočníka. Slyšela, jak jedna z velkých hraček dopadla na podlahu. Její světla ještě pořád v bláznivém rytmu blikala a v pravidelných intervalech osvětlovala vířící drápy.

Vesmírná loď otočila své laserové zbraně ke dveřím. Zelené paprsky zalily temnotu, když zbraň spustila palbu. Molly zahlédla podivný, až nemohoucí pohyb muže chyceného uprostřed světelných blesků. Došlo jí, že se usilovně snaží utéct.

Zakopl o dinosaurův mrskající se ocas. Zařval hrůzou a strachem, znovu se postavil na nohy a vrhl se slepě kupředu.

Řetěz zelených paprsků z výzbroje vesmírné lodi osvítil dveře. Dotyčný jimi proletěl do temné haly. Bludné paprsky se odvrátily jiným směrem a Molly ztratila střelce z dohledu. Hračky vydávaly takovou škálu zvuků, že jen stěží mohla slyšet kroky na schodech, ale za několik okamžiků měla pocit, že zaslechla dusot nohou na dřevěné podlaze nad sebou. Nezvaný host se hnal halou.

Molly čekala dlouho za bušícími šiky svých malých obránců. Nakonec se po hmatu pustila k ovládacímu panelu. Třesoucími se prsty rozsvítila světlo v celém domě a natáhla se pro telefon.

Nejprve vytočila číslo 911. Pak Harryho.

Jak se brzo ukázalo, druhý telefonát nebyl potřeba. Harry vstoupil hlavním vchodem o pět minut později.

„To musel být ten bláznivej bastard Kendall.“ Harry mašíroval sem a tam před skleněnou hradbou z oken. Cítil se nepokojný a chycený jako lev v kleci. „Nikdo jiný to nemohl být. To, že se vypařil do Kalifornie, je jen pustá teorie. Zatracenej zkurvysyn. Tohle už přehnal. Musíme ho najít.“

Molly schoulená v křesle, s nohama podsunutýma, srkala chardonay. „Harry, přestaň tady pochodovat. Dostávám z tebe závrať.“

Nevšímal si jí. „Pořád myslím na to, že bych měl ještě něco udělat.“

„Policajtům jsi řekl všechno, co jsme věděli, a taky jsi volal svému soukromému detektivovi Fergusi Riceovi. Co bys ještě chtěl dělat? Pokus se relaxovat.“

„Relaxovat?“ Harry se prudce otočil, aby jí viděl do očí. „Jak to mám sakra udělat?“

„Můžeš začít tím, že se budeš řídit mým příkladem.“ Zvedla skleničku s vínem. „Nalej si něco. Oba se potřebujeme uvolnit.“

Harry věděl, že má pravdu. Téměř se chvěl pocitem bezmocného vzteku.

Kendall ji dnes odpoledne málem zabil. To vědomí vířilo v Harryho útrobách. Měl bídnou náladu a dobře si to uvědomoval. Vždyť se do tohoto rozpoložení pomalu, ale neodvratně nořil několik posledních hodin. Pocit děsivé naléhavosti v něm kypěl už od pěti hodin odpoledne.

Těžko definovatelné tušení hrozící záhuby v něm narůstalo se silou přílivové vlny. Dělal něco ve své pracovně a čekal, až v zámku zaharaší Mollyiny klíče, když ho to zasáhlo. Okamžitě potřeboval vědět, kde je. Potřeboval vědět, že je v pořádku.

Zavolal do obchodu, ale tam už to nikdo nezvedal. Napadlo ho, že si zašla domů pro nějaké oblečení. Začal vytáčet její číslo.

Ale z nějakého důvodu cítil neodolatelné nutkání sednout do auta a okamžitě vyrazit na Capitol Hill. Dlouho s touhle nelogickou potřebou bojoval, než se konečně vzdal.

Otevřená brána u vjezdu potvrdila hned zkraje jeho obavy, že měl k poplachu důvod. Když probíhal hlavním vchodem, slyšel vzdálené sirény.

Po Molly nebylo ani vidu, ani slechu. Dunění ze suterénu ho dovedlo dolů. Blesklo mu hlavou, že některé ze zařízení Jaspera Abberwicka popadl amok.

Harry věděl, že do konce života nezapomene na obrázek Molly obklopené hordou bizarních mechanických hraček. Jediný pohled na její strhanou tvář stačil, aby bez vysvětlování pochopil, že v téhle dílně málem přišla o život.

Taky mu bylo jasné, že už by přišel příliš pozdě.

Harry se zastavil před Molly. Sklonil se a sevřel opěradlo židle, aby ji donutil vzhlédnout. „Od teďka až do chvíle, než dostaneme Whartona Kendalla za mříže, nepůjdeš nikam sama. Je to jasné?“

„Harry, já vím, že tě ty dnešní události vyvedly trochu z míry, ale nemáš důvod to přehánět.“

„Dovezu tě každé ráno do práce, pak tě vyzvednu na oběd. Po práci si pro tebe přijdu a doprovodím tě. Srozuměno?“

„Slibuju, že už nepůjdu sama domů,“ snažila se získat čas.

Naklonil se k ní ještě blíž. „Sama nepůjdeš nikam.“

Kousla se do rtu. „Harry, jestli mě tu chceš držet jako nějakého vězně, tak se z toho zblázním.“

„Nehazarduj s tímhle slovem. Nevíš, co to znamená zbláznit se.“

„A ty ano?“

„Někteří lidé,“ spustil velmi neochotně, „mi dávali najevo, že jsem s tímhle stavem blíže seznámen.“

„Ale já si myslím, že jsme si tuhle otázku už vyjasnili. Ty nejsi blázen.“ Pozorovala ho s náhlým pochopením. „Aha, ty narážíš na Olivii.“

„Je to profesionál,“ procedil skrz zuby.

„Možná. Ale s její diagnózou bych si hlavu nelámala, být tebou.“

„To se ti lehko řekne,“ zamumlal Harry. „Mohu s jistotou potvrdit, že dneska odpoledne jsem byl trochu mimo, když jsem zjistil, žes nepřišla včas domů a že vůbec netuším, kde jsi.“

Oči se jí rozšířily. „Tak tohle je zajímavé, že.“

„Ne, nepřipadá mi to zajímavé, spíš jsem se z toho mohl zbláznit. Nechtěl bych to prožít znovu. A proto nepůjdeš nikam sama, dokud nechytneme Kendalla.“

Sešpulila rty, v očích přemýšlivý výraz. „Kdy ti poprvé došlo, že jsem v nesnázích?“

Okamžitě zostražitěl. „Kolem půl šesté jsem si uvědomil, že máš zpoždění.“

„Přibližně v té době jsem si hrozně přála, abys byl se mnou. Pamatuju se, že v duchu jsem si opakovala pořád dokola tvé jméno.“

„Molly, proboha živýho, nepokoušej se mi namluvit, že věříš tomu, že by v tom bylo zapleteno mimosmyslové vnímání.“

„Možná že zapracovala tvoje intuice,“ navrhla bezelstně.

Pustil se opěradla a prudce se narovnal. „To myslíš vážně?“

„Dívej se na to rozumně.“

„To by tedy byl opravdu novátorský přístup.“

Vůbec si nevšímala jeho sarkasmu. „Vysvětli mi, jak jsi mohl vědět, že jsem šla domů pro nějaké věci na sebe?“

„K čertu.“ Harry začal znovu rázovat po místnosti. „Nebyly v tom žádné paranormální síly, to ti garantuju. Za daných okolností šlo jen o skvělou dedukci.“

„Hmm.“

„Tohle neříkej!“

Podívala se na něj tázavě. „Co nemám říkat?“

„Neříkej hmmm tímhle tónem.“

„Dobře. Ale Harry, úplně vážně, začínám si myslet, jestli není něco pravdy na těch paranormálních jevech.“

„Naposledy ti říkám, že nedisponuju žádnými zvláštními psychickými silami. Dokonce ani ty z rodiny, kteří věří na trevelyanovský šestý smysl nebo jasnovidecké schopnosti, by nenapadlo, že se to může projevovat jako určitá mentální telepatie, která umožňuje dvěma lidem komunikovat beze slov. Ba ani první Harry Trevelyan nevěřil, že je to možné.“

„Hmmm.“

Harry se na ni nasupeně podíval.

„Promiň,“ omlouvala se Molly. „Jen jsem přemýšlela. Hovořili jsme o intuici, předpokládám.“

„O jasnovidectví,“ zahučel ponuře. „Rozumové, logické vysvětlení problému vyvolává občas klamnou představu, že je v tom něco víc, než ve skutečnosti je.“

„Takže jen prostřednictvím rozumu a logiky jsi vydedukoval, že jsem se ve svém domě ocitla v maléru.“

„Samozřejmě.“ Harry zavřel oči a nechal si hlavou projít čirou pravdu. „Přišel jsem příliš pozdě, než aby v tom byl nějaký rozdíl. Zatraceně pozdě. Kdyby tě nenapadlo schovat se v tatínkově dílně a použít všechny ty hračky ke své obraně, našel bych tě –“ Hlas se mu zlomil, nebyl schopný dalších slov.

„Ano. Byl to užitečný nápad, že.“ Molly si usrkla vína. Do očí se jí vloudil nepřítomný výraz.

„Co ti vnuklo nápad použít zrovna mechanické hračky?“ zeptal se Harry. „Nebo byla matkou myšlenky jen holá nezbytnost?“

„Jak bys asi reagoval, kdybych ti řekla, že mě zrovna napadlo, že by si s těmi hračkami mohl hrát páreček dětí?“

Krátce se zamračil. „Jakých dětí? Chceš mi tvrdit, že jsou v tom namočené nějaké děti? Nic jsi o tom policii neřekla.“

„Taky to nemělo význam,“ přiznala Molly s podivným melancholickým výrazem. „Ty děti se ještě nenarodily.“

Harry na ni zíral. Bylo toho na ni dneska moc, uvědomil si. Nejspíš utrpěla nějaký opožděný šok. „Molly, bude lepší, když si půjdeme lehnout. Potřebuješ si odpočinout.“

Usmála se. „Harry, přemýšlel jsi někdy o tom mít děti?“

Zastavil se před oknem. Jeho představivost mu promítla jasný a neklamný obrázek Molly obklopené dětmi. Zmocnila se ho intenzivní touha. Zhluboka se nadechl. „Myslím, že ti to víno stouplo do hlavy. To bude tím napětím. Tak pojď, pomůžu ti se svlékáním. Potřebuješ se pořádně prospat.“

„Hmmm.“

15. kapitola

„Příliš pozdě.“

Chraplavá a zoufalá slova bylo sotva slyšet, přesto Molly vzbudila ze snu, v němž ji obklopovaly obrovské, pustošivé mechanické hračky. V krvi jí stoupl adrenalin. Otevřela oči a pohlédla na Harryho, který spal vedle ní na posteli.

Okny se do pokoje řinulo v širokém pruhu měsíční světlo. Chladná záře koupala Harryho ve stříbrné lázni. Na nahých ramenou se mu leskl pot.

„Příliš pozdě,“ mumlal do polštáře. Neklidně sebou házel. „Nemůžu dýchat. Nemůžu dýchat.“

„Harry, probuď se.“

„Nemůžu dýchat. Příliš pozdě.“

Molly se ho jemně dotkla. Reagoval, jako kdyby dostal ránu elektrickým proudem. Vzbudil se tak prudce, až to s ní otřáslo. Skulil se na pelest a vyskočil na nohy v jediném plavném pohybu. Rychle se otočil a podíval se na ni.

V chladném měsíčním svitu, linoucím se oknem do místnosti, nemohla rozpoznat podivnou jantarovou barvu jeho očí, ale bez problému dokázala vyčíst uštvaný výraz. Pomalu se opřela do polštářů a přitáhla si přikrývku až ke krku.

„Něco se ti zdálo,“ zašeptala.

„Ano.“ Harry několikrát zamžikal, jako by se chtěl zbavit toho strašidla. Pak se otřásl. Zhluboka se nadechl, což ho uklidnilo. „Promiň.“

„Zlý sen?“

Prsty si pročísl vlasy. „Už dlouho se mi to nestalo. Celá léta. Skoro jsem už zapomněl, jak hrozné to je.“

Molly odstrčila pokrývku a postavila se. Rychle přeťapkala kolem rohu široké postele a došla až k němu. Položila mu paže kolem pasu a opřela se o něj, nabídla mu tak útěchu, kterou mu mohla dát.

„Je to v pořádku, Harry. Je to pryč.“

Dlouhou dobu nehybně vychutnával její objetí, pak chraplavě zasténal, objal ji pažemi a držel u sebe, jako by měla být tou jedinou ženou na zemi. Několik minut tak stáli tiše v měsíčním světle.

„To jsem způsobila já, že ano?“ Molly se konečně odvážila promluvit. „Ten dnešní incident evokoval tenhle sen. Cítíš v sobě vinu za to, že jsi dorazil, až když Kendall zmizel.“

„Přišel jsem příliš pozdě.“ Hlas mu nepřístupně zaskřípal. „Mohlas být mrtvá.“

„Jako tvoji rodiče?“

Harry se naprosto uklidnil. „Ano. Ta dnešní událost ve mně vyvolala staré vzpomínky.“

„A taky staré sny.“

„Nejspíš ano.“ Hlas mu zněl naprosto vyčerpaně.

„Nemůžeš zachránit každého, Harry. Dokonce ani ne všechny lidi, na kterých ti záleží. Život nám takovou možnost nedopřeje. Sama jsem na to přišla. Nech to být.“

„Myslím, že to nedokážu. Ne úplně. A ne vždycky.“

„Poděl se o to se mnou.“ Molly rozpřáhla náruč. „Pověz mi, co se opravdu stalo v den, kdy byli zavražděni tvoji rodiče.“

„Vždyť to nechceš slyšet.“

Molly si nebyla jistá, má-li právo vyptávat se dál, ale cosi uvnitř ji nutilo trvat na svém, i když jí bylo jasné, že její otázky nebudou vítané. „Říkal jsi, žes tenkrát přišel příliš pozdě a nemohls své blízké zachránit.“

„Zatraceně pozdě.“ Bez jakéhokoli varování z něj vytryskl vztek i bolest, jako by někde uvnitř měl hráz, která se protrhla. „Stejně, jako jsem přišel pozdě dnes. Příliš pozdě. Vždycky tak hrozně pozdě.“

Molly ho divoce objala. „Šel jsi dolů s harpunou ten den, kdy zahynuli tví rodiče?“

„Kristepane. Josh ti řekl i tohle?“

„Ano.“ Molly zvedla hlavu a pátrala v jeho obličeji. Oči se jí třpytily. „Málem tě zabili, tebe taky, že ano?“

„Spatřili mě hned, jak vypluli z té jeskyně.“ Slova zněla, jako by pocházela odněkud z vnějších kruhů pekla, z neuvěřitelně chladné krajiny. „Věděl jsem, co se stalo. Šli rovnou po mně. Prvního jsem zabil harpunou. Ten druhý na mě skočil, než jsem stačil znovu nabít. Minul mě. Ale měl nůž. Vytáhl ho z pouzdra nad kotníkem a prořízl mi přívod kyslíku.“

„Ach bože, Harry.“ Ještě pevněji ho sevřela.

„Taky jsem měl nůž. Dal mi ho tatínek. Zabil jsem s ním toho bastarda. Ale měl jsem málo vzduchu, tak jsem si vzal kyslíkový přístroj jednoho z těch chlapů. Doplaval jsem do jeskyně, ale bylo už příliš pozdě. Oba byli mrtví.“

Rozhostilo se hrobové ticho.

Molly chovala Harryho obličej v dlaních. Cítila, že tomu příběhu pořád chybí konec, i když vůbec netušila, co by se ještě dalo dodat. Věděla pouze, že jí musí říct všechno.

Hledala slova, pečlivě a opatrně, jako by procházela minovým polem. „Říkal jsi, žes věděl hned, jakmile jsi tam dorazil, že existuje nějaké nebezpečí. Ze se stalo něco hrozného?“

Harry hleděl oknem do noci. „Viděl jsem, že vedle jejich člunu kotví ještě jeden. Natáhl jsem se, abych se dotkl trupu. Všechno bylo špatné. Tak hrozně špatné.“

„Chápu.“

„Našel jsem je. Vynesl jsem je na hladinu. Zdálo se mi, že nemůžu dýchat, i když jsem měl bombu do poloviny plnou.“ Harry si jednou rukou promnul oči. „A voda měla podivný rudý nádech. Myslím, že svou roli sehrálo odpolední slunce. Ale vypadalo to jako krev.“

„Muselo to být nesnesitelné.“

„Ano.“

„Ani se nedivím, že se ti o tom pořád zdá. Harry, tenkrát jsi své rodiče nemohl zachránit. Ale nikdy nezapomeň, že tvůj otec zachránil život tobě.“

Odvrátil svou pozornost od noci za oknem a zmateně se na ni zamračil. „Cože?“

„Otec tě naučil zacházet s nožem, nebo snad ne? Ten, který jsi tehdy použil, ti dal on.“

„Naučil mě všechno, co sám uměl. Jen proto jsem ten zápas prezil.“

„Umění, jemuž tě naučil tvůj otec, ti tehdy zachránilo život, stejně jako mechanické hračky z dílny mého tatínka zachránily dnes odpoledne život mně.“

Harry chvilku mlčel. „Máš pravdu.“

„Někdy je dobré uvědomit si takovéhle věci, Harry. Všichni jsme propojeni. To je život. Nikdo z nás nemůže pořád někoho zachraňovat.“

Harry mlčel, ale zůstával stále v jejím objetí.

„Tvůj otec splnil svou povinnost tím, že tě naučil věci, které budeš potřebovat, abys přežil takovéhle hrozné chvíle.“

„Molly, nevím, o co se pokoušíš, ale jestli to má být něco jako amatérská psychologie, zapomeň na to.“ Ústa se mu hořce stáhla. „Olivia vždycky dělala, co mohla, a ona je expert.“

„Co říkala Olivia?“

Harry pokrčil rameny. „Napovídala toho hodně o ničivé síle pocitu viny. Říkala, že existují prášky na posttraumatickou stresovou poruchu. Řekl jsem jí, že nehodlám měnit minulost tím, že se budu cpát náladovými pilulkami.“

Molly s ním trochu zatřásla. „To, co ti říkám, není žádná terapie, ale pravda. Ty nejlíp dokážeš odlišit realitu od iluze. Tak se teď podívej na tu pravdu, kterou ti tady předestírám, a pověz mi upřímně, jestli podle tebe lžu.“

„A jakou pravdu mám podle tebe vidět?“

Odmítala se dát zastrašit hněvem, který jím lomcoval. Držel v sobě příliš dlouho spoustu věcí.

„Poslouchej mě, Harry. Tvůj otec tě ten den zachránil, a přesně tak si to přál. Byl to tvůj otec a ty jsi byl jeho syn. Měl na to jako otec právo. Tvoje matka by to cítila stejně. Tak to prostě chodí. Zaplatil jsi za ten dar tím, že jsi ho poslal dál.“

Harry sevřel čelisti. „Tomu nerozumím.“

„Co kdyby šel tenkrát pod vodu Josh? Co kdyby on narazil na ty dva vrahy?“

Harry na ni zíral pevným pohledem a neříkal nic. Neměl co říct. Molly věděla přesně, na co myslí. Harry Joshe vychoval. Měl k němu otcovský vztah.

„Souhlasím s tím, že muž jako ty by nikdy nefalšoval historii jen proto, aby se cítil líp,“ pokračovala Molly tiše. „Tudy cesta nevede. Napravuješ věci tím, že balancuješ na vahách. To není věc terapie, ale karmy.“

„Na tohle nevěřím. Karma? Neříkej mi, že se zabýváš tímhle mystickým nesmyslem.“

„V pořádku, jsi vědec, myslíš v technických termínech. Používáš Newtonovy zákony pohybu. Každá akce vzbuzuje reakci. Otec ti zachránil život a tys reagoval tím, že jsi udělal totéž pro Joshe.“

„Co s tím má společného Josh?“ zeptal se Harry napjatě. „Nikdy jsem mu život nezachránil.“

„Ale ano. Zachránil jsi ho před dědictvím minulosti. Kvůli němu by mohl klidně zahynout, nebo by ho mohlo zničit a vzbuzovat v něm pocit hořkosti jako v jeho dědovi. Nabídl jsi mu budoucnost plnou příslibů. Tenhle dar má nesmírnou cenu, Harry.“

„Pouze jsem mu zajistil vzdělání.“

„Ne, dal jsi mu mnohem víc. Poskytl jsi mu pevné zázemí. Byl jsi pro něj jako skutečný otec. Kvůli spáse jeho duše jsi se pral s tím starým ďáblem Leonem a vyhrál jsi.“

Harry si v gestu nekonečného vyčerpání opřel vlhké čelo o její. „Tohle je divná konverzace uprostřed noci.“

„Josh není jediný, koho jsi zachránil,“ pokračovala Molly vyrovnaně. „Podle toho, co jsem zatím viděla, v posledních letech neděláš nic jiného, než zachraňuješ Strattonovy i Trevelyanovy.“

Harry ztichl. „O čem to mluvíš?“

„Například jsi dokázal, že se Brandon může vydat vlastní cestou, aniž by riskoval ztrátu dědictví.“

„Brandon mi za to nepoděkuje.“

„Možná že ne, ale to už je jeho problém. Taky vím, že jsi pomohl bratranci Raleighmu a jeho ženě. Navíc mám podezření, že máš něco společného s tím, že si Evangeline mohla koupit Smoke and Mirrors Amusement Company. Mám takový dojem, že ten seznam je nekonečný.“

„To je něco jiného.“

„Ne, není. Je to důležité, protože jde o pomoc lidem.“ Usmála se na něj. „A víš co? Dneska jsi zachránil život mně, i když nepřímo.“

Výraz v obličeji mu ztvrdl. „O tom nežertuj, Molly.“

„Já nežertuju.“ Dívala se mu zpříma do očí a přála si, aby viděl pravdu. „Říkala jsem ti, jak mě napadlo použít ty staré hračky, abych se zachránila před Kendallem.“

„Tvrdila jsi, že tě na tu myšlenku přivedly dvě děti.“

„To byly tvoje děti, Harry.“

„Moje?“ Harry stál jako zasažený bleskem. „Myslel jsem, že blázen jsem tady já.“

„Byly to tvoje děti. Viděla jsem je úplně jasně. Chlapce a děvčátko. Měly tvoje oči.“

Harry jí sevřel rameno, oči mu v měsíčním světle divoce plály. „Chceš mi tvrdit, žes měla nějakou vizi, nebo něco podobného?“

Molly se rozechvěle usmála. „No, spíš to bylo jen přání.“

„Přání je otcem myšlenky,“ zahučel nepřítomně. „Mám dobrou představivost. Máme to v rodině. Zároveň s pořádnou dávkou zvědavosti.“

„Molly –“

Dotkla se prstem jeho rtů. „Myslím, že je čas, abys pomýšlel na vlastní děti. Byl by z tebe fantastický otec. Máš na to talent.“

Otevřel ústa. Nevyšlo z nich ani slovo. Pak je zase zaklapl. Paží ji objal kolem krku, sklonil hlavu a políbil ji s tak nezkrotnou touhou, že Molly naprosto ochromila. Hlavu si opřela o jeho rameno.

Překvapila ji vlna ostré, spalující vášně, která jí projela. Zanechala ji slabou a bez dechu a vzbudila v ní očekávání.

Harry ji líbal tak jako tu první noc. Cítila se jako květina uvězněná ve vichřici. Chvěla se pod dotyky té bouře a uvnitř ji zaplavila nekonečná temnota. Slyšela Harryho sténání. Cítila, jak ji rukama svírá v pase. Pokoj zalitý měsíčním světlem vířil kolem ní. Cítila, jak se v tom zmatku propadá.

Pak si uvědomila, že leží na zádech na posteli. Nohy široce rozevřené, noční košili vykasanou do pasu. Harry ji zakryl svým tělem.

Molly si intenzivně uvědomovala svou vláčnost i sílící tlak Harryho těla. Měl plnou erekci. Cítila, jak se tvrdý úd tlačí na její vnitřní stehno.

Zalapala po dechu, když na okamžik opustil její ústa a políbil ji na krk. Pokoušela znovu pochytat své zmatené smysly. Zaplavila ji vlna citu. Divoce se snažila rozšifrovat své dojmy. Obsahovaly něco, co nepocházelo z ní.

Uvědomovala si hlubokou, divokou touhu. Zoufalou žádostivost, která se nepodobala ničemu, co dosud poznala. Hrozilo jí, že ji pohltí výbušná, náročná touha, kterou tak dlouho držela na uzdě. Ta potřeba byla poháněna sexuálním hladem, který byl jen částí té prchavé směsi.

Harryho ruce bloudily po jejím těle a dotýkaly se všech zákoutí. Jeho zuby narážely na bradavky. Naléhavost v něm skoro překonala tu její.

To není sex, pomyslela si Molly omámeně. To je něco jiného, něco daleko silnějšího.

Temná bouře zuřila a přinášela s sebou nebezpečnou smršť. Molly se cítila ohrožena, že bude vtažena do vířící, nespoutané touhy.

Harryho touhy.

Projel jí šok poznání. V oslepujícím záblesku jistoty poznala, že to, co zažívá, vyzařuje z Harryho. City, které jí zmítají, neodbytná potřeba, neúnosná samota, zoufalství, to všechno vychází z něho. A rezonuje to s něčím hluboko v ní.

Molly reagovala instinktivně. Přimkla se k němu, protože věděla, že dokáže utišit ten drásavý hlad v něm a že ona sama potřebuje jeho, aby uspokojil její právě objevenou touhu. „Jsem u tebe.“

„Ne!“ Harry se prudce zvedl, jako by chtěl přervat ten úzký kontakt, který mezi nimi existoval. Zíral na ni, pažemi ji obemykal, v obličeji zmučená maska. „Sakra, nechtěl jsem to udělat. Přísahal jsem, že to znovu nerisknu. Nemohu.“

Molly náhle věděla, že jestliže ona pociťovala strach z toho, co se s ní děje, pak to nebylo nic ve srovnání s jeho city. To vědomí ji podivně uklidňovalo.

„To je v pořádku,“ zašeptala. „Nejsi sám.“ Zabořila prsty do zpocených mohutných ramen a přitáhla ho zpátky na sebe. Kolébala ho mezi svými stehny a pokrývala jeho nepřístupný obličej alchymisty divokými polibky.

Harry se zachvěl na znamení porážky. „Molly.“ Přikryl její ústa svými rty.

Pak se mu otevřela. Cítila, jak Harry bojuje s tou letitou touhou. Silou vůle držel na uzdě vzmáhající se potřebu. Ale tahle strašná vůle dnes večer doznala trhlin. Jako když se milovali poprvé, došlo náhle Molly. Teď věděla, v čem se to lišilo.

„Spolu,“ zašeptala. „Uděláme to spolu.“ Zvedla se a obemkla ho nohama.

„Molly. Proboha, Molly.“ Harry klesl na její vlhké tělo a dolehl na ni. Vstoupil do ní s dlouhým, chvějivým povzdechem.

Zcela ji zaplnil, dosáhl až do krajních mezí. Začal se pohybovat v hlubinách mocnými, divokými pohyby. Ten rytmus byl dokonalý. Jako by dokázal číst taje jejího těla, rozuměl mu a věděl, co vyžaduje, aby ji to uspokojilo. Byl naladěn na její vlnu, stejně jako ona byla naladěna na jeho.

Mollyino vyvrcholení se dostavilo tak náhle, že ani nemohla vykřiknout. Prostě se tomu vzdala. Projíždělo jí v třesoucích se vlnách.

Matně si uvědomovala Harryho chraptivý výkřik uspokojení, když se chvěl v její vlastní úlevě.

Těžce na ni dopadl. Vyzařovalo z něj uspokojení. Uspokojení, které daleko přesahovalo fyzické meze.

Molly chápala jeho pocity, protože v ní také doznívaly.

Plnost.

Vyplnění. Vyvrcholení.

Hodiny nudy přerušené chvilkami čiré hrůzy.

Ta slova zněla neustále v Harryho hlavě, dokud ho nakonec nevzbudila. Otevřel váhavě oči. Zoufale chtěl znát pravdu, ale v téhle chvíli by zaprodal duši za hrstku lží, které by si mohl namluvit.

Jeho nejhorší noční můra se splnila. Molly spatřila tu temnotu v něm. Naprosto celou. Stála vedle něj, držela ho za ruku a dívala se s ním dolů do propasti.

Oliviina slova se vrátila, aby ho uštvala.

A pak se to… no, nějak zvrhlo, Harry…

Ale Olivia se ani zdaleka nepřiblížila skutečné pravdě. Nesetkala se s ničím jiným než s náznakem reality, které musela čelit Molly. A Olivii tenhle vzdálený odstín temné pravdy naprosto stačil, aby ji vyděsil k smrti.

Harry věděl, že dnes v noci vystavil Molly plné dávce. Zmocnilo se ho naprosté zoufalství. Ztratil všechno.

Molly se zavrtěla. Otočil hlavu na polštáři a donutil se pohlédnout na měsícem zalitou tvář. Bude muset čelit jejímu odmítnutí. Musí se postavit celé tíze té ztráty. A vinit může jen sebe.

Molly se ospale usmála, v očích měla vřelost. „Tak co, už jsi přemýšlel o té možnosti mít děti?“

Harry měl pocit, že se mu pod nohama zhroutil svět. Všechny jeho jemné reflexy se změnily v bláto. Dokázal na ni jen hledět, ohromený, zmatený a sotva schopný doufat. Chvíli mu trvalo, než znovu našel slova.

„Děti?“ podařilo se mu nakonec ze sebe vypravit.

