Jayne Ann Krentz

Muž s minulostí

PRVNÍ KAPITOLA

Byla to noc, kdy mu bude muset říct sbohem.

Kelsey Murdocková stála zamyšleně před obrovskými okny matčina domu u moře a hleděla do tmy. Pršelo, jako už tolik dní předtím. V zimních měsících to na kalifornském poloostrově Monterey nebylo nic neobvyklého. Počasí se shodovalo s její náladou: tichou, přemýšlivou, snad i lítostivou v předtuše toho, co se stane. Přesto byla přesvědčena, že se rozhodla správně. Už dlouho si zahrávala s ohněm - a kdyby nepřestala právě teď, s největší pravděpodobností by ji spálil na popel.

Cole Stockton, muž, který byl tím ohněm, se k ní zezadu přiblížil, znovu tím zvláštním, sotva slyšitelným krokem, vzbuzujícím smíšené pocity: někdy se jí zdálo, že se ocitla v zajetí intrik, jindy měla dojem naprostého klidu a pohody. Rozhodně nebylo normální, aby se muž pohyboval tak tiše jako Cole.

„Až se tvá matka a nevlastní otec vrátí z Nového Zélandu, budeme si muset najít jinou výmluvu,” řekl tichým zastřeným hlasem - přesně takovým, jako byla jeho chůze. „Těžko uvěří, že jezdíš do Carmelu jen zalévat květiny a vybírat poštu, když zrovna nejsou doma.”

„To ne,” souhlasila a přijala sklenku armagnacu, kterou jí nabídl. Po dnešní noci už nebude žádné výmluvy potřebovat. Až se s Colem rozejde, bude do Carmelu skutečně jezdit jen na návštěvu k matce.

„Jsi nějak potichu,” podotkl Cole, když se k němu otočila. Bez sebemenšího náznaku úsměvu zvedl sklenici k ústům. Koneckonců, Cole Stocton se smál zřídkakdy.

„Měla jsem přes týden hodně práce.” Lehce nalezla omluvu pro svoje duševní rozpoložení, ale přitom ji zamrazilo. V náhlém záblesku ženské intuice okamžitě poznala, na co její společník myslí. Dnes večer chtěl skončit nevinný románek plný smyslných příslibů, do něhož spadli po hlavě během posledního měsíce. Dnes večer ji Cole toužil získat celou.

Jaká ironie, pomyslela si. Jeho rozhodnutí padlo na ten samý večer, kdy ona sama měla v úmyslu něco úplně jiného. Nebude z toho mít radost, ale ve svém věku se s tím jistě umí vyrovnat. Bylo mu něco kolem čtyřiceti.

O moc víc toho o něm nevěděla. Ani když byl zatlačen do kouta, neodhalil nic ze své minulosti. Neměla tušení, kde pracuje a odkud plynou jeho příjmy. O budoucnost se nestaral a byl ochoten mluvit jen o přítomnosti. Očividně nevěřil v něžný, otevřený vztah, po němž toužila Kelsey.

Poskládala si dohromady těch několik málo informací, které o něm získala. Byl sousedem a přítelem Rogera Evanse - jejího nevlastního otce -ale ani ten nevěděl nic o jeho soukromí. Seznámil s ním Kelsey před měsícem, krátce předtím, než on a její matka Amanda odjeli na Nový Zéland.

Dále Kelsey věděla, že Cole má peníze - přinejmenším tolik peněz, aby si mohl dovolit jeden z těch drahých domů u Carmelu s výhledem na pláž. Prohlížela si ho jen zvenčí - byl obehnaný pásem kamenných zdí - ale z nějakého důvodu odmítala podívat se dovnitř. Měla k tomu během onoho měsíce příležitost hned dvakrát, když ji zval na večeři, ale pokaždé taktně odmítla.

Raději mu nabídla, aby povečeřel on s ní v domě jejích rodičů. Tak se nemusela trápit myšlenkou na to, že by musela projít masivními železnými vraty do jeho pevnosti. Něco v její duši se té představě urputně bránilo.

Možná nejzajímavější byla tichá ostražitost, se kterou Cole Stockton za každé situace sledoval okolí - dokonce i ve chvílích, kdy právě relaxoval s drinkem v ruce. Vlastně nebyl hezký; v jeho tváři se zrcadlila drsná síla,

kouřově šedé oči vždy zůstávaly neproniknutelné. Jediný cit, který dokázala Kelsey v neproniknutelné mlze tajemná rozpoznat, byla bezostyšná mužská touha - a ta zůstávala dnes večer pevně pod kontrolou.

Tmavě hnědou hřívu vlasů měl klasicky zastřiženou, oblečený byl v černém vlněném pulovru a stejně laděných kalhotech. Dokonale mu to padlo. Kelsey pohnula rty a zatím nevyslovená myšlenka jí vykouzlila na tváři nepatrný úsměv.

„Něco tě pobavilo?” zeptal se Cole zdvořile.

„Jenom jsem si uvědomila, že když se setmí, oblékáš si tmavé věci. Kdyby tě postavili před dům, splyneš s okolím. Nosíš někdy jiné barvy, třeba něco bílého nebo červeného? Samá khaki, hnědá a zelená ve dne a černá v noci. V ničem jiném jsem tě neviděla.”

„Obávám se, že můj šatník není příliš pestrý. Asi bych si měl objednat nějaký módní časopis, ne?”

Kelsey zaslechla v jeho hlase posměšný tón, ale zároveň také poznala, že ho uvedla do rozpaků. Kritika jeho šatníku byla absurdní a ona to věděla. Ve skutečnosti to byl pouhý jediný kamínek v mozaice nezodpovězených otázek týkajících se jeho života. Zanedbatelná drobnost. Víkend co víkend se Kelsey snažila prorazit ochranný val, který Cola Stocktona obklopoval, a nikdy se jí to nepovedlo. Už začínala být unavená. Když chtěl ladit s okolím ve dne v noci, proč mu v tom bránit?

„Omlouvám se,” zašeptala. „Nechtěla jsem se tě dotknout.”

„Cítím z tebe napětí? To se ti minulý týden tak moc nevyvedl?”

„Musela jsem toho hodně zvládnout, než za další týden odjedu na dovolenou,” vyhnula se přímé odpovědi a otočila se zpět k oknu. Colova přítomnost ji zneklidňovala víc, než byla ochotna si připustit, zřejmě proto, že už ho nechtěla nikdy více spatřit. Její druhé já by bylo nejradši, kdyby ztratila hlavu a prožila s Colem Stocktonem skutečný milostný románek. Uvědomovala si však, že by takový vztah neměl žádnou perspektivu.

„Přemýšlel jsem o té dovolené,” pronesl pomalu a podíval se na proud armagnacu, kterým znovu zaplnil sklenici.

„Co je s ní?” zeptala se Kelsey nepřítomně. Myslela na okamžik, kdy mu řekne, že spolu tráví poslední večer.

„Napadlo mě, že bych mohl jet s tebou.”

Srdce se jí málem zastavilo. „Lod byla téměř vyprodaná spoustu měsíců dopředu. Byla jsem ráda, že jsem sehnala místo.”

„Mohl bych zůstat ve tvé kajutě,” navrhl a jeho oči zazářily příslibem. Kelsey se odměřeně usmála. „Nemyslím.” „Možná změníš názor, než se vydáš na cestu.”

Nepohnul se, ale přesto měla pocit, že je najednou blíž. Stěží odolala pokušení ustoupit. „Už ti někdo řekl, že se občas chováš trochu arogantně?”

Cole neodpověděl. Otázky, na které odpovědět nechtěl, jednoduše ignoroval. Místo toho se na ni zamyšleně zadíval. „Takže myslíš, že až budeš

odjíždět, nebudeš ještě připravená spát se mnou v jedné místnosti?” zeptal se nakonec bez obalu.

Právě přisela vhodná chvíle, aby mu řekla, že o společně strávených nocích ani na okamžik neuvažovala. Z neznámého důvodu se však k tomu Kelsey nemohla odhodlat. Bláhově toužila prodloužit večer alespoň o malou chvíli. Nebudou následovat žádné další večery - kouzelné a zároveň plné zklamání. Proto stále váhala. „Obraťme list,” navrhla.

„Dobrá. Tak mi pověz, co se to dělo v práci.”

Kelsey půvabně pozvedla jedno rameno, ukryté pod ohnivě rudými šaty. Přiléhavý úplet s dlouhými rukávy a drobnými zlatými knoflíky zvýrazňoval jemnou linii jejích ňader, útlý pas a křivky stehen. Měřila asi sto šedesát centimetrů a i když si obula boty na vysokých podpatcích, Cole ji o hodně převyšoval. Měl kolem sto osmdesáti, byl mnohem silnější a navíc nikdy nedokázala odhadnout jeho reakce. Nepochybně by se však nepřestal ovládat jen proto, že by mu oznámila své definitivní rozhodnutí. Opravdu pochybovala o tom, že cokoliv na tomto světě by Cola mohlo vyvést z rovnováhy.

A přece o něm věděla tak strašlivě málo!

„Měla jsem plno zařizování. Šéf chce, abych před odjezdem připravila všechny dokumenty a pak je osobně doručila tomu bláznivému géniovi, co jsem ti o něm říkala.”

„Tomu poustevníkovi z karibských ostrovů?”

„Přesně tomu. Vystoupím v přístavu, pronajatým letadlem odletím na jeho ostrov a předám mu listiny. A hned se vrátím zpátky. Neměl by to být problém, a navíc se podívám na zajímavé místo. Walt tvrdí, že to mám perfektně načasované. Kdybych v tu dobu zrovna neměla dovolenou, musel by za zvláštní příplatek najímat kurýra. Vždycky, když posílá tomu člověku obchodní materiály, musí si být stoprocentně jistý, že je adresát dostane přímo do ruky.”

„A takhle Gladwin zaplatí jen kratičký let mezi dvěma ostrovy,” zaburácel Cole. „Zdá se, že - v porovnání s jinými jeho ryzími vlastnostmi - je Walt Gladwin poněkud šetrný.”

Kelsey se usmála a v jejích nazelenalých očích se vesele zablýsklo. „Ty toho Walta tak nesnášíš, a to ses s ním ještě nesetkal!”

„Možná mi jenom vadí, že se jeho jméno tak často objevuje v našich rozhovorech.”

Z Kelseyiných očí vyprchalo veselí. „Už o něm neuslyšíš.”

„Nemusíš tak zbrkle slibovat,” odpověděl Cole suše. „Je to tvůj šéf a když se budeme bavit o tvém zaměstnání, jeho jméno určitě padne.”

„Když se rozpovídám o práci u Flex-Glad, možná to dělám proto, že ty nikdy nevypadáš, že bys chtěl mluvit o své vlastní práci.”

Cole překvapeně nadzvedl obočí. „Chci s tebou mluvit o všem, co v životě dělám. Jenže moje investování je nudné ve srovnání se špičkovými výkony,

které odvádíš ty. U Flex-Glad se dostaneš do styku s nejmodernějšími počítačovými technologiemi…”

„Dělám všemi opěvovanou sekretářku,” přerušila ho trpce. „Moje funkce možná vypadá veledůležitě, ale musím tě ujistit, že administrativní pracovnice tráví většinu času vyřizováním vzkazů, tlumením vášní mezi kolegy a přesvědčováním počítačových mágů, že by měli spolupracovat s vedením podniku na konkurenceschopných výrobcích. Nepodílím se na žádném technickém úkolu. Jen se snažím zkoordinovat ty, kteří to umějí udělat, a ty, kteří to zkoušejí prodat.”

„Něco o technice určitě víš. Vzpomínám si, jak jsi pomohla Rogerovi rozběhnout.nový počítač.”

Kelsey sebou trhla. „Nemůžeš si nezapamatovat pár maličkostí, když kolem tebe celý den pobíhá banda techniků. Upřímně řečeno, mnohem raději bych se dozvěděla něco o tvých investicích. Copak ty opravdu celý týden jenom listuješ ve Wall Street Journal?”

„Nejen v něm, hledám ekonomické informace i jinde. Vlastně jsem myslel, že bys mi mohla pomoci s počítačem jako Rogerovi.”

Kelsey se nenechala odvést od tématu. „Jak dlouho se zabýváš jen investováním?” přitlačila.

„Skoro rok.”

„A předtím? Co jsi dělal, než ses odstěhoval do Monterey?” Cítila, že Cole váží každé slovo. „Vydělal jsem peníze, které bych teď měl investovat,” odpověděl nakonec. „Jak?”

„Různě.”

A znovu zed mlčení. Kelsey věděla, že na ni dříve či později vždycky narazí. Stalo se to pokaždé, když se pokusila dovědět něco o jeho životě předtím, než přišel do Carmelu. Dobrá, povzbudila se, po dnešku už se o to nebudu muset starat.

„Nedědil jsi?” odmítala se vzdát.

„Ne.” Postoupil kupředu a dotkl se jejích světlehně-dých vlasů v místech, kde volně splývaly na ramena. „Mluvme o něčem jiném, Kelsey. Minulost je pryč a mě zajímá jen současnost. Už jsem ti to říkal.”

„A ne jednou,” pokývala hlavou a zadržela neradostný povzdech. Už nebylo jak pokračovat. Každou otázku smetl se stolu. Když už to byl jejich poslední večer, mohla by se alespoň snažit trochu ho oběma zpříjemnit. S milým úsměvem ho vyzvala k přípitku. „Na budoucnost.”

Vrhl na ni upřený pohled. „Na současnost,” opravil ji a pozvedl sklenku. „Zvláště dnes v noci. Poznal jsem, že jediné, s čím můžeš doopravdy počítat, je to, co právě prožíváš a co tě obklopuje.” Cole přiložil sklenici na její rty a naklonil ji, takže si musela dát alespoň malý doušek. Nespouštěl z ní oči a vzápětí se dotkl svými rty stejného místa, ze kterého se před chvílí napila.

Kelsey polilo horko - o jeho úmyslech nebylo pochyb. Jemně se zachvěla a prsty sevřela pevněji sklenici. „Hovoříme o dnešku,” začala tiše.

„Je to mnohem zajímavější téma než to, co se stalo minulý rok nebo co nás za stejnou dobu teprve čeká.”

„Fajn. Už je asi trochu pozdě, vid?” zkusila urychlit nepříjemnou záležitost a konečně se vyslovit.

„Trochu pozdě jsi přijela.”

„Silnice za San José byla plná aut,” přispěchala s odpovědí. „Víš, jak vypadá v pátek odpoledne. Úplně neprů-jezdná.”

„Naštěstí to je jedna z věcí, se kterými se nemusím potýkat. Život na poloostrově přináší výhody.” Cole se odmlčel. „Ale tvoje problémy s cestováním mi dělají starosti.”

„Jaké problémy?”

„Každý pátek tě vyhlížím a nevím, kdy se konečně objevíš. Mám strach, když sedíš za volantem.”

„Ale já jsem dobrá řidička,” překvapeně poznamenala Kelsey. Ani náhodou ji nenapadlo, že by o ni mohl mít obavy. Prostě by u něho něco jako strach nehledala.

„Takže je to pro tebe novinka. I když vím, že umíš dobře řídit, stejně se o tebe bojím.”

Nevěděla, co si má myslet. Stejně je to poslední víkend, kdy si kvůli tomu láme hlavu. „Máš jiný nápad? Co takhle kolečkové brusle?”

„Přišel jsem na některé věci, které bych s tebou rád probral.”

„Poslouchám.” Zadívala se do tmy a uvědomila si, jak Cole opatrně volí každé slovo.

„Jak moc je pro tebe důležitá tvoje práce?”

Kelsey na něj překvapeně pohlédla. „Mám jídlo na stole a benzín v autě. Platím z ní nájem a daně. Takže je velmi důležitá.”

„Všechny ty věci bych za tebe mohl platit já,” řekl najednou Cole velmi klidně a jistě.

Kelsey ztuhla. „Co že bys mohl?”

„Slyšela jsi dobře. Co kdyby ses přestěhovala ke mně?”