„Opravdu si myslím, že bys měl o tomhle problému přemýšlet.“

„Děti.“

„Ano. Se mnou.“

„S tebou?“

Podívala se na něj s netrpělivým očekáváním. „Nejspíš bychom neměli dlouho čekat. Ani jeden z nás nemládne.“

„Děti? S tebou?“ Zdálo se, že nemůže sebrat myšlenky.

Dotkla se jeho tváře jemnými, pátravými prsty. Oči jí zářily. „Já vím, že úplně nesplňuju představu o ideální manželce. Pamatuju se na ten seznam velmi jasně.“

V ústech mu vyschlo, musel polknout. „Jaký seznam?“

„Seznam důvodů, kvůli nimž si nemůžeme rozumět. Já říkám rajský a ty rajče.“

Zavrtěl hlavou, zcela omámen. „Rajský bylo na tvém seznamu, ne na mém.“

„Opravdu? Ano, nejspíš bylo, musím si to promyslet. Ale na tvém byly zase jiné položky. A pěkně nudné. Rozdílný temperament, alespoň jsi to říkal. Žádné společné zájmy, pokud jde o žádosti o stipendium. Jen dvě lodě míjející se nocí. To jsi řekl.“

„Ne.“ Harry se nadzvedl na lokti a naklonil se nad ní. Sevřel pažemi její nahé stehno a vychutnával ten jemný dotyk. „Pokud vím, nikdy jsem neříkal nic o dvou lodích míjejících se v noci.“

Natáhla se, aby si navinula pramínek vlasů na prst. „Možná jsi prohodil něco o tom, že nemám diplom doktora filozofie, který bych mohla pověsit na zeď vedle tvého.“

„Ne. Nikdy jsem ti nevyčítal, že nemáš doktorát.“

„Jsi si jistý?“

„To jsem.“

„Naprosto jistý?“

„Ano,“ zamumlal Harry. „Naprosto jistý. Molly, ještě než jsme takhle odbočili, říkala jsi něco o dětech.“

„Byla to jen taková jemná narážka.“

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Žádáš mě tímto o ruku?“

„Tak bych si to u vzdělaného muže představovala. Když o tom dost dlouho uvažuje, nakonec dojde ke správnému závěru.“ Molly se usmála. „Vezmeš si mě, Harry?“

Harry hledal slova. „Ale co…“

„Co ale co?“

Zaťal zuby. „Ale co ty hodiny nudy přerušené chvilkami čiré hrůzy?“

„Co je s nimi? Zatím jsem se s tou nudnou částí nesetkala.“

„A co ta druhá?“ donutil se zeptat. „Molly, přísahám při Bohu, nechápu, co se se mnou dělo, když jsme se milovali. Nechci tomu rozumět. Jen prostě vím, že někdy, když se přestanu kontrolovat, stane se mi, že… je to tak intenzivní či co.“

„Víš, co si myslím? Myslím si, že to má co dělat s tím trevelyanovským šestým smyslem.“

Zavřel zoufale oči. „To nemůžeš myslet vážně.“

„Harry, ani inteligentní člověk nesmí odmítat tuhle možnost. Pamatuju se, že nějaká uznávaná autorita v oboru historie věd jednou napsala, že je to nebezpečná iluze věřit, že člověk může vždycky rozeznat možné od nemožného.“

„To jsem napsal.“

„Jak jsem řekla, uznávaná autorita. Musím s tebou souhlasit. Pocházím z dlouhé linie bláznivých vynálezců, kteří se dokázali rozvíjet jen díky tomu, že se nenechali spoutat iluzí jistoty. Myslím, že musíme zvážit možnost, že jsi na stopě nějakému paranormálnímu šestému smyslu.“

„Ne.“

Nevšímala si ho. „Je možné, že když se k tomu přidá určitá silná emoce, třeba sexuální touha, zvednutá hladina citů podnítí tvé mimosmyslové schopnosti.“

„Molly…“

„Ve chvílích zvýšené senzitivity je nejspíš možné, že se stanou nějaké nezvyklé věci. Třeba mohou některé tvé nejskrytější myšlenky vklouznout do myšlenek toho, kdo je s tebou intimně spojen.“

„To je bláznovství. Tvoje úvaha naprosto postrádá vědecký podklad.“

„Jen logické vysvětlení něčeho, co jinak nedokážeme vysvětlit. A teď přestaň brblat a odpověz mi na otázku.“

Harry uváženě popadl vesmír, který kolem něj nekontrolovatelně rotoval. Přitáhl si ji na sebe. Propletl prsty do jejích nádherných, nepoddajných vlasů, objal ji a přidržel si její hlavu, aby ji mohl dlouze políbit.

Ta odpověď byla v polibku samém, ale jen pro případ, že by nerozuměla, pronesl Harry nahlas. „Vezmu si tě.“

16. kapitola

„Ty si budeš brát Harryho Trevelyana?“ Venicia odkopla krajkou lemovanou vlečku nadýchaných bílých svatebních šatů. Odvrátila se od svého obrazu v zrcadle a v naprostém úžasu zírala na Molly. „To přece nemůžeš myslet vážně?“

Molly, usazená v malém křesílku, zatřepala rukama, jako by něco odháněla. „Ale ano, naprosto vážně.“

Uvědomovala si, že prodavačka za pultem naslouchá. Další zákaznice slušně odvrátila hlavu, ale bylo zřejmé, že i ona má uši našpicované.

Butik, který se specializoval na svatební šaty pro ženicha, nevěstu i svatební hosty, nebyl příliš velký. Veniciin konsternovaný výkřik nemohl nikdo přeslechnout.

„Ale, miláčku, tvrdila jsi, že nemáte s Trevelyanem absolutně nic společného,“ pokračovala Venicia, aniž brala v úvahu Mollyin nepřehlédnutelný signál, aby ztichla. „Říkala jsi, že s tebou souhlasí.“

„Myslím, že dospěl k názoru, že nás toho spojuje daleko víc, než se mu zezačátku zdálo.“ Molly kritickým pohledem hodnotila střih svatebních šatů. „Víš určitě, že se chceš tahat s tou dlouhou vlečkou?“

„Cože? Ach tak, ta vlečka. Vždycky jsem si přála šaty s vlečkou.“ Venicia se nakrátko rozzářila, když si natřásala saténové sukně. „V těchhle šatech si připadám jako úplně jiná žena. Bůh ví, že jsem si nemohla dovolit nové, když jsme se brali s tvým strýčkem. Tentokrát chci mít všechno, jak se patří. Cutter na tom trvá.“

„Máš pravdu.“ Molly náhle něco napadlo. „A víš co? Asi se rozhodnu pro totéž.“

„O čem to proboha mluvíš?“

„O mé svatbě, nebudu se v ničem omezovat. Parádní šaty, veselá hostina, ohňostroj. Můžu si to dovolit a Harrymu to udělá radost.“

„Radost, Harrymu?“ Veniciino nadšení z vlastních plánů opět pohaslo. „Měla jsem strach, že to tak dopadne. I Cutterovi to dělalo hrozné starosti. Oba jsme se báli, že jsi s Trevelyanem zašla už příliš daleko.“

„Zašla, máš pravdu.“

„Molly, prosím tě, poslouchej mě. Dneska vím moc dobře, jak to v tom romantickém kadlubu dokáže vřít. Ostatně Cutter je nesmírně romantický muž. Ale jsi už dost stará, abys pochopila, že existuje určitý rozdíl mezi vášní, která má jepičí život, a skutečnou láskou.“

„Jistě.“

„Ty toužíš po tom, co je mezi mnou a Cutterem.“ Veniciiny oči se zamžily. „Po opravdovém citu a oddanosti.“

„Samozřejmě.“

„Drahoušku, opravdu si nemyslím, že tohle najdeš u Trevelyana. Není ani v nejmenším tvůj typ. Musíš se na ten vztah dívat realisticky.“

„Dívám se na něj realisticky.“ Daleko víc, než si kdo dokáže představit, pomyslela si Molly tesklivě.

Realisticky znamená chápat, že je Harry jiný.

Realisticky znamená přijmout skutečnost, že mu potrvá dlouho, než přizná, že ji miluje, jestli to vůbec kdy přizná. Má z toho hrůzu a nedokáže logicky vysvětlit proč. Nemá cenu popírat, že Harry v sobě musí rozšifrovat spoustu neznámých, než se dokáže vyrovnat s tak nelogickým citem, jako je láska.

Realisticky znamená akceptovat Harryho jako muže, který bojuje s vlastní přirozeností.

Včera v noci v tom víru vášně, který je oba pohltil, Molly konečně dohlédla na samé dno pravdy. Harryho nestraší smrt jeho rodičů, jak tvrdí Olivia.

Přestože bude nepochybně čas od času trpět děsivými sny až do konce života, Molly vycítila, že našel způsob, jak se s těmi hroznými vzpomínkami vyrovnat. Důkazem téhle vitality, která pramení ze samého jádra jeho nezlomné vůle a vnitřní síly, je fakt, že je schopen vést tvořivý život.

Trauma této události mu nezabránilo v pozoruhodné kariéře, ani v tom, že se stal Joshovi výtečným otcem. Harry si skvěle poradil s náročnou prací a stejně náročnými rodinami. A podle jeho vlastních slov přicházely noční můry v posledních několika letech jen zřídka.

Ne. Ačkoli se nikdy nezbaví přetrvávajícího pocitu viny, který se vynoří při každé vzpomínce na smrt jeho rodičů, Molly věděla, že s tím se Harry dokáže vyrovnat. Tohle není jeho skutečný problém.

Harryho skutečným problémem jsou mocné síly jeho vlastní přirozenosti, které ho pomalu rvou na kusy. Všechno se včera v noci tak bolestivě objasnilo.

Pro vědce s logickým myšlením, pro moderního renesančního muže, který se pyšní svými intelektuálními schopnostmi a sebeovládáním, nemůže existovat nic děsivějšího než vědomí, že by mohl disponovat paranormálními schopnostmi. Smysl, který se nedá vysvětlit nebo pochopit, je prokletím.

Harryho ani nebylo možné přimět, aby uvěřil jen v možnost existence paranormálních jevů, natož aby uvěřil, že je něčím takovým sám obdařen.

Realisticky znamená mít trpělivost, když se Harry pokouší v sobě samém sloučit dvě naprosto odlišné síly. Jeho schopnost racionálně vysvětlit jakoukoli situaci je úžasná, pomyslela si Molly ironicky. Jako pravý Trevelyan předvede velmi pěkný trik, když občas využije svého šestého smyslu, aniž by sám sobě přiznal, že jím disponuje. Tvrdí, že jen dokáže proniknout na dno problému.

Intuice, moje bolavé místo, pomyslela si Molly. Kdykoli se Harryho šestý smysl projevil, bylo v něm víc než jen logicky zdůvodněná intuice. Do určité míry to ví, a právě tohle ho rve na kusy.

Ach, ano, je realistická, až to bolí, pokud jde o její vztah k Harrymu.

Realisticky znamená přijmout skutečnost, že mu jeho talent, ať už je jakýkoli, zabrání prožívat lásku tak, jako ji prožívají normální lidé.

Molly si byla naprosto jistá, že je k sobě něco poutá, a věděla, že si to Harry také uvědomuje. Ta hluboko ukrytá touha se nedá popřít, stejně jako uspokojení, které našli jeden u druhého. Ale nebyla schopná ani v nejmenším odhadnout, jak si Harry vysvětluje povahu toho svazku.

Ani nedokážu popsat, jak moc bych si přála mít alespoň trochu nerealistický pohled na situaci, pomyslela si Molly. Ostatně mám si brát muže, který mi ještě ani jednou nevyznal lásku.

Samozřejmě, ani ona mu neřekla, že ho miluje.

Zdálo se, že Venicia nepostřehla, že Molly je myšlenkami jinde. „Věc se má tak,“ pokračovala energicky, „že nejsi zrovna chudá ženská, Molly. Nerada to říkám, drahá, ale dáma v tvé situaci si musí položit vážnou otázku, jaké skutečné zájmy má muž, než se rozhodne si ho vzít. Určitě ses už poučila i ze svého vztahu ke Gordonu Brookovi.“

„Ty taky nepatříš zrovna k žebrákům, Venicie. A nevypadá to, že by tě Cutterův zájem zrovna vyváděl z míry.“

„To je něco jiného a ty to moc dobře víš. Cutter je za vodou. Vidělas jeho jachtu a dům na ostrově Mercer. Má pevné zázemí.“

„To Harry taky.“

„Vím, že pochází z rodiny Strattonů, ale slyšelas Cuttera, že z téhle strany ho žádné peníze nečekají.“

„Harry nechce jejich peníze. Má dost svých.“

„Myslíš z těch knížek a honorářů za konzultace? Drahoušku, takovýhle příjem z něj boháče rozhodně neudělá. Píše vědecké práce, žádné bestsellery, podle kterých se točí filmy. Vím, že ve srovnání s jinými lidmi dostávají takoví poradci slušné peníze, ale nejsou ani náhodou srovnatelné s tvými vlastními příjmy. Jsi velmi bohatá žena, Molly.“

„Jen když bereš v úvahu aktiva z Abberwickovy nadace.“

„Člověk je těžko může ignorovat. Ty s těmihle položkami disponuješ, moje drahá. A o to se jedná! Už jsme měli dost starostí s tím, že si bude Trevelyan účtovat za své poradenské služby přemrštěné částky. Teď abychom se báli, že si tě bere jen proto, aby se dostal k příjmům z nadace.“

„Bud úplně klidná,“ pronesla Molly. „Nebyl to zrovna Harry, kdo tlačil na manželství. Abych pravdu řekla, v technickém slova smyslu mě nikdy o ruku nepožádal.“

Venicia vypadala ohromeně. „Nepožádal?“

„To já jsem mu to navrhla,“ vysvětlovala Molly. „A nebylo to snadné. Musela jsem z něj tu správnou odpověď páčit.“

Harry má možná neobvyklý talent vidět pod povrch věcí, pomyslela si Molly, ale v určitém ohledu je slepý jak patrona.

„Tomu nevěřím. Ty si ho budeš brát?“ Tessa se tvářila stejně vyjeveně jako Venicia. „Myslela jsem, že to bude jen takový románek.“

„Věci se mění.“ Molly otevřela výtisk Post-Intelligencera, který ležel na stole, a prohlédla si inzerát firmy Abberwick Tea and Spice. „Vypadá skvěle. Nádherné umístění. Přesně vedle článku o tom, jak je zdravé pít čaj.“

Tessa mrkla na inzerát. „Kamarád od novin mi říkal, že se ten článek má objevit v dnešním vydání. Donutila jsem inzertní oddělení, aby trochu spolupracovalo.“

„Skvěle zařízeno. Připomeň mi, abych ti zvedla plat.“

„Dobře. Podívej, šéfko, seš si jistá, že víš, co děláš?“

„No, možná že jsem to s tím přidáním přehnala. Což takhle nějaký doporučující dopis do tvých záznamů?“

„Nemluvím o penězích,“ ujistila ji Tessa. „Mluvím o tvých vdavkách. Tvoje teta i její snoubenec si dělají starosti, pokud jde o Trevelyanovy záměry. Slyšela jsem, co ti tuhle říkali.“

„Myslí si, že jde po mém jmění uloženém v Abberwickově nadaci.“ Molly se zamračila. „Ve skutečnosti mám podezření, že tetě nasadil toho brouka do hlavy Cutter.“

„Nerada to říkám, Molly, ale není to zrovna paranoidní myšlenka. Popravdě řečeno je to velmi reálná možnost. Jediným důvodem vašeho seznámení byla nadace.“

„Ale nezapomeň, že jsem si ho našla sama. On mě nehledal.“

„To ano, ale určitě sebou hodil, když ses mu představila, nebo ne? Molly, buďme realističtí. Vím, že jsi úspěšná obchodnice a skvěle jsi vychovala svou sestru. A taky mi došlo, že jsi nesla veškerou finanční odpovědnost, když ti umřela maminka.“

„No a?“

„Zatímco musím připustit, že jsi dost ostřílená, pokud jde o tvrdou realitu života, postrádáš prakticky zkušenosti s tou mužskou sebrankou. Molly, co vůbec o tom chlapovi víš?“

„Vím toho dost.“

„Kecy. Vědělas toho daleko víc o Gordonu Brookovi a podívej, jak to dopadlo.“

„Vážně pochybuju o tom, že někdy vejdu do místnosti a najdu Harryho, jak hobluje prodavačku na žoku s kávovými zrnky.“ Tessa zvedla ruce. „Jsi si tím jistá?“ Molly se usmála. „Naprosto jistá.“

„Ale kde tu jistotu bereš?“

Molly tu záležitost krátce zvážila. Nedokázala by popsat pouto, které se utvořilo mezi ní a Harrym. Neuměla vysvětlit, že by si okamžitě uvědomila, kdyby cokoli tohle pouto porušilo. Události by nedošly až k hekající prodavačce, aniž by předem nevycítila, že se na jejich vztahu něco děsivě pokazilo.

Ale i bez téhle intuitivní znalosti Molly věděla, že logika i rozum jsou na její straně. Harryho chování k obtížným příbuzným dostatečně prokázalo, že dokáže navázat vztah a trvat na něm, dokonce i když ho nikdo moc nepovzbuzuje. A ona ho hodlala povzbuzovat.

„Harry je oddaný člověk,“ prohlásila Molly prostě.

Tessin kroužek v nose se zachvěl, když se zhluboka, rezignovaně nadechla. „Už jsi to řekla Kelsey?“

„Ne. Má teď dost práce s letním seminářem. Nechci jí odvádět pozornost. Řeknu jí tu novinku, až se vrátí domů.“ Molly se usmála. „Ty i Kelsey mi můžete jít za družičky.“

„Nevykládej mi, že plánuješ tradiční svatbu?“

„Se všemi kraječkami a volánky,“ ujistila ji Molly.

Harry pomalu procházel setmělými chodbami Akvária v Seattlu. Jeho pozornost se přenášela od jedné nádrže ke druhé. Chladné, bezcitné oči na něj zíraly, jako by si uvědomovaly jeho přítomnost.

Rozrazila ho zima. Téměř cítil, jak si ho ty potvory na druhé straně skleněné stěny měří. Věděl, že pro ryby může představovat jednu ze dvou kategorií. Potravu nebo nebezpečí.

Svět není příliš složitý, když je tvor obdařen pouze jednoduchým mozkem ovládaným jednoduchými příkazy, pomyslel si Harry. Rozhodnutí jsou snadná, výběr je ohraničen. Neexistují složité city.

Pak není potřeba komplikovaných a znepokojivých emocí, když jste chyceni navždy v temných hlubinách propasti. Stačí ty nejjednodušší. Zuřivost. Strach. Hlad. Pro naději místa nezbývá.

Harry se zastavil před velkou nádrží obsazenou několika starousedlíky s chladnýma očima. Zhluboka se nadechl a dovolil, aby ho zaplavily vřelé vzpomínky na minulou noc.

Molly ho chtěla. Nebála se té temnoty v něm. Požádala ho, aby si ji vzal. Chtěla s ním mít děti.

Harry nechal tu novinku proniknout do duše. V temnotě probleskovaly plameny.

Ještě chvilku se díval do akvária, po chvíli se otočil a vydal se zešeřelou chodbou k východu.

Venku na něj v jasném slunci čekala Molly.

Zastavil se ve dveřích a s údivem na ni hleděl. Opírala se o zábradlí na molu, kolem vzrušeného obličeje jí povívaly medově zbarvené vlasy. Usmála se mu v ústrety, když ho zpozorovala uprostřed zástupu běžců, turistů a úředníků, kteří si sem přišli sníst oběd.

Harry zasněně pozoroval, jak mává na pozdrav a spěchá mu vstříc s nedočkavostí milenky. Nejenom milenky, pomyslel si. Ale jeho budoucí ženy.

„Tady jsem, Harry.“

Zaplavil ho cit, který nedokázal definovat. Když ustoupil, zanechal v něm stopy čiré zranitelnosti. Ale z nějakého důvodu ho to vědomí nepoděsilo tak, jak by ho poděsilo před několika dny.

„Padám hlady,“ pronesla Molly bez dechu, když k němu konečně doběhla.

„Já taky.“ Vzal ji za ruku a vedl ji ke kavárenskému stolku na chodníku.

„Stalo se něco?“

„Nejsem si úplně jistý.“

„Co tím chceš říct?“ Podívala se na něj tázavě, v očích úzkost. „Harry? Co se děje?“

„Nejspíš nic.“

„Hmmm. Zase nějaká vize?“

„Možná. Všechno ti povím, jen co dostaneme naše škeble a pomfrity.“

Harry si náhle uvědomil, že už ho její vnímavost neohromuje. V podstatě přijal skutečnost, že téměř vždy vycítí jeho náladu. Ví, kdy jen tak přemýšlí a kdy má vážné starosti.

Dokonce ani rodiče mu nerozuměli tak jako Molly. Nikdo ho tak dobře v životě nechápal. Ta myšlenka ho mírně vyváděla z míry.

Za deset minut už seděli u malého kulatého stolku, který od chodníku oddělovala nízká ozdobná přepážka.

Harry si nalil sladový ocet na smažené škeble a zvažoval, čím začít. „Procházel jsem si Kendallův zápisník.“

„Objevil jsi něco zajímavého?“

„Nic, co bychom už nevěděli. Prošel jsem každičkou stránku. Nenajdeš tam ani zmínku, že se tě chystá terorizovat, kromě náčrtků přístrojů, kterými tě chtěl vyděsit k smrti.“

„Žádné poznámky o tom, jak moc se mi touží pomstít?“

„Nic takového. Stručné popisy té konstrukce s pistolí i toho strašidla jsou velmi věcné.“

Molly zadržela vidličku s pomfrity napůl cesty k ústům. „Věcné?“

„Víš, co tím myslím.“ Harry mávl neurčitě rukou. „Jako kdyby plány těch zařízení nebyly nic víc než obyčejné, běžné projekty.“

„Hmmm.“ zamumlala Molly zamyšleně. „Žádná vášeň, nemám pravdu?“

Harry zvážil její pregnantní popis. Dotkla se přesně toho, co ho tak znepokojovalo. „Snad máš. Nemyslíš si, že by pomstychtivý člověk vložil do projektu víc citu? Skicy každého vynálezce jsou něčím charakteristické. Trénovaným očím něco napovídají.“

Molly přikývla. „Viděla jsem ten rozdíl na skicách své sestry, když ji projekt opravdu chytil. Spousta silných, jasných čar. Přímo z nich sálala dychtivost a nadšení pro věc.“

„Přesně tak. Jednou jsem posuzoval náčrtky v notesu člověka, který se chystal vyhodit do vzduchu výzkumnou laboratoř, protože mu podle něj společnost ukradla jeho nápady. Byl to projekt nějakého výbušného zařízení, které chtěl poslat anonymně do toho podniku.“

„A?“

Harry spolkl další škebli. „Ty náčrtky se od ostatních něčím lišily. Náruživostí. Zuřivostí. Skoro jsi cítila, jak z těch stránek vyzařuje vztek.“

„Šestý smysl nebo intuice?“

Zamračil se. „Ani jedno, ani druhé. Podobalo se to grafologickému rozboru. Při něm taky rozpoznáš vztek a šílenství.“

„Ty to dokážeš, ale vsadím se, že s tebou jen hrstka lidí. Co se stalo tomu bláznivému vynálezci?“

„Chytili ho, když se pokoušel poslat výbušný balíček,“ pronesl Harry nepřítomně.

Molly se usmála. „Chytili ho, protože jsi z jeho náčrtků vydedukoval, k čemu se chystá, a policajti ho hlídali, nemám pravdu?“

Harry pokrčil rameny. „Požádali mě o můj názor na ty obrázky. Řekl jsem policii, že není pochyb o tom, že ten chlapík chce s tímhle zařízením někoho zabít. A že podle určitých detailů, které svědčí o odbornosti autora, bude to zařízení s největší pravděpodobností fungovat.“

„Pane bože, ty vedeš dost vzrušující život, Harry.“

„Ve skutečnosti poměrně poklidný, dokud jsi mi do něj nevstoupila ty. Bohužel si nemyslím, že to skončí dřív, než chytnou Kendalla.“

„Chytnou ho,“ prorokovala Molly. „Slyšel jsi, co včera říkal ten detektiv. Když teď vědí, jak je nebezpečný, určitě ho najdou. Nechceš si popovídat o našich svatebních plánech?“

Harry se málem zadusil smaženou škeblí. Bylo to poprvé, co se zmínila o manželství, od chvíle, kdy mu ho včera v noci nabídla. Popadl šálek s ledovým čajem a zhluboka se napil.

Molly se ustaraně zamračila. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Ještě jednou pořádně polkl a nesmírně pečlivě odložil hrníček. Odkašlal si. „Myslel jsem na něco jednoduchého. Třeba Las Vegas.“

„Mě napadlo něco skvělého a velkolepého,“ řekla Molly.

Harry ji ustaraně pozoroval. „Máš hodně přátel, které chceš pozvat?“

„Ano. A pak je taky spousta Strattonů a Trevelyanů.“

Harry zvedl obočí. „Děláš si legraci? Strattonovi a Trevelyanovi by nevydrželi pod jednou střechou ani tu chvíli, než by kněz pronesl svou obligátní formulku.“

„Hmmm.“

„Zapomeň na veselou svatbu. Bude to komorní obřad, nebo Las Vegas. Můžeš si vybrat.“ Harry se zarazil. „Jestli to ovšem ještě myslíš vážně?“

„Ale ano, velmi vážně,“ ujistila ho Molly.

Napětí v žaludku povolilo. Harry dojedl zbytek smažených škeblí s překvapivým pocitem úlevy.

Následující večer seděla Molly sama v obývacím pokoji Harryho bytu a naslouchala jen tichu. Bylo to takové nepřirozené ticho. Významné ticho těhotné zlými znameními.

V Harryho pracovně dlela Olivia. Zůstala tam s ním o samotě už téměř dvacet minut. Dveře místnosti byly neprodyšně zavřené.

Jakmile dala Olivia zřetelně najevo, že chce mluvit s Harrym mezi čtyřma očima, Molly se okamžitě omluvila. Harry nebyl z návrhu na soukromý hovor s bývalou snoubenkou zřetelně nadšený, ale přijal danou situaci s obvyklým stoicismem.

Molly pozorovala, jak pozdní letní soumrak pomalu propůjčuje vládu noci, a myslela na Olivii a Harryho. Jen stěží se dalo pochopit, co jiného mohlo Harryho spojovat s jeho bývalou snoubenkou než titul PhDr. Překvapilo ji, že člověk s nepochybně vyvinutým šestým smyslem se mohl dopustit takové chyby v osobním životě. Zdálo se, že má dar střelit vedle pokaždé, když se pokouší aplikovat intelektuální schopnosti v citových záležitostech.

Molly pohlédla na hodiny. Uběhlo dalších pět minut. Vrátila se ke knize, kterou se pokoušela číst.

Konečně se dveře pracovny otevřely. Molly položila ruku na opěradlo gauče, otočila hlavu a spatřila Olivii, jak jde k ní. Po Harrym ani památky.

„Hotovo?“ zeptala se Molly zdvořile.

„Ano. Byla to rodinná záležitost.“

Molly přikývla. „Harry má takových spoustu.“

Olivia se zamračila. „Prosím?“

„Ale nic. To byl jen vtip.“

Olivia pohlédla na dveře pracovny s podrážděným výrazem. „Harry má zas tu svou náladu.“

„Nejspíš jen přemýšlí. Můžu vám udělat šálek čaje?“

„Ne, díky. Harry měl nějaký obchodní hovor, zrovna když jsem odcházela. Pořád ještě telefonuje.“

Molly se začala zvedat. „Vyprovodím vás.“

„Není třeba.“ Olivia se chladně usmála. „Znám to tady dobře.“

„To věřím.“

„Říkal mi, že se budete brát.“

„Přesně tak.“ Molly se na Olivii vítězně usmála. „Mimochodem, plánuju velkou svatbu.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě pozveme obě strany rodiny.“

„To by mohlo být zajímavé.“ Olivia zaváhala. „Ráda bych vám položila osobní otázku, kdyby vám to nevadilo.“

„Dobře, ale odpověď vám nezaručuju.“

„Jste si jistá, že víte, co děláte?“

„Ano, díky“

Olivia semkla rty. Znovu pohlédla na zavřené dveře pracovny. „Nejspíš bych vám to neměla říkat, ale podle mého profesionálního názoru má Harry velmi vážné problémy. Měl by podstoupit terapii.“

„Harry je jiný, s tím s vámi souhlasím. Ale nemyslím, že mu nějaký cvokař prospěje.“

„Je mi líto, ale znám ho daleko líp než vy, a myslím, že děláte chybu, když se za něj chcete provdat. Každé Harryho manželství je předurčené k záhubě.“

„Děláte si blázny?“

Olivia na ni chladně pohlédla. „Uvědomte si, že jsem klinická psycholožka.“

„Harry mi o tom vykládal. Mám obrovský respekt před vašimi profesionálními znalostmi, Olivie, ale myslím, že Harrymu dobře nerozumíte. Je naprosto jedinečný.“

„Má dysfunkci, ne že je jedinečný,“ vystřelila Olivia. „Nejspíš trpí posttraumatickou stresovou poruchou, způsobenou prožitým šokem, a periodickými záchvaty deprese. Abych byla naprosto upřímná, je skvělým adeptem léčení.“

„Adeptem léčení?“ Molly ohrnula nos. „Myslím, že se mu nechce pospíchat zrovna do téhle ordinace.“

„Já nežertuju, Molly. Je to vážné. Nemohu vám doporučit manželství s mužem s Harryho problémy.“

„Neberte si to tak, ale jste na nesprávné adrese. Nechci po vás radu.“

Olivia na ni zamračeně hleděla s těžko potlačovaným rozčarováním. „Podívejte, budu upřímná. Neznáte se s Harrym příliš dlouho. Váš vztah je teprve v počátečním stadiu. Měla byste vědět, že dřív nebo později se u Harryho projeví některé klinické příznaky abnormality v sexuálním vztahu.“

Molly zvedla ruku. „Zadržte. Nejsem váš pacient a vůbec s vámi nehodlám diskutovat o svém sexuálním životě.“

„Jen se vás snažím chránit, abyste neudělala nějakou hroznou chybu.“

„Nemusíte si dělat starosti a zachraňovat mě před Harrym.“

Olivia přimhouřila oči. „Víte, že nebude ze strany Strattonů dědit? Jsou s dědečkem na kordy. Neuvidí ani vindru.“

„Peníze pro mě nic neznamenají. Dobrou noc, Olivie.“

„Buď jste tak hloupá, nebo naivní.“

Molly se ušklíbla. „Mám podle vás na výběr?“

Olivia se prudce otočila na podpatku a rychle vyběhla do haly. Vypadla bez pozdravu, dveře se za ní s bouchnutím zavřely.

Molly spatřila Harryho stát s rukama zkříženýma ve dveřích pracovny. Dlouho se zamyšleně díval za Olivií. Pak se jeho pohled setkal s Mollyiným.

„Klinické příznaky abnormality?“ opakoval pomalu.

„Tys to slyšel?“

„Jen poslední část. Poskytla ti kompletní diagnózu?“

„Ano, ale moc váhy bych těm jejím teoriím nepřikládala. Sama je malinko uhnutej cvokař. A taky to u ní figuruje na prvním místě. Hledá odpovědi na své vlastní problémy.“

Ústa se mu mírně zvlnila. „Aha.“

„Čímž nechci tvrdit, že dobrý terapeut by nedokázal člověku hodně pomoct,“ pokračovala Molly s bezbřehou upřímností. „Ale je třeba si ho vybrat opravdu pečlivě.“

„Pečlivě.“

„Správně. V tom je všechen ten bengál s přenosy, víš. Člověk si musí najít terapeuta, jemuž vlastní problémy nebrání v léčbě pacienta.“

„Mluvíš jako odborník.“

„Chodila jsem k terapeutovi nějaký čas po maminčině smrti,“ vysvětlila mu Molly. „Abych pravdu řekla, radila jsem se asi s půltuctem takových vydřiduchů, než jsem našla jednu psycholožku, s níž jsem mohla skutečně mluvit. Byla jsem u ní několikrát. Pomohla mi přenést se přes určité problémy.“

„Jaké problémy?“

Molly zaváhala při vzpomínce na ty obtížné dny a děsivý strach, kterému musela ve dvaceti letech čelit. „Pocit, že mě převálcovala odpovědnost, s níž jsem si musela poradit. Moje terapeutka byla dobrá. Sešly jsme se jen párkrát, protože jsem si ji dlouho nemohla dovolit. Ale ty rozhovory mi daly hodně.“

Harry se prchavě usmál. „Hádám, že to z tebe dělá odborníka.“

Molly si ho pečlivě prohlédla. „To nevyžaduje žádné velké zkušenosti, jen obyčejný selský rozum, aby si člověk dal dohromady, že Olivia nemá zrovna tu nejlepší kvalifikaci, aby dokázala stanovit tvou diagnózu. Má své vlastní problémy, a ty dává do spojitosti s tebou.“

V Harryho očích vzplanul náhlý zájem. „Jaké problémy?“

„Není to jasné?“

„Mně ne.“

„Vy dva máte společnou minulost. Přinejmenším bych si dovolila tvrdit, že má pocit viny kvůli tomu, že zrušila zasnoubení. Nejspíš si odůvodňuje své rozhodnutí tím, že jste měli psychologické problémy, kvůli nimž jste nemohli udržovat normální vztah.“

„Podle tebe by nemohla mít pravdu?“

„Jasně že ne.“ Molly se usmála. „Ty jsi jiný, Harry. Naprosto jedinečný. Ale bude z tebe skvělý otec i manžel.“

Harry chvilku mlčel. „Možná že máš čich na klinické příznaky abnormalit,“ nadhodil.

„Možná že jo. Kdo to volal?“

„Fergus Rice, ten soukromý čmuchal, kterého jsem si najal, aby dával bacha na Kendalla.“

„Objevil něco?“ zeptala se Molly.

„Před dvěma hodinami sjel Wharton Kendall se svým modrým fordem z útesu někde u dálnice číslo jedna v Oregonu. Zjevně směřoval do Kalifornie. Kendall při té bouračce zahynul.“

Trvalo několik vteřin, než jí došel význam těch slov. Když se tak stalo, Molly vyskočila z pohovky a vrhla se přes pokoj k Harrymu.

„Je to za námi,“ zašeptala a padla mu kolem krku.

Harry ji pevně objal. „Tohle říkal i Rice.“

17. kapitola

„Už toho mám dost.“ Molly se posadila na posteli a obrátila zamračený pohled k Harrymu. „Co je moc, je moc. Co se děje? Proč nespíš?“

Harry si ji zpod přivřených víček změřil překvapeným pohledem. Polštář měl zmačkaný pod zády, ruce založené za hlavou. Drsné rysy vyzařovaly naprosto soustředěný výraz.

„Přemýšlím,“ odpověděl.

„Díky tvému přemýšlení mě postihla dost vážná nespavost.“

„Promiň. Vůbec mi nedošlo, že jsi kvůli mně vzhůru.“

„Jak bych asi mohla spát, když tu vedle mě ležíš a civíš do stropu?“

„Co tě na tom tak znervózňuje?“ pídil se zvědavě.

„To bych taky ráda věděla, ale je to tak. Připadá mi to, jako bys mi hučel do hlavy, nebo tak něco. Nedokážu kvůli tomu usnout.“

„Nemůžu si pomoct, když přemýšlím, tak přemýšlím.“

„Blbost. Tohle není v žádném případě hučení, které slyším, když se ti hlavou honí jen obyčejné myšlenky. To bych klidně usnula. Tohle mi připadá vážné, jako by nás čekaly pěkně složité problémy.“

Přimhouřil oči. „Co to má k sakru znamenat, copak ti hučím v hlavě?“

Pokrčila rameny. „Nedokážu to vysvětlit. Je to zvláštní pocit, který poslední dobou zakouším. Copak to necítíš?“

„Ne.“ Harry popadl okraj pokrývky a odhodil ji stranou. „Podívej, jestli kvůli mně nespíš, půjdu do obýváku.“

„Ale ne, to není nutné.“ Molly mu sevřela nahé rameno a přitlačila ho zpátky na polštář. „Zůstaň tam, kde jsi.“

Bez protestů se opřel, jedno obočí zdvižené na znamení zdvořilého dotazu.

Molly si natřepala polštář a opřela ho o zadní čelo postele. „Tak a teď mi pověz, v čem je problém?“

Zaváhal jen na pár vteřin, než se definitivně rozhodl. „V tom Kendallově zápisníku.“

„Pořád ti to leží v hlavě? Myslela jsem, že to je už za námi, když je Kendall po smrti.“

„Na tom zápisníku není něco v pořádku.“ Harry se posadil a podepřel si polštářem záda. „Kéž bych to dokázal pojmenovat.“

„Tvrdil jsi, že ten náčrtek zbraně a strašidelného mechanismu není výrazem nějak přehnaného vzteku.“

„Ano, ale to mi teď starosti nedělá.“

Molly si ho v tom šeru prohlédla. „A co přesně ti dělá starosti?“

„To, jak po tobě šel ten vetřelec v tvém domě. Způsob napadení nekoresponduje s náčrtky v Kendallově zápisníku.“

Molly se otřásla. „Všechno mi připadalo velmi účinné.“

„Souhlasím s tebou,“ připustil Harry tiše. „Bylo to účinné, přímočaré, jednoduché. Ne příliš tvořivé, nijak osobní.“

„Záleží na tom, co si představuješ pod pojmem tvořivý. Ale mohu tě ujistit, že jsem ten útok brala velmi osobně.“ Molly překvapeně zamrkala, když ji náhle něco napadlo. „Aha. Myslím, že chápu, kam míříš.“

Harry nepřítomně bubnoval dlouhými štíhlými prsty pravé ruky na pokrývce. „Když se člověk jako Kendall rozhodne vraždit, určitě použije své vlastní zařízení.“

„Harry, možná že v tomhle případě zacházíš ve svých dedukcích příliš daleko.“

„Použil své vynálezy, aby tě zastrašil,“ řekl Harry, aniž věnoval pozornost její poznámce. „Je logické, že by přišel s něčím obdobným, kdyby chtěl jít až do krajnosti a zavraždit tě.“

„Ale no tak, Harry…“

„S nějakým mechanismem, který sám navrhl a sestrojil. S výsledkem své vlastní vynalézavosti, se zařízením, které by ho uspokojilo, kdyby pořádně fungovalo. Totéž se vztahuje i na to auto, když se nás pokoušel vytlačit ze silnice. Nějak mi to nehraje.“

Molly se natáhla a dotkla se jeho paže. „U tohohle se zastav. Modrý ford patřil Kendallovi. Podle toho tvého detektiva na něj měl papíry.“

„Ano.“

„Takže můžeme předpokládat, že za volantem seděl Kendall, když se nás jeho vůz pokoušel vytlačit ze silnice.“

„Kendallův vůz mohl řídit někdo jiný.“

„Ale nikdo jiný nemá důvod nás zabít.“

„Alespoň pokud víme.“ Harry pohlédl do tmy za okny. „Ležím tady a lámu si hlavu, jestli v tom není zainteresovaná ještě další osoba.“

Molly si přitáhla deku až k bradě. „Předpokládejme na chvilku, že je v tom zapleten ještě někdo. Jaký by měl motiv? Došli jsme k závěru, že se Kendall mstil za to, že jsem mu jeho žádost smetla ze stolu.“

„Byl to logický předpoklad.“ Harry odhrnul přikrývku a vyskočil z postele. „Ale co když existuje někdo jiný a další motiv?“

Molly sledovala, jak před řadou oken rázuje pokojem. Úplně cítila horečné úsilí, které v něm při naprostém soustředění na problém vře. Harry byl nahý až na bílé slipy, které obepínaly jeho svalnaté boky. Bylo v něm něco děsivého, když se tak pohyboval v měsíčním světle.

„Kdo jiný?“ zeptala se mírně. „A jaký další motiv by mohl mít? Zamítla jsem asi stovku žádostí o grant. Myslím, že bychom mohli narazit na daleko víc než jednoho nespokojeného žadatele. Ale připadá mi trochu nepravděpodobné, že bychom v tom houfu měli dva vynálezce s vražednými sklony.“

„Kdo ví?“ Harry procházel pruhem chladného, stříbrného měsíčního světla a pak se ztrácel v hlubokém stínu vzdáleného konce místnosti.

„Taky je možné,“ pokračovala Molly s nezlomnou logikou, „že od určitého okamžiku pracoval už Kendall s komplicem.“

„Eventuálně mohl někdo vědět o Kendallově touze po pomstě a využít ji jako kamufláž pro své vlastní plány.“

„Dobrý bože.“ Molly skrčila kolena a objala je rukama. „Chceš mi naznačit, že nějaké daleko nebezpečnější individuum, které mě chce skutečně zabít, vědělo, jak je na mě Kendall naštvaný? A po mé smrti měl sloužit jako obětní beránek?“

„Je v tom určitá logika.“ Harry došel ke knihovně, obrátil se a pokračoval stejnou cestou na opačnou stranu. Síla jeho soustředění byla tak mocná, že atmosféra kolem hmatatelně zhoustla.

„Nevím,“ pronesla Molly pochybovačně. „Je to hrozně přitažené za vlasy. Je možné, že když je teď Kendall mrtvý, celá věc skutečně skončila, přesně tak, jak říká Fergus.“

Harry se zastavil před okny. „Nepřipadá mi, že je po všem, Molly.“

Mírně se usmála. „Zřejmě budeš muset něco vymyslet, že. Jestli ne, ani jeden z nás už nikdy neusne.“

Podíval se na ni, v očích prázdný pohled. „Začíná to tak vypadat.“

„Máš nějaký nápad?“

„Možná že by pomohlo, kdybych si mohl prohlédnout něco, co patřilo Kendallovi,“ spustil Harry pomalu. „Možná by mě trklo, jestli mám pravdu v tom, že dával přednost vlastním konstrukcím zbraní.“

„Jestli je v tom zapletený ještě někdo jiný, Kendallova smrt by možná nemusela být náhoda.“

„K čertu.“ Ledové měsíční světlo zmrazilo Harryho obličej. „Máš pravdu. Tolik jsem se soustředil na možnost, že jsou v tom zapleteni dva lidé, že jsem nezvážil důsledky. Jestliže Kendall měl partnera, nebo jestli ho někdo nastrčil, mohl se ho chtít zbavit, protože začal být nespolehlivý.“

„Začíná to být pěkně zamotané, a to už nemluvím o tom, jak je to nechutné.“

Harry se odvrátil od okna. „Potřebuju se podívat na toho modrého forda. Rice může vypátrat, kam ho po havárii odvezli.“

„Už je víc než hodina po půlnoci. Fergus Rice bude touhle dobou tvrdě spát. A stejně by nemohl nic udělat.“ Molly zívla. „Proč bychom se nemohli vrátit do postele?“

„Nemám na spaní ani pomyšlení.“

Věnovala mu nevinně andělský úsměv. „V tom případě bychom mohli probrat pár našich klinických abnormalit.“

Harry, napůl cesty k telefonu, se prudce obrátil. V očích mu podivně žhnulo. „Co jsi říkala?“

„Nelíbí se ti, když mluvím neslušně?“

„Molly…“

„Pojď zpátky do postele, Harry.“ Pohladila prostěradlo vedle sebe. „Až do snídaně nejde stejně nic podniknout. Když nemůžeš spát, utáboříme se v posteli a najdeme nějaký způsob, jak zabít čas.“

Chvíli váhal. Pak se mu přísné rysy v obličeji mírně uvolnily. Popošel až k pelesti a pohlédl dolů se zamyšleným výrazem, který vůbec neodpovídal zářivému svitu v jeho očích.

„Pár klinických abnormalit?“ zamumlal.

„Jak jsem řekla. Já je miluju. Ano, pane, poskytněte mi těch pár hodinek nudy vystřídaných chvilkami čiré hrůzy, a bude ze mě šťastný táborník.“

Harryho zuby se zablýskly ve vražedném sexy úsměvu. Jedním kolenem si klekl na postel, natáhl se a objal ji rukama. „Já požírám šťastné táborníky jako zákusek na dobrou noc.“

„Nemůžu se dočkat.“ Objala ho pažemi kolem krku a přitáhla si ho na sebe.

Dolehl na ni v náhlém záchvatu hravé energie. Sevřel ji a koulel se s ní, dokud se prostěradlo nezamotalo a Molly se bezmocně nerozesmála.

Nakonec se zastavil těsně v nohou postele a vzepřel se nad ní na loktech.

Celá rozpálená a bez dechu Molly vzhlédla a spatřila v jeho očích nefalšovanou radost.

„Nic tak skvěle nechutná jako porcička šťastného táborníka,“ zamumlal Harry. Oči mu v tom šeru plály. Sklouzl vedle ní, hlavu zabořenou v jejím klíně.

Molly cítila jeho zuby na vnitřní straně stehen. Zalapala po dechu a zaryla mu prsty do ramen. Jemně jí rukama zajel mezi nohy.

„Harry?“ A pak ucítila jeho rty v nesnesitelně vzrušujícím polibku.

Svět přestal existovat.

Molly zavřela dveře lednice a položila krabičku čerstvých malin na pult vedle výlevky. „Víš, Harry, trochu jsem přemýšlela. Tenhle tvůj byt je fajn a výhled je skvělý, ale není moc funkční.“

„Funkční?“ opakoval po ní bezmyšlenkovitě. Držel v ruce telefon a chystal se vyťukat Fergusovo číslo.

„Není účelně zařízený. Postrádám tady roboty na utírání prachu, myčku nádobí a vůbec všelijaké pomocníky na úklid kuchyně a také Abberwickův stroj na skladování a přípravu jídla. Vážně, vůbec nechápu, jak si poradíš s těmi staromódními přístroji. Pocházejí někdy z dávnověku.“

„Nezapomeň, že mám hospodyni.“ Harry netrpělivě naslouchal, jak telefon na druhém konci linky vyzvání.

„Já vím, ale stejně je to tu hrozně primitivní.“

Harry se zamračil, když aparát potřetí zazvonil. „Polož ten nůž.“

„Jen chci rozkrojit pár vdolečků k malinám.“

„Prokrojím je, jen co vyřídím ten telefon.“

„Ale, to jsi vždycky po ránu tak nabručený?“

„Jen když tě vidím s nožem v ruce.“ Telefon nepřestával vyzvánět.

Molly odložila nůž a opřela se lokty o pult. „Jak by se ti líbilo, kdyby ses přestěhoval do mého domu, až se vezmeme?“

„Do Abberwickova sídla?“ Harry pohlédl na hodiny. Bylo skoro osm. Fergus chodívá do práce časně. „Ty chceš zůstat v tom bláznivém domě?“

„Je to ideální místo pro děti. Mohly by si hrát s mými a Kelseyinými hračkami. A ty bys měl spoustu prostoru na své knihy. Jedno křídlo bychom zařídili jako knihovnu a kancelář. Děti by se ti motaly celou dobu pod nohama, to je fakt, ale myslím, že by se ti to líbilo.“

Harry přestal naslouchat volacímu tónu, jeho plná pozornost se náhle vrátila k Molly. „Děti?“

„Jistě. Kolik jich chceš? Vím, že budeme mít přinejmenším dvě.“

„No –“ Harry zmlkl, když se konečně ozval Fergusův hlas. „Rice.“

„Fergusi, tady Harry.“

„Pro všechno na světě, Harry, je za dvě minuty osm. Právě jsem vešel do dveří. Ještě jsem si ani nedal druhý hrnek kafe.“

„Volám ti kvůli té záležitosti s Kendallem.“

„Jaké záležitosti? Myslel jsem, že ta nehoda v Oregonu problém vyřešila. Ten chlap je mrtvej, Harry.“

„Já vím. Ale rád bych si prohlédl jeho auto. Kam ho policie odtáhla?“

„Nejspíš ho dnes dovezou někam na vrakoviště. Stalo se něco?“

„Já nevím. Už skončili s vyšetřováním?“

„Jistě. Už včera. Nebylo na tom nic zvláštního. Nic, co by vzbudilo podezření. Ten ford byl na cimprcampr. Tak jako každý auto, který se zřítí rovnou dolů z útesu.“

„Můžeš zařídit, abych se na něj mohl podívat?“

„Nevidím důvod, proč bys nemohl.“ Fergus se odmlčel, aby si udělal nějaké poznámky. „Spojím se s majitelem vrakoviště a vyjednám to.“

„Díky, Fergusi. Zavolej mi, jak jsi to sjednal. Zaletím do Portlandu a najmu si auto, abych mohl zajet na pobřeží.“

„V pořádku.“

Harry zavěsil a pohlédl na Molly. „Zařídí, abych si tu fordku mohl prohlédnout.“

„Co si myslíš, že vykoukáš?“

„Nevím.“ Harry pozoroval Molly, jak oplachuje maliny. „Možná že nic.“

Podívala se na něj vědoucně. „Třeba něco ano.“

„Rice říká, že policie už skončila vyšetřování, ale protože neměli ani za mák podezření, že Kendalla někdo zavraždil, mohli něco přehlédnout.“

„Jako co?“

„Nevím. Porušené brzdy. Svědectví o střetu s jiným autem.“

Molly si zamyšleně hryzala dolní ret. „Myslíš si, že někdo Kendalla ze silnice vytlačil?“

„Ta myšlenka mi zní povědomě.“ V předsíni se rozezněl zvonek a přerušil Harryho úvahy. „Kdo to k čertu může touhle dobou být?“

„Můžeš hádat dvakrát.“ Molly opatrně rovnala křehké maliny do misky.

„Dvakrát?“

„Buď je to někdo od Strattonů nebo Trevelyanů. Můžeš si vybrat.“ Harry zvedl obočí a zmáčkl tlačítko interkomu. „Prosím?“

„Pane Trevelyane, tady je George z vrátnice. Přišel vás navštívit pan Hughes.“

Harry zavyl. „Touhle dobou?“

„Ano, pane.“

„Řekněte mu, že je to důležité,“ ozval se v pozadí Brandonův hlas. Zaznívala v něm tvrdost a rozhodnost. „Řekněte mu, že se jedná o rodinnou záležitost.“

„Pošlete ho nahoru, Georgi,“ řekl Harry. Pustil tlačítko.

„Mám zmizet?“ zeptala se Molly.

„Ne.“ Harry pomyslel na včerejší rozhovor s Olivií. „Zůstaň tam, kde jsi.“

Za pár minut se diskrétně rozezněl zvonek u dveří. Harry šel váhavě otevřít. Dnes ráno nebyl nijak nadšený vyhlídkou na jednání s příbuznými. Měl plnou hlavu jiných starostí.

Otevřel dveře. Brandon stál na chodbě v lehkém svetru a kalhotách a zlostně se mračil.

„Dobré ráno,“ pozdravil Harry mírně.

Brandon vtrhl bez pozdravu do haly. Tvářil se jako tisíc hromů. „Chceš hrnek kafe?“ zeptal se ho Harry, když zavíral dveře. Brandon tu zdvořilou otázku přeslechl. Prudce se otočil a zůstal stát proti Harrymu. „Byla tady včera Olivia?“

„Ano.“

„Sakra, říkal jsem jí, že nechci, aby se do toho pletla. Totéž jsem říkal matce. Proč se k čertu nedrží stranou?“

„Nejspíš o tebe mají strach.“

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo bál. Dokážu si poradit sám.“ Brandon se hnal do obýváku. Náhle se zarazil, když spatřil za kuchyňským pultem Molly. „Kdo jste? Nová hospodyně?“

„Ne,“ oznámila mu Molly. „Jsem Harryho snoubenka.“

„Snoubenka?“ Brandon na ni zíral. „Olivia něco říkala, že se chce Harry zasnoubit se správkyní Abberwickovy nadace. Vůbec jsem jí nevěřil.“

„Tohle je Molly Abberwicková,“ pronesl Harry, podrážděný užaslým výrazem v Brandonově obličeji. „Molly, můj bratranec Brandon Hughes. Syn tety Danielly. A Oliviin manžel.“

Molly pokývla hlavou. „Těší mě, Brandone. Zrovna budeme snídat. Už jste jedl?“

„Ano. Díky.“ Brandon přimhouřil oči a vrhl na Harryho tázavý pohled. „Takže to zasnoubení je skutečné?“

„Naprosto skutečné.“ Harry se posadil za pult. „Trochu náhlé, že?“ zeptal se Brandon.

„Čas je relativní.“ Molly věnovala Brandonovi zářivý úsměv, daleko sladší než cukr, jímž sypala maliny. „Harry i já máme pocit, že se známe dost dobře na to, abychom uzavřeli sňatek. Nemám pravdu, Harry?“

„Ano,“ přitakal Harry. „Proč se neposadíš, Brandone?“

„Raději bych si s tebou promluvil v pracovně.“

„To je zlé, zrovna se chystám snídat.“ Harry pohlédl na mísu s malinami, kterou před něj Molly postavila. „Podej mi ty vdolečky a nůž.“

Molly mu všechno beze slova podala. Harry začal pečivo rozkrajovat.

„Když nechcete kávu, co takhle trochu čaje, Brandone?“ zeptala se Molly. „Dělám si pro sebe konvičku.“

„Ne, díky. Podívej, Harry, tohle je soukromá věc.“ Brandon střelil pohledem po Molly. „Rodinná záležitost.“

„Odteď,“ pronesl Harry tiše, „patří Molly do rodiny. Mé rodiny. Cokoli mi chceš říct, můžeš říct před ní.“

Brandon stáhl ústa do úzké čárky. „Vy dva jste zasnoubeni, nejste manželé.“

„Pro mě je to prašť jako uhoď.“ Harry podal perfektně rozříznuté vdolečky přes pult. „Mluv, jestli chceš. Jinak můžeš odejít. Mám před sebou spoustu práce.“

Brandon k němu popošel o krok a ztišil hlas. „Harry, buďme realisté. Když uvážíme tvou minulost, nemyslím, že bys měl říkat hop, dokud jsi nepřeskočil.“

„Co tím k sakru myslíš?“ vybuchl Harry.

„Mám to říct nahlas?“

„Jistě.“

„Víš moc dobře, co tím myslím.“ Brandon se s nepříjemným pocitem podíval na Molly, která se na oplátku zářivě usmála. Otočil se k Harrymu. „Podívej, tohle je trochu trapné. Pojďme do pracovny.“

„Ne.“

Brandon ztratil trpělivost. „Jen těžko můžu mluvit o choulostivých záležitostech před cizím člověkem.“

„Říkal jsem ti, že Molly není cizí. Stane se mou ženou.“

Brandon zrudl. „Podle Olivie ne. Myslí si, že tohle zasnoubení nepřežije o nic déle než ta ostatní. A ona by to měla vědět.“

„Myslíš?“

„Rozumí lidem, Harry. Nezapomeň, že je to její povolání.“ Brandon měl tolik slušného vychování, že se na Molly omluvně usmál. „Moje žena je klinická psycholožka, jedna z nejlepších ve městě.“

„Ano, já vím,“ pronesla Molly klidně. „Už jsme se setkaly. Byla natolik laskavá, že mi poskytla bezplatnou radu.“

Brandon se obrátil na Harryho. „Jsem si jistý, že Molly je naprosto diskrétní a nic proti ní ani v nejmenším nemám. Ale dokud se skutečně neoženíš, nehodlám diskutovat o svých problémech před někým zvenčí.“

Harry toho měl právě dost. Zvedl se ze židle tak prudce, že Brandon spěšně ucouvl.

„Přišel sis o něčem popovídat,“ odsekával Harry velmi tiše. „Tak vyklop, o co jde, nebo zmiz.“

„Tak dobře, jestli se chceš chovat takhle,“ pronesl Brandon odměřeně, „přijdu později.“

„Možná že tu později nebudu,“ řekl Harry. „Mám na dnešek stanovený program.“

„Děláš mi to schválně, že ano? Pokoušíš se mi to ztěžovat, co nejvíc to jde. Co chceš, abych udělal? Mám se před tebou plazit jen proto, žes přemluvil dědu, aby mi nechal volnou ruku?“

„Proč ses nezeptal Olivie? Zdá se, že pokud jde o motivy chování, je ona tou pravou autoritou.“ Harry se znovu posadil a zvedl lžíci.

„No tak. Dejte si pohov.“ Molly udělala rukama písmeno T. „Navrhuju příměří.“ Odložila šálek i s podšálkem na pult. „Podívejte, naleju vám trochu kafe, Brandone. Tmavá pražená káva, nejlepší od Gordona Brooka. Dark Seattle Roast.“

Harry zvedl oči od malin. Byl naštvaný. „Nevěděl jsem, že pijeme Gordonovo kafe.“

„Já ne. To ty. Já osobně se toho v životě nedotkla. A nedívej se tak na mě. To ti koupila tvoje hospodyně.“

„Připomeň mi, abych požádal Ginny, aby kupovala jinou značku.“ Harry se vrátil ke svým malinám. „Buď se posaď, nebo vypadni, Gordone. Nemám rád, když se nade mnou při jídle klátíš.“

Brandon ještě chvíli pěnil a pak se sesul na židli. Zvedl šálek kávy, kterou mu Molly podala, a dlouze se napil. Poté položil s mírným cvaknutím šálek zpátky na talířek. „Tak dobře, popovídejme si.“

„Poslouchám.“

„Přišel jsem, protože jsem s tebou chtěl probrat financování mých plánů. Děda souhlasil s mým odchodem ze společnosti, aniž by vyhlásil nějaké represe, k velké úlevě matky i Olivie, ale nijak mi nepomůže.“

„Zadrž,“ ozval se Harry. „Nejsem žádná banka. Přimluvil jsem se za tebe u Parkera, ale víc nemohu udělat.“

„To není pravda. Znáš plno lidí, Harry.“ Brandon si hrál se šálkem kávy. „Vím moc dobře, že jsi zařídil financování nějakého podniku pro své příbuzné z otcovy strany, když se rozhodli koupit si zábavní společnost.“

„To bylo něco jiného.“

„Opravdu? Jak jiného? Příbuzných ze strany Strattonů se to netýká?“

„Strattonovi jsou bohatí.“

„Ne všichni,“ zdůraznil Brandon. „Když odejdu ze Strattonových nemovitostí, budu odkázán sám na sebe.“

„Olivia počítá svým pacientům stejně vysoké částky jako dobrý právník. Nebudete hladovět.“

„To je pravda, máme Oliviin příjem, z kterého bychom vyžili, dokud bych se nezavedl,“ přiznal Brandon. „Ale nemůže si dovolit financovat operaci takových rozměrů, jaké plánuju.“

„Takže?“ Harry cítil, jak ho Molly propaluje pohledem z druhé strany pultu.