„To má být vtip?” zašeptala. „Známe se přesně měsíc. A během té doby jsme se jen vídali o víkendech, nic víc!”

„Nebudu na tebe pospíchat, jen bych byl rád, aby sis nechala můj návrh projít hlavou. Nechci myslet bůhvíjak dopředu, protože by to pro nás oba byl příliš velký tlak.”

„Ano, to máš pravdu,” souhlasila rozhořčeně.

„Zkazil jsem ti náladu, Kelsey?”

„Jestli mám špatnou náladu, je to jen a jen moje vina.”

Cole nenápadně vsunul ruku pod její vlasy, takže se dlaní dotkl její šíje a přinutil ji otočit se k němu. „Jsi dnes napjatá jako luk, drahoušku,” řekl.

„Promiň, asi to má co dělat s tím málem romantiky ve tvém návrhu.” Rozzlobeně ustoupila z dosahu jeho paží. „Chtít po ženě, aby se vzdala zaměstnání a stala se vydržovanou milenkou - to by dnes lidé mohli

považovat za poněkud nemoderní, Cole. A myslím, že vždy považovali. Namouduši jsi mě už viděl celou nadšením bez sebe?” „Uklidni se,” přikázal jí tiše.

A opravdu to rozkaz byl, to Kelsey poznala. Nejen varování. „Nejsem hysterická. Jen poněkud znepokojená.” „Říkal jsem, že nebudu naléhat.”

„Pravda. Nebudeš na mě spěchat. Ve skutečnosti si počkáš, jak dlouho budeš chtít. Cole, poslední věc, kterou kdy udělám, bude to, že se vzdám své práce.”

„Přeháníš,” obvinil ji nekompromisně. „Nechci, aby ses přestala cítit finančně nezávislá.”

„Ne? Ale připadá mi to tak!”

„I když zítra přestaneš pracovat, zůstane ti přece dědictví. Nebo jsi už všechno utratila?”

Vytřeštila oči. „Moje dědictví! O čem to proboha mluvíš?”

Zamračil se. „Tvá matka se při jedné příležitosti zmínila o pozůstalosti svého bratra, který ti odkázal určitou sumu.”

Kelsey nevěděla, jestli má běsnit, nebo se na celé kolo rozesmát. „A řekla ti, kolik peněz jsem po strýčku Curti-sovi dostala? Přesně deset tisíc dolarů. Cole, to není ani můj roční plat. Jak dlouho myslíš, že bych s tím mohla zůstat nezávislá? Jestli u mě hledáš takové štěstí, dobře si to rozmysli. Nejsem bohatá.”

Jeho prsty pevně obemkly sklenici a oči se změnily v ledové krystalky. „Víš zatraceně dobře, že jsem nikdy na nic takového nemyslel.”

„Stěží vím vůbec něco,” odpověděla smutně. „Jak tedy mohu poznat, jaké máš nebo nemáš úmysly?”

„Panebože, Kelsey, alespoň mi řekni, že sis nemyslela, že chci jen tvoje peníze,” zaskřípal zuby.

Navzdory napětí a zlosti se Kelsey ovládla a rozhodla se okamžitě ustoupit. Instinktivně vyčítala, že je příliš hrdý na to, aby se nechal vydržovat od ženy. „To jistě ne,” řekla smířlivě. „Měl jsi pravdu. Jsem dnes trochu unavená a nervózní.”

„Opravdu jsem si myslel, že peníze od strýce ti zajistí klid a nezávislost. Tvá matka naznačovala něco v tom smyslu, že pracuješ, jen abys zahnala

nudu.”

Kelsey pobaveně zajiskřilo v očích. „Matka se vznáší v oblacích od chvíle, kdy zdědila dům a získala pravidelný příjem z pozůstalosti. Musela dlouho a tvrdě pracovat, aby po otcově smrti nás obě uživila. Občas se strýček Cur-tis uráčil poslat nějaký šek k Vánocům, ale to byla veškerá pomoc, které jsme se od něho dočkaly. Nikdy neuznával mého otce a víceméně dával najevo, že matka má to, co si zasloužila, když se vdala za umělce.”

„Tvůj otec byl umělec?”

„Bojím se, že jen jeden z těch méně úspěšných.” Kelsey se usmívala. „Snílek. Někdy jsme si s ním užily spoustu legrace, ale jako dobrý manžel a otec neuspěl. Žil v očekávání, že někdo objeví jeho talent, což se nikdy nestalo. Umřel, když mi bylo dvanáct. A matka musela opravdu hodně bojovat, aby se jí nerozpadla domácnost. Když před pěti lety odešel na věčnost strýček Curtis, najednou měla poprvé v životě peníze. A hned je také začala utrácet. Výlety do Evropy, tenhle krásný dům a skvěle vychovaný, zbrusu nový manžel. Má se dobře a já jí to přeji. Ale popravdě řečeno, nemůže si s penězi dělat, co chce.

Všechny jsou investované a podle poslední vůle může žít jen z příjmů, které přinášejí. Pozůstalost spravuje banka mého strýce. Matce poplynou peníze celý život a potom je budou dostávat strýcovy nejoblíbenější dobročinné organizace. Strýc Curtis by nedopustil, aby moje ambice zničila už v mládí kupa peněz,” dokončila rozpustile své vyprávění.

Vypadalo to, že Cole usilovně zvažuje situaci. Potom přikývl. „Dobrá, předpoklad, že se vzdáš své práce, nebyl správný. Chápu to. Přesto jsem připraven všechno ti vynahradit, každý dolar, o který bys přišla. Dobře se o tebe postarám, Kelsey. Věř mi. Mohu si to dovolit. Mohl bych ti dokonce dávat tvůj současný plat, kdybys tak získala pocit úplné finanční jistoty.”

Kelsey nasadila znechucený výraz. „Myslíš to vážně, že ano?”

„Naprosto. Byla by to oboustranně výhodná dohoda.”

„Kde jsi žil posledních deset let, Cole? Svět už není takový.”

„K čertu, jak to myslíš, že není?” odpověděl naoko klidným hlasem. „Chci tě a myslím, že i ty mě chceš. Tvoje práce nás rozděluje, jsi ode mě příliš daleko. Mám víc než dost peněz pro nás pro oba. Takže se zřejmě nějak rozumně domluvíme.”

„Tak, že nechám zaměstnání a přestěhuju se k tobě?”

„Proč ne? Jestli chceš skutečně utéct před nudou, můžeš se zabývat mými investicemi. Nebo si najít v Carmelu jinou práci.”

„Otevřít si další butik, jakých jsou kolem k vidění celé tucty?”

„Kelsey,” nadechl se varovně. V žilách jí vzkypěla krev, ale silou vůle se ovládla. „Je tu jiná možnost.”

„Jaká?” zeptal se ostražitě. „Mohl bys odjet do San José.”

Teď bylo na něm, aby si ji zkoumavě prohlédl a zeptal se: „To myslíš vážně?”

„Proč ne? Tvoje práce snese stěhování spíš než moje.”

Vysmál se jí. „Ty bys raději žila v San José než tady na pláži? Dáš přednost přeplněným ulicím plným zločinců a smogu? No tak, Kelsey, víš stejně dobře jako já, že tohle místo zbožňuješ.”

„Všichni milují Carmel i okolí, ale ne každý si může dovolit usadit se tu. Ty-ano, stejně jako má matka a Roger. Já s vámi nejsem na stejné lodi plné peněz. Trvalo by mi zřejmě celé měsíce, než bych tu zavadila o práci. A s

vyhlídkou, že žádné místo by nebylo tak placené nebo tak zajímavé, jako to, které mám teď jisté.”

„Jen jsem ti nabídl, že jsem schopen se o tebe postarat.”

„A já se ti snažím vysvětlit, že se nenechám vydržovat!”

Cole zkoumavě hleděl na její zarudlé tváře a potom přispěchal s řešením. „Moc naléhám, omlouvám se, Kelsey. Nemusíme se zrovna teď hádat, a navíc bych nám oběma nerad kazil zbytek víkendu. Jestli dovolíš, naleju ti ještě trochu koňaku. Roger přesně pozná, kde je hladina v láhvi. Místo té, na které jsme celý měsíc společně pracovali, budu stejně muset koupit jinou.”

Než se zmohla na odpor, vzal jí sklenici, a potom už jen nervózně sledovala, jak tiše našlapuje na dřevěnou podlahu a míří přes vzácný orientální koberec k francouzské brandy. Mrzutě si uvědomila, že ji nečeká nic jednoduchého.

Otřáslo s ní, jak jí chtěl vnutit změnu v jejím životě: aby se vzdala všeho, co poslední roky tak usilovně budovala, a stala se jeho milenkou. Měl už jejich společný život naplánovaný. V Kelseyiných očích stáli teprve na začátku případné vážnější známosti, snad, postupem času, by mohlo dojít k tomu, že by se poznali mnohem důvěrněji. A najednou viděla, že Cole považuje jejich vztah za hotovou věc. Byl připravený na každou maličkost.

„Vypadáš zmateně a asi ti jdu na nervy,” řekl, když se po ní ohlédl. „Prosím bez emocí, alespoň dnes. Nebudu naléhat. Vím, že jsi zvyklá být sama, nezávislá na nikom a na ničem. Mimochodem, kolik je ti let? Osmadvacet?”

Přisvědčila a znovu přemýšlela, kam se to řítí.

„A už dlouho se staráš sama o sebe.”

„Od střední školy. Na univerzitě jsem už šla vlastní cestou.

„A nikdy ses nevdala,” pokračoval, když přinášel pití. „Takže jsi nemusela nikomu přizpůsobovat svůj životní styl.”

„Nikdy jsem nežila jako něčí otrokyně, jestli to myslíš takhle.”

„Ne, tak jsem to nemyslel, to dobře víš. Ještě ses nesvěřila žádnému muži, Kelsey? Určitě jsi během posledních pětadvaceti let narazila na někoho zajímavého!”

„Pochopitelně,” snažila se odpovědět mu co nejstručněji.

„A?” pobízel ji. „Pokračuj. Nic sis z toho vztahu neodnesla?”

„Jen tolik, že máš asi pravdu s těmi známostmi na dálku,” pravila bezbarvě a upila. „Co si o tom mám myslet?”

Proč by mu měla vysvětlovat, že nemá žádné právo vyptávat se na její minulost? Zvlášť když odmítá odpovědět i na úplně základní otázky o sobě. Nechce probírat fiasko, které zažila s Aaronem Blakem. Hodila všechno za hlavu, jen na lekci, kterou tehdy dostala, nechtěla zapomenout.

„Před pár lety jsem se bláznivě zamilovala do jednoho muže, který trávil hodně času na cestách,” slyšela náhle svůj hlas. „Pracoval ve vysoké funkci ve firmě někde na středozápadě a uzavíral obchody se společností, kde jsem

tehdy byla zaměstnaná. Potkávali jsme se jen tehdy, když ho povinnosti přivedly do města, ale dával mi najevo, že častěji to opravdu nejde. Byl štěstím bez sebe, když viděl, že si zařizuji program podle jeho možností. On byl příliš šťastný na to, aby mě mohl nechat rozhodnout se, já zase, abych takový krok sama udělala.” Kelsey se ušklíbla.

„Neklapalo to?”

„Ne.”

„Protože jste se nemohli vidět častěji? Kelsey, právě tohle se ti snažím vysvětlit.”

„Ne!” přerušila ho prudce. „Nebylo to kvůli vzdálenosti, ale protože mi mohl snadno lhát, když jsme si nebyli neustále na očích.”

„V čem ti lhal?”

„Byl ženatý. Trvalo měsíce, než jsem na to přišla. Někdo v práci mi otevřel oči. Panebože, připadala jsem si jako úplný pitomec!”

„Co jsi udělala?”

Kelsey zahnala myšlenky na hořkou minulost a soustředila se na pointu příběhu. „Odešla jsem ze zaměstnání, protože jsem se na něj po tom všem nemohla ani podívat. A také jsem si dopřála to potěšení říct mu do očí, co si o něm myslím. Nic jiného než tvrdou lekci o potřebě upřímnosti a důvěry ve vzájemném vztahu jsem si neodnesla. Takže mi neříkej, že nevím, jaké to je, přizpůsobovat se někomu druhému. Aaron Blake mě k tomu donutil - včetně toho, že jsem si musela hledat nové místo!”

„Kelsey, to všechno, co jsi mi právě řekla, jenom potvrzuje moje slova. Udržet náš vztah by při současném stavu věcí bylo obtížné. Kromě toho, že mi přes týden chybíš, jsou tu ještě páteční jízdy ze San José, kdy se o tebe strašně bojím. Navíc nerad přemýšlím, kde jsi, když ti někdy zavolám a ty nezvedneš telefon,” položil důraz na poslední slova.

Sklonila hlavu. „Nevěděla jsem, že jsi volal.”

„Jen v úterý, ve středu a ve čtvrtek, abych byl přesný. Ani jednou jsem tě nezastihl.”

Najednou pocítila radost, že ji sháněl, že ji potřeboval alespoň slyšet. Okamžitě spolkla odpověď. Chtěla přece vztah ukončit, ne pokračovat dál a zabředávat do stále větších intimností. „V úterý večer mě pozval kolega na večeři, ve středu jsem šla nakupovat dárky přítelkyni, která čeká děťátko, a ve čtvrtek.” Na nose se jí udělaly vrásky, jak se snažila rozpomenout. „Ve čtvrtek jsem do noci pracovala.”

„A tak. Se starým dobrým Waltem Gladwinem?”

„Vysvětlovala jsem ti, že připravoval dokumenty, abych je měla pohromadě pro cestu,” připomněla mu klidně. „Jediné, co vím, je, že jsi nezvedala telefony.”

Kelsey se otočila a uviděla ho, jak si ji důkladně prohlíží. V tu chvíli jí připadalo, že Cole Stockton je velmi panovačný muž.

„Nelíbilo se mi to, a bude se mi to líbit čím dál méně,” dodal. „Chci vědět, kde jsi a co děláš, a nerad bych myslel celé tři noci za sebou na to, že jsi s nějakým jiným mužem.”

Kelsey zareagovala úplně bezmyšlenkovitě. „Nemusíš se bát. Už tě to nikdy nebude muset trápit.”

Hloubavý pohled šedých očí přerušil krátký záblesk. „To má být slib?”

„Obávám se, že ano,” pronesla vyčerpaně. Vyhnula se další sondě, kterou k ní beze slova vyslal, a přešla pokoj, protože chtěla, aby mezi nimi bylo více než jen pár kroků. Zastavila u rozehřátého krbu, který Cole zapálil chvíli předtím, než usedli k večeři - krabům a salátu, které připravovali spolu.

„Kelsey, drahoušku, co tím chceš naznačit?”

„Unikla ti podstata věci, Cole,” zašeptala do plamenů. „Odnesla jsem si z té osobní katastrofy nejen ponaučení, že existují bariéry kilometrů, ale také to, že každý fungující vztah musí být postaven na důvěře a upřímnosti. Po -třebuji vědět, zda muž, který po mně chce, abych se mu odevzdala tělem i duší, se dokáže chovat čestně a otevřeně. Žádné překážky, žádná tajemství nebo nějaká ošklivá překvapení.”

„Nikde neschovávám ženu a šest dětí,” řekl pobaveně. „Čestné slovo.”

Kelsey obrátila oči v sloup. „Ale jistá si být nemohu, že je to tak? Nevím nic o tom, co jsi prožil, než jsi přijel do Carmelu. Jsi pro mě jako kniha, kterou mám zakázanou číst, Cole. Komnata, od které nemám klíč. Odmítáš hovořit o minulosti, až na maličkosti neprozradíš cokoliv o sobě. Vypadáš, že ti nezáleží na budoucnosti. Uvažuješ jen v přítomném čase. Nevidím žádný způsob, jak bych tě mohla lépe poznat.”