„Takže se mnou se banky nebudou bavit, pokud se v té žádosti neobjeví Strattonovy nemovitosti. I kdybych umluvil dědu nebo strýce Gilforda, aby mě založili, raději bych to nedělal,“ přiznal Brandon. „Víš, že kdyby se do toho zapletli, budou se snažit převzít kontrolu.“

„To je pravda.“

Brandon se zamračil. „Myslím, že chápu, proč jsi nikdy nevstoupil do Strattonovy společnosti.“

„Moje zájmy jsou někde jinde.“

„Pověz mi něco. Když ses nastěhoval do Seattlu, věděl jsi, že celá rodina byla přesvědčená, že z nich hodláš vymáčknout co nejvíc?“

Harry nesmírně pečlivě odložil lžíci. „To bylo od začátku jasné.“

„Děda říkal, že v tom hraje roli trevelyanovská krev. Říkal, že se pokusíš vyšachovat nás Strattony z toho, cos považoval za své legální dědictví. Říkal, že ti nedá ani vindru, pokud neprokážeš, že jsi skutečný Stratton.“

„Což znamenalo vstoupit do společnosti,“ dokončil Harry unaveně. „Brandone, tohle je stará historie. Co ode mě chceš?“

Brandon se narovnal v ramenou. „Máš styky s podnikateli, kteří umějí riskovat, protože jim děláš konzultanta. Chci, abys mě představil nějakým lidem ze světa financí. Nechci, abys kvůli mně riskoval, jen potřebuju seznámit se správnými lidmi. Mně můžeš věřit.“

Harry se podíval na Molly. Usmála se na něj s ironickým pochopením, ale nic neřekla. Obrátil se na Brandona. „Podívám se, co se dá dělat.“

V Brandonově pohledu se odrazila úleva. „Díky.“ Zvedl se. „Nebudeš toho litovat, Harry. Jak říkám, předložím své návrhy investorům a popadnu příležitost za pačesy. Jen mě seznam s lidmi, kteří se zajímají o pořádné investice.“

„Pod jednou podmínkou,“ snažil se získat čas Harry.

„Jakou?“

„Dej mi slovo, že uděláš všechno pro to, aby Olivia přestala sdělovat své profesionální názory na můj psychologický profil každému a nahlas. Začíná to být únavné.“

Brandon se upřímně divil. Svraštil čelo a pak se do jeho pohledu vloudilo váhavé pobavení. „Pokusím se, ale nebude to snadné.“

„Já vím.“ Harry zachytil Mollyin pohled. „Ale ocenil bych, kdybys ji přesvědčil, aby si nechala své diagnózy pro sebe. Jen jí řekni, že některým lidem nevadí hodiny nudy vystřídané chvilkami čiré hrůzy.“

Brandon vypadal mírně zmateně. Ale nedal to znát a otočil se k odchodu. Pak se zastavil a usmál se na Molly. „Díky za kafe.“

„Není zač,“ řekla. „Mimochodem, Brandone, Harry a já plánujeme velkou svatbu. Z obou rodin budou pozváni všichni. Předpokládáme, že s Olivií přijdete.“

„Olivia a já tam budem,“ pronesl Brandon pomalu. „Ale nemohu počítat s nikým dalším ze Strattonovy strany, pokud mi nezaručíte, že tam nebude nikdo od Trevelyanů.“

„Budou tam všichni,“ zopakovala Molly chladně.

Brandon pohlédl na Harryho. Harry mlčel. Věděl stejně dobře jako Brandon, že neexistuje sebemenší naděje dostat Strattonovy a Trevelyanovy společně na svatbu. Dříve nebo později se bude muset Molly s tímhle prostým životním faktem smířit.

„Tak fajn, raději už půjdu,“ řekl Brandon chvatně. Zamířil ke dveřím, jeho krok byl daleko lehčí, než když před chvílí přišel.

18. kapitola

„Krucinál, jak si můžeš být tak jistá, že si tě Trevelyan nebere jen kvůli penězům z nadace?“ vrčel Gordon, když sbíral papíry, které předtím rozložil na pultě. „Nic jiného vědět nechci. Jak si můžeš být tak zatraceně jistá?“

Molly si ho změřila s neodbytným pocitem podráždění. Bylo těsně po páté. Tessa lepila ve skladu poslední adresky pro zásilky na dobírku. Harry by se měl objevit každou chvíli. Byl čas zavřít obchod a jít domů.

Domů.

Náhle jí došlo, že se cítí doma tam, kde je Harry. Zajímalo by ji, jestli i on zažívá podobné pocity, když je s ní. Doufala, že ano. Potřeboval pocit domova daleko víc než kterýkoli muž, jakého kdy znala.

Gordon se objevil ve dveřích Abberwickova obchodu čajem a kořením právě ve chvíli, kdy Molly obracela ve výkladní skříni nápis ZAVŘENO. Strčil do dveří nohu a pokusil se o další výpad kvůli penězům. Molly uklízela a přitom mu dovolila vyrukovat s novými plány na rozšíření obchodu. Když skončil své přesvědčování tím, že by využil Abberwickových fondů na podporu Gordonových kaváren, zdvořile ho odmítla. Pokolikáté už?

Gordon zrudl jako krocan. Zdálo se, že není schopen vstřebat její odmítavé stanovisko ohledně financování jeho podniku, ani zasnoubení s Harrym. Obojí bylo v Gordonových představách propojeno a z nějakého důvodu ho to druhé rozčilovalo daleko víc.

„Prostě to nechápu, Molly.“ Gordon nacpal papíry do kožených desek. „Kde bereš tu jistotu, že mu můžeš věřit.“

„Do toho ti nic není.“

Gordon se zatvářil ukřivděně. „Známe se už dlouho. Je jen přirozené, že si o tebe dělám starost.“

„Buď upřímný.“ Molly se opřela o pult s kořením a přejela Gordona netrpělivým pohledem, aniž se to snažila nějak zakrývat. „Ve skutečnosti se mě ptáš na to, jak můžu vědět, že Harry není jako ty v bledě modrém. Jak můžu vědět, že nějak nečekaně nepřijdu na to, že si brousí zuby na pěkné prodavačky?“

Gordon zrudl. „Nepřekrucuj, co říkám.“

„Nedlužím ti žádné vysvětlení,“ pokračovala. „Ale pravda je, že jsem si naprosto jistá, že Harry není druhý Gordon Brook. Jak to vím? Myslím, že to má něco společného s tím, jak dokáže hučet.“

Gordon ji ignoroval. „Sakra, já nežertuju. Jen se snažím udělat všechno pro to, aby ses nedopustila velké chyby, která by tě stála celé jmění.“

„Pochybuju, že mě to bude stát víc než financování několika kaváren Gordona Brooka.“

„Kavárny se dají považovat za dobré investice,“ trval na svém Gordon. „V tom je velký rozdíl. Bojím se o tvou budoucnost. Molly, díky Abberwickově nadaci disponuješ spoustou peněz. A je pravděpodobné, že příjmy lety narostou. Jak si můžeš být tak jistá, že je dokážeš uchránit před Trevelyanovýma rukama? Proboha živého, udělala jsi z něj svého technického poradce.“

„Takže?“

„Takže na něm zůstanou všechna důležitá rozhodnutí.“

„Ne, to nezůstanou. Všechna důležitá rozhodnutí budu dělat sama.“ Molly už byla vzteky rozpálená do běla. „Proč si každý myslí, že jsem úplnej idiot, když se začne mluvit o Abberwickově nadaci? Proč si myslíš, že se chystám předat kontrolu nad příjmy Harrymu nebo komukoli jinému?“

Gordon mávl rukou v tišícím gestu. „Neber si to tak, uklidni se. Jen jsem se pokoušel poukázat na fakta.“

„Čerta starýho ses pokoušel. Snažíš se šťourat do mého vztahu s mým snoubencem. Už od tebe nechci slyšet ani slovo.“

„Dobře, dobře. Když to chceš takhle, tak fajn. Ale nedávej mi pak vinu, až se jednou ráno probudíš a zjistíš, že se zdroje Abberwickovy nadace nějak za noc vypařily.“

„A ven! Hned teď!“

„Už jdu.“ Gordon zaklapl šanon s papíry a vyrazil ke dveřím. „Ale kdybys měla jen špetku zdravého rozumu, určitě bys –“ Náhle ze zakymácel, když se prudce srazil s Harrym, který právě otevřel dveře. „Hoplá.“

Harry se pod nenadálým nárazem ani nezachvěl, ale Molly si všimla, že Gordon malinko zakolísal.

Rychle se vzpamatoval a prudce se otočil, aby se podíval, kdo za ním stojí. „Co tady k čertu děláte, Trevelyane?“

„Nepamatujete se? Já jsem Mollyin snoubenec,“ pronesl Harry.

„Mohl jste zaklepat,“ zabručel Gordon.

„Dveře byly odemčené.“

„Gordon zrovna odchází.“ Molly si změřila Gordona ocelovým pohledem. „Nemám pravdu?“

„Jo, jo, zrovna jdu,“ zavrčel Gordon.

„Nebudu vás zdržovat.“ Harry se zdvořile uhnul ze dveří.

Tessa se vynořila ze skladu. „Ty nálepky jsou hotové, Molly. Já jdu.“

Molly ztichla. Pohlédla na Tessu a pak na Gordona.

„Gordone?“ pronesla tiše.

„Co je?“ Otočil se a ode dveří na ni zašilhal.

„Chceš něco poradit?“

Obezřele se na ni podíval. „Jak poradit?“

Molly poklepala jedním prstem na pult a rychle přemýšlela. „Dáváš na trh dobré zboží. Moc o kafe nestojím, ale vím, že tvoje je jedno z nejlepších ve městě.“

„Takže?“

„Dostal ses do úzkých proto, že jsi příliš rychle rozšířil počet kaváren,“ řekla Molly. „Jestli to myslíš se záchranou svého podniku vážně, budeš muset věnovat větší pozornost základům svých operací. Potřebuješ profesionální radu, pokud jde o techniku marketingu, balení a reklamy.“

„Opravdu?“ Gordon na ni zíral, napůl zvědavě, napůl vzdorovitě. „Kam bych si podle tebe měl pro tuhle radu zajít?“

„K Tesse,“ odpověděla Molly.

Tessa reagovala jako první. „O čem to mluvíš, Molly? Chceš naznačit, že bych měla poskytnout Gordonovi všechny znalosti, které jsem se naučila u tebe?“

„Jenom jestli ti dobře zaplatí,“ zamumlala Molly.

Tessu to popudilo. „Ty opravdu chceš, abych pomáhala konkurenci? Ty chceš, abych mu ukázala, jak vést reklamní kampaň? Navrhnout jiné balení? Abych ho naučila jednat s dodavateli? Co bych pak byla?“

„Konzultant,“ ozval se Harry.

Tessa zamrkala. Pak se setkala s Gordonovým pohledem, kterým střílel přes celou místnost.

„Konzultant.“ Tessa to slovo hýčkala.

„Nemohl bych si dovolit poplatky za konzultace,“ upozornil ji Gordon.

„To je v pořádku,“ pronesla Tessa tiše. „Vezmu si procenta z výdělku.“

„V současné době žádný není,“ podotkl Gordon.

Tessa pohlédla na Molly a usmála se. „Ale určitě bude.“

Gordon váhal. „Nedáme si kávu a nepohovoříme si o tom?“

„Jistě,“ řekla Tessa. „Co můžu ztratit?“ Popadla příliš velkou kabelu a vyšla za ním z obchodu.

Harry zvedl obočí, když za tou dvojicí zaklaply dveře. „Měl bych se znepokojovat tímhle náhlým záchvatem vášně pro Brooka?“

Molly ta otázka překvapila. „Nedělala jsem to kvůli Gordonovi, ale kvůli Tesse.“

„Aha.“

„Tessa má čich pro kšeft, rozumí marketingu,“ vysvětlovala Molly. „Je to přirozený talent, ale nikdy by nemohla pracovat pro velkou americkou společnost. Dělám si starosti, pokud jde o její budoucnost. Nemůže pro mě věčně pracovat jako prodavačka. Potřebuje si najít nějakou specializovanou branži, kde by mohla rozvinout svůj talent. Zdálo se mi, že by Kavárny Gordona Brooka mohly být do začátku to pravé.“

Harrymu zasvítily oči. „Víš, co si myslím?“

„Co?“

„Myslím si, že kromě Abberwickovy zvědavosti jsi zdědila i rodinnou dispozici do všeho vrtat. Jen se prostě pleteš do lidí místo do neživých věcí.“

„Vykašli se na Tessu a Gordona. Máš nějaké novinky od toho tvého detektiva?“

Ironické pobavení z Harryho pohledu zmizelo. „Rice telefonoval asi před dvaceti minutami. Konečně se mu podařilo vystopovat to auto a domluvit se s majitelem vrakoviště. Ráno se pojedu na Kendallův ford podívat.“

„Poletíš zítra ráno do Portlandu?“

„Tím začnu.“

„Poletím s tebou,“ řekla Molly. „A co obchod?“

„Tessa si poradí. Může si sem vzít nějakou dívku z kapely, když by potřebovala pomoc.“

Harry si ji zkoumavě změřil. Pak kývl na souhlas. „Tak dobře. Možná bude lepší, když se mnou pojedeš.“

Molly jeho rozhodnutí potěšilo. „Myslíš, že bych ti mohla nějak poradit?“

„Ne tak docela,“ řekl Harry. „Raději bych tě měl na očích, pokud Kendalla opravdu zavraždil někdo, kdo se pokouší zamést za sebou stopy.“

Molly se ušklíbla. Popadla kabelku a vyrazila ke dveřím. „Je to fajn, když člověk vidí, jak se o něj lidé starají.“

Druhý den v deset dopoledne stál Harry s Molly mezi troskami haldy automobilů. Hrůzu nahánějící plot s vrškem z ostnatého drátu obklopoval zbytky zničených vozidel. Slova nad vchodem „hřbitova“ hlásala název Maltrosovo vrakoviště.

Byl příhodný den na to, aby si člověk prohlédl zesnulé. Ocelově šedivé nebe slibovalo každým okamžikem déšť. Ostrý vítr od moře nafukoval rukávy Harryho košile. Mollyiny vlasy už skoro zacuchal do vrabčího hnízda. Musela si je neustále odhrnovat z očí.

Majitel vrakoviště, Chuck Maltrose, stál vedle Harryho. Byl to pořádný kus chlapa, který vypadal jako bývalý fotbalista nebo vzpěrač. Zdálo se, že jeho slavné dny už dávno minuly. Většina svalstva se za ta léta proměnila v hromadu tuku.

„Tohle je ten, co chcete vidět?“ obrátil se Chuck na Harryho.

Harry se zadíval na zbytky modrého fordu a pak pohlédl na poznámky, které si udělal během posledního rozhovoru s Fergusem Ricem. „To je on.“

„Nikam nespěchejte,“ vyzval ho Chuck. „Za padesát babek si můžete všechno prohlídnout do sytosti.“

„Díky.“

„Až budete hotovi, dejte mi vědět. Budu ve svý kanceláři.“

„V pořádku.“ Harry se za Chuckem ani neohlédl, když se ten kulatý chlapík odkolíbal ke starému náklaďáku, který mu sloužil jako kancelář. Nedokázal odtrhnout zvídavý pohled od fordu.

Aniž se auta dotkl, hned věděl, že s ním není všechno v pořádku. Přestože byl ford sešrotovaný, zdál se mu okamžitě povědomý. Je to jen pár dnů, co se ho s ním někdo snažil vytlačit ze silnice a shodit z útesu. Je pravda, že ho pouze zahlédl v několika krátkých záblescích, nejprve ve zpětném zrcátku a pak, když se mihl kolem sneathu. Měl plné ruce práce s tím, aby udržel vůz na silnici a nepřeletěl přes svodidla. Ale stejně…

„Tak co je, Harry?“ vyrušila ho Molly.

Podíval se na ni. „Ještě nevím, možná nic – kromě toho, co je nabíledni.“

Otřásla se. „Je to hnus, co? Díváme se na auto, které spadlo z útesu. V tom fordu zemřel člověk. Naskakuje mi husí kůže, jen se na něj kouknu.“

Harry neodpověděl. Vědomí, že v tom autě zemřel Wharton Kendall, nebylo to jediné, co ho zneklidňovalo. Ještě něco jiného ho nenechávalo na pokoji. A sice špatnost, která vyzařovala z auta v sotva patrných vlnách.

A ani nebyl v jedné z těch svých nálad, kdy se hluboce soustředil.

Harrymu se zdálo, že část jeho mozku, jejíž schopnosti sám raději nazýval rozumové uchopení problému, se stala v poslední době nepochybně daleko vnímavější. Aby byl přesný – od té doby, co se miloval s Molly.

Zůstal tím poznáním ohromen. Zíral na modrý ford a lámal si hlavu, co se s ním děje. Jeho obrazotvornost je jako utržená ze řetězu. Nebo je to možná ještě horší, daleko hrozivější.

Starý strašák se v hloubi duše znovu probudil. Třeba se v nejbližších dnech opravdu zblázní.

„Harry?“ Molly se dotkla jeho paže. „Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě. Proč bych nebyl?“ Harry přiměl silou vůle ten starý strach k návratu do svého úkrytu. Znovu si připomněl Mollyinu ujišťující radu na toto téma. Sám fakt, že přemýšlíš o tom, jestli nejsi blázen, znamená, že nejsi. Zuřivě se ovládl. „Jen se pokouším přemýšlet.“

„Promiň.“

Harry úmyslně ignoroval starostlivý výraz, který spatřil v jejích očích. Později se za špatnou náladu omluví. Taky by si měl na nějaký čas přestat lámat hlavu s možností, že mu nasadí svěrací kazajku. Tuhle zvláštní obavu takhle odsouvá už celá léta, tak to ještě chvilku vydrží.

Přinutil se pozorně pohlédnout na trosky fordu. Střeva mrtvého zvířete vyhřezla na povrch. Kapota se při bouračce rozervala. Dveře visely na pantech v podivných úhlech, jako by pod kovovou pokožkou odhalovaly zlomené kosti. Okna beze skel připomínala Harrymu slepé oči.

Pomalu obcházel automobil.

„Co hodláš podniknout?“ zeptala se Molly.

Harry si vyhrnul rukávy. „Jen si ty věci podrobně prohlédnu.“

„Všechno je na cimprcampr, jak se vůz zřítil z útesu. Jak poznáš, jestli k nějakému poškození nedošlo před havárií?“

Harry se naklonil nad blatníkem a prohlížel si poškozený reflektor. „Nevím jistě, jestli vůbec na něco přijdu. Jen se chci na všechno pořádně podívat.“

„Něco jako porozumění situaci?“ podotkla Molly nevinně.

Harry si jí nevšímal. Dovolil si pomalu se soustředit, jak se tak nakláněl nad blatníkem.

Pocit něčeho špatného poletoval kolem něj a pomalu mu pronikal do smyslů. Ale nevycházelo to z vnitřku motoru. Odstoupil od blatníku. Pokoušel se zhluboka nadechnout, ale cítil, jak ho Molly pozorně sleduje.

Něco s konečnou platností nebylo v pořádku.

Za pár vteřin, když už si byl jistý, že se naprosto ovládá, se dostal k sedadlu řidiče. Prohlédl si zničený interiér. Volant chyběl a skleněný kryt palubní desky připomínal pavoučí síť. Sehnul se, aby prozkoumal brzdový pedál.

Znovu ho zasáhl pocit něčeho špatného. Ale uvnitř auta nebyl tak silný, jako když stál poblíž blatníku.

„Něco s brzdami?“ zeptala se Molly nedočkavě.

„Nemyslím.“ Harry se obrnil silnou vůlí a opatrně se dotkl brzdového pedálu. Zkusmo ho zmáčkl.

…a zároveň se ještě víc soustředil.

Byla to tak bezvadná finta. Jak se pokoušel přemýšlet naprosto jasně, bylo to užitečné a nebezpečné zároveň. „Co je?“ zeptala se Molly. „Co cítíš?“

„Necítím nic,“ zamumlal Harry. „Brzdy jsou v pořádku.“

„Jsi si jistý?“

„Tak jistý, jak mohu za daných okolností být.“ Mohl by přísahat, že nikdo nepřeřezal brzdové hadičky. Pořád byl v systému dost velký odpor.

„Hádám, že najít něco tak dramatického jako poškozené brzdové hadičky by bylo příliš nápadné.“

Harry na ni ostře pohlédl. „Zní to jako zklamání.“

Pokrčila rameny. „Viděla jsem to ve starých filmech.“

„Tenhle druh sabotáže funguje jenom ve filmech,“ ujistil ji Harry nepřítomně. „Ve skutečném životě je to mnohem složitější. Problém je v tom, že člověk, který hadičky nařízne, si nemůže být nikdy jistý, kdy vyteče poslední kapka brzdové kapaliny.“

„Chceš říct, že nelze načasovat selhání brzd tak, aby se porouchaly v té pravé zatáčce?“

„Přesně tak.“ Harry si to nechal projít hlavou. „Je to velmi nejistý způsob vraždy. A náš člověk, připustíme-li, že v tom jede ještě někdo jiný kromě Kendalla, dává přednost přímočarým a předvídatelným metodám.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Jen si to představ, Molly. Ten chlap se tě snažil zastřelit a pak se nás pokoušel vytlačit ze silnice.“

„Chápu, co tím myslíš.“ Obočí se jí jemně zachvělo. „Jde na všechno pěkně zpříma.“

„Jen když se pokouší o skutečnou vraždu,“ pronesl Harry pomalu. „Je určitě nesmírně obratný a inteligentní, pokud jde o hledání místa děje a obětního beránka. Ve skutečnosti je daleko lepší v tomhle než v koncovce celého případu.“

„Co to podle tebe znamená?“

Harry na ni pohlédl, ale v duchu se ponořil do problému. „Může to znamenat, že náš neznámý má mnohem víc zkušeností s přípravou místa činu než se samotnou vraždou. Vraždění lidí je pro něj novum.“

Molly se viditelně otřásla. „Ale proč by měl mít daleko víc zkušeností s přípravou té kamufláže?“

„Možná proto,“ spustil Harry, „že prozatím nemusel k dosažení svých cílů vykonat víc. Když vytváří pozadí svých operací, myslí jako podvodník se spoustou zkušeností.“

„Podvodník?“

„Je možné, že za sebou má zpronevěru, podvody nebo nějaké jiné než hrdelní zločiny.“

„Takže v tomhle se vyzná, ale pokud jde o vraždu, nemá tu správnou kvalifikaci.“ Molly na okamžik zavřela oči. „Díky bohu.“

„Ano.“

„Teď, když víme, že v žádném případě nešlo o obyčejnou nehodu, by bylo zajímavé zjistit, jak přesně bylo Kendallovo auto poškozeno,“ pronesla Molly zamyšleně.

„Nevíme jistě, že to nebyla jen nehoda. To jsou všechno jen domněnky.“

„Tvoje domněnky jsou ve své podstatě spíš brilantní odhady, Harry. Ty to víš a já to vím taky.“

Harry zaslechl tiché klapnutí a došlo mu, že to o sebe cvakly jeho zuby. Rozčilovala ho Mollyina jistota, že Kendall byl zavražděn. Věděl, že se chytá jeho vlastního citu pro situaci a že důvěřuje jeho instinktům.

Vědomí, že Molly tak bezvýhradně věří v jeho šestý smysl, mu dělalo starosti. Jako by tahle víra propůjčila jeho schopnostem ještě daleko podezřelejší podtext. Díky tomu se zdálo mnohem pravděpodobnější, že je v tom opravdu něco abnormálního.

Harry se vysoukal z auta a opatrně položil ruku na přední blatník. Zasáhl ho pocit něčeho nepatřičného, tentokrát daleko intenzivnější. Shýbl se, aby si opravdu zblízka prohlédl změť plechů.

Náraz při bouračce sedřel modrý lak až na holý kov a na mnoha místech zanechal další šrámy. Harry přejížděl prsty po mohutných rýhách na blatníku. Náhle se zastavil, když se prsty dotkl hluboké promáčkliny poblíž rozsáhlého otvoru, kde byla kdysi zasazena světla. Ztuhl.

Molly si pospíšila tam, kde stál. „Cos našel?“

„Modrý lak.“

„Co je divného na modrém laku? Ten ford je celý modrý.“

„To vím taky.“ Nehtem odloupl malé kousky barvy. Něco na ní mu dělalo starosti.

Zhluboka se nadechl a soustředil se, jak nejlépe uměl. Pomalu, pečlivě posuzoval místa modrého laku do všech jemných podrobností.

Pokoušel se soustředit na ten úkol jen do určité míry. Nechtěl nad sebou ztratit kontrolu. Nech do sebe tu informaci pomalu proniknout, napomínal sám sebe. Dopřej si trochu času. Přemýšlej. Hledej nesrovnalosti.

Harry se opatrně vydal na skleněný most.

Od moře náhle zavál ostřejší vítr, zajel mu do šatů a hrozil, že ho shodí do propasti.

Pokoušel se udržet rovnováhu. Kdyby nad sebou ztratil kontrolu, mohl by spadnout do nejhlubšího a nejstudenějšího kaňonu na dně té nejtemnější části moře.

„Harry?“ Molly měla jemný, mírný hlas plný otázek. Bála se o něj.

Sklo se mu zachvělo pod nohama. Odtrhl fascinovaný pohled od nekonečné temnoty pod sebou a pohlédl na protější břeh.

Čekala tam Molly. Natahovala k němu ruce.

Znovu získal rovnováhu a pustil se k ní. Každý krok byl pevnější a jistější.

Široce se otevřel vjemům a vědomí. Svět kolem něj byl tisíckrát jasnější než před chvilkou. Zatažená obloha už neměla jednotnou šedou barvu, hýřila stovkou různých odstínů světla a stínů. Mollyin úsměv byl daleko zářivější než jakékoli slunce, oči jako zelené drahokamy.

Lak pod jeho prsty na něj volal.

Harry zadržel dech.

„Uklidni se, Harry, jsem tady.“

Udělal pár posledních potácivých kroků přes skleněný most. Došel až k Molly, která k němu zoufale natahovala ruce. Vletěla mu do náruče, teplá, uklidňující, živá. Nezůstal v té temnotě osamocený.

Harry zavřel oči a svíral Molly vší silou.

Svět se bleskově uklidnil, vrátily se mu přirozené odstíny a jejich intenzita. Síla mořského větru se zmírnila. Most a propast pod ním zmizely.

Harry otevřel oči. Molly na něj úzkostlivě hleděla, sevřená v jeho náruči.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Ano.“ Soustředil se na její starostlivý výraz a snažil se popadnout dech. „Ano, je mi fajn.“

„Vypadáš hrozně.“

„Jsem v pořádku.“

„Ještě před chvilkou jsi úplně hořel.“ Položila mu ruku na čelo. „Teď už jsi trochu chladnější. Zajímalo by mě, jestli může mít chlap taky návaly?“

Harry se málem zakuckal, jak ho z jedné strany svíral starý strach a z druhé záchvat smíchu. Smíšené pocity ho upozornily, že nad sebou ještě nezískal plnou kontrolu.

Pozorně si ho prohlédla. „Cos na tom blatníku viděl?“

„Říkal jsem ti, modrý lak.“ Harry si dřepl vedle předního kola. „Ale ne z tohohle auta.“

„Cože?“ Molly otevřela pusu dokořán. Spustila se vedle něho. „Modrý lak z jiného auta?“

„Myslím si to.“ Podíval se na ni. „Modrá na modré. Ty rozdíly v barvách jsou tak nepatrné, že si toho policisté vůbec nevšimli. Ale rozdíl v nich je.“

„Takže další auto na scéně.“

„Ano.“ Harry se postavil. „A co je opravdu zajímavé, že to byl zřejmě stejný modrý ford, který se nás snažil vytlačit ze silnice. Tohle totiž není auto, s nímž jsme se střetli za Icy Crest.“

„Panebože! Dva modré fordy.“

„Upozorňoval jsem tě, že ten chlapík dokáže připravit zázemí pro své drobné hříčky. Má v tomhle ohledu spoustu zkušeností.“

„Tohle není jen jeden z tvých logických závěrů, že?“ V Mollyiných očích plála hluboká zvědavost. „Opravdu cítíš, že něco není v pořádku s těmi škrábanci na modrém laku na blatníku, nemám pravdu?“

„Já ty malé rozdíly vidím. Cvičil jsem se, abych dokázal rozeznat i jemné detaily. Je to jeden z důvodů, proč jsem dobrý v tom, co dělám.“

„Nehraj to na mě,“ řekla Molly tiše. „Ani na sebe. Věděl jsi, že s tím autem je něco v nepořádku, jakmile ses k němu jen trochu přiblížil. Proč to nepřipustíš?“

Za normálních okolností by na její vytrvalé popichování reagoval chladným sarkasmem nebo tím, že by nedokázal skrýt podráždění. Ale i když víceméně cítil, že se už zase ovládá, ještě pořád byly jeho smysly příliš obnažené.

Výsledkem bylo, že Mollyiny otázky v něm vzbudily temný strach. Bojoval s tím strašákem jedinou zbraní, kterou měl, výbuchem hněvu.