„Kelsey,” spustil ostře, „to už by stačilo. Vím, že jsi trochu přetažená a měla jsi perný týden, ale…”

„Poslouchej, Cole. Nejsem nervózní proto, že bych měla za sebou těžký týden. Spíš se snažím najít způsob, jak ti co nejšetrněji sdělit, že už se s tebou nechci scházet. Celý měsíc jsem se snažila najít alespoň malý záchytný bod, o který bych se mohla opřít, a už mi to stačilo. Tuhle známost, ať už vážnou nebo méně vážnou, chci ukončit, ještě než natropí víc škody.”

Sklenička brandy mu vyklouzla z ruky a roztříštila se o podlahu. „Neodvažuj se ani pomyslet na to, že bys odsud mohla odejít,” vyštěkl Cole do mrazivého ticha. „Dveřmi to nepůjde.”

DRUHÁ KAPITOLA

„Cole, přestaň! Vůbec jsi mě nepochopil!”

„Chápu tě až moc dobře.” Cítil strašnou zlost a zároveň sžírající touhu, opojnou kombinaci, kterou nikdy předtím nezažil. „Všemu rozumím. Myslíš, že si se mnou můžeš měsíc jen tak zahrávat a potom beze slova odejít?”

„Nezahrávala jsem si.”

Díval se na ni, jak se mu vzdaluje, a napřáhl ruku, jako by čekal, že ji smířlivě přijme. Vykročil k ní. „Měsíc bylo po tvém. Řekl jsem si, že bych ti měl dát čas. Chtěl jsem, aby ses cítila dobře.”

„Dobře! Jak se mohu cítit dobře s člověkem, který mi o sobě nic neřekne?” odsekla. Pomalu mířila ke skleněným dveřím.

„Odpověděl jsem na všechny tvé otázky. Diskutovali jsme dlouho a o všem. Připadalo mi, že tě to baví, proto jsem skoro každý týden vyprávěl až do dvou do rána!”

„Ale nikdy z tebe nic nevypadlo.”

„Jak to, že ne! Všechno, co jsi potřebovala vědět, jsem ti pověděl. Všechno, co se týká našeho života. Víš, kde bydlím, jaký vedu život, jaké mám názory na ekonomiku, politiku, thajské jídlo a záchranu velryb.”

„Ale kdykoliv jsem se ptala na minulost, odmítl jsi odpovědět.”

„Protože minulost není ani pro jednoho z nás podstatná,” pronesl až nezdvořile. „Nemá žádný vliv na náš vztah. Kdo si myslíš, že jsi? Proč potřebuješ neustále slyšet odpovědi a různá vysvětlení, jenom abys ukojila svou ženskou zvědavost? Nikdy jsem ti nelhal a lhát nebudu. To je vše, co bys měla vědět. Jestliže o některých věcech nechci mluvit, můžeš to brát třeba tak, že nejsou důležité.”

Viděl, jak její zelené oči blýskají vztekem a jak bojuje se strachem. Chápal její rozhořčení. Od prvního okamžiku toužil po Kelsey Murdockové a pýcha k ní prostě patřila. Cole si slíbil, že bude v tomto směru opatrný. Až do dnešního večera se docela držel.

„Jak můžeš tvrdit, že tvůj dosavadní život není důležitý?” namítla a udělala další krůček zpět. „Mohl jsi být. gangster nebo zloděj šperků. S tím, co vím, jsi také mohl do dneška žít pod falešným jménem. Možná jsi mafián, který několikrát do roka zařídí velký kšeft a potom si žije v blahobytu. Pokud lze nazvat luxusem život za železnou branou a ve stínu vysokých kamenných

zdí!”

„Máš bujnou fantazii. Netušil jsem, co se ti honí hlavou.”

„Co asi tak mohu dělat, když je pro mě tvoje minulost tabu?”

„Doufám, že to tak zůstane a že si nebudeš vymýšlet pohádky.”

„Zdálo se mi, že tebe docela zajímá, jaký jsem vedla život já,” odsekla.

„Jenom proto, že jsi o něm sama chtěla mluvit.”

„Chci o něm mluvit, protože nemám co skrývat!”

„Zbytečně mě provokuješ, Kelsey. Žádná zpověď nebude.”

Kelsey právě došla až ke dveřím a vyzývavě zvedla hlavu. Nebyla příliš krásná, ale inteligence v jejích očích a úsměv slibující něžnost a vášnivost přitahovaly Cola od první chvíle, kdy ji spatřil. Svou vnitřní silou si ho zcela podmanila - byla naprosto nevyzpytatelná. Dokázala se chovat roztomile a zábavně nebo klidně a přemýšlivě. Mohla být vlídná a citlivá, nebo také vybíjet svou agresivitu a zlomyslnost. Její smyslnost jako by byla stvořena právě k tomu, aby mu učarovala. Dokonce i její vůně byla nenapodobitelná a

opojná. Získala zkrátka nad Colem moc, kterou nedokázal nijak vysvětlit, ale zcela se jí podřídil.

„Nebudu udržovat vztah, který se řídí jen podle tvých pravidel, Cole. Rozhodnu sama, co je důležité a co bych se měla dozvědět.”

„Ty malá drzá čarodějko,” zavrčel, možná i trochu obdivné. „Myslíš, že můžeš odejít jenom proto, že odmítám ukojit tvoji zvědavost?”

„Ano, myslím,” opáčila energicky. „Abychom byli přesní, nepovažuji to, co je mezi námi, ani za avantýru -natož za skutečný poměr.”

„Protože jsem tě jen několikrát políbil na dobrou noc? Protože jsem se nechal vyhnat domů do prázdné ložnice, když jsme spolu předtím strávili večer? Milá dámo, jestli jste získala dojem, že jsme si nic nezačali, potom klamete sama sebe. Chtěl jsem ti dát čas na rozmyšlenou, zatraceně!”

„A proč vlastně? Abych tě mohla lépe poznat? To je špatný vtip!”

„Ztrácel jsem asi čas, co?” Cole protahoval každé slovo a sledoval ji. Viděl, že se chystá utéct. Její prsty kroužily kolem kliky.

„Čas jsem ztrácela já sama,” řekla Kelsey najednou. „Nehodíme se k sobě, Cole. Brzy bys na to přišel sám. Potřebuješ nějakou nevinnou krasotinku, která ti vleze do postele a nic víc nebude chtít.”

„A co potřebuješ ty, Kelsey?” zeptal se. Pozoroval její ruku na klice. Pobaveně přemýšlel, kam by asi utekla. Měl by ji možná nechat, aby si to vyzkoušela. V dešti a na vysokých podpatcích bude na písečné pláži bezmocná.

„Potřebuji muže, který se se mnou rozdělí o všechno, který věří v upřímný vztah, někoho, kdo si rozumí se mnou i s okolním světem natolik, aby pochopil, že to poslední, co lze ženě nabídnout, jsou peníze, za které ji chce prostě vydržovat!”

S posledními slovy se pokusila o útěk. Cole s úsměvem sledoval, jak rozrazila dveře a vyběhla na prostornou verandu s výhledem na pláž. „Kam chceš jít, Kelsey? Tenhle dům je široko daleko jediný. Do Carmelu máš daleko, prší a je docela zima, nemám pravdu?”

Chvěla se zlostí a strachem. „Proč se mě pokoušíš vyděsit, Cole? Jenom proto, že jsem se nenechala svést?”

„Nechci tě vyděsit. Chci tě milovat. Připravoval jsem se na to celý večer a teď nebudu měnit plány.”

Prošel dveřmi a Kelsey povolily nervy. Otočila se a rozběhla se po schodech dolů do tmy. Cole se vydal za ní a nijak nespěchal. Její bledá kůže zářila do tmy, zatímco on byl v černém svetru a kalhotách téměř neviditelný. Pozoroval, jak doběhla k pláži a na chvíli uvízla ve vlhkém písku, než se otočila vlevo a snažila se zjistit, zda ji nepronásleduje. Stál u rozeklaného kmenu cypřiše a bavil se. Nebylo to poprvé, kdy na někoho číhal v dešti.

Kelsey rychle zvažovala situaci. Připadala si jako blázen. Nechala se vyhnat z vlastního domu, během chvíle promokla a podpatky se jí bořily do

rozbředlého písku. Rozmrzele pohlédla k vyhřátému domu. Uvnitř na ni čekal rozpálený krb, horká sprcha a sklenička hřejivého alkoholu.

A také Cole. Šokovalo ji, jak hrubě reagoval. Jistě - nelíbilo se mu, že se s ním nechce vyspat; neměl však právo na takový záchvat zuřivosti! Věděla o něm příliš málo. Nemohla si být ničím jista - ani tím, že se neodhodlá k násilí.

Musí se s ním vypořádat. Přinutí ho, aby odkryl karty, a potom ho odkáže do patřičných mezí. Zamířila zpátky k domu a právě sbírala další špetku odvahy, když ji Cole ze tmy uchopil za zápěstí. Otevřela ústa, ale výkřik zdusila dlaň, která přikryla její rty. „Ne, že bych se bál, že tě někdo uslyší a přijde ti na pomoc, ale šetřím svoje uši,” zašeptal.

Zpanikařila, protože ucítila stisk, z něhož nebylo úniku. Zoufale bojovala, bušila do něj volnou rukou, ale pak ji Cole sevřel pevněji. Podařilo se jí zasáhnout jeho nohu dobře mířeným kopancem, ale jeho to rozhodně nevyvedlo z míry. Přitáhl ji k sobě a uchopil ji za tvář tak, že se jejich rty málem dotýkaly.

„Myslela sis, že mi utečeš? Čekal jsem na tebe celý měsíc a vím, že po mě toužíš stejně jako já po tobě. Schovej drápky. Dnes v noci poznáš, jaké to mezi námi doopravdy je.”

„Nech mě! Už mám tvé neurvalosti plné zuby. Vsadím se, že opravdu máš co tajit. Poctivý muž by se takhle nikdy nechoval!”

Dál už z ní nevyšla ani hláska, protože ji prudce políbil. Pronikl jazykem do jejích úst - ještě stačila ochutnat dešťové kapky na jeho rtech. Každým kouskem těla po ní toužil.

Celý měsíc se mučila milostnými fantaziemi, v nichž hráli ona a Cole hlavní role. Do této chvíle ji jen několikrát políbil, aby v ní probudil zájem, ne sžíravou touhu. Dával si načas. Skutečnou sílu své vášně před ní dokázal ukrývat se sebeovládáním, které bylo až udivující.

Kelsey tušila, že se jí v jeho objetí zalíbí, ale nemyslela, že mu sama vyjde vstříc a její touha bude tak silná. Chladný déšť jako by vůbec neexistoval. Kelsey se ocitla v sevření, ze kterého nemohla utéct. Dlouho jazykem prozkoumával i ta nejskrytější místa jejích úst, než se chabě vzepřela. „Jak sis mohla myslet, že všechno skončíš, protože jsi nedostala odpověď na pár hloupých otázek?” zavrčel, když ji nechal nadechnout.

Kelsey byla úplně bezmocná. Jedno její já dychtilo po vášni, která se sama nabízela, druhé odmítalo způsob, kterým se to odehrávalo. Ještě před chvílí si byla jistá, že opustit Cola je správné. Ale teď. „Na tohle nemáš právo!” vydechla.

„Právo? Vždyť se celá roztřeseš, když tě políbím. Nade všechno miluješ pravdu a upřímnost. Proč tedy nepřiznáš, že mě chceš? Vidím ti to na očích, ve tvém úsměvu, cítím to ve tvých dotecích. Bráníš se jenom proto, že jsi tak nezávislá a tvrdohlavá.” Bez dalších řečí ji vzal do náruče a vykročil k domu.

„Ne, Cole! Postav mě na zem,” zaprotestovala.

„Milovat v dešti se budeme až jindy, Kelsey. Dnes je moc zima. Potřebujeme spíš sprchu a vyhřátou postel.”

Zaťala nehty do jeho zmáčeného svetru. „Ne! Nic nebude!”

„Ale ano. Choval bych se jemněji, kdybys mi nehodila rukavici.” Stál teď na schodech vedoucích na verandu. „Dal bych ti tolik času, kolik bys potřebovala. V rámci možností. Ale ty jsi potřebovala přitvrdit, nemám pravdu? Ještě se musíš hodně učit.”

„Odmítám začít si cokoliv s člověkem, kterému nevěřím!”

„Zopakuj mi to po noci, kterou spolu strávíme,” odsekl. „Ráno se na všechno budeš dívat úplně jinak.” Lehce odsunul dveře a zamířil přes halu k ložnici, kde Kelsey obyčejně spávala.

Kelsey se zmítala mezi strachem a touhou. „Nemůžeš se mnou takhle zacházet!” zaječela. Znovu začala bojovat, ale to už s ní Cole vešel do ložnice zařízené v krémově bílých a žlutých odstínech.

Postavil ji na zem. „Jenom se postarám, aby ses pořádně zahřála, když jsi tak nesmyslně pobíhala v dešti.”

„Cole, poslouchej mě. Potřebujeme si promluvit. Komunikovat. To nám chybí od samého počátku našeho. vztahu.”

Jeho prsty si začaly pohrávat s prvním zlatým knoflíkem Kelseyiných šatů. „Ráno budeš vědět všechno, co potřebuješ.”

„Zatraceně, nedovolím ti to!” Oči se jí zalily slzami zklamání a bezmocného vzteku. Chvěla se chladem a navíc měla strach.

„Přestaň se mnou bojovat, Kelsey,” naléhal Cole. Uchopil ji za zápěstí. Podívej se na mě. Podívej se a řekni, že mě nechceš.” „Já ne.” začala odvážně, ale nedokázala to říct.

Znovu ji políbil. Poddala se tomu celou svou bytostí, vnímala Coleovu vášeň, uvědomovala si jeho blízkost každým kousíčkem těla a toužila po něm jako nikdy. Bránit se bylo stejně marné, jako kdyby toužila zastavit přívaly vody za okny.

„Pravdu, Kelsey. Nic víc nechci.”

„Proč bych tě měla poslechnout?” vydechla těžce. „Od tebe se ničeho na oplátku nedočkám.”

„Vždycky jsi ode mě slyšela pravdu a budeš ji slyšet pořád. Nemusím prozradit všechno, co chceš slyšet, ale když něco řeknu, tak je to čistá pravda.”

„Ale to mi nestačí!” vykřikla.

„Bude muset.” Znovu ji dlouze políbil. Přes provlhlé oblečení cítila každý sval jeho těla. Když zvedl hlavu, uviděla v jeho očích neskrývanou žádost. „Přiznej, že jsi po mně celý měsíc toužila. Věděla jsi, že dřív nebo později skončíme spolu v posteli.”

Otřásla se. Ano, byla to pravda.

„Kelsey, Kelsey,” opakoval zamilovaně její jméno. „Cítím, jak se chvěješ. Nemusíš mi lhát, miláčku.” Sjel rukou po jejím hrdle až ke zlatým knoflíkům. Systematicky a opatrně jeden po druhém rozepínal. Kelsey pronikaly až do morku kostí vášnivé vibrace z jeho těla. Když Cole konečně vsunul prsty pod jemnou látku a pohladil její ňadro, jen s vypětím sil zarazila výkřik plný touhy. „Ach, Cole.”

„Vím, co mi chceš říct, drahoušku. Nech věcem volný průběh.”

„Cole, tím se nic nezmění,” namítala ještě, ale každé slovo se topilo v přívalech emocí. „Ráno.”

„Nezajímá mě, co bude ráno.” Dotkl se palcem tmavě růžového hrotu jejího drobného ňadra. „Tvoje bradavky vypadají jako malé třešničky, Kelsey. Hned jsem si jich všiml, stejně jako toho, že nemáš podprsenku. To jsi chtěla? Byla to výzva. Malá pobídka. Hlava se mi zatočila, když jsem jen pomyslel, co všechno to může znamenat.”

„Cole, nerozumíš tomu.” Zajíkala se vzrušením, ale věděla, že porozuměl až příliš dobře.

„Sšš, Kelsey,” zašeptal a sklonil hlavu tak, aby ji mohl políbit těsně pod ušní lalůček. Prsty si pohrával s navlhlý-mi kadeřemi jejích vlasů. „Už na tebe nechci dál čekat.” Znovu zavadil o vztyčený hrot. „Chceš mě, Kelsey?”

Roztřásla se, vzdávajíc marný boj. „Chci, Cole. Ale ráno se nic nezmění.”

„Prozatím nám musí stačit, že budoucnost ani minulost vlastně neexistují.” Dlouze ji políbil a svlékl ji ze šatů.

Aniž věděla, jak se to stalo, Kelsey před ním najednou stála nahá. Třásla se chladem při vzpomínce na vytrvalý déšť za okny, a zároveň ji rozpaloval žár touhy. Cole osvobodil její ruce a ona se mu s tichým zasténáním vrhla kolem krku.

„Kelsey, tak dlouho jsem toužil tě uvidět.” Dlaněmi sjížděl pomalu dolů, přes pas ke stehnům. Z hrudi se mu draly toužebné vzdechy. „Pojď, miláčku. Potřebujeme horkou sprchu. Oba jsme prochladlí.”

Vedl ji do koupelny, a za chůze si svlékal svetr i kalhoty a odkopával boty. Kelsey nemohla odtrhnout pohled z jeho obnaženého těla. Když se naklonil, aby odhrnul žlutý koupelnový závěs a pustil sprchu, svaly na širokých ramenou mu jen hrály.

Cole se k ní pod tekoucí vodou otočil a Kelsey spatřila, jak moc po ní touží. Pousmál se, kdy uviděl, jak to na ni zapůsobilo.

„Pojď ke mně, Kelsey, Víš moc dobře, že už nemůžeš ustoupit.”

Podal jí ruku. Jen na kratičkou chvíli zaváhala, a potom přijala pozvání a nechala se zatáhnout pod hřejivý proud. Smýval poslední kapky deště, aniž by při tom odplavoval probouzející se vášeň.

„Jsi tak hladká a měkká,” šeptal jí Cole do vlasů a přitočil ji k sobě. „Cítíš, co to se mnou provádí?”

„Všimla jsem si,” vyhrkla bezmyšlenkovitě, a hned uviděla pobavený úsměv v jeho tváři. „Vlastně.”

„Těžko bych mohl něco skrývat, proč taky?” Poznamenal to s arogantní samolibostí. „Ale chci, abys nejen viděla, ale i cítila.”

Sevřel jí zápěstí a přivinul ji na hruď. Kelsey fascinovaně hleděla na své vlastní rudé nehty, jak se prodírají houštinou, končící na jeho plochém břiše. Pohybovala prsty, aby co nejlépe vnímala pevné a tvrdé svaly pod jeho kůží.

„Kočičko moje,” zamumlal. „Asi bych přišel dnes večer o rozum, kdybych se s tebou nepomiloval.” Uchopil obě její ňadra a na nejcitlivějším místě je stiskl. Když pohladil její pas a boky, zachvěla se. Naváděl ji k sobě, tam, kde mohla rozeznat pravý důsledek dychtivého očekávání.

„Proboha, dámo. Jak vás mohlo napadnout, že vás nechám jen tak odejít?” Zlehounka pátral mezi hebkými stehny, jeho prsty hledaly a našly nejroztouženější místo na jejím těle.

Neodpověděla. Zcela ji přemohla touha. V tu chvíli byla schopna jen přijímat a dávat. Cole prozkoumával celé její tělo, naléhavým šepotem ji pobízel ke stále větším důvěrnostem a vítal její odezvu se skutečným potěšením. Kelsey se propadala hlouběji a hlouběji do bouřícího víru. „Chci tě,” téměř vykřikla své přiznání.

„A já tebe. Věř mi, chci tě víc než cokoliv jiného na svétě.” Zavřel sprchu, zvedl Kelsey a zamířil do potemnělé ložnice. Tam ji položil doprostřed postele a bez dechu si lehl vedle ní. „Teď, drahoušku. Musí se to stát teď. Už nemůžu čekat. Budeš moje.” Přiblížil se k jejímu klínu a než se zmohla na protest, vstoupil do ní. „Kelsey, Kelsey.” Udával tempo milování, udržoval rytmus, jako by chtěl otisknout své tělo do jejího. Každé zasténání, každé zavlnění boků, každý dychtivý dotek jejích dlaní přijímal s vášnivým uspokojením.

Kelsey byla napjatá až po konečky prstů, řítila se po spirálovitém schodišti kamsi vzhůru, blíže naplnění svého snu. Nikdy tak vysoko nevystoupila, nikdy se nedostala s žádným mužem na poslední stupínky. Rychlost, s jakou se k nim dnes v noci přiblížila, byla ohromující. „Cole, panebože, Cole.!”

A potom oba vykřikli svá jména, znovu a znovu, ve vyvrcholení, které je oba zaneslo daleko od reality.

Cole cítil, jak se pomalu vrací zpět a doznívá v něm pocit nekonečného prostoru. Za chvíli si uvědomil, že jemné, vzrušené vzdychání ženy v jeho objetí se změnilo v pravidelný, uvolněný dech. Kelsey nepokojně zamrkala, otevřela oči a on fascinovaně hleděl do jejich bezedných hlubin. V šeru ložnice nebyl schopen vyčíst z nich něco víc. „Kelsey?” zašeptal, když se váhavě vymanil z jejího objetí. „Jsi v pořádku?” Podsunul paži pod její hlavu.

„Ano.”

Usmál se. „Na okamžik jsi mě vyděsila. Vypadala jsi, jako by vedle tebe vybuchl granát.”

„Ano.”

Znovu zavřela oči a jeho úsměv zmizel. Zatraceně, na co myslí? uvažoval. Pocítil nejistotu. Při milování vnímal příznivou odezvu, slyšel slůvka vášně

splývající z jejích rtů. A věděl, že jí poskytl dokonalé uspokojení. Tak proč zavírala oči a unikala mu?

Neměl důvod být nespokojený. Dosáhl přece svého cíle: po dnešní noci už Kelsey nezapře, že mezi nimi vzniklo citové pouto, a nebude si nalhávat, že je

volná. Líbilo se jí to přece! Místo přesvědčení ale přicházela stále větší ne-listota. Byl na ni hrubý a teď se za to styděl. Když mu naznačila, že je konec,

úplně se přestal ovládat - což se mu jinak nestávalo ani v mnohem horších

situacích. Kelsey Murdocková ho zahnala do kouta.

Cole otočil hlavu a podíval se na ni. Kelsey spala. Uvědomil si, že by jí měl dát čas, aby se smířila s tím, co se stalo. Původně chtěl zůstat celou noc s ní, ale teď mu připadalo lepší dopřát jí trochu více soukromí.

Opatrně vstal. Ráno může být zase zpátky. Milování za svítání - jak příjemné pomyšlení. Potom si dají společnou snídani a zbytek dne stráví rozhovorem o tom, jak se bude vyvíjet jejich vztah. Jenže…

Náhle ho - vůbec poprvé - napadlo, že Kelsey jeho plány vůbec nemusí být po chuti. Co když má o budoucnosti úplně jiné představy? V hlavě mu zvonilo na poplach. Nebyl zvyklý cítit takovou nejistotu. Každé jeho příští rozhodnutí může být touto nejistotou poznamenáno. Už si nemůže být ničím

jistý.

Našel provlhlé šaty, oblékl si je a naposled pohlédl na spící ženu. Zažil s ní všechno to, o čem snil a co si představoval - v jeho náruči byla vášnivá, bezprostřední, něžná.

Musel sebrat všechny síly k tomu, aby opustil pokoj. Prošel halou a otevřel dveře do tmavé noci. Potom zmizel mezi šedými mraky a drobným deštěm, jako by tam odjakživa patřil.

TŘETÍ KAPITOLA

Kelsey se probudila brzy ráno s pocitem, že nic nedopadlo dobře. Nic neskončilo tak, jak plánovala. Musela být blázen, když od Cola Stocktona očekávala přímé, čestné jednání.

Taková noc! Nemohla uvěřit, že se to stalo. Proboha -měla s ním bojovat, vyhrožovat policií. Místo toho podlehla. Pronásledoval ji, dopadl ji a vzal si ji, a ona nadšeně souhlasila. Věděla přece, že pokud si nedá pozor, doutnající plamínek vzájemné náklonnosti jí popálí prsty! V noci nebyla dost opatrná a neodnesly to jen prsty. Kelsey připadalo, že celé její tělo shořelo na popel.

Osprchovala se a vklouzla do šedých nařasených kalhot a ebenově černého svetru. Zlostně si obula semišové po-lobotky a vešla do obývacího pokoje. Vášeň, fyzická přitažlivost, sex. O opravdovém vztahu mezi Stocktonem a ní nemohlo být řeči. Ten člověk ke všemu ani nezůstal v domě přes noc! Svedl ji a zmizel. Co by ho tu také drželo, že? Dostal přece všechno, co chtěl.

Jedno bylo jisté. Nemůže tu teď zůstat - zvlášť když Co-le bydlí hned za rohem. Z pomyšlení, že ho potká a zase se mu vrhne do náruče, jí naskočila husí kůže.

Nepřítomně se pustila do zalévání matčiných květin, aby to měla z krku a mohla co nejdřív odjet. Procházela dům s rozprašovačem v ruce a vstoupila i do pracovny svého nevlastního otce. Její pohled padl na počítač, který mu před několika měsíci pomáhala vybírat. Roger Evans se do nové hračky zamiloval jako dítě. Kelsey mu věnovala kopii nového programu pro účetnictví, který nedávno u její firmy vyvinuli, a naučila ho s ním zacházet. Během společné práce se s Rogerem docela spřátelila.

Z náhlého popudu si sedla ke klávesnici. Hořela zvědavostí, jak se Rogerovi podařilo proniknout do všech tajů nového programu. Otevřela adresář, který před časem sama vytvořila. Roger tam zanášel matčiny investice. Byl to pro něj koníček.

„Ty jsi měl být účetní,” řekla mu jednou.

„Možná ano,” odpověděl Roger a pousmál se. „Ale narodil jsem se v rodině právníků a obávám se, že jsem neměl příliš na vybranou. Bud práva, nebo upadnout v ne-milost. Rodinné zázemí může člověka hodně omezovat. Jsou chvíle, kdy by za sebou nejraději bouchl jedněmi dveřmi a otevřel jiné, ale chce to odvahu. Hodně odvahy.”

Kelsey si najednou uvědomila, že to je přesně to, co udělal Cole. Zřejmě za sebou spálil všechny mosty a začal znovu. Až na to, že si přinesl ze svého minulého života spoustu peněz. Podle toho, co o něm věděla, kdysi klidně mohl být špičkově placeným zabijákem.

Prohlížela soubory v počítači a s potěšením sledovala, že Roger si vede dobře. Kromě původních souborů, s nimiž mu pomáhala, objevila tři další. Jeden se týkal nějakých ekonomických ukazatelů. Druhý zaznamenával burzovní trendy na příštích pět let. A ten třetí.

Ohromeně zírala na obrazovku plnou údajů o Colu Stocktonovi.

Měla by rychle ten počítač vypnout. Nic jí do toho není. I když ji Roger vybízel, aby po něm zkontrolovala jeho výtvory, byla si jistá, že tenhle soubor na mysli neměl. Ale o tom, co viděla, nemohlo být pochyb. Roger Colovi pravidelně platil tisíc dolarů měsíčně.

„Panebože,” vyhrkla Kelsey. Vydírání? Půjčka? Draze zaplacené mlčení? Její představivost běžela na plné ob -

rátky. Další otazníky kolem Cola Stocktona. Stále více otazníků, ale žádná odpověď.

Dlouhou chvíli ještě seděla před potemnělým monitorem a narůstala v ní zlost. Donutil ji, aby se stala jeho milenkou. Měl tu drzost nabídnout jí, že si ji bude vydržovat. Ponižovalo ji vědomí, jak snadno se jí zmocnil. On -člověk, který vydírá jejího nevlastního otce!

Prudce vstala a vyběhla z místnosti. Popadla svou šekovou knížku a vyrazila z domu. Lahvička s rozprašovačem zůstala ležet zapomenutá vedle stonků břečťanu.

Poprvé za tu dobu, co znala Cola Stocktona, stála Kel-sey před těžkými železnými vraty jeho domu a zuřivě tiskla zvonek. Byla plná zlosti a bolesti.

Dveře bílého domu se otevřely. Stál v nich Cole a přes pečlivě sestříhaný trávník si ji měřil pohledem. Měl na sobě khaki kalhoty a svetr stejné barvy a jeho tmavé vlasy matně odrážely záblesky slunce. Kelsey bleskla hlavou vzpomínka na jejich milování. Když došel k bráně, musela sebrat všechny síly, aby neutekla. Sevřela rukama zdobenou mříž a podívala se mu do očí.

„Vím o tvé složce v počítači,” řekla mu stroze.

Evidentně ho zaskočila. Přimhouřil šedé oči. „O čem to mluvíš, Kelsey?” zeptal se tiše a položil ruku na její prsty svírající mříž. Když se chtěla vytrhnout, nepovolil.

„O záznamech v Rogerově počítači,” odpověděla chladně. „Podle nich ti každý měsíc posílá tisíc dolarů. Proč ti můj nevlastní otec platí, Cole?”

Tiše zaklel a pustil ji, aby odemkl. Jeho další slova však byla až nečekaně zdvořilá. „Už jsi po snídani?”

Nechala je bez povšimnutí. „Cole, nejsem tady proto, abych s tebou klábosila u kávy. Chci vědět, co je mezi tebou a Rogerem.”

„Pojď dál, Kelsey,” pobídl ji. „Možná nemáš na kávu chuť, ale já ano.” Bez ohlédnutí vykročil k domu.

Kelsey zaváhala, ale nakonec jí nezbylo než jít za ním. Rozhlížela se po okolních zdech. Zvenčí dům připomínal vojenskou pevnost, ale uvnitř už to nebylo tak zlé. Cole ji vedl halou zařízenou dřevěným, proutěným a bambuso-vým nábytkem. Prostý, téměř tropický ráz té místnosti Kelsey překvapil. Najednou si uvědomila, že vlastně ani nevěděla, co může čekat. Nevěděla ani tolik, aby si dovolila hádat, jaké prostředí si Cole vybral za svůj domov.

Zůstal v kuchyni a začal vařit kávu, zatímco ona vyšla na terasu. Nádhernému výhledu na pláž a na oceán nebránila další mohutná zeď, ale vysoká, bohatě zdobená mříž. „Musíš si odemykat, když chceš jít k vodě,” poznamenala Kelsey přes rameno.

„Všechno kolem nechal postavit předchozí majitel,” namítl Cole.

„Vážně? Pamatuji si, jak to vypadalo, když tu bydleli Hendersonovi. Zeď vpředu byla poloviční a mezi domem a oceánem nestálo nic.”

Cole pokrčil rameny. „Tak jsem udělal některé úpravy.”

„Hm. Drobná přestavba na vojenskou pevnost.”

„Kelsey, nepřišla jsi, abys kritizovala můj dům. Už jsi dala najevo, že se ti nelíbí. Změňme téma.”

Posadila se do křesla a pohodlně se opřela. „Tak co třeba ty měsíční platby od Rogera?” navrhla.

„Co kdybychom si místo toho promluvili o poslední noci?” Kelsey cítila, jak rudne. „To nemám v plánu.” „Ale je to jediná věc, která mě zajímá.”

„A to ti mám věřit?” odsekla. „Tvrdil jsi přece, že o minulosti nikdy nemluvíš - pamatuješ?”

„Ta zásada se týká mé dávné minulosti, to dobře víš.” „Máš vůbec tušení, jak strašně jsi nepříjemný?”

„Vytvořil jsem si určitá pravidla, podle kterých žiji. Můžeš to nazývat arogancí, j estli chceš…” „Chci.”

„Já tomu říkám prozíravost. A také to považuji za svou přednost.”

Kelsey se ušklíbla. „Zapomeň na minulou noc. Každý muž, který by se o tom chtěl opravdu bavit, by zůstal alespoň do rána.”