„Sakra, co to po mně k čertu chceš?“ Vztek, přikrmovaný strachem, mu bušil v žilách. „Ze si opravdu myslím, že jsem obdařen jasnovidectvím? To už rovnou můžu světu přiznat, že jsem blázen.“

„Nejsi blázen. To už jsem ti řekla.“

„A ty jsi co? Máš snad patent na rozum?“

Molly se pod tím výbuchem ani nezachvěla. „Harry, jestliže máš nějaké paranormální schopnosti, bude lepší, když si to přiznáš a naučíš se s nimi vycházet. Je to tvou součástí, ať je to, co je to.“

„To ty jsi blázen, když si myslíš, že budu chodit a vykládat, že ovládám mimosmyslové vnímání. Lidé, kteří věří, že mají paranormální schopnosti, končí v ústavu.“ Harry zavřel oči. Představa psychiatrického zařízení tancovala v jeho horečnatém mozku. „Nebo ještě hůř.“

„Nemusíš pravdu přiznávat nikomu jinému než sobě.“ Molly se smutně usmála. „A mně, samozřejmě. Přede mnou to skrýt nedokážeš.“

„Není co skrývat.“

„Poslouchej, Harry. Mám pocit, že když nepřijmeš realitu svých schopností, ať jsou jakékoliv, nikdy nepřijdeš na to, jak je ovládat. Nemůžeš je potlačovat donekonečna.“

„Nemůžu potlačovat něco, co neexistuje.“

„Celý život hledáš pravdu. Připusť ji sám sobě. Mysli na svůj šestý smysl, nebo co to je, stejně jako na své skvělé reflexy. Je to jen přirozená a vrozená schopnost. Talent.“

„Přirozená? Ty považuješ ty paranormální hovadiny za přirozené. Molly, ty začínáš být větší cvok, než jsem podle Olivie já.“

„To není k Olivii fér. Nemyslí si o tobě, že jsi blázen. Věří tomu, že trpíš určitou poruchou, vyvolanou posttraumatickým stresem, a snad nějakými opakujícími se depresemi.“

„Věř mi, myslí si, že jsem zralý pro cvokárnu.“

„Ale Harry –“

Popošel k ní, paže pevně podél boků. Znovu se zvedl vítr. Obloha potemněla. „Přísahám při Bohu, Molly, že už nechci slyšet vůbec nic o tom psychickém nesmyslu. Rozumíš? Ani slovo!“

Položila mu ruku na rameno. „Poslouchej mě.“

„Už o té záležitosti nebudeme mluvit,“ procedil Harry skrz zuby. Prsty měla horké. Cítil je látkou košile. Vztek z něho pomalu vyprchával a zanechával za sebou obrovskou únavu.

„Hej, ruším tu nebo co?“ V Harryho zorném poli se objevil Chuck Maltrose.

Harry se zhluboka nadýchl, aby se uklidnil, a soustředil pozornost na majitele vrakoviště. „Probíráme nějaké soukromé věci.“

„Jistě, žádný problém.“ Maltrose zvedl jednu ruku dlaní nahoru. „Já se vůbec nechci plíst do nějakých soukromých diskuzí. Jen mě zajímalo, jestli ste už s prohlídkou skončili.“

„Myslím, že je Harry hotov, pane Maltrosi,“ řekla Molly čile.

Harry se díval, jak se na Maltrose zářivě usmála.

Chuck Maltrose nebyl tak optimistický. Střelil po Harrym skrytým, ostražitým pohledem.

Harryho zajímalo, jestli mu Maltrose z očí opravdu vyčetl šílenství, nebo zda jen reagoval na stále zřetelné zbytky hněvu. Potřebuju jen pár vteřin, abych se dal dohromady, pomyslel si Harry. Za okamžik budu v pořádku.

Naštěstí se Molly okamžitě ujala Chucka Maltrose. Harry poslouchal, jak s ním klevetí o chystající se bouřce. Ve chvíli, kdy došli k závěru, že se opravdu brzy rozprší, se už Harry zase ovládal.

„Takže teď víme, že někde existuje další modrý ford,“ řekla Molly, když vklouzla na sedadlo spolujezdce ve vypůjčeném autě. „A co podnikneme dál, Sherlocku?“

„Zastavím u nějaké budky a zavolám Fergusi Riceovi.“ Harry otočil klíčkem v zapalování. „Upozorní policii.“

„Modrých fordů musí být miliony.“

„To ano, ale s trochou štěstí jich nebude tolik s naraženým pravým předním blatníkem.“

„Ale stejně to vypadá na dlouhý zátah.“ Molly se opřela o sedadlo. „Tahle věc už nedává smysl. Motiv mi nepřipadá logický.“

„Už jsem o tom přemýšlel. Může existovat jiný motiv.“ Harry se zamračil, když vyjížděl na silnici. „Takový, o kterém jsme neuvažovali.“

„Na světě existuje spousta motivů. Pomsta, vášeň a pěkná řádka dalších.“

„Zatím jsme se soustředili na pomstu,“ poznamenal Harry.

„Těžko uvěřit, že jsem se stala terčem dvou nespokojených vynálezců,“ podotkla Molly hluše. „Jeden možná. Ale dva? Na vášeň můžeme zapomenout. Až donedávna nebyl můj život příliš vzrušující.“

„A co nenasytná touha po zisku.“

Molly pokrčila nos. „Moje smrt není zrovna dobrý způsob, jak se dostat k penězům z nadace a financovat jimi nějaký skvělý nápad.“

Harry hleděl na silnici před sebou, když se mu všechno najednou začalo rýsovat v krystalicky čisté podobě. Teorie nabrala reálný základ a formu s takovou rychlostí, že se jen divil, jak mohl něco tak zjevného takovou dobu přehlížet.

„Včera večer,“ začal opatrně, „když jsem vešel k tobě do obchodu, jsi ujišťovala Brooka, že nejsi žádný idiot, abys nechala správu nadace někomu jinému.“

„Přesně tak.“

„Molly, co se stane s těmi příjmy, kdybys zmizela z obzoru?“

„Cože?“

„Slyšelas dobře. Kdyby se ti něco stalo, byla by Kelsey správkyní Abberwickovy nadace?“

„Ne, dokud jí nebude osmadvacet. Podepsala jsem dokumenty v tom smyslu, protože jsem na ni nechtěla uvalit správu nadace dřív, než dokončí školu a začne slibnou kariéru.“

„Kdo se stane správcem, když odejdeš?“

„Teta Venicia.“

Harry tiše hvízdl. „Měl jsem to vědět od začátku.“

„O čem to proboha mluvíš? Snad nechceš obviňovat tetu Venicii, že se chystá spáchat vraždu? To je absurdní. Ani v nejmenším nestojí o správcovství nadace.“

„Ona ne. Ale muž, co si ji hodlá vzít.“

Molly na něj zírala, celá ohromená. „Ach můj bože. Cutter Latteridge.“

19. kapitola

Molly se zmocnila panika. „Zastav. Musím se dostat k telefonu. Potřebuju tetu Venicii varovat.“

„Klid,“ řekl Harry. „V tomhle okamžiku je Venicia v bezpečí. Cutter si ji ještě nevzal. Kdyby jí ublížil teď, neměla by pro něj žádnou cenu. Potřebuje ji živou, dokud se s ní neožení.“

„To máš pravdu. Dokud nebude po svatbě, nemá šanci dostat se k nadaci.“ Molly zavřela oči v tichém vzdání díků. „Díky bohu trvala teta Venicia na velké svatbě, která se musí plánovat mnoho týdnů předem.“

„Ano.“

„Ale co budeme dělat?“

„V téhle chvíli nic.“ Harryho elegantní ruce sevřely volant. „Nemáme ani za nehet důkazů, kterými bychom prokázali, že je za tím Latteridge. Potřebujeme o něm nějaké informace. Jestli je opravdu takový expert, bude mít leccos za sebou. Okamžitě na to nasadím Ferguse.“

Molly se pomalu uklidňovala. Když byla schopna znovu jasně uvažovat, začala chrlit otázky. „To je šílenství. Jak proboha mohl Cutter plánovat a uskutečnit takový bizarní scénář?“

„Ať je kdokoli, předtím určitě něco komplikovaného plánoval. Tohle není dílo amatéra. Ví, jak se postarat o drobné detaily.“ Harryho výraz byl velmi napjatý a soustředěný. „Především když se jedná o to, jak věci naaranžovat. Ale pokud jde o vraždy, není moc dobrý.“

„Za což můžeme děkovat našim šťastným hvězdám.“

„V pořádku,“ pokračoval Harry, „máme co dělat s profesionálním podvodníkem. Jak jsem řekl, má určitě záznam v rejstříku. Najdeme to a uděláme všechno, abychom k němu obrátili pozornost úřadů.“

Molly chvíli uvažovala. „Musel o Abberwickově nadaci vědět. Jenom člověk, který se vyzná ve světě vynálezů a vynálezců, mohl znát mého otce i skutečnost, že založil nadaci.“

„To máš pravdu. Mohl se kdysi setkat s tvým otcem nebo strýcem.“

„O tom pochybuju.“

„Proč?“ zeptal se Harry. „Já jsem práci tvého otce znal daleko dřív, než jsem potkal tebe. Spousta lidí, kteří se zajímají o obchodní využití robotů, věděla o Jasperovi Abberwickovi.“

„To předpokládám,“ souhlasila Molly.

Bouřka, která byla posledních pár hodin na spadnutí, konečně propukla. Déšť cákal na přední sklo. Harry zapnul stěrače.

Několik mil jeli k Portlandu v tichosti. Molly čas od času pohlédla na Harryho s pochopením, že se ho zase zmocnila jedna z jeho přemýšlivých nálad. Věděla, že posuzuje problém Cuttera Latteridge ze všech možných úhlů. Jako by cítila ostrý intelekt, který rozpitvává situaci na malé kousíčky.

„Kdy přesně se Latteridge poprvé ukázal na scéně?“ zeptal se nakonec Harry.

„Teta Venicia se s ním setkala na podzim při zábavní plavbě. Proč?“

„Jen se pokouším dát dohromady to načasování,“ odpověděl Harry. Pak se rozhostilo ticho.

Teprve za pár mil znovu promluvil. „Myslím, že Riceovi toho můžeme dost poskytnout. Pokusím se najít telefon.“

Za chvilku se z mlhy vynořila benzinová pumpa. Harry zpomalil a sjel ze silnice na parkoviště. Vypnul motor a otevřel dveře.

„Hned jsem zpátky.“ Vystoupil, zabouchl za sebou a proběhl deštěm do stísněného přístřeší telefonní budky.

Molly ho pozorovala oknem omývaným proudy vody. Čas od času jí projelo strašidelné zachvění a neznámé vědomí nebezpečí. Nejprve nerozuměla. Věděla, že je vyděšená a hrozně se bojí o bezpečnost Venicie, ale tenhle druhý pocit jako by vyvěral z nitra jí samé.

Ve chvíli, kdy Harry položil sluchátko a vyrazil zpátky k autu, pochopila, že chytá jen vzdálené echo jeho vlastního vědomí nebezpečí, jemuž čelili.

Nebylo to jako pocity, které zažívala čím dál častěji, když byla s Harrym v posteli. Cizí, ale povědomé.

Harry vpadl do jejích znepokojivých myšlenek, když otevřel auto a sedl si za volant. „Venku leje.“ Prsty si pročísl mokré vlasy, aby se zbavil vody. Zamračil se, jakmile spatřil Mollyin obličej. „Co se děje?“

Molly si odkašlala. Kdyby cítil v posledních několika minutách cokoli, stejně by to nepřiznal. „Nic.“ Podařilo se jí slabě usmát. „Jen jsem trochu vyděšená, to je všechno.“

„Za daných okolností se není čemu divit.“ Harry se otočil na sedadle, v očích pozorný výraz. „Mluvil jsem s Ricem. Řekl mi, že se začne probírat Cutterovou minulostí. S trochou štěstí pro nás bude mít předběžné informace ve chvíli, kdy se vrátíme do Seattlu.“

„Ale co podnikneme s tetou Venicii? Nemůžeme jí dovolit, aby se scházela s vrahem.“

„Jestli se ji pokusíš před Latteridgem varovat, vystavíš ji i sebe extrémnímu nebezpečí.“ Harry se natáhl přes sedadlo a sevřel jí ruku. „Nech to na mně, já si s tím poradím, Molly.“

„Zdá se, že vždycky skončíš u téhle role.“

Pustil jí prsty a nastartoval. „Jaké role?“

„Že si hraješ na hrdinu. To mi sotva připadá fér. Jednou by taky měl někdo zachránit tebe.“

Když vyjížděl z parkoviště, věnoval jí podivný pohled. „Nejsem žádný hrdina.“

„Ale ano, jsi. Věř mi, já to poznám.“

Zelené světlo na Harryho záznamníku zuřivě blikalo, když pozdě odpoledne vešel do pracovny. Měl na něm tři vzkazy.

„Tvoje soukromá linka,“ všimla si Molly. „Musí to být od rodiny.“

„S trochou štěstí bude jeden od Ferguse.“ Harry zmáčkl přetáčení. „Požádal jsem ho, aby volal na soukromou linku.“

První telefonát byl od Joshe. Zněl radostně.

Harry? Tady je Josh. Myslel jsem, že budeš rád, když se dozvíš, že dědu propustili z nemocnice. Chodí o berlích, ale přísahá, že se vrátí zítra večer do depa.

Druhý hovor byl od Danielly.

Harry, tady je tvá teta. Dozvěděla jsem se, že chceš dát Brandonovi seznam nějakých spekulantů. Říká, že se rozhodl jít pro peníze jinam než k rodině. Nepřipadá mi to moudré. Prosím té, zavolej mi, chci to s tebou probrat.

„Věděl jsem hned od začátku, že teta Danielle začne vyvádět jako splašená kvočna, když se její jediné kuřátko chystá vylítnout z hnízda,“ usmál se Harry.

Molly se na něj podívala. „Co uděláš?“

Harry si načmáral tetino jméno do bloku. „Promluvím si s ní. Přesvědčím ji, ať nechá Brandona být.“ Čekal, až se ozve další hlas, a doufal, že to bude Fergus Rice s nějakými zprávami. Nemýlil se.

Harry, tady je Rice. Zavolej mi, hned jak se vrátíš. Mám pro tebe nějaké novinky, které by té podle mé mohly zajímat.

Harry se natáhl po aparátu a vyťukal číslo. Fergus odpověděl na první zazvonění. „Tady je Harry. Co máš?“

„Dobrá zpráva je, že jsem se díky tvým dohadům dostal rovnou k cíli. Začal jsem prověřovat pár dobročinných nadací, které pracují na stejném principu jako Abberwickova. Víš, mám na mysli ty, jež poskytují stipendia pro vědeckou a technickou práci.“

„Co jsi našel?“

„Vypadá to, jako by Cutter Latteridge byl pseudonym pro podvodníka jménem Clarence Laxton. Během posledních pěti let užíval půl tuctu jiných jmen. Specializoval se na to, že ušil na nadaci nějakou boudu. Z toho, co jsem se dozvěděl, docela úspěšně. Zametl za sebou skvěle stopy. Jistě tě bude zajímat, že doteď se ani náznakem neuchyloval k násilí.“

„Myslím, že násilí je pro něj novum,“ řekl Harry. „Původně se možná chtěl vnutit jen jako správce nadace.“

„Jinými slovy, mohl náhodou nabídnout své konzultační služby Molly?“

„Přesně tak. Možná si představoval, že by ji přemluvil, aby mu svěřila každodenní starost o chod nadace. Ostatně se má stát členem rodiny a má dobré znalosti, pokud jde o technologii.“

„Nejspíš si myslel, že by mohl vyčerpat pramen a pak se ztratit,“ souhlasil Fergus. „Ale když si najala tebe, zpanikařil a dal dohromady jiný plán. Ten ale vyžadoval naprosté odstranění Molly.“

„Použil zhrzeného vynálezce Whartona Kendalla jako trojského koně.“

„To dává smysl,“ souhlasil Fergus. „Ten chlapík má určitou reputaci kvůli vlastním výzkumům. Mohl by vědět, kdo jsi a že pro něj představuješ potenciální hrozbu.“

„A jaké máš špatné zprávy?“ zeptal se Harry.

„Nejsem si jistý, jestli jsou špatné nebo dobré. To záleží na úhlu pohledu,“ řekl Fergus. „Vypadá to, jako by včera odpoledne Latteridge zmizel z povrchu zemského.“

Harry cítil, jak se v něm všechno zastavilo. „Víš to jistě?“

„Tak, jak za daných okolností vědět můžu. Muž odpovídající jeho popisu nastupoval na let do Londýna v půl třetí. Měl pas, zavazadlo – všechno.“

„Pas zněl na Latteridgeovo jméno?“

„Podle mého zdroje ano. Mluvil jsem s přáteli na policii. Problém je v tom, že jsme neprokázali ani zpronevěru, a to nemluvím o vraždě a pokusu o vraždu.“

Harry zakryl sluchátko a obrátil se k Molly. „Latteridge odletěl mezinárodním letem na SeaTac dneska ráno.“

Molly vykulila oči. „Je pryč?“

„Vypadá to tak.“ Harry slyšel Ferguse něco říkat na druhém konci drátu. „Cože?“

„Říkal jsem, že je asi po všem, Harry.“

„Přesně tohle jsi tvrdil, když sletěl Wharton Kendall z útesu.“

„Tentokrát je to reálné,“ ujišťoval ho Fergus. „Znáš tyhle chlapíky. Jakmile se podvod nějak prolákne, prostě se vypaří.“

„To máš pravdu.“

Molly se zamračila. „Moc by mě zajímalo, jestli teta Venicia ví, že zmizel. Raději bych jí měla hned zavolat.“

Harry zavrtěl hlavou. „Zajdeme za ní osobně. Takové zprávy nemůžeš říkat do telefonu.“

Molly povzdechla. „Máš pravdu.“

„Harry?“

Fergus vypadal zmateně. „Jsi tam ještě?“

„Jsem tady. Zajímalo by mě, co přimělo Latteridge k podezření, že má někoho v patách.“

„Nevím,“ přiznal Fergus. „Možná že ho znepokojil váš náhlý výlet do Oregonu. Sledoval tvoji aktivitu pěkně zblízka. Říká se o něm, že mizí ze scény včas, aby se vyhnul úřadům.“

„Dobrý podvodník vždycky ví, kdy má vzdát beznadějný případ.“

„Přesně tak,“ řekl Fergus. „Chceš ještě další podrobnosti?“

Harry si vzal pero. „Pověz mi všechno, co máš.“

Být poslem špatných zpráv tetě Venicii patřilo k jedněm z nejtěžších věcí, které Molly musela kdy podstoupit. Vděčila Harrymu za jeho pevnou, uklidňující přítomnost. Stál vedle ní ve Veniciině nově zařízeném obýváku, v němž se snoubila zelená s lila barvou, a Molly jí vysvětlovala, že se Cutter Latteridge nikdy zpátky nevrátí.

Tetina původní reakce nevěřit ani slovo se postupně hroutila – nejprve ztuhla v ohromeném šoku a pak propukla v pláč. Molly se rozplakala s ní. Když se jí slova zadrhla v hrdle a nedokázala pokračovat, Harry jemně a klidně dodal další podrobnosti.

„Ale vždyť byl slušně zajištěný,“ protestovala Venicia, když si otřela oči kapesníčkem. „Ten dům na ostrově Mercer…“

„Přišel k tomu domu důmyslným podvodem,“ vysvětloval Harry. „Banky a majitelé realitních kanceláří se můžou strhat, jen aby dali všechno dohromady, ale vypadá to, že si zařídil řadu falešných úvěrů u banky East Coast a užíval je, aby podfoukl realitní agentury a další společnosti.“

„A ta jachta?“

„To je stejná písnička,“ řekl Harry. „Obchodník s jachtami se doteď snaží ten svinčík napravit.“

„Nevím, co na to říct.“ Venicia smutně popotáhla. „Byl to takový dokonalý gentleman.“

„Jeho vybrané způsoby a okouzlující chování jsou součástí obchodního tajemství,“ řekl Harry.

Venicia pohlédla na Molly ustaranýma očima plnýma bolesti. „Nejsem nic než zatracený starý blázen, co?“

„Ani v jednom nemáš pravdu.“ Molly ji k sobě pevně přitiskla. „Nejsi ani stará a už vůbec nejsi blázen. Cutter či Clarence, nebo jak se ten člověk vlastně jmenuje, nás ošálil všechny, teto Venicie.“

„Podvedl spoustu jiných lidí,“ ujistil ji Harry. „Je to opravdový expert.“

„Expert na to, jak ublížit lidem.“ Venicia ztuhla. „A co když se vrátí? Říkáš, že může být nebezpečný.“ Molly se podívala na Harryho.

„Není pravděpodobné, že by v dohledné době přijel do Seattlu, jestli vůbec někdy,“ ujistil ji Harry. „Ve své podstatě je to podvodník, ne vrah. Jeho parketou je zpronevěra. Potřebuje anonymitu, aby vedl svůj obchod. Ted musí bleskově pohřbít identitu Cuttera Latteridge, aby mohl nastražit novou boudu na někoho hodně daleko odsud.“

Venicia se sesula do náruče polštářů na značkové židli. „Teď už chápu, proč pořád tlačil na to, abych posunula dopředu termín svatby. Říkal, že se nemůže dočkat, až si mě vezme.“

„Začínal být nervózní z toho, že jsem se objevil na obzoru,“ řekl Harry. „Nejspíš vycítil, že jeho podfuk je ohrožen a může vybouchnout.“

„Mám mít ještě jednu zkoušku na šaty,“ zašeptala Venicia. „Jsou tak nádherné. A stály majlant.“ Natáhla se pro nový kapesník. Pak se zarazila a pohlédla na Molly. „Zrovna mě něco napadlo.“

„Copak?“ zeptala se Molly.

Venicia se usmála s přirozenou pružností ženy, která byla třicet let provdaná za vynálezce. „Řekneme v butiku, aby ty šaty přizpůsobili na tebe, má drahá.“

O deset dnů později, když zrovna odvažovala trochu šafránu, zaslechla Molly zvonek z obchodu. Pohlédla ke dveřím a spatřila mladou ženu oblečenou v džínách, černé vestě a koženém pásku posetém cvočky, jak netrpělivě balancuje ve dveřích. Na hlavě měla krátké štětiny nabarvené havraní černí. Nahé ruce pokrývalo tetování. Na nose jí seděly maličké kulaté brýle. „Vy jste Molly Abberwicková?“

„Ano, to jsem.“ Molly se usmála. „Co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuju se Heloise Stickleyová.“ Heloise pohlédla na Tessu, která se zrovna vrátila ze skladu s pytlem zeleného pepře. „Ahoj, Tesso.“

„Heloise, tak jsi to stihla.“ Tessa se rozhodně podívala na Molly. „Molly, tohle je moje přítelkyně, ta vynálezkyně. Pamatuješ, ta, co hraje baskytaru v Sladké Ruby.“

Molly se zmocnila žaludeční nervóza. „To ona chce žádat Abberwickovu nadaci o stipendium?“

„Přesně tak.“ Tessa se na Heloise zářivě usmála. „Vzalas s sebou ty náčrtky a poznámky?“

Heloise přikývla. Střelila dalším nervózním pohledem po Molly. „Slibuju, že vás neokradu o moc času, slečno Abberwicková.“

„Má to být nějaké zařízení na měření paranormálních mozkových vln, jestli se nemýlím,“ spustila Molly pomalu.

Heloise dychtivě vykročila. „Mám tady něco s sebou, slečno Abberwicková. Opravdu bych ocenila, kdybyste mi věnovala pár minut, abych vám mohla vysvětlit svou teorii. Nikdo jiný mě nevyslechne.“

Molly si povzdychla. „Tak pojďte.“

Zamířila ke kanceláři. Heloise šla za ní, v obličeji jí plálo nadšené vzrušení.

Druhý den ve tři odpoledne se Harrymu zdálo, že něco v jeho okolí nefunguje, jak má. Pomalu se vynořil z vysoké hromady poznámek, které si dělal kvůli práci Francoise Aragoa o světle a optice.

Chvilku mu trvalo, než odhalil příčinu svého znepokojení. Pak ho to zasáhlo.

Celý den nezazvonil soukromý telefon.

Protože zamýšlel cele se věnovat Aragoovým papírům, zapojil na služební linku záznamník. Vypnul zvonek, aby ho nevyrušovaly žádné hovory.

Ale na soukromou linku ani nesáhl. Všichni příbuzní věděli, že když je doma, je kdykoli k mání.

Celý den však soukromý telefon nezazvonil. To je opravdu neobvyklé. Harry si ani nevzpomínal, kdy naposled zažil den, aniž by ho nesháněl někdo z té či oné strany jeho rozvětvené rodiny.

Nepřišlo mu, že by se všechno zklidnilo. Ze Strattonovy strany Danielle pořád šílela z Brandonova záměru a pokoušela se zasahovat do jeho rozhodování. Brandon se zase snažil setřást dědečka.

Gilford byl naštvaný a obviňoval Harryho, že Parkera rozčilil. Olivia trousila temné narážky, že Harry by měl s Molly vyhledat předmanželskou poradnu, a dala jim jména dalších dvou psychologů.

Z Trevelyanovy strany se Evangeline snažila přimět Harryho, aby jí pomohl najít způsob financování nového čertího pekla. Josh pravidelně volal a podával informace o tom, jaké dělá Leon pokroky. Raleigh dal vědět, že jsou zase bez peněz a dítě se má každou chvilku narodit.

Není pochyb o tom, že soukromá linka by se měla občas ozvat. Opřel se v židli, spojil prsty do stříšky a uvažoval o nepřirozeně tichém telefonu.

Pohledem spočinul na telefonní šňůře, která visela na hraně stolu. Sledoval ji očima až k místu, kde se ztrácela za křeslem, v němž obvykle četl.

Za okamžik se vztyčil a vyrazil ke křeslu. Nakoukl za něj a viděl, že telefonní šňůra leží na podlaze. Někdo ji odpojil ze zásuvky.

Harry si byl naprosto jistý, že nebyla vytažena náhodou. A taky věděl, že Ginny by se při úklidu nikdy takové chyby nedopustila.

Netrvalo dlouho, aby si nedal dohromady pár možností.

Znovu zapojil telefon, vrátil se ke stolu, zvedl sluchátko a vytočil číslo svého služebního telefonu.

Čekal na vlastní výzvu. Ani ho nijak nepřekvapilo, když zaslechl Mollyin hlas místo svého.

Dovolali jste se do kanceláře doktora Harryho Strattona Trevelyana. Voláte-li v obchodní záležitosti, zůstaňte prosím na lince a po signálu zanechte vzkaz. Jestliže jste členem rodiny, ať už ze Strattonovy nebo Trevelyanovy strany, a voláte na toto číslo, protože se nemůžete dovolat na soukromou linku, vytočte prosím okamžitě následující číslo. Dostane se vám mimořádné rychlé a důležité informace, která ve chvíli ovlivní vás život.

Harry poslouchal telefonní číslo, které ze sebe Molly vysypala na konci vzkazu. Poznal ho okamžitě. Patřilo Abberwickově obchodu čajem a kořením.

Molly našla způsob, jak přepojit všechny jeho rodinné hovory do svého obchodu.

Harry stál dlouhou dobu úplně tiše, v rukou telefon, a lámal si hlavu, co se to k čertu děje. Život s dcerou geniálního vynálezce určitě nebude nudný.

Telefon na psacím stole v Mollyině kanceláři se hlasitě rozdrnčel. Nevšímala si neustálého vyzvánění, dokud neobsloužila zákaznici. Byla jí jedna spisovatelka, která bydlela kousek od Seattlu. Chodívala pravidelně a nakupovala velké množství zvláštní směsi čaje, kterou pro ni Molly připravovala.

„Díky, Ann.“ Molly jí podala balíček. „Uvidíme se příští měsíc.“

Ann se usmála. „Přijdu zas. Nedokážu sedět u počítače bez konvice téhle speciální značky.“

Tessa se opřela o dveře kanceláře. „Telefon pro tebe, Molly.“

„Díky, Tesso.“

Molly si pospíšila a vzala sluchátko z Tessiny ruky. „Molly Abberwicková. Co pro vás mohu udělat?“

Na druhém konci linky se rozhostilo delší, ostražité ticho.

„Molly?“ V Oliviině hlase zazníval vztek. „Co si sakra myslíte, že děláte? Kde je Harry?“

„Harry má momentálně napilno.“

„Dejte mi ho. Potřebuju s ním mluvit. Tohle je rodinná záležitost.“

„Je mi líto, ale Harry není po ruce.“

Molly si sedla na kraj stolu a přehodila si nohu přes nohu. Tohle byl už čtvrtý telefon z rodiny od chvíle, kdy vypojila Harryho soukromou linku a do záznamníku připojeného k služební lince namluvila svůj vlastní vzkaz.

Věděla, že měl v úmyslu vypnout služební telefon hned po ránu, protože potřeboval pracovat. Ale soukromý nikdy nevypínal. Proto ho odpojila sama. A tak Strattonovi i Trevelyanovi, když budou Harryho shánět, musí zkusit služební linku, kde jim záznamník předá vzkaz i s jejím číslem do obchodu.

Zprávy se v obou klanech šíří rychle. Už měla co do činění s Brandonem, Evangelinou a Daniellou.

„To je směšné,“ vyštěkla Olivia. „Co se děje?“

„Řeknu vám přesně to, co jsem řekla ostatním. Dávám Strattonům i Trevelyanům malou ukázku moci, kterou budu vládnout, jakmile si mě Harry vezme.“

„Moci?“

„Přesně tak,“ usmála se Molly do telefonu. „Jako jeho manželka budu mít výjimečné postavení a omezím vám k Harrymu přístup.“

„Má to být nějaký špatný vtip?“

„Přísahám, že to myslím velmi, ale velmi vážně,“ ujistila ji Molly. „Dneska jsem jen trochu ztížila možnost dovolat se Harrymu. Ale jestli nepřistoupíte na mé podmínky, to horší teprve nastane. Mohu, a také to udělám, zcela znemožnit přístup k Harrymu.“

„Nezbláznila jste se náhodou?“

„Od člověka s vaší profesí je to divná otázka. Ne, nezbláznila jsem se, ale rozhodla jsem se dostat to, co chci. Varuji vás. Jestli Strattonovi a Trevelyanovi nevyhoví mým požadavkům, najdu si způsob, jak co možná nejvíc ztížit každému z obou stran rodiny kontakt s Harrym.“

„Tomu nerozumím.“ Olivia byla zjevně vyvedená z míry. „Nedává to žádný smysl.“

„Přednesu své požadavky oběma rodinám zítra v poledne. Zaručuju vám, že všechno bude dávat naprostý smysl.“

„Harry se to dozví,“ vyhrožovala Olivia.