Cole se náhle objevil vedle stolu, úplně neslyšně přešel celou kuchyň. Vzal ji za bradu a otočil její tvář k sobě. „Proto tohle všechno?” zeptal se klidně. „Jsi na válečné stezce jenom proto, že jsem nezůstal až do rána?”

„Ne, to s tím nemá nic společného,” zaprotestovala.

„Věř mi, Kelsey - nechtěl jsem ti ublížit. Říkal jsem si, že potřebuješ trochu času. Nechtěl jsem tě k ničemu nutit.”

„Děláš si legraci? Nechtěl? Potom, co jsi mě zatáhl do postele?”

Vrásky kolem jeho úst se prohloubily. „Toužila jsi po tom stejně jako já.”

Trhla sebou. „Připouštím, že něco jsem si z té noci odnesla - poznání, že nedokážu odolat pokušení o nic víc než jiná žena.”

„Chceš mi naznačit, že to je všechno? Jen krátký milostný románek?”

„A co jiného? Přepadení?”

„Kelsey, mírni se, ano? Když jsem blízko tebe, cítím, že se nedokážu ovládat tak, jak bych chtěl.”

„To jsem si všimla v noci,” odsekla. „A jak jsem řekla, nepřišla jsem se o tom bavit.”

„Samozřejmě. Chceš se něco dovědět o tisícovce měsíčně.” Cole přinesl šálky kávy a posadil se naproti ní. „Jak jsi na to přišla?” „V Rogerově počítači je všechno jako na dlani.”

Cole zkřivil ústa. „Mohl jsem si to myslet. Roger a jeho chorobný smysl pro pořádek.” Ochutnal kávu a podíval se zamyšleně z okna. „Takže jsi dnes ráno strkala nos do cizích věcí, ano?”

Ztuhla. „Nikam jsem nestrkala nos. Rogerovi jsem pomáhala a nejméně stokrát jsem si prohlížela jeho soubory. Sám mě o to požádal!”

„Ale tenhle soubor určitě nemyslel.”

„Posledně tam ještě nebyl,” procedila mezi zuby.

„A když jsi uviděla moje jméno, nemohla jsi odolat?” Tvářil se napůl pobaveně a napůl rezignovaně. „Chudáčku Kelsey. Ty a tvoje věčné otázky. Jsi strašně zvědavá a k tomu máš ještě další zajímavé vlastnosti, nemám pravdu?”

„Chci jen slyšet pár odpovědí, Cole.” „Já vím. Ale jako obvykle, nedočkáš se.”

Nejisté polkla, rozzlobena jeho sebejistotou. „Myslela jsem, že to řekneš4 Ale tentokrát chci vědět, o co jde. Proč ti Roger platí?” „To je naše věc.” „A matka?”

„Amanda také nic neví. Netýká se jí to. A jestli jí něco řekneš, opravdu se budu zlobit.”

„Vážně si myslíš, že se budu tvářit, že se nic neděje?” Nevzrušeně se na ni zadíval. „Vždyť se také nic neděje. Alespoň nic, co by se týkalo tebe. Už jsem ti vysvětlil, že je to jen mezi mnou a Rogerem.” „Půjčil jsi mu peníze?” naléhala Kelsey. Žádná odpověď.

„Vydíráš ho?”

Cole se napil. „To je silná káva, Kelsey. Obviňuješ mě?”

„Ne, neobviňuji. Jen se ptám. Ale ty se řídíš svou zásadou neodpovídat na otázky, vid?” Překypovala zlostí. „Nekomunikovat se světem, pokud ti to zrovna nevyhovuje. Jak vyzývavě sedíš, popíjíš kávičku a jen dokola opakuješ, že mi do ničeho nic není. Kdyby to bylo obráceně, nechal by sis to líbit? Kdyby sis myslel, že já vydírám někoho z tvého příbuzenstva, nechal bys to plavat?” vyrazila ze sebe vztekle. „Co já vím - vždyť ani nemám ponětí, jestli vůbec nějaké příbuzné máš!”

„Opravdu bys věřila tomu, že vydírám Rogera?”

„Nevím, čemu věřit. Nic o tobě nevím, protože s nikým nemluvíš!” Už na něj skoro křičela. Ruce se jí třásly tak, že málem rozlila kávu. Bylo to vyčerpávající - dohadovat se s mužem, který se tak dokonale ovládal.

„V noci jsme si pěkně popovídali, Kelsey.”

„Tak se ti to líbí?” Vyletěla ze židle. „Ty ses zbláznil! Jak jsem si mohla myslet, že z našeho vztahu může něco být? Na tu noc zapomeň, Cole. Je to minulost a o té přece nemluvíme, vzpomínáš? Chci vědět, co provádíš s Rogerem.”

„Nic s ním neprovádím.”

„Vydíráš ho?” nevzdávala se. 0 Šeď jeho očí studila jako neklidný oceán za okny. „Co myslíš?” „To není odpověď!”

Lehounce se vyhoupl z křesla a vykročil k ní, Kelsey ustoupila ke stěně. Cole zvedl paže a dlaněmi se opřel o zeď po obou stranách její hlavy. „Věřila bys tomu, že vydírám tvého nevlastního otce?”

„Cole.”

„Odpověz!”

„Říkala jsem, že nevím, čemu věřit.” „Odpověz mi.”

„Nechci tomu věřit,” zasípala. „A věříš?”

Vycítila v jeho hlase hrozbu a dusivou zlost. „Ne.” Sklopila oči a zabodla pohled do prvního knoflíčku jeho khaki košile. „Ne, nemyslím, že bys byl vyděrač.”

Narovnal se a ruce mu sklouzly. Se zachmuřeným výrazem se vrátil ke křeslu. „Fajn, děkuji ti alespoň za to málo.”

Znovu se na něj zadívala. „Netvař se, jako bych ti ubližovala! Když vidím, jak jsi panovačný, sama žasnu, že si pořád přeji dokázat tvoji nevinu!”

Střelil po ní posměšným pohledem. „Vidím to jako malý krůček k pravdě.”

„Hodně malý krůček.”

„Sedni si, Kelsey. Měli jsme si dnes ráno o něčem promluvit.” „Chceš mi prozradit, co je mezi tebou a Rogerem?” „Ne.” Chabě se usmál. „Je to jen moje a Rogerova věc. S nikým se o tom nebudu bavit, a ty bys měla brát moje slova vážně.” Nepohnula se. „Potom není o čem se bavit.” „Je tu minulá noc.”

„Opravdu?” Přešla rozhodně ke stolu a vzala do ruky šekovou knížku. „Kelsey, co to děláš?”

„Vypisuji šek na tři tisíce dolarů. Mělo by to pokrýt naše rodinné závazky na další tři měsíce. Za tu dobu zjistím, o co tu jde.”

„Nebuď blázen.”

„Byla jsem blázen celý minulý měsíc. Chci zase získat půdu pod nohama.” Rychle se sklonila nad šekem a zuřivě naškrábala podpis.

„Zatraceně, podívej se na mě! Je mi líto, jestli se tě dotklo, že jsem tě v noci nechal samotnou. Přiznávám, opravdu jsem nevěděl, jak se chovat. Myslel jsem jen na to, jak k tobě zajdu, vezmu tě na dlouhou procházku po pláži a jak si o všem promluvíme. A že bys asi chtěla být ráno chvíli o samotě.” Hlas mu zjihl. „V noci to nebylo špatné, vid, Kelsey?”

„Co nebylo špatné?”

„To, jak jsi mě objímala. Každý tvůj pohyb. Chceš to popřít?”

Postavila se s šekem v ruce. „Nechci. Když to bereš takhle, bylo to fajn. Chceš slyšet pravdu? Ještě jsem nic podobného nezažila. Bylo to fantastické.” Viděla, že ho překvapila, a usmála se. „Určitě ti zase zavolám, až budu mít

náladu na další zajímavou noc. Tady jsou tři tisíce. Šek můžeš proměnit v pondělí. Je krytý.”

„Kam jdeš?” zasyčel, když sebrala šekovou knížku a zamířila ven.

„Domů.”

„Myslíš, že můžeš jen tak zmizet?”

„Mám ještě zbytek zdravého rozumu.” Stála téměř u dveří. „Víš moc dobře, že to nemůžeš jen tak ukončit.”

„A co chceš udělat? Zavřít mě do své pevnosti?” odsekla. Třesoucí se rukou sáhla na kliku. Musela uniknout z toho domu! „Kelsey, poslouchej.”

„Když budeš mluvit o něčem důležitém, prosím. Jinak bych raději.” Dál se nedostala, protože ji chytil za ramena. „Chceš vztah, kdy jeden zpovídá druhého? Já bych raději takový, kde si oba věří.” „Ale to přece nejde oddělit!” vyhrkla.

„Kelsey, oba jdeme do extrémů, a to nikam nevede. Začneme znovu.” „Skvělý nápad,” souhlasila.

Nedůvěřivě na ni pohlédl. „Potřebujeme začít od nuly, ale to neznamená zapomenout na minulou noc.”

„Neboj se - na to nikdy nezapomenu.”

„Neber mě za slovo, Kelsey,” varoval. „Byla jsi moje a to nejde smazat. Rozumíš?”

„Rozumím každé hrubosti, kterou od tebe slyším.”

V jeho jindy neproniknutelných šedých očích se objevila úzkost. „Kelsey, mám pro svoje jednání důvod. Bude lepší, když mi uvěříš.”

„Kdy naposled jsi ty sám někomu věřil, Cole?” řekla smutně. Než stačil odpovědět, proklouzla kolem něho a vyšla ven.

Cole stál na prahu a sledoval ji. Vzpomínal, jak spočívala v jeho náruči, a tiše klel. V ložnici dokázal překonat její ostražitost. Kdyby měl dost času,

mohl ji naučit, aby mu víc věřila. Vrátil se na terasu, sebral šek na tři tisíce dolarů a roztrhal ho. V pondělí zavolá do cestovní kanceláře a zamluví si místo. Týden dovolené na moři je ideální příležitost k tomu, aby znovu začal budovat od základů svůj vztah s Kelsey Murdockovou. Na lodi daleko neuteče.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Nesmírně si vážím toho, že vezeš analýzu Valentinovi na ostrov,” opakoval Walt Gladwin Kelsey do očí snad posté. „Ušetříš firmě spoustu peněz za kurýra. A navíc jsem klidný, protože vím, že dokumenty jsou v dobrých rukou.”

„To je v pořádku, Walte. Abych řekla pravdu, jsem docela zvědavá na pana Valentina a jeho ostrov. Mohl by to být zajímavý výlet.”

„Ten člověk je úplně vyšinutý, ale zároveň je to opravdový génius.” Walt s úsměvem ukládal počítačové archy do černého koženého kufříku. „Ty papíry to jen potvrzují. Je to analýza jeho posledních teorií. Zaslal nám zadání výpočtů nutných ke konstrukci umělé inteligence, abychom to sjeli u nás. Jeho malý počítač na ostrově na takový objem dat nestačí. Tohle jsou výsledky.”

„Když potřebuje špičkovou techniku, proč vlastně žije na ostrově?” „Je tvrdohlavý. Geniální blázen. Kdo se v něm vyzná? Kdyby přemýšlel jako normální člověk, nebyl by nám příliš užitečný.”

To Kelsey chápala. Genialita často hraničí s šílenstvím.

„Před naší firmou se otvírají nevídané možnosti, Kelsey,” dodal Walt. „A nemusíš přemýšlet, kam během cesty schovat klíčky od kufříku, protože Valentine má vlastní. O další starost méně.”

Kelsey si pomyslela, že zavazadlo vypadá se zářícím kováním jako z módního žurnálu pro špióny. Pro Walta

Gladwina bylo ovšem typické, že zvolil dopravu v tak exotickém obalu. Když šlo o jeho osobu, Gladwin se vždy snažil ukázat v co nejlepším světle. Jeho šaty navrhovali renomovaní tvůrci módy z Francie a Itálie, ručně šité boty měl z nejjemnější kůže a každý ze tří vozů z jiného místa v Evropě. Dnes vezl Kelsey ve svém miláčkovi, ferrari. Mercedes byl také neodolatelný a ani o lotusu nemohla říci, že by se jí nelíbil. Bylo jasné, že úspěšný mladý muž, který rychle vydělal balík peněz a má úžasná auta a šaty, potřebuje i reprezentativní zavazadlo.

Usmála se tomu. Trochu humoru dnes večer potřebovala jako sůl. Měla za sebou dlouhý a ne moc veselý týden. Byla sobota večer a celý den strávila s Waltem čtením zbývajících dokumentů, které vezla muži jménem Valentine.

A Cole nezavolal.

Znovu a znovu sama sebe přesvědčovala, že to poslední, po čem touží, je telefonát od něho. Dokonce si nacvičila několik pádných odpovědí pro případ, že by se přece jen ozval, ale k jejich použití zatím neměla příležitost.

„Tak co - máš všechno sbalené?” ozval se Walt. Vedl ji k svému ohnivě červenému ferrari, protože jí slíbil, že ji zaveze domů.

„Myslím, že ano. Ještě nějaké drobnosti do kabelky.” Vrhla žalostný pohled na kufřík. „Mám si ho připoutat řetízkem k ruce?”

Waltovu tvář rozjasnil upřímný smích. Byl to přitažlivý třicátník bezelstného pohledu a smál se hodně a rád. Kelsey napadlo, že k tomu má důvod. Bohatý, úspěšný a pohledný. Život měl plně ve vlastních rukou. A ještě v nich držel mnoho žen. Ž důvodů, o kterých nikdy nepřemýšlela, dvakrát zdvořile odmítla Waltovu nabídku, aby rozšířila jejich řady. Nezájem se ho nedotkl, spokojeně vyrazil pro další květinku a vztah s Kelsey zůstal ryze pracovní.

„To není špatný nápad,” zauvažoval nahlas. Vyjeli /. parkoviště a mířili ke čtvrti, kde bydlela Kelsey.

„Děláš si legraci!” vykřikla vesele. „Je to tolik důležité?”

„To bych řekl. Pro některé lidi ano. Obyčejný člověk by o skutečné ceně těch výpočtů neměl ani ponětí, i kdyby ležely přímo před ním. Jen hrstka lidí na celém světě má potuchy, o co jde.”

„Proboha - když je to tak cenné, podepíše mi Valentine nějaký doklad? Jak poznám, že jednám se správným člověkem?”

Gladwin se zazubil. „Na ostrově žije jen několik rybářů a jen jeden Valentine. Potkal jsem ho před rokem. Dlouhovlasý hromotluk s vousy po pás. Nosí brýle s drátěnou obroučkou a když s ním mluvíš, máš pocit, že ho

jen okrádáš o drahocenný čas. Bude na tebe čekat u přistávací dráhy a nejspíš tě nebude přesvědčovat, abys zůstala. Chce být sám se svým mozkem a malým počítačem. Naštěstí pro nás nedostane na ostrov všechno, co je pro jeho výzkumy nutné - jinak bychom mu nebyli k ničemu. Ta monstra se mu nevejdou do chatrče a navíc si je ani nemůže dovolit.” „Nevynesly mu jeho teorie dost peněz?”

„Mezi námi, není to dobrý obchodník,” přiznal Walt. „Tady mám zahnout?”

„Ano, další ulici. Můžeš zajet na parkoviště a já vyskočím.”

Walt strnul v němém úžasu. „Cože? Žádný drink na šťastnou cestu?”

Kelsey zamrkala. „No, jestli si se mnou dáš jednu skleničku.”

„To se ví, že ano. Posílám tě přece s kouskem budoucnosti naší firmy. To si zaslouží oslavu.”

Gladwin zaparkoval a běžel otevřít dveře na druhé straně. Společně pak po kamenném chodníčku došli k jejímu přízemnímu apartmá.

„Hezké místo,” pronesl a rozhlížel se po dvorku.

„Díky. Mám to tu ráda.”

„Ale vsadím se, že to není tak pěkné jako dům tvojí matky v Carmelu. Přemýšlím, že bych si něco podobného také pořídil.”

Zřejmě to udělá, pomyslela si Kelsey. Walt si v poslední době hodně dopřával. Mohl při svém příjmu hodně ušetřit, ale rozhodně se nemínil omezovat ve svém soukromém životě.

Na Carmel zrovna nechtěla vzpomínat. Vzpomínky na osudnou noc ji strašily i ve snu a bolest z posledního rozhovoru s Colem nepřešla.

„Zvoní ti telefon,” pobídl ji Walt, jakmile vkročil do dveří. „Vezmi to a já se zatím porozhlédnu po kuchyni, abychom si měli čím připít.”

Kelsey sledovala, jak vesele kráčí do žlutohnědého světla kuchyně, a zvedla telefon. Walt se pohyboval po místnosti s naprostou samozřejmostí, věděl, kde co najde, ačkoliv ji nikdy předtím nenavštívil. Cole byl v těchto věcech daleko zdrženlivější.

Zdrženlivější vlastně ve všem. Samozřejmě až do poslední noci.

Kelsey se zachvěla a sáhla po sluchátku. „Haló?”

Na druhé straně bylo nejprve ticho. Pak se ozval zastřený hlas, který ji celou rozechvěl. „Trvalo ti to dlouho. Už je skoro deset.”

„Cole.”

Zasažená vlnou chladu klesla do chromovaného křesla. Po týdnu se odhodlal jí zavolat. Nebyla si jistá, že chce vědět proč. Bílé sluchátko jí klouzalo ve zpocené dlani.

„Co chceš, Cole?” Mluvila potichu, bála se, že ji hlas prozradí. Všechny fráze, které si připravovala, byly najednou pryč. Jen se modlila, aby Walt vydržel v kuchyni ještě pár minut.

„Pro začátek mi můžeš prozradit, kde jsi byla celý večer,” navrhl až příliš uhlazeně.

„Pracovala jsem.”

„Aha.”

„Podívej, nevím, proč se obtěžuješ, leda… Leda by ses rozhodl vysvětlit mi tu věc v počítači.” Žaludek se jí svíral nejistotou.

„Trochu obehraná písnička, nemyslíš? Dobrá, už je to venku, teď jsem na řadě já. Jsi doma sama?”

„Ne, nejsem. Pozvala jsem svého šéfa na skleničku. Opravdu se s tebou nemůžu vybavovat. Řekni, co máš na srdci, a nech mě být.”

„Nechat tě s Gladwinem!” zahřímal Cole. „Zbav se ho, Kelsey.”

Pocítila vztek. Přece si nenechá od toho člověka pořád rozkazovat!

„Kelsey? Myslím to vážně. Neměla by sis se mnou zahrávat.”

„Nezahrávám si. To ty si v podobných věcech libuješ.”

„Nikdy,” pokračoval mírným hlasem, „nikdy jsem ve vztahu k tobě nic podobného neudělal. Ani teď ne. Kelsey, vídali jsme se celý měsíc. Copak nevíš, že se o tebe nehodlám dělit s žádným jiným mužem?”

Polkla naprázdno. Opravdu ho znala dost na to, aby věděla, že nemluví do větru. „Voláš jen proto, abys mě se-kýroval?” odsekla.

„Když budu upřímný, odpověď zní ne,” odpověděl Cole. „Chtěl jsem vědět, jestli se někdo postará o květiny v domě tvých rodičů, až budeš pryč. Odjíždíš zítra?”

Vešel Walt s lahví koňaku a usadil se na pohovku. Kelsey zhluboka vydechla. „Přesně tak. A o květiny nemusíš mít strach. Připomněla jsem hospodyni, aby je zalila. Přesto díky. Až se vrátím, dám ti vědět. Díky za zavolání.”

Než se Cole zmohl na odpověď, opatrně položila sluchátko. „To byl soused, chtěl se jen rozloučit,” vysvětlovala Waltovi nenucené.

„Fajn, tak na šťastnou a zábavnou plavbu a ať to prospěje i firmě,” pronesl a pozvedl sklenku k přípitku. „A nezapomeň nám poslat pohled.” „S Valentinem?” zašpičkovala.

Znovu se rozesmál. „Valentina vynech. Raději fotku z nudistické pláže, to je mnohem zajímavější.”

Musím se ho rychle zbavit, blesklo jí hlavou. Chudák Walt. Nemá tušení, do jaké přestřelky se dostal. Pravda, Cole volal z Carmelu a dnes v noci nemohl Walta ohrozit, ale v budoucnu. Už s ním měla tu čest a věděla, co může čekat. Když odsud Walt zmizí, pro všechny to bude mnohem bezpečnější.

O čtvrthodinku později zdvořile a obratně vmanévro-vala svého šéfa k východu. „Nesmíš spustit zásilku z očí,” připomínal jí ještě starostlivě mezi dveřmi. „Ale ty to zvládneš. Jsi ta nejlepší asistentka, jakou jsem kdy měl. Opatruj se a šťastnou cestu.”

Telefon zazvonil zároveň se zaklapnutím zámku. Kelsey v neblahé předtuše zvedla sluchátko.

„Už odešel?” vyzvídal Cole.

„Co myslíš?”

„Myslím, že ano.”

Chtělo se jí ječet. Ten chlap byl nesnesitelně nafouka-ný. „Tak proč se obtěžuješ?” odsekla kousavě. „Abych se přesvědčil.”

„Netušila jsem, že to potřebuješ. Jsi si sám sebou až moc jistý.”

„Věřila bys, že jsou chvíle, kdy mě vyvádíš z rovnováhy?”

„Ne,” odsekla. „Kdo se zavře do takové pevnosti, jako máš ty, v sobě těžko najde kousek něčeho tak hloupého a nepodstatného, jako je nejistota. Ještě jednou dobrou noc, Cole.” Zavěsila a vyškubla přípojku ze zdi. S grimasou člověka, který se pokusil, zřejmě však bez úspěchu, dát najevo svůj odpor, odešla do ložnice balit.

Cole už poněkolikáté vrhl pohled na zápěstí. Skoro devět hodin a Kelsey se ještě neobjevila. Ani ve druhé skupině, která právě dojídala, ani v žádném ze tří salónků. Všechny místnosti prošel.

Navztekaný seděl u stolu s jedním manželským párem ve středních letech. Ti manželé - June a George Camdenovi - byli příjemní, i když trochu nudní. Kdyby měl Cole slabší nervy, bubnovaly by jeho prsty zběsile o stůl, nebo by možná začal popichovat George Camdena při jeho monologu o golfových hřištích. On však nechtěl dávat rostoucí vnitřní neklid najevo.

Byl si jistý, že Kelsey je s ním na lodi. Viděl ji vstupovat v Portoriku na palubu, přijela do San Juanu asi hodinu po něm. Od chvíle, kdy odešla se stevardem ke kabině, ji však už nespatřil. Obětoval pořádné spropitné, aby Kelsey připsali na čtvrté místo u stolu, ale patrně měla na práci něco důležitějšího než jídlo.

„Půjdete po večeři ještě do salónku, Cole?” ptala se June zdvořile.

„Ano, pojdte! Na takové lodi se vždycky najde hodně mladých žen toužících po zábavě,” radil George a spiklenecky pomrkával. „Kdybych byl na vašem místě, využil bych toho. Jen musíte vyrazit dřív, než si lodní důstojníci rozeberou ty nejlepší.”

„Georgi!” dávala paní Camdenová najevo své rozhořčení. „Jak hrozné téma! Jako bys to všechno znal!”

„Jako hráč golfu si vždycky dobře prohlédnu, odkud budu pálit míček.”

June se rychle zvedla. Její hezkou postavu zdůrazňovaly nápaditě ušité hedvábné šaty v odstínech zelené a tyrkyso-vé, jež dávaly vyniknout jejím blankytně modrým očím. „Asi nás budete muset omluvit, Cole. Je načase, abych vzala George do nejbližšího baru a koupila mu nějaký drink. Pár skotských se sodou a rozhodne se, že ještě pořád vypadám dost dobře, aby si se mnou šel zatancovat.”

Cole jí odpověděl s upřímným úsměvem. „Věřte, June, že vypadáte báječně - a to jsem ještě neměl skotskou ani sodu.”

June se potěšené rozesmála a George významně pozvedl husté obočí. „Ruce pryč, chlapče. Budeš si muset najít jiné děvče. Tohle už je zadané!”

Rozloučili se a Cole jim popřál hezký večer. Najít si děvče? Jedno měl, jenže to nevyšlo. Kelsey měla sedět naproti a večeřet s ním. Co se jenom nepovedlo? Možná měl George pravdu. Nějaký důstojník nebo jiný chlapík už ho předběhl. Cole vstal a snaživý stevard se při pohledu na jeho chladný výraz začal bát o slíbené spropitné.

Znovu prošel všechny veřejně přístupné prostory na lodi, ale Kelsey nebyla k nalezení. Nevěřil, že zůstala v kajutě - žena jako ona si nezamluví cestu luxusní lodí, aby seděla někde zavřená - ale jiná možnost už nezbývala. Vyjel výtahem na čtvrtou palubu. Číslo jejího pokoje dávno znal. Dobře věděl, jak získávat informace.

Než zaklepal, chvíli váhal. Jak Kelsey zareaguje, až zjistí, že je s ní na palubě?

Někde uvnitř místnosti se ozval šramot a hluboký hlas řekl: „Prosím, jděte pryč, už jsem říkala, že večeřet nebudu.”

Zamračil se a zaklepal podruhé. „Kelsey? Jsi v pořádku?”

Znovu byl slyšet pohyb a náhle se ve dveřích objevila malá škvíra. A v ní jedno oko, zeleň plná smutku.

„Proboha,” vydechla Kelsey překvapením. „Mám vidiny.” A bouchla dveřmi. Ale to už měl mezi nimi Cole nohu.

„Kelsey, co se děje? Bál jsem se, že se ti něco stalo.”

Snažila se ho vystrčit a dveře přece jen zavřít, ale byl silnější. „Kelsey, pusť mě dovnitř!” Nečekal na svolení a vpadl do pokoje. A Kelsey byla příliš vyčerpaná, než aby se zmohla na protest.

Pohledem přejel po její bledé tváři a pomačkaném broskvově růžovém županu. „Co se děje, Kelsey?”

„Nikdy jsem nebyla na moři.” Zavřela oči. „Námořník ze mě asi nebude. Omluv mě.” Vrhla se do koupelny a začala zvracet - toho večera potřetí.

Cole ji něžně objal. „Neber si to tak, miláčku. To přejde,” konejšil ji a držel její třesoucí se tělo.

„Běž pryč,” naléhala. „Něch mě v klidu umřít.”

„Neumřeš.”

„Neříkáš to příliš jistě. Páni, to je mi ale mizerně.”

„Hned jak tě uložím do postele, doběhnu pro doktora. Určitě ti dá něco na uklidnění. Počkej, opláchnu ti tvář.”

Stála jako nemocné dítě a odevzdaně si nechávala mýt ruce i obličej. Připravil kartáček na zuby s proužkem pe-permintové pasty a dal jí ho do ruky. „Udělá se ti lépe.”

„Jak to víš?” zamumlala. Ale poslechla a naklonila se nad umyvadlo. „Kdyby se ta loď alespoň zastavila. Proč mi nikdo neřekl, že to může takhle dopadnout?”

„Protože na klidném moři většina lidí nemá problémy,” odpověděl a podával jí sklenici vody. „Napij se. Jak dlouho máš potíže?” „Začalo to hodinu po tom, co jsem nastoupila na loď.”

„Takže potřebuješ hodně pít. Vezmi si to.” „Udělá se mi hned zle,” varovala ho nepřesvědčivě. „Zkus to,” naléhal a přiložil jí sklenici ke rtům.

Dvakrát polkla a uviděla v jeho šedých očích starost -že se bál o její zdraví, to ji překvapilo. „Co tu chceš, Cole? Měl jsi hlídat svoji pevnost v Carmelu.”

„Kvůli tobě se mi zachtělo prožít nějaké dobrodružství,” odsekl. „Teď si běž lehnout a já skočím do salónku pro doktora.”

Nechala se odvést do postele. „Jak víš, že ho najdeš právě tam?”

„A kde bys strávila první noc na lodi ty, kdybys byla doktorem? Na ošetřovně?”

„Ne, to asi ne. Panebože, Cole, ještě v životě jsem se necítila tak mizerně. Chci pryč, zpátky domů. Asi skočím přes palubu.”

„Ráno bude všechno jinak. Věř mi. Zůstaň ležet, hned jsem zpátky.” Otočil se a botou zavadil o černý kufřík vedle postele. „Nech mě hádat. To je Gladwinův kufřík, že ano? Co ho máš dovézt tomu bláznivému géniovi?”

„Nesmím ho spustit z očí. Jestli mi pozítří nebude lépe, nedovedu si představit, jak to doručím.”

„Nějak to zařídíme, věř mi,” ujistil ji a odešel.

Ležela se zavřenýma očima a děsila se každého zhoupnutí. Cole se projevil jako profesionální ošetřovatel. Nechápala, jak může nějaký muž, který hledá jen někoho na pobavení, jevit tolik zájmu o ženu, která vypadá jako smrtka.

Cole se vrátil s mladým sympatickým lékařem. „Věřte mi, ráno se budete cítit jako znovuzrozená,” sliboval muž povzbudivě, když naplňoval injekční stříkačku. „To vás postaví na nohy. Nerad bych, abyste zbytek cesty seděla zavřená v kajutě.”

„Jemu se mluví. Určitě se vrátil zpátky do baru,” zasténala Kelsey, když lékař odešel. „Ty tam chceš jistě jít taky. Díky za pomoc. Nedělej si o mě starosti a běž. Už jsi udělal víc než dost.”

Cole si však místo toho svlékl sako. „Zůstanu, dokud neusneš.”

„Opravdu si nemusíš dělat.”

„Miláčku, ven mě nedostaneš, takže se přestaň protivit osudu.”

Kelsey ležela a nespouštěla z něho oči, vychutnávala jeho blízkost. Ve vztahu ke Colu Stocktonovi se všechno zdálo nevyhnutelné: jejich setkání, to, jak ji svedl i jeho přesvědčení, že mu patří. Osud tomu chtěl, že stál tady, v

jejím pokoji.

„Opravdu jsi byla překvapená, když jsem se objevil?”

zeptal se, jako by jí četl myšlenky. „To bys neměla. Měla bys vědět, že půjdu všude s tebou.”

Kelsey přikývla a zívla. Myšlenky se jí rozplývaly. „Začínám cítit tu injekci,” řekla malátně. „Jsem hrozně ospalá.”

Spánek byl po ni vysvobozením. V noci se probudila jen jednou a ve slabě osvětleném pokoji se obrátila na bok. Cole zhasnul všechna světla kromě jednoho, seděl tam a něco pozorně četl. Asi našel nějaký časopis. Ještě že je se mnou, pomyslela si Kelsey.

Teprve potom si uvědomila, že černý kufřík na jeho kolenou je otevřený, přestože Walt jí od něj nedal klíče - a to, co Cole drží v ruce, jsou Valentinovy výpočty. Ale neprohrála se natolik, aby dokázala vstát.

PÁTÁ KAPITOLA

Kelsey se probudila a hned si uvědomila dvě věci: první, že Cole není v pokoji, a druhou, že její žaludek už se uklidnil. Cestou do sprchy se radovala z vítězství nad nevolností, když si vzpomněla na noční vidění: Cole zabraný do studia dokumentů. *

Napůl přesvědčená, že to byl jen sen, hledala svoje důležité zavazadlo. Prošla skříňky, nahlédla pod postel, do všech zásuvek prádelníku. Nic. Kufřík zmizel.

Vzal ho Cole? To si vůbec nechtěla připustit. Večer k ní byl tak laskavý, pečoval o ni a utěšoval ji. Ze by to dělal jen proto, aby se dostal ke kufříku? Zamrazilo ji. Ale k čemu by mu ty informace byly? Walt tvrdil, že mají cenu jen pro lidi, kteří jim rozumějí. Zcela jistě nehovořil o tom, že by je někdo mohl jen tak ukrást.