„Ne, pokud se vy a ostatní z rodiny chcete i nadále v rozumné míře s Harrym stýkat,“ varovala ji Molly sladce. „Jak jsem řekla několikrát, přednesu své požadavky zítra. Přesně v poledne ve vegetariánské restauraci za rohem mého obchodu. Buď tam budete, nebo si ponesete následky.“

Molly zavěsila, ještě než jí Olivia stačila nabídnout svou odbornou pomoc.

20. kapitola

První se objevili Strattonovi.

Molly stála v čele dlouhého stolu v altánku módní vegetariánské restaurace a pozorovala Daniellu, vznešenou ve svém nesouhlasu, jak vede celou společnost.

„To je absolutní násilí,“ prohlásila.

„Dobré odpoledne, paní Hughesová.“ Molly naklonila hlavu. „Jsem ráda, že jste si to dokázala zařídit.“

„Byla jste nepředstavitelně hrubá v tom telefonu, slečno Abberwicková,“ sdělila jí Danielle. „Pokud se nemýlím, vyhrožovala jste.“

„Máte naprostou pravdu, paní Hughesová. Vyhrožovala.“

Usoudila, že ti dva muži, kteří Daniellu doprovázejí, jsou Parker a jeho syn Gilford. Jejich věk a podobná stavba těla je usvědčily stejně snadno jako otisky prstů. Oba muži pláli hněvem. Olivia a Brandon se drželi vzadu a tvářili se ostražitě.

„Dobré odpoledne.“ Molly ukázala na židle po levé straně stolu. „Prosím, posaďte se.“

Parkerovo stříbrem prokvetlé obočí se stáhlo do rovné čáry nad patricijským nosem. „My víme, kdo jste vy. Já jsem Parker Stratton.“

„Ano.“ Molly se usmála. „Mluvili jsme spolu dnes ráno telefonem. Chtěl jste vědět, co se to k čertu děje.“

„A teď mě poslouchejte, mladá dámo,“ vyštěkl Parker, „mám na práci daleko důležitější věci než ztrácet čas nějakými stupidními hrami. Nevím, co to tu podnikáte, ale jestli jdete po penězích, můžete si sakra –“

„To se netýká peněz, dědečku,“ ozval se Brandon tiše. Pozoroval Molly zamyšleným pohledem. „Ať se jedná o cokoli, peníze v tom nehrají vůbec žádnou roli. Slečna Abberwicková jich má k dispozici sama dost.“

Olivia šla k jedné ze židlí na levé straně stolu. „Řeknu ti, o čem to všechno je. O moci a ovládání. Nemám pravdu, Molly? Myslíte, že na nás můžete uplatnit oboje, protože jste Harryho snoubenka.“

Molly sevřela opěradlo židle. Plna odhodlání si ponechala svůj úsměv. „Posaďte se, Olivie. Později mě můžete rozebírat, jak je libo. Ale účet mi, prosím, neposílejte.“

„Proboha, nikdo přece nemůže ovládat Strattonovy,“ řekl Gilford klidně. „Slečno Abberwicková, mám spoustu práce. Jsem tady jen proto, že jste dala nepokrytě najevo, že se jedná o rodinnou krizi. Máte přesně pět minut, abyste mě o tom přesvědčila.“

Molly se na něj podívala. „Posaďte se, pane Strattone. Všechno vám vysvětlím.“ Pohlédla ke dveřím, kam právě dorazili další návštěvníci.

Danielle otevřela pusu, aby promluvila, a pak ji náhle zaklapla, když její pohled spočinul na lidech, kteří se právě vevalili do dveří. Zírala na ně, jako by nemohla uvěřit svým očím. „Bože dobrý. Jak sem můžou takhle vpadnout?“

„K čertu, co to je?“ Parker se prudce otočil, aby se přesvědčil, co tak rozrušilo Daniellu. Oči se mu divoce rozšířily. „Kristepane, co oni tady dělají?“

Molly pohlédla na houf Trevelyanů, kteří právě dorazili. Náhle si uvědomila, že se jí podařilo způsobit docela slušné pozdvižení. Josh nebyl samozřejmě problém. Souhlasil s tím, že přijde, okamžitě. Ale v duchu se jí ulevilo, když spatřila Leona, který se stále opíral o berle, a Raleigho s Evangelinou.

Evangeline, stejně vznešená a panovačná ve své dlouhé sukni jako v barevných šatech věštkyně, přeletěla pohledem po místnosti plné Strattonů. Zamračila se na Molly.

„Neříkala jste, že tu budou.“

„Je toho ještě víc, co jsem nestačila vysvětlit, Evangelino.“ Molly ukázala na židle po pravé straně stolu. „Ale brzy vám všechno objasním. Prosím, posaďte se.“

Parker vypadal, jako by měl každou chvilku vybuchnout. Namířil si to ke dveřím. „Ať mě čert vezme, jestli zůstanu sedět naproti těm zlodějským Trevelyanům.“

Leonův obličej se divoce zkroutil. Zvedl jednu berli a hodil ji přes sál ke dveřím, čímž účinně zabránil Parkerovu odchodu. „Nikam nepůjdeš, ty zkurvysynu. Když tu můžou sedět ty zlodějský Trevelyanové, tak můžou i ty zatraceně nadutý a namyšlený Strattoni.“

„Nadutý?“ Parker se na Leona zamračil, až se mu nad očima spojilo obočí. „Komu říkáš namyšlený, ty bastarde?“

„Tak to stačí.“ Molly ťukla lžicí do skleničky před sebou. „Všichni se hned posaďte. Nijak zvlášť mě nezajímá, jestli sníte oběd, který jsem objednala a zaplatila, ale teď si sednete a budete mě poslouchat. Nebo se už ani jeden z vás nesetká s Harrym.“

Strattonovi a Trevelyanovi, kteří zaplnili místnost, se k Molly obrátili, náhle jednotní ve své vzteku.

„Nechápu, proč si myslíte, že na nás máte nějakou hůl,“ vybuchla Danielle. „Harry je Stratton. Je to pokrevní příbuzný. Nemůžete nás izolovat a bránit nám v kontaktu, kdykoli si to budeme přát.“

„Ale jistě že můžu,“ odpověděla Molly. „Dokázala jsem to včera, když jsem odpojila jeho soukromou linku. A ujišťuju vás, že to pořád nic nebylo. Možností je nekonečně mnoho, přijde-li na to, jak vás separovat od Harryho. A teď se posaďte. Všichni.“

Poslechli. S nechutí, váhavě, odmítali se pohledem setkat s těmi naproti.

Molly zůstala jako jediná stát. Pohlédla do rozčilených obličejů, které se k ní otočily. Jen Josh ji pozoroval s náznakem pobaveného očekávání. Zhluboka se nadechla. „Díky.“

„Tak ven s tím,“ zabručel Leon.

„Fajn.“ Molly ještě pevněji sevřela opěradlo židle. „Přejdu rovnou k věci. Mám dva požadavky. Když v obou vyhovíte, dovolím vám stýkat se dál s Harrym. Nemohu slíbit, že čas od času ten kontakt neomezím, když bych měla pocit, že začíná být nevhodný, ale nebude pro vás nemožné Harryho chytit stejně jako v posledních dvaceti čtyřech hodinách.“

Parker se zamračil. „Proč si myslíte, že přístup k Harrymu je pro kteréhokoli z nás tak důležitý?“

„Důkazem je samotný fakt, že jste všichni tady.“ Molly uvolnila sevření a pomalu začala přecházet kolem dlouhého stolu. „Harry je důležitý pro obě strany rodiny. Životně důležitý. Všichni jste přišli na to, jak ho využívat, nebo se snad mýlím?“

Olivia ji pozorovala. „Co to má znamenat?“

Molly sepjala ruce za zády. „Vraťme se k těm dávno zapomenutým dnům, kdy se Harry objevil v Seattlu. Myslím, že už to bude sedm let. Necelý rok před tím ztratil rodiče. Neměl žádné sourozence. Nebyl ženatý. V důsledku toho zůstal na světě úplně sám. Přijel sem, aby vyhledal nejbližší příbuzné.“

„Nemáte pravdu,“ ozval se Gilford. „Přijel sem, protože dostal stipendium ke studiu historických věd na univerzitě ve Washingtonu.“

Molly na něj pohlédla. „Ten typ stipendia, které Harry dostal, neomezuje místo, kde může provádět svůj výzkum. Měl na výběr několik prestižních univerzit. Přijel sem, protože tady měl své kořeny. Strattonovi žili v Seattlu po tři generace. Trevelyanovi měli Washington jako svou základnu už řadu let.“

Olivia zabubnovala nalakovanými nehty o stůl. „Harry mi jednou řekl, že tady po dokončení své práce zůstal, protože se mu v Seattlu líbilo. Říkal, že si zde vytvořil slušnou síť akademických kontaktů na místních kolejích a univerzitách. Tvrdil, že je to dobré místo, aby se tady profesionálně etabloval.“

„Tohle mohl udělat kdekoli.“ Molly zavrtěla hlavou. „Ne, zůstal tady, protože v době, kdy mu skončilo stipendium, našel své místo jak mezi Strattonovými, tak mezi Trevelyanovými.“

Parker zaprotestoval. „Dal sakra najevo, že se nechce ucházet o Strattonovo dědictví.“

„To není pravda,“ podotkla Molly tiše. „Jediná věc, kterou nechtěl, byly Strattonovy peníze.“

„To je snad totéž,“ zavrčel Parker.

„Ne, pane Strattone, to není. Přinejmenším ne pro Harryho.“ Molly popošla kolem stolu a vyrazila podél strattonovské půlky místnosti.

Gilford se zamračil. „Když nám Harry oznámil, že se odmítá podílet na chodu společnosti, řekl taky, že se cítí spíš Trevelyanem než Strattonem.“

„On je víc Trevelyan než Stratton,“ pronesla Evangeline triumfálně.

„To máš zatraceně pravdu,“ přispěchal jí Raleigh na pomoc. „Má reflexy. A babička Gwen vždycky říkala, že si myslí, že má jasnovidecké schopnosti.“

Olivia se ušklíbla. „Proboha živého, mohli byste se držet při zemi. Harry má zdravotní potíže, ne nějaké paranormální schopnosti.“

Evangeline uznala za vhodné zmrazit ji pohledem. „Jen proto, že nevěříte v takovéhle věci, neznamená, že neexistují.“

„Opravdu na tenhle psychický nesmysl nevěřím,“ vybuchla Olivia. „Žádný vzdělaný člověk se zdravým rozumem nebere tyhle věci vážně, ani samotný Harry ne.“

„Tak podívejte –,“ spustil Leon.

„Myslím, že to už stačí,“ přerušila Molly násilně jejich rozmluvu. „Ať už Harry má nebo nemá paranormální schopnosti, nijak to nesouvisí s touhle diskuzí. Harry je v Seattlu proto, že se chce stýkat s oběma rodinami. Chce to, po čem toužili jeho rodiče a nikdy to nedostali – skončit váš dlouhotrvající spor.“

Leon střelil po Parkerovi zničujícím pohledem. „To začali Strattonovi.“

Parker tlumeně zaskřehotal. „Proč jste se s nima přestali stýkat vy, ty mizernej hajzle –“

Molly se zastavila a zaklepala na Joshovu skleničku vidličkou. „Ještě jsem neskončila.“

Znovu se k ní otočily naštvané obličeje.

„Díky,“ kývla Molly. „Jak už jsem řekla. Ve snaze zaujmout místo v lůně své rodiny, Harry dovolil, abyste ho donekonečna využívali.“

Danielle na židli ztuhla. „Chcete říct, že Harryho zneužíváme?“

Molly se souhlasně usmála. „Přesně tak, paní Hughesová, přesně to chci naznačit.“

Danielle vylítla, pusu otevřenou, a pak zrudla jako krocan. „To je ohavná urážka, slečno Abberwicková. A já musím jménem všech protestovat.“

Evangelinu co také rozladilo. „Co to má znamenat, že Harryho zneužíváme?“

„Nic jiného totiž neděláte,“ řekla Molly tiše.

„Je to Trevelyan,“ vyprskla Evangeline. „Má vůči své rodině určitou odpovědnost.“

Gilford se přes stůl na Evangelinu zamračil. „Nezapomínejte, že jeho matka byla moje sestra. To z něj dělá Strattona. Má své závazky k Strattonům, ne k Trevelyanům.“

Leon se s řevem vztyčil. „Co tím chceš říct, ty všivej mrňavej lacinej padavko. Harry vám nedluží ani mrť.“

„Posaďte se, Leone. Hned teď.“ Molly se zastavila, aby si opět zajistila pozornost všech zúčastněných. „Poslouchejte mě všichni. Žiju s Harrym už dost dlouho, abych slyšela všechny ty vzkazy, co přicházejí po soukromé lince. Někdy dva až tři denně.“

„Takže?“ otázal se Gilford.

„Takže mi řekl o některých vašich požadavcích a já si musela vyslechnout vaše kňourání nad spoustou prapodivných problémů.“

„Kňourání?“ Gilforda to obvinění popudilo.

„Ano, kňourání,“ opakovala Molly. „Všichni, kteří se shánějí po Harrym, mají zjevně jedno společné.“

V místnosti nastal neklid.

Olivia si hrála se lžičkou. „Předpokládám, že nám to prozradíte.“

„Jistě,“ odpověděla Molly. „Velmi ráda. Kdykoli mluvíte s Harrym, vždycky po něm něco chcete. Využívání jeho dobroty je asi jediné, co obě rodiny spojuje.“

Po tomhle prohlášení se rozhostilo ohromené ticho. Nepřirozené mlčení vystřídal okamžitě takový randál, že znemožňoval normální konverzaci. Několik minut Molly neslyšela nic než ohlušující vřavu námitek, výkřiků a obranných reakcí.

Josh byl jediný, který nevyskočil a neprotestoval. Rozvaloval se na židli s chladnou grácií, tak charakteristickou pro muže z Trevelyanova rodu, a mírně, vědoucně se na Molly usmíval. Zamrkala na něj.

Když odezněl první povyk, zvedla ruce, aby si zase zjednala kontrolu nad místností.

„Lidi, lidi, posaďte se, nebo odsud okamžitě odejdu.“

Ještě pár příbuzných hněvivě protestovalo, než se oba klany znovu váhavě posadily.

„Takže,“ začala Molly klidně, „teď pro ty, kteří mají nějaké pochybnosti, pokud jde o mou interpretaci všech těch událostí. Dovolte mi, abych vám předložila jen pár příkladů, jak jste se pokoušeli Harryho využít. Můžeme začít s Trevelyanovou stranou?“

„Proč ne?“ vybuchl Parker. „Je to jen tlupa líných, neschopných podvodníků a šašků. Nic jiného nejsou. Těží pořád ze svých prababiček.“

Leonard chtěl už už vyletět. „Cože, ty –“

„Sednout, Leone,“ vybafla Molly okamžitě. „Jak jsem řekla, začneme u Trevelyanů. Evangelino, za kým jste šla před čtyřmi lety, když jste potřebovala peníze na zábavní společnost Smoke and Mirrors?“

Evangelinin obličej se stáhl zděšením. „Ale to byla obchodní záležitost.“

„Obchodní záležitost, kterou byste nevyřešila, kdyby vám Harry nepomohl.“ Molly zvedla jeden prst. „Teď, jenom abychom měli skóre vyrovnané, se podíváme ke Strattonům. Brandone, na koho jste se obrátil, když jste chtěl pomoc při zakládání své nové firmy s nemovitostmi?“

Brandon zamrkal. „To je něco jiného. Jen jsem potřeboval pár jmen lidí, kteří mě založí.“

„Jmen, která obstaral Harry.“ Molly zvedla další prst. „Zpátky k Trevelyanům. Leone, kdo vám koupil nový náklaďák?“

Leonovy temné oči planuly hněvem. „K čertu, tohle je jenom mezi mnou a Harrym.“

„Přesně tak. Koupil vám ho Harry.“ Molly zvedla další prst a pohlédla směrem ke Strattonům. „Gilforde, na koho jste se obrátil, když jste potřeboval přesvědčit Parkera, že by nebylo k zahození rozšířit rodinný podnik ještě na Eastside?“

Gilford vypadal otřeseně. „Jak jste tohle vyčmuchala? To je soukromá informace.“

„Harry se mi zmínil,“ podotkla Molly suše.

Danielle se naježila. „Budu si muset promluvit se svým synovcem, pokud jde o zachovávání rodinného tajemství.“

„Obávám se, že už je pozdě,“ zamumlala Molly. „Ať se vám to líbí nebo ne, Harry mě už počítá do rodiny. To znamená, že to bude muset vzít na vědomí i zbytek příbuzných.“

Tato informace vyvolala další ohromené ticho. Strattonovi i Trevelyanovi zírali jeden na druhého a pak se zadívali na Molly.

„A teď,“ pokračovala Molly energicky, „protože máme na tapetě důvěrné informace o Strattonově rodině, nastal příhodný čas, abych vám připomněla, paní Hughesová, jak moc jste se v posledních několika letech spoléhala právě na Harryho.“

„Já?“ Daniellin výraz byl pobouření samo. „Jsem jeho teta. Mám plné právo probírat určité problémy se svým synovcem.“

„Problémy, které má vyřešit za vás,“ upřesnila Molly. „Jsem si jistá, že si vzpomenete, jak jste přišla za Harrym, když jste začala být celá nervózní z toho, že se chce Brandon postavit na vlastní nohy.“

„Není potřeba to tady vytahovat.“ Danielle vrhla rychlý, nervózní pohled na svého otce.

„Prima.“ Molly se otočila k Raleighmu. „Možná že bychom si mohli pohovořit o tom, jak užitečný je Harry, když dojdou peníze.“

Raleigh mrkl. „Pochopil jsem.“

„Myslím, že my všichni,“ řekl Parker tónem unavené rezignace. „Je mi jasné, kam míříte, slečno Abberwicková. Máte pocit, že Harryho využívaly obě strany rodiny.“

„Je to trochu složitější,“ připustila Molly opatrně. „Věřím, že si to nechal líbit, protože v hloubi duše potřeboval spojení s oběma stranami rodiny. Tohle byl jediný způsob, jak se mohly stát součástí jeho života.“

„To není pravda,“ bránila se Danielle. „Přirozeně že jsme chtěli, aby Harry zaujal správné místo v rodině.“

Molly se k ní otočila čelem. „Opravdu? Takhle to Harry nechápal. Celý život se ho Strattonovi a Trevelyanovi snaží donutit, aby si vybral jeden z válčících táborů.“

Olivia se ušklíbla. „To je trochu tvrdé.“

Molly si jí nevšímala. „Provinili jíte se na něm, protože jste se ho snažili přimět, aby si vybral: Stratton nebo Trevelyan. Když odmítl popřít jednu ze stran, pokoušeli jste se ho za to potrestat.“

Parker přivřel oči. „To je váš názor na celou situaci, slečno Abberwicková. Existuje ještě jedna stránka Harryho osobnosti, o níž, zdá se, nevíte. Nechová se zrovna jako hodný hošík, když chce kohokoli z nás donutit k tomu, co je podle něj správné.“

„Můžete to zopakovat?“ zabručel Leon. „Harry dokáže být pěkně tvrdý, to je pravda.“

Gilford se na Molly trpce podíval. „Můj otec a Leon mají oba pravdu, slečno Abberwicková. Harry ani na okamžik nezaváhá, aby člověka vydíral, vykonával na něm jakkoli tvrdý nátlak nebo mu vyhrožoval, když má pocit, že je to nezbytné.“

Molly se spokojeně usmála. „O tom vůbec nepochybuju. Obávám se, že tohle zdědil po předcích z obou stran rodiny.“

Evangeline vylítla. „Co má tohle znamenat?“

„To znamená,“ začala Molly klidně, „že Harry dokáže být tak tvrdý, jak jste ho donutili. Ostatně je napůl Stratton, napůl Trevelyan. Háček je v tom, že mu ve skutečnosti nerozumíte.“

Olivia mávla rukou v znechuceném a pohrdavém gestu. „To jsou prázdná slova, Molly. Ujišťuji vás, že Harrymu rozumím víc než dobře.“

„Ne,“ pronesla Molly prostě. „Nerozumíte. Ani nemůžete.“

„Jsem přece profesionál,“ připomněla jí Olivia.

„To je váš problém,“ odbyla ji Molly. „Neberte to jako urážku, Olivie, ale vy jste vězněm své profesionální deformace. To vás nutí nahlížet na chování ostatních lidí z teoretických perspektiv.“

„Ty perspektivy jsou založené na studiu a letech solidního vědeckého výzkumu,“ odpověděla Olivia.

„Pokoušela jste se analyzovat Harryho pomocí konvenčních technik,“ řekla Molly. „Ale na něj prostě neplatí. Nechci zacházet do podrobností, ale musíte mi věřit, že Harry je prostě jiný.“

Olivia tiše odfrkla, jak se na dámu sluší. „Tohle směšné tvrzení jen ukazuje, jak zoufale málo toho víte a jak jste naivní. Nemáte žádnou zkušenost s klinickou psychologií, Molly. Vaše názory nejsou nic než zbožná přání.“

„Když už mluvíme o zbožném přání,“ podotkl Brandon suše, „přál bych si, abyste se přestaly šťourat v Harryho psychologických problémech, Olivie. Víceméně jsem mu slíbil, že ti zabráním analyzovat jeho chování při každé příležitosti.“

Olivia zrudla. „O čem to mluvíš?“

„Rozčiluje ho to,“ vysvětlil Brandon. „A nemůžu tvrdit, že se mu divím. Víš co? Molly má pravdu. Harry mi prokázal velkou laskavost. To nejmenší, co pro něj mohu udělat, je držet tě stranou. Nemůžu o Harrym říct než to, že je skvělý. Když bude potřebovat profesionální pomoc, ať si ji najde mimo rodinu, ano?“

Olivii to zjevně zaskočilo. Hodlala ještě něco říct, ale pak zmlkla.

Brandon pohlédl na Molly. „Myslím, že všichni chápeme, co se nám tu pokoušíte naznačit. Za sebe musím prohlásit, že z vašeho pohledu to nejspíš vypadá tak, jako bychom se pokoušeli Harryho tak či onak využívat.“

„A donutit ho, aby si vybral jednu stranu ve válce, kterou nikdy nevyhlásil,“ uzavřela Molly.

„Tohle můžeš zopakovat.“ zamumlal Josh. „Nezapomeň, že jsem s ním léta žil. Vím, jak to prožíval. Každý na něj pořád útočí. Pořád se ho pokouší přimět, aby se k jedné části rodiny otočil zády. Molly má pravdu. Všichni, jak tady sedíme, jsme ho s radostí využívali, kdykoli se to hodilo.“

Danielle zvedla povýšeně bradu. „S tím naprosto nesouhlasím. Ani jeden z nás Harryho nezneužíval. Má v rodině svou odpovědnost a čas od času ji musí nést. To je všechno.“

„Ať je pravda jakákoli,“ začal Gilford, „je zjevné, že Molly má na situaci jiný názor. A ať se nám to líbí nebo ne, Harryho si bude brát ona. Myslím, že svého dosáhla. Každý, kdo bude chtít k Harrymu, musí jít přes ni. Jako jeho manželka bude mít spoustu možností, jak situaci kontrolovat. Rozhodne-li se ho chránit před námi všemi, je schopná to udělat.“

Evangeline odhadovala Molly pohledem. „Co od nás tedy chcete?“

„Jak jsem předeslala hned na začátku,“ pronesla Molly, „mám k vám dvě prosby.“

Joshovy rty se zvlnily očekáváním. „Jaké?“

„Za prvé,“ spustila Molly, „na počest jeho nadcházejícího sňatku pro něj chci uspořádat večírek na rozloučenou se svobodou. Skutečný pánský večírek. Takový, na který přijdou všichni schopní muži z obou rodin. Žádné omluvy se nepřijímají. Josh a Brandon to zorganizují.“

Všichni u stolu zalapali po dechu. Josh s Brandonem si vyměnili ostražité pohledy.

„Za druhé,“ pokračovala Molly, „chci, aby nám každý z obou stran rodiny přišel na svatbu. Koho tam neuvidím, bude mít velké potíže dostat se k Harrymu během následujících padesáti, šedesáti let.“

„Dobrý bože,“ zamumlal Parker.

Molly se podívala do ohromených obličejů členů Harryho rodiny. „Řekla jsem to dostatečně jasně?“ Josh se ušklíbl. „Naprosto.“

Svraštila čelo. „A ještě jedna věc. Nechci vidět žádnou nahatou ženskou, jak vyskakuje z dortu na Harryho pánském večírku. Srozuměni?“

„Samozřejmě, madam,“ přitakal Josh. „Žádné nahaté ženské v dortu. To chápu.“

Molly pohlédla ke dveřím, kde se už objevil číšník s velkým podnosem. „Dobře, to je všechno. Dejme se do jídla. A nad talířem nepřipouštím žádné bitky.“

Tu noc se Harry vzbudil o půlnoci. Procital postupně, ne náhle. Několik vteřin ležel tiše a lámal si hlavu, co ho asi vyrušilo ze spánku. Nedokázal na to přijít. Nic se nedělo. Žádné noční můry. Žádné podivné zvuky ve tmě.

Pak náhle a bez dalšího vysvětlování věděl, že ho vzbudila Molly, která ležela vedle něj. Přitáhl si ji blíž. Tiše zamumlala a stulila se mu ještě víc do náručí. Vklouzl jednou nohou mezi její stehna.

„Co se děje?“ zašeptal a zívl.

„Nic.“

„Víš to určitě?“ Strčil bradu do důlku pod jejím ramenem. Její vůně ho rozehřála, potěšila a vzrušila. Určitá část jeho těla se okamžitě probudila.

„Naprosto. Jen jsem tak ležela a přemýšlela.“

„Hučela.“ Jemně jí skousl lalůček.

„Cože?“

„Hučela jsi.“ Stáhl jí rukáv noční košile a odhalil něžná ňadra. Byla tak nádherná v jeho dlaních. Měkká. Teplá. Vzrušující. „Slyšel jsem tě.“

Vůbec si ho nevšímala. „Harry, co to děláš?“

„Jako co ti to připadá?“ Sklonil hlavu a políbil ji na bradavku. Při doteku jeho jazyka ztuhla.

„Harry?“ Bouchla ho do ramene.

„Ano?“ Rukou jí přejel po břiše.

„Jak by se ti líbilo prvního? Ode dneška za čtrnáct dní.“

„Co se stane prvního příští měsíc?“ Prsty jí proplétal chlupy mezi stehny, zkoušel teplo a hromadící se vlhko, které tam s jistotou očekával.

Molly zadržela dech. „Naše svatba. Kelsey se do té doby vrátí ze semináře. Já… Harry.“ Popadla ho za vlasy. Pod dotykem jeho nenechavých dlaní se začala svíjet.

Harry cítil neobyčejné uspokojení. Den ode dne byla její odezva při milování silnější, přirozenější a intimnější. Nedokázal to definovat, připomínalo mu to hru na hudební nástroj, čím víc spolu cvičí, tím dokonalejší je hudba.

„Prvního zní výborně,“ zašeptal Harry.

„Budeš hotový se svou prací?“ Sotva popadala dech.

„Ano.“ Harry vklouzl mezi její hedvábná stehna a pomalu do ní vstoupil. „Pokud jde o mě, čím dřív tím líp.“

Ani se nesnažil bojovat s naléhavou potřebou vniknout do ní celý, naprosto a bez výhrad. Uvolnil své smysly a nechal oběma zažívat mocnou a intenzivní radost.

Dokud nepotkal Molly, jako by žil v nějaké místnosti se staženými roletami. Teď byl s ní, všechna okna zela dokořán a on konečně spatřil skutečné barvy celého světa.

Za drahnou dobu plul Harry na pokraji spánku a s požitkem se oddával hlubokému uspokojení, které se dostavilo po milování.

Jedna jeho část si matně uvědomovala měsíční světlo, které dopadalo na postel, cítila Molly, jak se stulila k němu do klína, a neurčitý vjem, který nedokázal pojmenovat.

Uvažoval o tom pocitu s mírnou zvědavostí. Jako by někdo němě zpíval, pomyslel si. Ne, není to nic hmatatelného, spíš jen takové zdání, cosi, co existuje jen v jeho mysli.

Molly znovu hučela.

Došel k závěru, že to není nepříjemný pocit. Spíš určitým způsobem uklidňuje.

„Nelam si s tím hlavu,“ zamumlala Molly v polospánku, „zvykneš si na to.“

Harry se zavrtěl. „Zvyknu si na co?“

Ale Molly neodpověděla. Už tvrdě spala.