Ale jisté bylo, že kufřík byl pryč a Cole ho měl v ruce naposled. Kelsey se osprchovala, vklouzla do bílé plátěné košile a širokých kalhot, obula si zářivě červené sandály a vykročila k jídelně, protože jedině venku mohla něco zjistit. Dá si kávu a snad ji něco napadne. Potom Cola vyzpovídá. Tentokrát se jen tak nevyvlékne!

Vzduch byl čistý a svěží. Nekonečná modř lahodila oku, sluneční záře tancovala ve vlnách a houpání už Kelsey nevadilo. Když vešla do poloprázdné jídelny, okamžitě si všimla Colea. Sebrala odvahu, zvedla hlavu a zamířila přímo k němu.

„Dobré ráno, Kelsey. Máme stůl jen pro sebe, Camdenovi si asi rádi přispí. Jak se cítíš?” Vyskočil a odsunul jí židli.

„Mnohem lépe, díky. Kde je kufřík?”

Přimhouřil oči, ale nevymlouval se. „Teď je v bezpečí.”

Zhluboka se nadechla. „Chci ho zpátky, Cole. A taky chci zpátky všechny dokumenty, které byly uvnitř.”

Podal jí jídelní lístek a nenucené odpověděl: „Mluvíš, jako bys myslela, že jsem něco ukradl. Příště si dávej pozor na jazyk!”

„A ukradl jsi něco?” zeptala se s kamennou tváří. „Viděla jsem tě, když sis prohlížel ty věci.”

Probodával ji očima. „Myslíš, že jsem ti to vzal?”

„Jak je u tebe zvykem, vůbec nevím, co si mám myslet!”

Natáhl se pro konvici. „Budeš mi někdy důvěřovat, Kelsey?”

„Už jsem ti řekla, že když se nebudeme svěřovat jeden druhému, nejspíš to nepůjde. Chci ten kufřík zpátky. Jsem za něj zodpovědná. Nerada bych musela sama sobě nebo Waltu Gladwinovi přiznat, že jsem muži, který mě svedl, ještě ke všemu dovolila, aby ukradl jeho tajné materiály. Jestli mě chápeš - nebo ke mně dokonce něco cítíš - přestaň si hrát a dej mi tu věc.”

„Jestli mi věříš, neměla bys mě obviňovat z průmyslové špionáže.”

Pobledla, ale hlas se jí nezachvěl. „Myslím, že víme, na čem jsme. Všechno nasvědčuje tomu, že jsi mě jenom využil.”

„Opravdu? Minulý týden jsi mě napadla, že vydírám tvého nevlastního otce. Teď jsi ze mě udělala zloděje. V noci sis nemyslela nic zlého. Ale když se ráno situace změnila, proč nezavoláš lodního důstojníka a neřekneš to před

ním?”

Kousla se do rtu a nervózně poposedla. „Nemyslím, že by to muselo zajít tak daleko. Vrať mi ten kufřík a na všechno zapomeneme.”

„Ne, nezapomeneme. Když si opravdu myslíš, že jsem něco ukradl, tak s tím něco dělej. Zavolej důstojníka a řekni mu to. Prohledají pokoj a najdou, co chtějí. Ty ten kufřík poznáš a bude to. Až budeme zpátky doma, ohlásíš to na policii.” Pokusil se o jeden z mála úsměvů, ale jeho oči zůstaly chladnější než jindy. „Tak do toho. Jednej podle svého přesvědčení. Můžeš mě obvinit.”

„Přestaň,” zarazila ho, rozzuřená jeho nátlakem. Nemohla to ohlásit, nedokázala by to - a on to dobře věděl. „Nechci žádné scény. Jen ten kufřík. Jestli je u tebe v pokoji, můžeme pro něj po snídani zajít. Nebudu se ptát, proč jsi ho vzal.”

„Jak jsi shovívavá,” ušklíbl se.

„Zatraceně, jak by ti bylo na mém místě? Kdybys mě viděl, jak se uprostřed noci probírám tvými věcmi, a potom něco zmizelo?”

„Mluvíš úplně stejně jako minulý týden, Kelsey. Tehdy ses ptala, jak bych reagoval, kdyby někdo vydíral moje rodiče.”

„Podívej: trvat na tom, že bud uvěřím každému tvému slovu, nebo se nedá o vzájemné důvěře vůbec hovořit, je prostě nesmysl!”

„Objednáš si snídani?” zeptal se, když se objevil stevard.

„Snídaně je to poslední, na co teď myslím!” Zvedl ruku a přivolal obsluhu. „Můžete dámě přinést pár vajíček ve skle a toast?”

„Jistě, pane,” zazněla odpověď. „Cole,” začala Kelsey. „Co ode mě

chceš?”

„Ty víš, co chci.” Pustil se do grapefruitu. „Dokumenty?” naléhala. Opatrně odložil lžičku. „Ne, Kelsey, nechci dokumenty. Chci tebe.” „Opravdu?” odsekla. „Tak proč místo toho bereš kufřík?” Znovu po ní šlehl pohledem. „Jak jsem říkal - jestli myslíš, že jsem to sebral, měla bys s tím něco udělat. Zavoláš pomoc nebo ne?” „Neopovažuj se mě do ničeho nutit,” vybuchla.

„Musím, madam. Bud mě oficiálně obviníš, nebo přestaneš vyhrožovat. Jinak mi zkazíš chuť k jídlu.” „Ty mě taky!”

„Nebýt mě, ještě bys běhala do koupelny.”

„Cole, ty vážně čekáš, že nebudu chtít vysvětlení?!”

„Je tě trochu slyšet, Kelsey,” upozornil ji. „Tak proč něco neuděláš? Zavolej důstojníka ty sám a stěžuj si!”

„Víš, myslím, že jsi byla příjemnější, když jsi zvracela.” Položil ruce na bílý ubrus a nasadil nenucený tón. „No tak? Co bude?”

Kelsey byla vzteky bez sebe. Viděla ho na vlastní oči, jak zkoumá obsah kufříku, a pak se dokonce sám přiznal, že ho odnesl! Teď drze počítá s tím, že nic nepodnikne - a nejhorší na tom je, že ona ho skutečně nedokáže udat! Nikdy by mu to nemohla udělat.

„Kelsey?” pobídl ji.

„V klidu se najez. Víš moc dobře, že tě nemůžu z ničeho obvinit.” Položila ubrousek a chtěla se zvednout a odejít. Jeho ruka vystřelila a sevřela jí zápěstí, takže zůstala sedět jako přikovaná. Fascinovaně sledovala svoji uvězněnou ruku. Mimoděk jí přišlo na mysl, jak dokáže svou brutální silou nahnat strach.

„Myslím, že už začínáš chápat, že patříš mně,” řekl tiše. „Neztropíš poplach, stejně jako jsi mě neudala pro vydírání. A vyhodila Gladwina. Naše souboje jsou příliš soukromou záležitostí, než abys do nich zatahovala druhé. A navíc si myslím, že mi věříš víc, než jsi ochotna si připustit.”

„Nechápu, jak jsi na tohle přišel!”

„Stačila k tomu uplynulá noc.” A pokračoval s narůstající něhou v hlase: „Dovolila jsi mi, aby se o tebe staral, miláčku. Všiml jsem si tvého pohledu chvíli předtím, než jsi usnula. Nebála ses mě.”

„Měla jsem dost starostí sama se sebou!” odsekla. „Na strach mi prostě nezbývaly síly.” Ale věděla, že má pravdu. Radovala se z jeho přítomnosti a nebála se, ani když uprostřed noci otevřela oči a spatřila ho, jak prohledává kufřík. Asi mu skutečně věřila.

„Kelsey, v hloubi duše jsi přesvědčená, že jsem to ukradl?”

„Teď není vhodná chvíle na další nátlak.”

„Jinou nenajdu, a tak to bude muset být teď. Řekni mi pravdu.”

Nadechla se. „Napřed chci slyšet nějaké vysvětlení. Uděláš pro mě alespoň tohle, Cole? Jen mi prozraď, proč jsi to udělal.”

Nespokojeně se mu zablýskalo v očích. „Protože se mi nelíbí, že tě Gladwin takhle využívá. Panebože, Kelsey, cokoliv, co je ukryté pod dvojitými zámky, musí mít velkou cenu! Už jen mít takovou věc u sebe může být nebezpečné. Celá tahle záležitost mi vadí; od první chvíle, co ses o ní zmínila. Rozhodl jsem se odnést kufřík k sobě do pokoje, abys už za něj nemusela zodpovídat.”

„Viděla jsem tě, jak čteš ty papíry,” zašeptala.

„Jenom zvědavost. Chtěl jsem zjistit, jestli nevezeš něco, co by ti mohlo způsobit problémy. To byl jediný důvod. Pokud tě to uklidní, nejsem teď o nic moudřejší. Bylo to naprosto nesrozumitelné.”

„Takže z pouhé zvědavosti jsi vypáčil dva zámky.”

„Přesně tak.”

Přemítala o tom a věděla, že mu věří, i když pro to neměla žádný důvod. „Ty jsi blázen,” povzdechla si. Poznala, že prohrála. „Blázen, který tě hrozně moc chce.”

Kelsey zrudla. „Ale ne tolik, aby riskoval otevřený rozhovor.”

Potřásl hlavou. Na stole se mezitím objevila její vajíčka a toasty hned vedle jeho omelety. „Kelsey, drahoušku, stala ses obětí sdělovacích prostředků a jejich psychologického nátlaku. Nevím, kde všichni získali dojem, že otevřenost je ta nejlepší věc na světě.”

„Takže upřímnost je ti cizí?” řekla.

„Jen se snažím naznačit, že mnohem více věřím právu na soukromí.”

„To jsi ovšem příliš nerespektoval, když jsi prohlížel věci mého šéfa!”

„To je rozdíl, protože jde o tebe. Tvoje práva jsou pro mě mnohem důležitější než práva Walta Gladwina. Nechci, aby tě zneužíval.”

„Nikdo mě nezneužívá. Jen plním úkol od svého zaměstnavatele. Navíc -pokud mě někdo nedávno zneužil, pak jsi to byl ty, ne Walt!”

V jeho očích se varovně zablesklo. „Raději bys byla zneužitá zaměstnavatelem než milencem?”

„Ten první mi alespoň platí!” vyhrkla Kelsey.

„Před týdnem jsem říkal, že platit chci,” odsekl Cole.

Cítila, jak jí z tváře mizí barva. „Ano, jistě, říkal,” procedila skrz zuby. „Jak bych mohla zapomenout na tvoji skvělou nabídku na pokoj se stravou? Promiň, asi jsem ztratila chuť k jídlu.”

Když se zvedla a odcházela z jídelny, Cole neřekl ani slovo. Přál si zapomenout na minulost; nechtěl otvírat dveře, které za sebou zavřel. Ani před ní ne. To, co by za nimi objevila, by se jí nelíbilo. Stal se z něj úplně jiný člověk, muž, kterého Kelsey mohla respektovat a s nímž by klidně mohla začít bez výhrad žít. Tak proč jí to nestačí? Zatraceně.

Zaplnila prázdné místo v jeho životě, stala se jeho nedílnou součástí. A měl jen týden na to, aby ji o tom přesvědčil.

ŠESTÁ KAPITOLA

„To je Cibola.” Pilot se snažil překřičet motory malé cessny a upozorňoval na šedozelený pruh země hluboko pod nimi. „Kousek od přístavu už je vidět těch pár domků, co jim říkají vesnice. Zbytek ostrova je prázdný.”

„Díkybohu, že už jsme tady,” vydechla Kelsey, ale protože seděla na zadním sedadle čtyřmístného letadla, neslyšel ji ani pilot, ani Cole, který po celou dobu seděl po jeho boku. Před půl hodinou odstartovali z letiště v St. Thomas a od té chvíle přemítala, jestli bylo vhodné najmout si na cestu právě tohle letadlo. Vlastně na to myslela ještě před odletem, když spatřila podsaditého pilota se zrcadlovými brýlemi, oblečeného v pestrobarevné košili.

„Raději bys přeplavala?” suše namítl Cole. „Nesnáším lidi s takovými brýlemi.”

„Tak se na něj nedívej. Důležité je jedině to, jestli nás dokáže dopravit na ostrov toho tvého génia.”

Pilot se představil jako Ray a s příjmením se neobtěžoval. Byl připravený a čekal na ně.

„Správně měl přijít jen jeden,” namítl, když uviděl, jak Cole nese kufřík. „Situace se trochu změnila,” odsekl Cole. „Připraven?” „Počítám, že ano.”

Kelsey si uvědomovala, že sama nemá co kritizovat pilotovo oblečení. Její žlutá safari košile se ve vlhkém rozžhaveném vzduchu nepříjemně lepila na kůži už po několika minutách. Přála si mít na sobě krátkou sukni místo nepohodlných a nepraktických bílých džínových kalhot.

Cole ve svém obvyklém khaki oděvu nevypadal, že by ho tropické podnebí nějak obtěžovalo. Naopak - vypadal, jako by tu byl doma.

Během letu mohla dlouho přemýšlet o jeho chování během uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Konverzovat bylo v cessně nemožné, proto jen rozjímala a vzpomínala na společnou plavbu.

Vyhledal ji krátce po snídani a přidal se k ní. Neměla příliš na vybranou. Buď kompromis a Cole, nebo útěk z lodi. Nebylo zapotřebí příliš mnoho důvtipu, aby člověk vyřešil takové dilema. Cole s ní cestoval jen proto, aby ji přesvědčil. A jakmile se mu povedl dobrý tah, už mu nikdo nesměl stát v cestě.

Zatím se částečně zachránila, ale byla připravena na porážku, jakmile dojde k dalšímu vážnějšímu střetu. Stane se tak poslední noc cesty ve dveřích její kajuty, tím si byla jistá.

Cole svou touhu nijak neskrýval, ale slíbil chovat se zdvořile, podobně jako celý měsíc předtím u nich doma. Strávili spolu celý den, po večeři navštívili kabaret a tancovali pod hvězdnou oblohou. Cítila se s ním naprosto uvolněně.

Ne, ještě jinak. Znovu ji okouzlil. S potěšením kroužila po tanečním parketu s hlavou na jeho rameni a celým tělem vychutnávala slastný pocit, když rukama objímal její pas.

Když potom konečně nadešel ten okamžik a oni stáli na chodbě přede dveřmi její kajuty, jen poslední zbytky opatrnosti jí zabránily v tom, aby podlehla.

„Kelsey?” Vyslovil její jméno jako hladový lovec a políbil ji na krk.

„Ne,” odpověděla chladně s pohledem upřeným na první knoflík jeho košile. Karmínově rudé nehty svíraly černou látku rukávů jeho saka. Cítila napětí a přemýšlela, zda to bude pokračovat stejně jako onu noc v matčině domě.

„Kelsey, bude ti se mnou dobře. Zapomeneš na strach, na všechny nezodpovězené otázky.”

Přejížděl prsty po její šíji a Kelsey se chvěla. Pochopil to jako signál. Možná proto se rozhodla, že bude trvat na svém rozhodnutí.

„Ne,” opakovala vlídně, ale nekompromisně.

Zaváhal. Potom jen tak pro sebe souhlasně přikývl a ustoupil, šedé oči neproniknutelné jako mlha.

„Dobrou noc, Kelsey. Ráno se pro tebe stavím na snídani.”

Stála na chodbě a dívala se, jak odchází. Ani jednou se neotočil.

Teď ji čekalo přistání na ostrově a už potisící se ujišťovala, že v noci jednala správně. Věděla od prvního okamžiku, že Cole Stockton je jako oheň a že se od něj musí držet v bezpečné vzdálenosti, aby ji nestrávily plameny. Tanec nad nimi byl bezpochyby hodně nebezpečný.

Ray zkušeně přistál na malé zaprášené dráze, postavené na závětrné straně ostrova. Dojel na její konec a vypnul motory. Kelsey se rozhlédla. Podél dráhy se táhlo kamenité pobřeží a za ním byl vidět jen kousek písečné pláže v ohybu malé zátoky, obklopený strmými skalisky.