21. kapitola

Olivia zamyšleně usrkla z šálku čaje, připraveného ze speciální směsi z Assamu, který Molly právě uvařila. Rozhlédla se po obýváku Harryho bytu, kde se povalovaly kartony plné knih. „Víte, kam ho vzali?“

„Ne.“ Molly si nalila čaj a posadila se na pohovku. Jednu nohu v džínách si strčila pod sebe a sarkasticky se ušklíbla. „Možná že je to tak lepší. Upozornila jsem Joshe, že tam nechci žádné nahaté ženské, ale stejně to ještě nechává spoustu různých možností, o kterých bych raději moc podrobně nepřemýšlela.“

„Mládenecké večírky mají svá určitá pravidla.“

Molly se ušklíbla. „To mi ani nepřipomínejte. Řeči o zastaralých tradicích. Musí to být pozůstatek ze středověku, kdy mužská strana svatebčanů opila ženicha a strčila ho do postele k nevěstě.“

Olivia se na ni zpytavě podívala. „Tak proč jste trvala na tom, aby muži ze Strattonovy a Trevelyanovy strany ten večírek pro Harryho připravili?“

„Myslím, že si odpověď domyslíte.“

Olivia se střetla s jejím pohledem. „Jistě, člověk nemusí mít doktorát z psychologie, aby pochopil, že chcete, aby měl Harry pocit, že rodina o něj stojí natolik, že kvůli němu vyhlásila příměří.“

„Je to to jediné, co po nich chce. Jediná laskavost, o niž je kdy požádal.“

„A vy jste udělala všechno pro to, aby se mu jí dostalo. Musím připustit, že mě to ohromilo. Nenapadlo mě, že na téhle planetě existuje nějaká síla, která dokáže přesvědčit obě rodiny, aby třeba jen na chvíli zapomněly na staré spory.“

„Strattonovi ani Trevelyanovi nejsou tak zarputilí. Jen s nimi musíte umět zacházet.“

Olivia se na ni podívala s náhlým porozuměním. „Vy skutečně Harryho milujete, že?“

„Ano.“

„Řekl Harry –,“ Olivia zmlkla a na malý okamžik se odvrátila. „Promiňte, vím, že tohle je velmi osobní otázka a že mě můžete odkázat do patřičných mezí, ale nemohu odolat, abych se nezeptala. Řekl vám, že vás miluje?“

„Přesně takhle ne,“ připustila Molly.

Vůbec si nebyla jistá, proč se před deseti minutami Olivia objevila ve dveřích. Nebylo ještě devět. Před hodinou odvlekl Josh Harryho do podzemních garáží pod záminkou, že mu chce ukázat nějaký nový model ferrari, který stojí v jednom z boxů. V Harrym bylo dost a dost trevelyanovské krve, aby mu sedl na lep.

Když s Joshem dobrovolně sjížděl do garáží podívat se na to tajemné auto, nemohl Harry vědět, že ho unesou v minibusu, který na ten večer pronajal Brandon.

Molly zažila pár úzkostlivých chvilek, ale skutečnost, že se Harry s Joshem nevrátili, svědčila o úspěchu spiknutí. Potěšena slibným začátkem celého plánu domyla nádobí po večeři a zrovna se chystala sednout si s knížkou, když dorazila Olivia.

Molly odhadovala, že si Olivia prostě chtěla poklábosit.

„Vadí vám, že to ještě neřekl?“ zeptala se Olivia.

„Však k tomu taky dojde.“ Molly doufala, že si Harry jednou uvědomí, že to, co cítí, je láska. „Harry dělá věci svým způsobem a v čase, který si sám zvolí. Je jiný než ostatní.“

„To už jste říkala.“

„Je to pravda.“ Molly se usmála nad okrajem svého šálku. „Pocházím z dlouhé linie předků, kteří se také trochu odlišovali od ostatních. Poznám takové lidi, když se s nimi setkám.“

„Ano, ale Harryho odlišnosti, jak tomu vy říkáte, jsou mnohem hlubší.“

„Olivie, nebude vám vadit, když teď položím já vám osobní otázku?“

Olivii to na chvilku zneklidnilo. „Jakou?“

„Co jste především viděla na Harrym? Je jasné, že vy dva se k sobě moc nehodíte.“

Olivia povzdechla. „Nebudete tomu možná věřit, ale zpočátku jsem si opravdu upřímně myslela, že se k sobě hodíme. Potkala jsem ho na takové malé recepci na jeho počest poté, co promluvil na téma příspěvku osvíceneckých myslitelů z osmnáctého století k rozvoji psychologie.“

„Z toho jste si vyvodila, že máte něco společného?“

„No, ano.“ Olivia se zamračila. „Harry má v akademickém světě slušnou pověst. Je inteligentní, vzdělaný. Působí vyrovnaně. Alespoň napoprvé mi tak připadal.“

„Aha, ano. Jeho pověstné sebeovládání.“ Molly se usmála. „Kdy jste objevila, že je to vlastně překypující kotel nebezpečných vášní a temných tužeb.“

Olivia byla úplně mimo. „Prosím?“

„To nic. Jen jsem si vás dobírala. Kdy jste přišla na to, že vy dva si nejste souzeni?“

Olivia se trochu zavrtěla. „Jste si jistá, že to chcete vědět?“

„Naprosto, umírám zvědavostí.“

„Abych byla upřímná,“ začala Olivia, „dost brzo mi bylo jasné, že Harry trpí vážnou citovou poruchou, která se musí léčit, než bude schopen normálního zdravého poměru se ženou.“

„Hmmm.“

„Snažila jsem se,“ řekla Olivia zcela upřímně. „Bůh ví, jak moc jsem se snažila. Nedokázal se mnou mluvit, odmítal jakoukoli radu či terapii. Říkala jsem mu, že existují léky, které mu pomohou. Nemusel by o tom ani mluvit s doktorem. Ale pak…“

„Pak co?“

„No, abych pravdu řekla, začala jsem z něho být nervózní.“

„Proč?“

Olivia hleděla do noci. „Měla jsem pocit, že ode mě chce něco, co mu ani náznakem nemohu dát. Nevěděla jsem, co to je, co potřebuje. Pouze jsem si byla jistá, že já mu to poskytnout neumím.“

„A co jste od něj očekávala vy?“ zeptala se Molly.

Olivia po ní střelila rychlým, zkoumavým pohledem. „Zdravý, vyrovnaný, oboustranně uspokojivý vztah, samozřejmě. Manželství založené na respektu, důvěře a vzájemné snášenlivosti.“

„A vy jste si nemyslela, že tohle všechno byste mohla u Harryho najít?“

„Bylo to nemožné. Harry…“ Olivia se snažila najít ta správná slova. „Harry se zdál zpočátku tak zdrženlivý. Ale ke konci našeho zasnoubení se z něj stal úplně cizí člověk. Začal mě ničit.“

„Ničit?“

„Těžko se to vysvětluje. Doposud jsem to pořádně nepochopila. Nikdy jsem se s tak zvláštními symptomy ve své praxi nesetkala, nikdy jsem nečetla o takovém syndromu, ani když jsem byla ve škole. Jsem si jistá, že jeho podivné chování je projevem posttraumatické stresové poruchy, ale nebylo jasné, jak to bude pokračovat. Začala jsem se bát. Věděla jsem, že z tohohle vztahu musím uniknout.“

„A čekal tu Brandon, aby vás zachránil.“

V Oliviiných očích se hněvivě zablýsklo. „Nezachránil mě, zachránila jsem se sama.“

„Promiňte.“

„S Brandonem jsme se poznali, když jsem byla zasnoubená s Harrym. Připouštím, že nás to k sobě přitahovalo hned od začátku. Oba jsme to věděli a pokoušeli se to ignorovat. Ale Brandon pochopil, že jsem čím dál vyděšenější z Harryho výbuchů deprese a jejich… intenzity.“

„Vy jste s Brandonem probírali Harryho chování?“

Olivia přikývla. „Mohla jsem s Brandonem mluvit tak, jak jsem s Harrym nedokázala. Byla to obrovská úleva.“

Molly se naklonila kupředu. „Olivie, to je v pořádku. Nemusíte se dál trápit pocitem viny.“

„Žádnou vinu necítím,“ vybuchla Olivia. Náhle se v jejích očích objevily slzy. „Vina člověka ochromuje, je to ničivý cit. Nemám jediný důvod cítit se provinile.“

„Žádný ani neexistuje,“ konejšila ji Molly. „Vy a Harry jste nikdy nemohli být manželé. Věřte mi. Tím jsem si naprosto jistá.“

„Proč to říkáte?“ vyzvídala Olivia.

„Harry se citově váže způsobem, který by se nedal odůvodnit ani tou nejbláznivější psychologickou teorií. Nikdy mu skutečně nebudete rozumět. Jak pořád tvrdím, je prostě jiný.“

Oliviin šálek cvakl o talířek. „Pokoušela jsem se mu pomoct.“

„Já vím.“

„Dělala jsem všechno možné, jen aby se léčil.“ Olivia popadla kabelku, sáhla do ní a vytáhla kapesník. Osušila si oči. „Ach bože, tomu nejspíš nemůžete rozumět. Měla jsem dojem, jako bych se znovu a znovu dívala na svého otce.“

„Ach bože,“ zašeptala Molly.

Zdálo se, že ji Olivia neslyšela. Lehce setřela další slzy. „Tatínek trpěl záchvaty deprese. Jak čas ubíhal, byly čím dál horší. Maminka se ho pokoušela dostat k doktorovi. Já taky. Stále odmítal. Jednoho dne odešel do lesa s puškou. Nikdy se nevrátil.“

Molly odložila šálek a vstala z pohovky. Popošla k Olivii a pevně ji k sobě přitiskla. Olivia se té výzvě nebránila. Místo toho obrátila obličej k Mollyinu ramenu a začala vzlykat.

Molly ji jemně poplácala. „Olivie, ty jsi odborník. Jistě ti nemusím říkat, že nejsi za sebevraždu svého otce zodpovědná.“

„Ne. Bůh ví, že jsem během studií podstoupila dost terapie, abych se s tím vyrovnala.“ Olivia přestávala plakat.

„A nejspíš nemusím připomínat, že Harry není tvůj otec. Nemusíš si s jeho záchranou dělat starosti. Není to tvůj problém.“

Olivia jednou dvakrát popotáhla a pak zvedla hlavu. Podařilo se jí vyloudit roztřesený úsměv. „Víš co? Myslím, že ses minula povoláním. Měla jsi studovat psychologii.“

„Díky. Ale dávám přednost obchodu čajem a kořením.“

„Nemáš dostatek systematického vzdělání, proto možná dokážeš vidět celou situaci snáz a jasněji,“ přemítala Olivia, když vracela do kabelky mokrý kapesník.

„Vím jen, že ohledně Harryho trpíš pocitem selhání, a tvoje pocity jsou komplikované tím, že ses s ním soukromě zapletla. Dokážu si představit, jaký guláš jsi z toho musela mít.“

„Guláš?“

„Jistě. Byla jsi zasnoubená s mužem, na kterého ses začala dívat spíš jako na pacienta než na milence. Mužem, jehož problémy se podobaly problémům tvého otce.“ Molly mávla rukou. „Zároveň jsi začínala mít ráda jiného, který byl náhodou pokrevně spřízněný s tvým milencem a pacientem v jedné osobě. No a do třetice všeho zlého byl ten pacient čím dál tím podivnější a odmítal se podrobit terapii. Vůbec se nedivím, že jsi z toho měla nervy v kýblu a zrušila zasnoubení. Byla to jediná rozumná věc.“

Nastala krátká, zřetelná pauza.

„V klinické psychologii většinou neužíváme termín mít nervy v kýblu,“ zamumlala Olivia. „Ale možná že v tomhle zvláštním případě sedne.“

Molly mrkla. „Mám to chápat jako malý žertík? Trochu psychiatrického humoru? Olivie, ty mě překvapuješ.“

Olivia se mírně usmála. „Mám jeden opravdu dobrý o tom, kolik mozkoškrabů je třeba, aby vyměnili žárovku.“

Molly se rozesmála. „Nemůžu se dočkat, až mi ho povíš.“

Oliviin úsměv se prodral až do očí. „Možná máš pravdu. Možná že nastal čas, abych se vykašlala na pocit viny, který vůči Harrymu cítím. Myslím, že je v dobrých rukou.“

Parker přehlédl hlučnou, nacpanou hospodu s naprosto pohrdavým úšklebkem. Kapela vyhrávající country naplňovala místnost kvílivými příběhy nešťastné lásky a dobrého pití. Hlavní zpěvák měl na sobě přiléhavou stříbrnou lamé kombinézu. Žádný z těch chlapíků, kteří se opírali o barový pult, se neobtěžoval zvednutím klobouku. Na vzdálenějším konci se kolem sázkového stolu tísnila skupina lidí. Bylo jasné, že se tam hraje o peníze.

„Kdo k čertu vybral tenhle pajzl?“ chtěl vědět Parker.

„To my.“ Josh pohlédl na Brandona, aby ho podpořil.

„Mysleli jsme, že to bude neutrální území,“ vysvětloval Brandon s trochou nuceného nadšení. Mávl na ženu oblečenou v kovbojském obleku s falešnými drahokamy. „Dej si pivo, dědečku.“

„Piju whisky,“ zavrčel Parker.

„Na tom něco je, já taky.“ Leon mlsně pohlédl na číšnici, která se zrovna zastavila u stolu. „Pěkný boty, miláčku.“

Raleigh zavyl. „Ježíši, strýčku Leone, nedělej ze sebe šaška, ano?“

„Líbí se vám, co mám na nohou, pane?“ Číšnice pohlédla dolů na rudé kovbojské boty pošité cvočky, které ladily s kloboukem.

Leon se zašklebil. „Jó.“

„Můžete je mít, když budete chtít. Koncem večera v nich mám nohy úplně uondané.“

„O tenhle problémeček bych se postaral, maličká.“ Leon stáhl obočí. |

„Ne, díky.“ Zena se na něj lakonicky usmála. „Mám někoho jinýho, kdo mi rád namasíruje moje bolavý nohy.“

„Jak je velký?“ zeptal se Leon s vypočítavým zájmem.

„Je to ona.“ zamumlala číšnice. „A měří pět stop jedenáct, jezdí na Harleyi a nosí spoustu kůže a kovu. Hraje na bubny v kapele Sladká Ruby. Už jste o ní slyšel?“

„Ani ne,“ připustil Leon. „Možná že to není muzika podle mýho gusta.“

„Asi ne. Mám takový pocit, že byste si s mou přítelkyní nerozuměli,“ řekla číšnice.

Leon sebou škubl. Člověk si vyjde s hordou Strattonů, tak co může očekávat?

Parker se na něj zamračil. „Pokus se ze sebe dělat alespoň menšího blbce, než ve skutečnosti jsi, Trevelyane. Mám tady ve městě určité postavení.“

Leon zašilhal. „Postavení v čem? V aranžování kytek?“

„Nech toho, dědo,“ zasyčel Josh.

Číšnice, nevyvedená z míry, zaklepala tužkou o bloček, aby si zjednala pozornost všech u stolu. „Mohli byste si objednat?“

„Já si dám pivo,“ řekl Josh spěšně.

„Mně taky jedno,“ požádal Brandon. „A možná taky nějakou chuťovku.“

Parker se zamračil. „Jestli máte jenom pivo, dám si nejspíš totéž.“

Raleigh následoval příkladu ostatních. „Já taky.“ Gilford svraštil čelo, jak uvažoval. „Máte čirou náhodou nějaký výběr?“

„Jistě, pane, máme jednu místní specialitu,“ ujistila ho číšnice. „Kluzkou cestu.“

Gilford vypadal dotčeně. „Nezdá se mi, že bych o ní někdy slyšel.“

„Je to z malého pivovaru, který právě otevřeli na Pioneer Square,“ vysvětlila mu číšnice. „Tak dobře, zkusím ho.“

Číšnice pohlédla v očekávání na Harryho, který seděl v čele stolu. „A co vy?“

„Kluzká cesta nezní špatně,“ řekl Harry. „Dáme si ji všichni,“ poručil Gilford.

„Výborně, hned jsem zpátky.“ Číšnice si hodila malý bloček do kapsy krátké červené kovbojské sukně a vrhla se do davu.

Leon ji pozoroval melancholickým pohledem. „Holky vod krav už nejsou, co bejvaly.“

„Ticho, ty starý troubo,“ nařídil mu Parker. „Copak jsi neslyšel o sexuálním harašení?“

Leon se zatvářil překvapeně. „Cože, ne, nikdy. Kde bych nějaký sehnal?“

Josh zhluboka povzdechl a podíval se na Harryho. „Už je tady legrace?“

Harry si prohlédl muže rozsazené kolem stolu. Ten malý kroužek se opravdu skládal ze všech nejbližších rodinných příslušníků mužského pohlaví starších jednadvaceti let. Poprvé je viděl takhle pohromadě.

„Předpokládám, že mládenecký večírek je Mollyina práce?“ pronesl do ticha, které se rozprostřelo kolem stolu. „Jak jsi na to přišel?“ zamumlal Gilford.

„Jen jsem tak hádal,“ řekl Harry. Koutkem oka pozoroval číšnici vracející se s podnosem piva. Lámal si hlavu, jak brzo tuhle frašku dohrajou a odejdou domů.

Raleigh se zamračil. „Harry, já vím, co si myslíš, ale tak to nebylo. Všichni jsme s tebou chtěli oslavit loučení se svobodou. Nemám pravdu, strýčku Leone?“

Leon zdvihl jedno obočí. „Jistě.“ Opřel se do židle, když číšnice položila na stůl láhve piva. „Sakra, já mám večírky rád.“

Parker zvedl pivo. „Mohl bys mi odpovědět na jednu otázku, Harry?“

„Na jakou?“ zeptal se Harry.

„Nemám nic proti tomu, aby ses oženil. To je tvoje věc. Ale proč si k čertu chceš vzít takovou panovačnou ženskou, jako je Molly Abberwicková? Synku, nech si říct, udělá ti ze života peklo.“

„Můžeš to ještě jednou zvopakovat.“ Leon potřásl hlavou. „Něco ti povím, tý ženský to pálí na plný koule.“

Harry se na něj podíval. „Žádný koule.“

„Cože?“ Leon zmateně zamrkal.

„Pálí jí to, ale koule nemá.“ Harry si lokl piva. „V tom je malý, ale podstatný rozdíl. Možná že tobě na tom tak nezáleží, strýčku Leone, ale když přijde na tyhle věci, dávám přednost naprosté přesnosti.“

Chvilku se kolem stolu rozhostilo ohromené ticho. Všichni na Harryho hleděli. A pak Brandonovi zacukalo v koutcích. Za okamžik vybuchl smíchy. Josh ve chvíli řičel jako kůň. Gilford se začal usmívat.

„Ty pacholku,“ zabručel Leon. Pak se rozchechtal.

Parker a Raleigh si vyměnili podivné pohledy.

Harry si jako jediný všiml tří statných chlápků oblečených v denimu a kůži, kteří v té chvíli vpadli do hospody. Ničím se od běžných návštěvníků nelišili, ale něco na nich v něm vyvolalo pocit nepokoje.

Nově příchozí přehlédli místnost s výrazem opileckého očekávání.

„Sakra.“ Harry položil pivo. „Myslím, že je čas se zvednout.“ Raleigh na něj pohlédl. „Co se děje?“

„Ještě nic.“ Harry se začal natahovat po peněžence. Viděl, jak si to nově příchozí namířili k jejich stolu.

S citem pro problémy, který mu celá léta sloužil, Leon v očekávání vzhlédl. Ušklíbl se, když spatřil ty tři muže, jak věnují pozornost jejich sešlosti. „Tak, tak.“

Parker se zamračil. „Co se to tu děje?“

„S trochou štěstí se večírek kapánek oživí,“ ujišťoval ho Leon šťastně.

Ti tři došli až ke stolu. V čele stál muž zarostlý několikadenním strništěm, vlasy stažené do mastného ohonu. Rozpláclé palce měl zaklesnuté za široký kožený opasek.

„Řekni, tohle nebude ta tlupa mazánků, kerým patří ten parádní bourák venku před barákem, nebo jo?“

„Komu říkáš mazánek?“ zeptal se ho Leon mile.

„Hele,“ ozval se Parker, „tohle je soukromá společnost.“

Druhý z chlapíků se ušklíbl a odhalil zašlé zuby. „To je špatný. Chceme se trochu pobavit.“

Leon se usmál od ucha k uchu. „Ale ne u tohohle stolu.“

„A pročpak ne?“ zeptal se první muž. Napřáhl dlouhou, chlupatou paži, popadl hranu stolu a otočil si ho k sobě.

Lahve a skleničky se rozlítly. Židle zapraštěly. Strattonovi a Trevelyanovi vyskočili na nohy. U nejbližších stolů se ozval křik.

„Ty hajzle jeden.“ Leon divoce mával jednou berlí.

„Do prdele,“ zajásal Raleigh. „To začíná bejt docela zábavnej večírek.“

Harry popadl svou láhev piva, ještě než dopadla na zem. Svíral ji tak, jako by držel nůž. Zachytil Joshův pohled. „Předními dveřmi,“ poručil. „Hned.“

„Dobře.“ Josh se podíval na provizorní zbraň v Harryho ruce a popadl svou láhev. Začal couvat ke dveřím.

Gilford vypadal rozzuřeně. V Parkerově obličeji se objevil údiv. Harry oba strkal k předním dveřím.

Neviděl, kdo první udeřil, ale spatřil Leona, jak po něm na oplátku mrštil berlí. Ten chlap s umaštěným ohonem se s přidušeným zachroptěním svalil na zem.

Nakonec nezáleželo na tom, kdo tu řežbu začal. Výsledek se dal snadno předvídat. Hospoda se změnila ve volný ring. Výkřiky, řev, kletby. Kapela přidala na síle v zoufalém pokusu přehlušit dav.

Harry se snažil dostat příbuzné do bezpečí minibusu. Pohyboval se rychle. Uhnul před zaťatou pěstí jednoho z mužů v denimu, rozpřáhl se a zasadil pořádnou ránu do vzdouvajícího se břicha.

Muž se zapotácel. V obézním obličeji se objevil překvapený výraz. Než se vzpamatoval, Harry popadl Parkera za rameno a strkal ho ke dveřím.

Avšak dědečka zajímaly jiné věci.

„Zatracený chuligáni.“ Parker mrštil lahví po jednom z mužů, kteří tu řež rozpoutali. Láhev mu dopadla na rameno, až vztekle vykřikl.

Harry táhl Parkera mimo nebezpečí.

Josh s Brandonem si pohledem vyžádali od Harryho instrukce. „Joshi, postarej se o Raleigho,“ nařídil Harry. „Brandone, bafni Gilforda a Parkera a zmizte odsud. Já si poradím s Leonem.“

„Dobře.“ Brandon popadl Parkera a vyrazil ke dveřím.

Josh chňapl po Raleighově paži. „Vypadnem odsud, kamaráde. Večírek skončil.“

„Ale hovnajs, teprve začala pořádná sranda,“ bědoval Raleigh. Ale nechal se táhnout ke dveřím.

Harry vzal Leona za límec, zrovna když se strýc začínal rozmachovat druhou berlí.

„Sakra, co je?“ Leon se na něj zamračil. „Pusť. Musím dokončit svou práci.“

„Tohle je můj večírek,“ prohodil Harry, když s ním spěchal ke dveřím. „A já jsem na odchodu.“

„Nikdy ses pořádně nerozšoupnul, chlapče,“ řekl Leon, když ho Harry dostrkal do noci. „S tímhle máš problém celej život, neumíš se prostě bavit.“

Harry si ho nevšímal. Rychle si v duchu spočítal, jestli jsou v mikrobusu všichni. V jednom kratičkém, hrozivém momentu se Leonova berle vzpříčila v rámu dveří. Ale Harrymu se podařilo je přibouchnout přesně ve chvíli, kdy se boj prodral na parkoviště.

„Vypadá to, že nikdo nechybí.“ Harry zachytil pohledem oči řidiče ve zpětném zrcátku. „Můžeme jet.“

Řidič už nastartoval. „S radostí, pane.“

Velké pneumatiky auta rozvířily štěrk, když mikrobus s řevem vyrazil z parkoviště. Někde v dáli vyly sirény, ale jejich vůz už odjížděl do bezpečí.

Několik minut všichni mlčeli. Tlumená světla v přepychovém prostoru pro cestující odhalila výběr zajímavých výrazů, jak se na sebe navzájem dívali.

Pak se Leon rozesmál a vytáhl několik lahví piva, které se mu nějak podařilo ukořistit cestou ke dveřím. „Dá si někdo další rundu?“

„Sakra, to víš že jo,“ řekl Raleigh. „Dej mi jedno, strýčku Leone. Potřebuju to.“

„Já osobně bych si dal něco ostřejšího,“ zabručel Parker.

Josh se ušklíbl a začal šátrat v malém baru, který k mikrobusu patřil. „Věřím, že tady najdeme nějakou whisky, pane Strattone. Jó, je tu.“ Zvedl láhev.

„Díky bohu.“ Parker pozoroval Joshe, jak nalévá whisky. „V takovýhle situaci jsem nebyl od chvíle, co jsem sloužil u maríny.“

Leon se na něj podíval s náhlým zájmem. „Tys byl u maríny?“

„Ano, byl.“ Parker si vzal od Joshe whisky.

„Sakra, ať jsem ztracenej, já taky.“ Leon napřáhl ruku.

Parker zaváhal, ale pak Leonovi rukou potřásl.

Harry si uvědomoval podivně novou atmosféru, která se rozhostila mezi osazenstvem vzadu ve voze. Nevěděl přesně, co to je, ale vypadalo to dobře.

Brandon pohlédl na ostatní. „Pánové, myslím, že tuhle situaci by moje žena, uznávaná mozkoškrabka, nazvala zkušeností, která stmeluje chlapy.“

„Já sice nevím, o čem mluvíš,“ pronesl Leon vesele, „ale připiju si na to.“

Zvuk klíče harašícího v zámku u vchodu Molly probudil. Konečně je Harry doma. Posadila se na pohovce, kde usnula nad knížkou, a pohlédla na hodinky. Překvapilo ji, že je skoro jedna hodina v noci.

Pocítila úlevu. Večírek se musel vydařit, když trval tak dlouho.

Zívla, postavila se a vyrazila do haly, aby přivítala svého nastávajícího. Znovu se ozvalo zaškrábání. Harry má zjevně problém s otevíráním vchodových dveří.

„Doufám, že nejsi jako dělo, Harry,“ řekla, když otvírala dveře. „Malé chlapské povyražení je jedna věc, ale jestli tě ti Trevelyanovi a Strattonovi opili, bude mi to pěkně vadit.“

Hrůzou zmlkla, když spatřila, kdo stojí za dveřmi.

„Ujišťuju tě, že nejsem opilý, moje drahá,“ pronesl Cutter Latteridge. Věnoval jí jeden ze svých okouzlujících úsměvů a ukázal pistoli, kterou držel v ruce. Hlaveň měla podivný tvar. „Dlouho se nezdržím. Jen chci zařídit jednu dvě věci, než se pustím do dalšího projektu.“

„Cuttere.“ Molly byla příliš ohromená, takže se nedokázala pohnout. „Jak ses sem dostal?“

„Ve skutečnosti se jmenuju Clarence, ale můžeš mi říkat Cuttere.“ Pohnul pistolí. „A abych ti odpověděl na tvou otázku, přišel jsem garáží. Hlídání garáží je vždycky tak ubohé, nemám pravdu?“

Molly o krok ucouvla. Cutter vešel do haly a zavřel za sebou dveře.

„Říkalo se, že jsi zmizel,“ zašeptala Molly. „A že to není tvůj styl vracet se poté, co se ti tvoje bouda zhroutila.“

„Popravdě řečeno něco na tom je.“ Cutter žalostně vzdychl. „Nemám rád fyzické násilí. Je to hrozně špinavé. Raději si vydělávám na živobytí svými rozumovými schopnostmi. Ale v tomto případě cítím, že musím udělat výjimku.“

„Chceš říct, že další výjimku. Zabil jsi Whartona Kendalla.“

„Začal být nespolehlivý,“ vysvětlil jí Cutter. „Připouštím, že v sázce bylo příliš mnoho peněz. Připadalo mu, že má právo na větší podíl, než jsem mu za jeho služby hodlal dát. Je s podivem, jak nenasytní někteří lidé dokážou být.“

„Ty se peněz z Abberwickovy nadace ani nedotkneš,“ zdůraznila Molly zoufale. „Proč jsi riskoval a vracel se do Seattlu?“

„Protože by to Trevelyan nevzdal.“ Cutterův obličej náhle zrůznil vztek. „Je jako ten zatracenej bloodhound. Začal se šťourat v mý minulosti, hledal svědectví, pokoušel se vypátrat moje zvyky. Všichni máme své zvyky. Dřív nebo později by mě vyčmuchal. Nemohu si to dovolit.“

Molly nevěděla, že Harry nechal Ferguse Ricea dělat dál na tom případu, ale tahle zpráva ji nepřekvapila. „Nemůžeš Harryho zastavit.“

„Musím,“ řekl Cutter. „Když se ho nezbavím, nebudu mít pokoj do konce života.“

Molly byla ochromená strachem. „Co hodláš udělat?“

„Hodlám si to vyřídit s vámi oběma pěkně najednou.“

„To ti nemůže vyjít. Každému hned dojde, kdo nás zavraždil.“

„Nemyslím.“ Cutter se chladně usmál. „Strávil jsem spoustu času plánováním tohohle projektu. Jen jsem čekal na tu správnou chvíli.“

„O čem to mluvíš?“

„Bude to vypadat, že psychicky labilní Harry Trevelyan ztratil nervy. Přišel domů opilý a v depresi po tom mládeneckém večírku. Zastřelil snoubenku, o které se mylně domníval, že si něco znovu začala se svým bývalým přítelem Gordonem Brookem, a pak obrátil zbraň proti sobě. To se stává každou chvíli.“

„Jsi pěkný cvok, jestli si myslíš, že tohle bude fungovat.“

„Bude to fungovat, moje drahá. Jsem velmi dobrý, pokud jde o detaily.“ Cutter pohlédl na hodinky. „Můžeme se klidně posadit. Stejně nejde dělat nic, dokud se Trevelyan nevrátí, a já chápu, že takové večírky se můžou pěkně protáhnout.“

Molly věděla, že nebude mít možnost vykřiknout nahlas. Cutter stál příliš blízko, pistoli připravenou. Mohl by ji srazit k zemi, anebo ji zabít, než vydá sebemenší zvuk.

Vzpomněla si na den, kdy ji chytil do pasti v otcově dílně ve sklepě. Harry dorazil na místo pár minut poté, co Cutter zmizel.

Nikdy by to nepřiznal, ale Molly věděla, že ten den přišel Harry do Abberwickova sídla, protože cítil, že je v nebezpečí. Zavolala ho a on přišel. Sice trochu pozdě, ale přišel.

Molly pohlédla do Cutterových chladných očí a spatřila v nich smrt. V zoufalství vyslala tiché varování do noci. Harry.

Nebezpečí Smrt.

Buď opatrný. Buď opatrný. Buď opatrný.

Harry otevřel dveře minibusu, jakmile zastavil před jeho domem.

Leon se na něj vyčítavě podíval. „Jseš si jistej, že chceš jít takhle brzy domů? Noc je mladá, chlapče.“

„Je půl druhé a já nejsem na takový druh zábavy zvyklý.“ Harry vystoupil z auta a podíval se otevřeným okýnkem na své příbuzné. „Víc oslav bych jednu noc nevydržel. Ale moc si přeju, abyste všichni věděli, že to bylo skvělé.“

„Héj, měli bysme to zopakovat častějc,“ hulákal Raleigh.

„Tím si nejsem tak jistý.“ Brandon se lítostivě usmál. „Myslím, že i já toho mám dost.“

„Já taky,“ ujistil ho Gilford.

Parker si odfrkl. „Tyhle mladí nemaj tu výdrž, co jsme měli my v našem rozpuku, co, Leone?“

„Co bys po nich chtěl?“ ušklíbl se Leon. „Maj to dneska moc lehký.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Parker vřele.

Harry pohlédl na Joshe. „Ujisti se, že Leon nic nevyvede.“

„Dám na něj pozor.“ Joshův úsměv zmizel. Pátravě pohlédl Harrymu do obličeje. „Stalo se něco?“

„Ne,“ odpověděl Harry. „Jsem zralý do postele, nic víc.“ Začal zavírat dveře.

„Nech si poradit od bývalýho ženáče,“ vyjekl Leon. „Mužskej není už nikdy stejnej, když se ožení.“

Harry zabouchl dveře za dobromyslných výkřiků.

Pozoroval, jak minibus odjíždí do noci, a pak se otočil a vyrazil k hale.

V polovině cesty se rozběhl.

Něco nebylo v pořádku.

Nebezpečí. Buď opatrný. Buď opatrný.

Ochromující pocit, že je něco v nepořádku, narušil jeho dobrou náladu už před několika minutami. V prvním popudu, pramenícím z dlouhého zvyku, ho chtěl potlačit.

Ale do mysli se mu zákeřně vkradl pocit, že ten mrazivý vjem je nějak spojen s Molly. Nedokázal ho ignorovat.

Nebezpečí. Nebezpečí. Nebezpečí.

Mollyina rada se k němu vrátila se zdrcující rychlostí. Řekla mu, aby nebojoval se svou vlastní přirozeností. Varovala ho, že takový zápas by ho rozpoltil. Teď poprvé Harry připustil, že má pravdu. Jediná jistá cesta do blázince je nepřiznat si ji.

Snažil se uvolnit a opatrně otevíral své smysly.

Je tady. Je tady. Vražda. Vražda.

Harry se zapotácel pod náporem tichého, hysterického závanu. Nemotorně vytáhl klíče a pokoušel se odemknout. Chris, noční vrátný, se vynořil ze své malé kanceláře a otevřel dveře do haly.

„Dobrý večer, pane Trevelyane. Už je pozdě, co?“

„Loučil jsem se se svobodou,“ vysvětlil mu Harry v kostce. Snažil se znovu ovládnout, ale zároveň dělal všechno pro to, aby všechny jeho smysly zůstaly v plné pohotovosti.

Chris zamrkal. „Gratuluju.“

„Díky.“ Harryho se zmocnila závrať, když vyrazil k výtahu. „Stalo se něco, pane Trevelyane?“

Harry na první pokus minul tlačítko. Zmocnila se ho panika. Příliš pozdě. Přicházím příliš pozdě. „Chrisi, přišel někdo na návštěvu, když jsem byl pryč?“

„Jen paní Hughesová.“

„Olivia?“ Harry potřásl hlavou, jako by si chtěl udělat jasno. „Ano, pane. Ale ta odešla už před několika hodinami.“

„Nikdo jiný?“

„Ne, pane.“

„Můžete pro mě něco udělat?“ požádal Harry chraplavě. „Jistě.“

„Chci si z Molly vystřelit.“

„Vystřelit?“

„Takový žertík kvůli mládeneckému večírku.“

„Ach tak. V pořádku. Už chápu.“ Chris se usmál. „Co mám udělat?“

„Dejte mi pět minut, než se dostanu nahoru, a pak mi zavolejte interkomem. Když odpovím, řekněte, že detektiv…“ Harry si mnul čelo a nutil se přemýšlet. „Řekněte, že detektiv Foster z policejního oddělení jde zrovna nahoru. Řekněte, že je to naléhavé.“

Chris svraštil obočí. „Naléhavé?“

„Ano. Je to jen vtip. Uděláte to pro mě?“

„To si pište.“

„Díky, Chrisi.“ Dveře výtahu se otevřely. Harrymu se podařilo nastoupit a zmáčknout ten správný knoflík.

Když se dveře zabouchly, opřel se o stěnu, zavřel oči a soustředil se na to, aby našel rovnováhu na skleněném mostě, který se rozprostíral nad propastí.

Zařekl se, že tentokrát nebude bojovat s rozpornými pocity. Pokusí se držet Mollyina doporučení. Prostě se do svých vjemů ponoří. Tak, jak to dělá, když je s ní.

Příliš pozdě. Příliš pozdě.

Krysa zvaná panika se pokoušela prokousat do jeho vědomí. Harry donutil tu příšeru zalézt zpátky do temné díry.

Pak se ho zmocnil jiný pocit. Nijak se nelišil od zraku, dotyku nebo čichu. Byl to jen další z jeho vrozených smyslů. Jako jeho reflexy. Naprosto normální, řekla by Molly. Pro něj.

Naprosto normální. Nemusel dělat nic, jen svůj pocit akceptovat. A využít. Žít s ním v míru. Mollyin život může záviset na tom, jak přijme své přirozené schopnosti.

Mollyin život.

Harry se zhluboka nadechl. Získal na skleněném mostě rovnováhu.

Zčistajasna se rozhostilo ostražité ticho a celého ho obklopilo. Harry začal dýchat daleko klidněji. Věděl, že zase získal kontrolu nad svými reflexy. Přestal se třást. Odlepil se od stěny výtahu.

Dveře se otevřely. Harry se zhluboka nadýchl a pak zadržel dech.

Vykročil z výtahu a pustil se po chodbě pokryté kobercem až k hlavním dveřím svého bytu. Vsunul klíč do zámku a otočil knoflíkem.

„Molly?“ křikl rozmazaným hlasem a schválně škobrtl cestou do předsíně. Pocit hrozícího nebezpečí ho málem porazil. „Miláčku, jsem doma. Skvělý večírek. Mělas vidět, jak jsme se v hospodě servali.“

„Dobře, dobře. Ožralej jak slíva.“ Cutter Latteridge se usmál, když se vynořil za ohybem předsíně. Jednou rukou popadl Mollyinu paži a přetáhl ji na svou stranu. V druhé ruce držel pistoli s tlumičem a mířil Harrymu doprostřed hrudi. „To se nám hodí.“

22. kapitola

„Harry, pokoušela jsem se tě varovat.“ Mollyiny oči se blyštěly slzami zoufalství. „Je mi to líto. Je mi to tak líto.“

Harry na ni zíral, jako by jen těžko zaostřoval na ten pohybující se obraz. „Co ten tu sakra dělá?“

„Jsem tady, abych připravil scénu pro řádný odchod, Trevelyane,“ řekl Cutter.

„Nikam nejdu.“ Harry k němu klopýtl a předstíral, že se musí nutně opřít o zeď. Dostal se k ní a pomalu se podél ní sesouval k zemi. „Dej pryč tu pistoli, Latteridgi. Nemůžeš tu všechny postřílet, to není tvůj styl.“

„Díky tobě se můj styl změnil, Trevelyane.“

„Harry.“ Molly se neúspěšně snažila vyprostit z Cutterova sevření. „Jsi v pořádku?“

„Tak skvěle jsem se už dlouho necítil.“ Harry se hrabal na zemi. Prsty zajely k pouzdru na kotníku. Předstíral, že se chce vyškrabat na nohy. Nůž měl teď skrytý v rukávu košile. „Co se to tu děje?“

„Chce, aby naše smrt vypadala jako vražda a sebevražda,“ zašeptala Molly. Pátravě mu hleděla do obličeje v zoufalé snaze nahlédnout za fasádu opilosti. „Harry, chce nás zabít.“

„Ale, to neudělá.“ Harry zavrávoral dopředu. „Že ne, Latteridgi nebo Laxtone nebo jak se vlastně jmenuješ?“

„Zůstaň tam, kde jsi,“ nařídil mu Cutter rychle. Couvl a táhl Molly za sebou.

„Nemůžeš mě střelit do prsou,“ vysvětloval mu Harry vesele. „To by přece nevypadalo jako sebevražda, co? Musí to být do hlavy nebo po pusy nebo tak něco.“

„K čertu,“ zasyčel Cutter. „Ty seš opravdu blázen. Ta Hughesová má pravdu.“

Harry smutně potřásl hlavou. „A já myslel, že ta mozkoškrabka musí zachovávat tajemství.“

„Drž se ode mě dál, nebo zabiju Molly hned teď,“ varoval ho Cutter. „Hned teď, rozumíš!“

„Jistě, jistě.“ Harry si třel vzadu krk a pokoušel se zastavit to kolébání. „Slyším.“

Cutter se zamračil. „Moc mě těší, že seš takhle zřízenej, Trevelyane, ale musím připustit, že něco takového jsem nečekal.“

„Mám už takovej zvyk, že nežiju podle toho, jak lidi očekávaj,“ vysvětlil mu Harry.

Mollyiny oči se rozšířily náhlým pochopením. Poznal, že jí konečně došlo, že není opilý. Donutil ji, aby tu hru nevzdávala.

„Zůstaň tam, kde jsi, Trevelyane.“ Cutter zvedl pistoli.

V tom okamžiku zazvonil interkom. Cutter ztuhl.

„Ale, máme návštěvu,“ řekl Harry vesele. „Čas na večírek.“

„Neber to,“ nařídil mu Cutter.

„Musím.“ Harry pozvedl rameno v gestu, které mělo naznačit, že nic jiného se dělat nedá, a znovu ztratil rovnováhu. „Vrátný ví, že jsem nahoře. Viděl mě, jak nastupuju do výtahu. Taky ví, že je tu Molly.“

Cutter se divoce zamračil a viditelně znervózněl. „Tak dobře, vem to. Ale řekni mu, že jdete spát a o žádného návštěvníka nestojíte. Chápeš?“

„Jistě. Dem na kutě.“

Harry zavrávoral k domácímu telefonu. Když natahoval ruku, aby zmáčkl tlačítko, odhadoval vzdálenost ke svému cíli. Cutter držel Molly přesně před sebou. Harry věděl, že z tohoto úhlu by zasáhl Cuttera do ramene. Ale to by nestačilo. Potřeboval takovou trefu, která by Latteridge skolila, ještě než stačí vystřelit.

„Áno, Chrisi?“

„Promiňte, že vás obtěžuji, pane Trevelyane,“ řekl Chris hrozivým tónem, „ale je tady detektiv Foster z policejního oddělení a jde k vám nahoru. Říká, že je to naléhavé.“

„Policie?“ Cutter, už tak vyvedený z míry tím vyrušením, vztekle vybuchl. „Sakra, Trevelyane. Co se to tu děje? Cos provedl?“

„Taky mě to mate,“ řekl Harry, když se otáčel od telefonu. Usmál se na Cuttera. „Vypadá to, že máme společnost z policejního oddělení. Co si myslíš, že tady touhle dobou policie chce? Nejspíš jsem zapomněl zaplatit parkoviště.“

„Čert tě vem.“

„Nemysli si, že ten tvůj scénář bude dnes večer fungovat,“ řekl Harry. „Jen těžko bys to vysvětloval detektivu Fosterovi cestou ven, co?“

Cutterův obličej pracoval. Náhle pustil Molly, odstrčil ji od sebe a divoce pohlédl ke dveřím. „Musím odsud.“

„Máš tam dva výtahy,“ nabídl mu Harry vstřícně. „S trochou štěstí to nebude ten samý, co v něm jede detektiv Foster.“

„Zůstaň vzadu.“ Cutter divoce pendloval pistolí mezi Molly a Harrym a pak se soustředil na Harryho. „Nehejbej se. Myslím to vážně.“

Harry zvedl ruce v širokém oblouku. „Nikam nejdu.“

„Ty prevíte,“ zavrčel Cutter. „Ještě není po všem.“

„Mluvíš jako můj synovec Josh. Děti mají podobný smysl pro melodrama.“

Cutter ho ignoroval. Prudce se otočil a zamířil ke dveřím. Zpod Harryho rukávu nedočkavě vyklouzl nůž. Rukojeť mu zapadla perfektně do dlaně. Čekal na ten správný okamžik, protože nepochybně věděl, že přijde. Jako by dokázal číst Cutterovy myšlenky ještě dřív, než si je Cutter sám uvědomí.

V tom nebyl žádný paranormální smysl, jen logika a pozorování. Cutter panikařil. Jednal citově, ne logicky. Vztek mu zatemnil zdravý rozum. Nedokázal odolat tomu, aby se pomstil za všechno, co se zvrtlo.

Harry věděl, že se Cutter obrátí a pokusí se ho zabít, ještě než uteče.

Latteridge se prudce otočil, když se snažil otevřít dveře. Vztek mu zkřivil obličej do groteskní masky. „Všechno jsi pokazil, Trevelyane. Čert tě vem.“

Namířil pistoli.

Ne na Harryho. Na Molly.

V tom okamžiku si byl Harry jistý, že se nejspíš zblázní. Příliš pozdě.

Jeho reflexy fungovaly perfektně. Nůž Vylétl z ruky, jako by pracoval o své vlastní vůli.

Zasáhl Cuttera doprostřed hrudníku. Ten zásah ho donutil o krok ustoupit. Podivný, nechápavý výraz vystřídal vztek v jeho očích.

Upustil pistoli a chňapl po rukojeti nože. „Všechno jsem tak pečlivě naplánoval,“ řekl chraplavě, když dopadl na kolena. „Nic se nemělo stát.“

Cutter se obličejem rozplácl na dlaždičky. Nehýbal se.

Harry si přitáhl Molly. Zabořila mu obličej do ramene, vzlykala a pořád opakovala. „Zachránils nás. Zachránil jsi nám oběma dnes večer život.“

Tentokrát nepřišel pozdě.

„Tys to věděl, nemám pravdu? Než jsi prošel dveřmi, věděl jsi, že je tady.“

Harry ji sevřel ještě pevněji. Pozorovali jemné světlo úsvitu, které pomalu odplavovalo temnotu za okny. Policie odešla před několika minutami. Latteridgeovu mrtvolu už odnesli a i krev z dlaždiček byla pryč.

Ani Molly ani Harry neměli chuť jít spát.

„Věděl…“ Harry zaváhal, nejistý tím, jak to vyjádřit slovy. „Cítil jsem, že je něco v nepořádku.“

„Cítil jsi mnohem víc. Došlo ti, že je tu Latteridge.“

„To byla jen logická dedukce, když vezmeme v úvahu fakt, že on byl jediný zdroj skutečného nebezpečí, s nímž jsme se v poslední době setkali.“

„Nesnaž se mě ošulit těmi svými řečmi o logice.“ Molly se otočila v jeho pevném náručí. Smaragdové oči zářily vědoucím výrazem. „Věděls to, protože jsem tě varovala.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. A co víc, tys mě slyšel. V duchu, Harry.“ Sklonil hlavu a rty se jí otřel o její. „Řekněme, že jsem měl jednu ze svých vidin.“

„Bylo v tom daleko víc.“ Pevně ho objala rukama kolem krku a políbila. Pak odtáhla o pár centimetrů hlavu a usmála se. „Jednoho dne tě donutím si to připustit.“

„Zachránil jsem tě.“ Harry ji dovedl zpátky na pohovku a zalehl ji celým tělem. „Bože dobrý, Molly, to je všechno, na čem mi záleží.“

Konečky prstů se dotkla jeho rtů. „Ty jsi taky v bezpečí. Na tom zase nejvíc záleží mně.“ Oči jí žhnuly.

Vše spalující vášeň v něm vybuchla bez varování. Racionální část mozku věděla, že je to nejspíš reakce na prožité násilí a na skutečnost, že málem ztratil Molly. Ale rozum šel stranou díky mocné touze, která se ho zmocnila.

„Molly,“ zašeptal. „Molly.“

„Ano.“ Přitáhla si jeho rty na své.

V obou vřela touha, základní instinkt, který nemohli potlačit. Harry zápasil s Mollyiným oblečením a pak se svým.

Napůl nazí se poddali té bouři.

V tomto okamžiku neexistovalo nic než touha. Harry ji nijak nezpochybňoval. Přijal ji, uvítal a cele se jí oddal.

Potřeboval cítit nekonečný žár života a energie, kterou v sobě Molly měla. Potřeboval zažít ten neuvěřitelný pocit, jak se do ní noří, dotýká se těch nejzazších hlubin, zatímco ona se dotýká jeho propastí.

Molly se mu otevřela. Prudce do ní vnikl, hledal tajemné záhady, které jinak nelze pochopit. Žadonil o poznání tajemství její duše a toužil jí ukázat svá vlastní.

Směle vykročil ke skleněnému mostu a věděl, že na protější straně propasti na něj čeká Molly. Dokud je tam, nikdy nespadne.

Už nebyl sám v temném víru.

Když bylo po všem, ležel Harry v Mollyině náruči a nasával její teplo do svého těla a do své duše. Miluju tě, pomyslel si.

Molly vzala jeho obličej do dlaní. „Miluju tě, Harry.“

Teprve pak Harrymu došlo, že ta slova nevyslovil nahlas. Ani jednou. Neuvěřitelné. Nedokázal si bez ní představit život. Nastal čas svěřit se jí s tím, co má na srdci.

„Miluju tě, Molly.“

Usmála se, oči jí zářily láskou a smíchem. „Slyšela jsem tě už předtím.“

23. kapitola

Harry přivezl Molly a jejich novorozeného syna do Abberwickova sídla jednoho hezkého jarního dne. Usadil oba na obrovskou rozpadající se viktoriánskou pohovku v předním salonku a chystal se omezit počet návštěvníků na rozumnou míru. Dlouhý zástup Trevelyanů, Strattonů a Abberwicků oznámil přání zastavit se u novopečené maminky a miminka. Hala už byla plná dárků.

Harry stál u gauče a hleděl na svého syna. Posvátná bázeň a pocit zázraku předčily vše, co dosud cítil v souvislosti s Newtonovými zákony i Einsteinovou teorií relativity.

„Neuvěřitelný,“ zašeptal Harry. „Je naprosto neuvěřitelný.“

„Přesně to si myslím.“ Molly se na Harryho unaveně, ale naprosto spokojeně usmála. „Co si myslíš o jménu Sean Jasper Trevelyan?“

„Trochu nemístné, ale hernajs, určitě se s tím vyrovná.“ Harry se opatrně natáhl a dotkl se Seanových maličkých prstíků. „Úžasné.“

„Když si myslíš, že tyhle jsou úžasné, počkej, až uvidíš další,“ řekla Molly.

„Další?“

„Budeme mít holčičku,“ předpovídala Molly. „Tak za dva roky, asi.“

„Máš své plány?“ zeptal se shovívavě.

„Nezapomeň, že jsem ji viděla. Ten den mi tady s malým Seanem zachránili život, když mi připomněli tatínkovy obrovské hračky tam dole ve sklepě. Budeme jí říkat po našich maminkách Samantha Brittany.“

Harry se zakřenil. „Cokoli řekneš, miláčku. Opravdu nemám sílu se s tebou hádat. Vím, že doktor trval na tom, že vás propustí dneska, ale já se pořád nemůžu vzpamatovat. Ještě to bude chvilku trvat, než tím budu moct projít znovu.“

„Byl jsi skvělý,“ ujišťovala ho Molly. „Byl jsem jak bez rukou.“

„To není pravda. Pořád jsem tě měla po boku.“ Molly se dotkla synova maličkého nosu špičkou prstu. „Nebo alespoň u hlavy,“ dodala velmi jemně.

Harry předstíral, že ji neslyšel. Ale jedna jeho část, která se bála takových poznámek a implikací, jež v sobě skrývaly, se už tak rychle nepoplašila.

V hale zazněly kroky. Harry pohlédl ke dveřím. „Říkal jsem Ginny, aby dneska omezila návštěvy na minimum.“

„Ahoj.“ Tessa vystrčila hlavu zpoza dveří. Těsně za ní přešlapovala Heloise Stickleyová. „Přišly jsme složit poklonu novému členu rodiny.“

„Pojďte dál,“ řekla Molly. „Nazdar, Heloise.“

„Nazdárek, slečno Abberwicková. Chci říct paní Trevelyanová.“ Heloise se stydlivě usmála. V rukou svírala velkou nerozbalenou krabici. „Nádherný miminko.“

„My si to myslíme taky.“ Molly pohlédla na velkou krabici. „To je od vás hezké, že jste přinesla dárek, Heloise.“

Heloise se začervenala. „No, není to přesně dárek. Dokončila jsem svůj prototyp. Myslela jsem, že se na něj ráda podíváte.“

Harry zasténal. „Ne dneska, díky.“

„Ale funguje,“ ujišťovala ho Heloise. Převládlo v ní nadšení nad stydlivostí. „Přinejmenším teoreticky. Neměla jsem možnost si ho otestovat v reálu. Potřebuju najít příhodný subjekt. Někoho, kdo vyzařuje mozkové vlny.“

Harry o krok couvl a zlostně se zamračil. „Nedívejte se na mě.“

„Cože?“ Heloise na něj vrhla pobavený pohled. „Nehodlala jsem použít vás, doktore Trevelyane. Potřebuju někoho, kdo už někdy předvedl takové psychické schopnosti.“

„V pořádku.“ Harry se dobromyslné usmál. „No, myslím, že to mě vyřazuje ze hry.“

Molly se na něj pobaveně usmála. Pak pohlédla na Tessu. „Jak se vede skvělé konzultantce v oboru kaváren?“

„V červnu otvíráme v Bellevue další espreso Gordona Brooka,“ řekla Tessa spokojeně. „Tentokrát všechno klapne. Bude to mít fantastický úspěch. A já dostanu pořádnou provizi.“

„Myslím, že je nejvyšší čas najmout si nového prodavače,“ řekla Molly. „Něco mi říká, že tě v budoucnu moc neuvidím.“

„Nikdy bych se nevzdala svých kořenů,“ ujišťovala ji Tessa. „Ale myslím, že si budu muset vyndat ten kroužek z obočí. Co ty na to?“

„Nedělej nic ukvapeně,“ radila jí Molly. „Musíš si udržet image.“

„To je pravda.“ Tessa vypadala zamyšleně. Slabé zaťukání ohlásilo dalšího návštěvníka. „Můžu dál?“ zeptal se Josh.

„Jistě,“ řekla Molly. „Dovol abych ti představila Seana Jaspera.“

„Seana Jaspera? Skvělé jméno.“ Josh pomalu vešel do pokoje a zastavil se před pohovkou. „Vypadá, jako by byl podobný staroušovi.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Harry.

Josh se usmál. „Řekněme, že to není ten nejhezčí mrňavej frajer z Trevelyanova klanu.“

„Je skvělý,“ pronesla Molly pevně. „Jako jeho otec.“

„Díky,“ zamumlal Harry.

„Hádám, že ta krása je v očích diváků,“ připustil Josh. „Možná až se mu vyhladí těch pár vrásek, bude vypadat líp.“

Ozvaly se další kroky. Ve dveřích se objevila Kelsey. Nesla malý batoh. „Molly, zrovna jsem přijela. Letadlo mělo trochu zpoždění. Ginny mi řekla, že jsem to všechno propásla. Jsi v pořádku?“

„Oba jsme v pořádku,“ ujistila ji Molly.

„Je k zulíbání.“ Kelsey vyrazila kupředu a pak se zastavila před Joshem. Začervenala se. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Bylo zjevné, že Josh neví, co říct. „Neviděl jsem tě od Vánoc.“

„Když jsi mě polil punčem,“ souhlasila Kelsey. „To jsem nemohl být já,“ ujišťoval ji Josh. „Mám skvělé reflexy. To v rodině dědíme. Jak to jde ve škole?“

„Skvěle,“ řekla Kelsey. „A co tobě?“

„Dobrý,“ zabručel Josh. „Docela fajn.“

V místnosti se rozhostilo podivné ticho. Josh s Kelsey na sebe zírali, jako by byli v salonu sami.

Molly se podívala na Harryho a vytáhla obočí.

Harry nepotřeboval telepatické schopnosti, aby věděl, co si myslí. Takhle to bylo mezi Joshem a Kelsey od chvíle, co se potkali krátce před svatbou.

„Už jsem to zapojila,“ oznámila Heloise bez ohledu na náhlé ticho. „Až to zapnu, držte se všichni stranou.“

„Cože?“ Harry se otočil a spatřil Heloise, jak vyndavá z velké krabice podivně vyhlížející zařízení. Sestávalo z několika kovových náramků, komplikovaného elektronického panelu, plného různých měřidel a budíků, a dlouhé šňůry. Šňůra byla zapojená v nejbližší zásuvce.

„Připraveni?“ zeptala se Heloise vesele.

„Počkejte chvilku.“ Harry vyrazil k zástrčce s nezvratnou rozhodností. „Tohle není místo na takovéhle pokusy.“

Heloise otočila vypínačem. Kontrolní panel se rozzářil jako vánoční stromeček.

„No senzace,“ vydechla Heloise. „Opravdu to něco registruje. To je poprvé, co to takhle reagovalo.“

„Svatá prostoto.“ Kelsey shodila batoh a popošla k přístroji. „Co to je, co se tu děje?“

„Nejsem si jistá.“ Heloise začala mačkat tlačítka a seřizovat přístroj.

Josh se postavil vedle Kelsey. „Co je to za mašinku?“

„Je to zařízení, které dokáže zachytit paranormální mozkové vlny.“ Heloise se naklonila nad kontrolním panelem. „Dělám na tom měsíce, díky stipendiu z Abberwickovy nadace. Páni. Někdo v téhle místnosti opravdu vyzařuje silné vibrace.“

Harry se zastavil v polovině cesty k zástrčce. „Odneste si to bláznivé zařízení, Heloise. Není tady ani čas, ani místo na takové hlouposti.“

„Počkej, Harry.“ Molly odhrnula pokrývku a se Seanem Jasperem v náručí se posadila na pelesti. „Podívejme se, s čím Heloise přišla.“

„Máš odpočívat,“ zabručel Harry.

„Jsem v pořádku. Jen chci vidět, jak ten její přístroj funguje.“

Harry okamžitě proklel Abberwickovu zvědavost. Poodstoupil o další krok od toho zařízení. Světla na panelu nepohasla.

„Zůstaňte na místě, všichni.“ Heloise měla plné ruce práce s nějakými dráty. „Opravdu to něco ukazuje. Je to vzrušující. Někdo v téhle místnosti vyzařuje paranormální vlny jako blázen.“

„Doufám, že jsem to já,“ řekla Kelsey. „Moc ráda bych vyzařovala paranormální mozkové vlny.“

Heloise u ní přidržela jeden z měřáků. „Ne. Promiň. To nejsi ty.“

„Zkus Harryho,“ navrhl jí Josh. „Všichni v rodině tvrdí, že má jasnovidecké schopnosti.“

Heloise se podívala na Harryho.

„Nepřibližujte se ke mně s tou věcí,“ varoval ji. „Dostala jste to stipendium navzdory mému profesionálnímu doporučení. Pokud jde o mě, považuju to za plýtvání penězi. V tomhle výzkumu není naprosto nic vědecky racionálního.“

„No tak, Harry,“ řekla Molly. „Nech Heloise, ať k tobě připojí ten měřák. Co ti to udělá?“

„Jasně,“ přimlouval se Josh. „Co je na tom špatnýho?“

„Špatné je to, že to popírá veškerá základní vědecká pravidla,“ řekl Harry. „A já se na takovém bláznivém experimentování nebudu podílet.“

„No tak, Harry, ber to sportovně.“ Molly se zarazila, když Heloise zůstala stát těsně před ní. „Co je, Heloise? Co se děje?“

„Ať se propadnu.“ Heloise zírala na měřidlo s nadšeným výrazem. „Tady jsou velmi silné vlny.“

„Já?“ Molly to potěšilo.

„Ne, nemyslím.“ Heloise se opatrně pohnula v blízkosti Molly a miminka. „Vy ne.“

„Ven s tím.“ Molly se ušklíbla. „Doufala jsem, že bych mohla mít nějaké mimořádné psychické schopnosti.“

„To děcko,“ oznámila Heloise. „Ty paranormální vlny vycházejí ze Seana Jaspera.“

„Dobrý bože,“ zašeptala Molly. V očích jí plála posvátná hrůza. „To je dědičné.“

Harry zíral na svého novorozeného syna. Pak se pomalu usmál. „Nesváděj to na mě. Něco mi říká, že se to projevuje v obou větvích rodiny.“

Molly se rozesmála.

V téhle chvíli Harry nepotřeboval žádné zvláštní psychické schopnosti, aby vnitřním zrakem zachytil láskou naplněnou budoucnost, která před nimi ležela. Dokázal si tu budoucnost přečíst v Mollyiných rozzářených očích.

Byl si tím naprosto jistý.