„Nikdo nás nečeká,” řekla a pozorovala prudké závany větru, pohrávající si s listím na kraji dráhy.

„To není můj problém,” řekl Ray. „Jak dlouho mám na vás čekat já?”

„Dávám mu půl hodiny na to, aby se objevil,” odpověděl rozhodně Cole, když otevřel dvířka letadla a vpustil dovnitř čerstvý vzduch.

Kelsey se mračila. „Nemohu se vrátit, dokud nedoručím zásilku.”

„Máte to zatím za stejnou cenu jako ve vzduchu,” připomněl Ray.

„Půl hodiny,” opakoval Cole. Vystoupil a obrátil se, aby pomohl Kelsey.

„Cole, mám úkol, který musím splnit. Nevrátím se, dokud Valentine nedostane materiály.”

„Valentine?” řekl Ray. „Ten cvok, co spí s počítačem?”

„Přesně tak,” zareagovala Kelsey a vyhoupla se zpátky do letadla za Rayem. „Znáte ho?”

„Něco mu taky vezu. Má tam v kopcích chatrč, není daleko. Většinou sejde naproti, když slyší letadlo.”

„Možná zapomněl, že mám přiletět právě dnes,” pronesla s nadějí v hlase.

Cole nesouhlasil. „Miláčku, na tak malém ostrově by si letadla musel už dávno všimnout. I kdyby zapomněl, uslyšel by nás. Za chvíli tu bude. Jestli vůbec vyrazil.”

Kelsey vycítila, že má Cole navrch. Hodinu od hodiny rostl počet rozhodnutí, která za ni udělal. V noci je obratně maskoval jako zdvořilé

návrhy. Drahé víno, mořské pochoutky v bazalkové omáčce, později všechny možné drinky, objednané bez jejího vědomí. Ráno zorganizoval cestu do přístavního města Charlottě Amálie. To Cole objednal taxi na letiště a domluvil u Raye cestu na ostrov.

Hodně jí pomohl, ale ochota pomalu přerůstala v něco víc. Nyní rozhodoval, jak bude pokračovat její obchod. Bylo načase připomenout mu, že situaci zvládne sama.

„Dáme mu patnáct minut a potom půjdeme za ním,” rozhodla.

Cole si ji měřil pohledem, jako by zjišťoval míru odporu. Měla dojem, že chce vydat další ze svých rozkazů.

„Kelsey, věř mi, jestli je někde poblíž, musel nás slyšet. Když nepřišel, asi nemá zájem. Nemyslím, že bychom ho měli přemlouvat. Sama jsi říkala, že je trochu podivín.”

„Patnáct minut, a potom to půjdeme prozkoumat,” znovu opakovala Kelsey. Rozhodla se nevšímat si nespokojeného výrazu a nesouhlasu v jeho tváři. Ať dělal v minulosti cokoliv, byl zvyklý rozkazovat.

To znamená další záchytný bod v pátrání po jeho minulosti. Jako by pravý smysl hledání pravdy byl ve skládání drobných střípků do mozaiky. Ovšem Cole jí v tom vůbec nepomáhal.

„Uvidíme,” nevzdával se.

Ale o patnáct minut později se Kelsey rozhodla jednat. Vděčně vzpomínala na klimatizované prostory lodi, vedro bylo nesnesitelné - ale když už tady byla, musela to dotáhnout do konce. Vstala a vyšla ze stínu pod křídlem letadla.

„Pojď, Cole. Podíváme se po něm.”

Cole se líně zvedl z podřepu a s nelibostí se rozhlížel. „Opravdu si nemyslím, že by tu v okolí někdo byl.”

„Musím mít jistotu. Walt bude pěkně naštvaný, jestli nesplním úkol.” „Walt má často takové pocity?” ušklíbl se. „Pochopitelně. Je to můj šéf!”

„Silnice k Valentinovi začíná přímo tady,” pobízel je Ray. Stále seděl uvnitř a nepokrytě dával najevo svůj nezájem. „Jak dlouho chcete, abych

počkal?”

„Za jak dlouho se tam dostaneme?” zeptala se Kelsey. „Netrvá to víc než deset minut.”

Cole se ozval. „Budete tady, dokud nepřijdeme zpátky, bez ohledu na to, kdy to bude. Nemusíte mít strach, dobře zaplatíme. Tak dobrá, Kelsey. Když sis to vzala do hlavy, vyrazíme.” Sebral kufřík a odcházel směrem, který jim Ray ukázal.

Kelsey ho rychle následovala. Stín vystřídal denní žár. „Cítím se tu jako v sauně. Asi bych nechtěla žít v tropech.”

„Zvykneš si,” odtušil nepřítomně. „Tobě to, zdá se, nevadí,” načala opatrně další kolo pokusů.

„Přestaň lovit informace, miláčku,” zareagoval okamžitě. „Šetři si dech na kopec, budeš ho potřebovat.”

Myslí, že jsem se poučila, říkala si Kelsey. Potom dala na jeho radu. Chůze hustým porostem ji stála hodně sil. Úzkou pěšinu nazval Ray silnicí, ale něčemu takovému se podobala jen vzdáleně. Z obou stran ji obklopovala neproniknutelná džungle a jestli po ní někdy něco projelo, pak nanejvýš malý motocykl. Stoupala strmě vzhůru do kopců a s každým následujícím krokem byla více a více neprostupná.

„Začíná to být jako v opravdové džungli,” podotkla Kelsey.

„Nelíbí se mi to, Kelsey,” řekl Cole tiše a zastavil se. „Po Valentinovi a jeho domku ani stopy, a navíc se mi tohle místo nějak nezamlouvá.”

„Ani já nejsem tou odpolední procházkou příliš nadšená,” opáčila sarkasticky. „Jestli chceš čekat s Rayem, můžeš.”

„Nedělej hloupou. Myslíš, že bych odešel k letadlu a nechal tě tu?”

Kelsey zamrkala. „No, asi ne.”

Cole ji nechává napospas divočině? Nesmysl. Nenechal by ji tu samotnou a neodletěl by. Měl pravdu. Trochu ho už znala a věřila mu. Nepřikládala tomu význam, ale skutečnost se nedala popřít.

„Nic na téhle práci se mi nelíbí,” pokračoval chmurným tónem, když znovu vykročil na cestu. „Ale to, co mi připadá nejvíc nesnesitelné, je to, že Gladwin raději poslal tebe, jen aby ušetřil pár mizerných dolarů za kurýrní službu.”

„Nabídla jsem se sama! K ničemu mě nenutil.” Automaticky začala hájit svého šéfa.

„Ale byl to jeho nápad.”

„No a? Docela rozumný.”

„Rozumný? Poslat ženu samotnou do džungle?”

„Walt tu nikdy nebyl. Neměl tušení, že je to konec světa. Když sedíš v klimatizované kanceláři, Cibola může působit docela přitažlivě. Malebný tropický ráj.”

Cole znovu zastavil a přecházel sem a tam s rozhodností, která ji překvapovala. „To už je příliš. Děláme bláznivé poslíčky. Otoč se a jdeme zpátky.”

Kelsey málem poslechla. Cole nic nenavrhoval; vydal rozkaz způsobem, který vzbudil odpovídající reakci. Kdyby se celý uplynulý týden nesnažila různými způsoby bojovat, musela by se podřídit. Jenže vytvořit si jakž takž pevnou pozici ji stálo hodně síly a teď se jí nehodlala vzdát.

„Cole, přijela jsem, abych splnila svoji pracovní povinnost. Nevrátím se, dokud neudělám všechno možné, abych…”

Přerušilo ji náhlé zabúrácení motorů. „K čertu,” zaklel Cole.

„Co se děje?” Kelsey se obrátila a pátrala pohledem po přistávací ploše, ale přes hustou zeleň nic neviděla. „To je

cessna?”

„Obávám se, že ano.” Hleděl k obloze a Kelsey s ním. Cessna už vystoupala do výšky několika stovek metrů a obracela se.

„Letí pryč! Ray nás tady nechal!” vyjekla. „To přece nemůže. Jak se dostaneme zpátky na loď?”

„Příhodná otázka.”

„Ale proč by to dělal?” užasle na něj pohlédla.

„Mám za to, že náš dobrák Ray je pro svobodné podnikání v té nejpřímočařejší podobě. Jinými slovy, kdo víc zaplatí, ten poroučí. Mohu se jen domnívat, že mu někdo dal víc za to, že nás opustí, než jsme mu zaplatili my za cestu zpátky.”

„Ale jak by mohl někdo chtít… můj bože.” Vytřeštila oči na kufřík. „Snad si nemyslíš, že někdo pojede na kraj světa, jen aby získal tohle?”

„Kelsey, čím více se dovídám o tvé práci a šéfovi, který za tím vším stojí, tím méně se mi celá věc líbí.”

„Nevím, proč bys do toho měl zatahovat Walta. Těžko je to jeho chyba.”

„Jestli se ti uleví, nenapadá mě v tuhle chvíli nic, co bych uvedl na svou obhajobu. Asi jsem se zbláznil, když jsem tě nechal dojet až sem. Měl jsem se řídit zdravým rozumem a ne city. Tak, pomalu vyrazíme.” Začal ukrajovat další metry z cesty stoupající prudce do kopce.

„Ale Cole.” Kelsey mu sotva stačila. Safari košile se jí lepila na propocené tělo, jak se snažila držet krok. „Proč jdeme tímhle směrem? Proč se nevrátíme na letiště? Možná se tam někdo objeví. A co ta malá rybářská vesnice na druhé straně ostrova, ta, o které mluvil Ray? Možná bychom ji měli najít.”

„To jsou dvě místa, kde na nás nejspíš čekají. Takže myslím, že se jim vyhneme,” odsekl.

Kelsey nechápavě sledovala, jak pokračuje bez zaváhání v cestě. „Co to má znamenat? Opravdu si myslíš, že na nás někdo dole číhá?” Její vlastní myšlenky ji ohromily. Ještě nedokázala domyslet všechny možné důsledky toho, že je Ray nechal napospas. čemu?

Zdálo se, že Cole naopak počítá s nejhorším - přestože se nezdálo, že by ho to příliš překvapovalo. Jako by něco tušil už dříve.

„Je to dokonce velmi pravděpodobné,” ujistil ji. „Většina lidí - pokud by ztratila spojení se světem - by se zachovala přesně tak, jak říkáš. Zamířili by do vesnice nebo k letišti. A v tu ránu by se stali stejně snadným cílem jako párek kachen.”

„Vidím, že ti to nedělá zvláštní starost. Nic tě nevyvede z klidu.”

„Šetři dech, Kelsey, budeš ho potřebovat. Podívej se na ten kopec.”

Kelsey spolkla ostřejší slova, která už měla na jazyku, protože si uvědomila, že má pravdu. Cesta byla čím dál strmější a Cole udržoval tempo, které ji v tom horku stálo hodně sil.

Přestala bombardovat tu neprostupnou zeď všetečnými otázkami a raději přemýšlela. První, co jí přišlo na mysl, se jevilo jako to nejjednodušší na

světě.

Jednoduché a varující. Cole měl kufřík - a ona s ním byla sama.

Když dala fakta dohromady, zatajila dech. Cole věděl všechno. Věděl, že veze kufřík plný dokumentů pro podivína jménem Valentine. Podíval se dovnitř a beze slova odnesl všechny materiály z její kajuty. Raye sehnal také on. A teď ji vedl někam do džungle.

Kelsey se zastavila.

Několik kroků před ní Cole vycítil, že něco není v pořádku. Obrátil se a rozzlobeně čekal další otázky, kterými se ho zřejmě chystala zaměstnat, místo aby ho nechala přemýšlet, jak se dostat bez úhony z té zapeklité situace.

„Kelsey?” zabručel. Možná byla jen vyčerpaná. To horko by dostalo každého, kdo na něj není zvyklý. Začal to cítit i na vlastní kůži, přestože strávil dlouhá léta tím, že procházel jedním peklem za druhým. Jeden rok v Carmelu stačil na to, aby si tělo pomalu odvyklo. „Kelsey, vím, že je horko a že jsi unavená, ale musíme pokračovat.”

„Opravdu?” zeptala se s chladnou zdvořilostí, která konečně prozradila, v čem je problém. „A kdo to říká, Cole?”

Přejel ji zachmuřeným pohledem. Křivka jejích ňader vystupovala v promáčené košili daleko výrazněji, vlasy měly po pochodu houštinami do upravenosti hodně daleko, vypasované bílé džíny poznamenalo bláto, a když si otírala hřbetem ruky zpocené čelo, nechala na něm malou šmouhu. Ale tvářila se odhodlaně. Vyzývavě na něj hleděla a čekala, jak zareaguje.

„Víš,” řekl s nepředstíranou upřímností, „z nějakého mně neznámého důvodu vypadáš tak ohromně sexy, že je to až k nevíře.”

Bezprostřednost jeho slov ji vyděsila. V jejích očích spatřil strach. „Zatraceně, Cole!” vydechla. „Řekni mi, o co jde!”

Bude lepší, když se rozzlobí, než když bude mít strach, pomyslel si Cole. „Jak mám vědět, o co jde? To ty jsi mermomocí chtěla jet na tenhle ostrov.”

„Ty se mnou.” Sjela pohledem na kufřík. „A ty máš v rukou všechny dokumenty.”

Cítil se spoutaný všemi těmi věčnými obviněními a nejistotou, vyzařující z každého jejího pohledu. „Nemáš na vybranou, Kelsey,” odsekl hrubě. „Budeš mi muset věřit.”

„Pořád jen omíláš to samé od chvíle, kdy jsme se poznali. A já jako idiot dokola poslouchám, jak ti mám dát ještě šanci. Takže teď jsem se ocitla na pustém ostrově někde uprostřed Karibského moře s tebou a tím kufříkem.”

„Potíž je v tom, že nemůžu zaručit, že jsme opravdu sami,” namítl chladně. „Zkrátka, budeš si muset vybrat to menší zlo. Někde kolem pobíhá tvůj pan Valentine a čert ví, kdo s ním. Je jisté, že je tu ještě někdo třetí. Někdo, kdo má zálusk na ty dokumenty. Ať je to kdokoli, nebude spokojen, dokud je nedostane.”

„A jak mám vědět, že ten někdo nejsi právě ty?”

„Prostě mi věř,” procedil skrz zuby a znovu pokračoval v cestě.

„Jdi do háje, Stocktone! Už jsi mi to říkal tolikrát! Možná jsi dobrý v dávání rozkazů, ale já je neumím jen slepě plnit. V každém případě, důvěra se nedá vynutit. Chci odpovědi. A chci je hned.”

Cole zvažoval všechny možnosti. Moc jich nebylo. Musel jednat co nejopatrněji a tak citlivě, jak to jen šlo. Podle všeho teď závisela její bezpečnost na tom, jak se mu podaří ji přesvědčit. Kdyby došlo k nejhoršímu a měl ji bránit, byl připraven udělat to, jak nejlépe uměl - ale bude se mu pracovat mnohem líp, když mu ona sama nebude házet klacky pod nohy.

Rozhodl se jako vždy. Byl to jeden ze starých zvyků, které nikdy neměnil. Štěstěna nikdy nebývá nakloněna těm, kteří příliš váhají.

Vrhl se k ní. Strach a nejistotu v jejích očích teď vystřídal šok. Ale neměla šanci uniknout. Jeho ruce jí ztěžka dopadly na ramena. Přitáhl si ji k sobě.

„Nemám pro tebe jedinou odpověď, Kelsey.” Dál si záležet, aby jeho slova vyzněla co nejdůrazněji. Musel v ní zlomit poslední zbytky odporu, a to hodně rychle. „Žádné odpovědi, jen několik postřehů. Řeknu ti to na rovinu. Ocitli jsme se ve velmi nepříjemné situaci. Možná pěkně nebezpečné. Sama se z ní nedostaneš. Takže se musíš spolehnout na mě, ať mi důvěřuješ nebo ne. Nemáš na vybranou, Kelsey. Rozumíš? Prostě neexistuje jiná možnost. Budeš dělat to, co ti říkám, bez všetečných otázek, tak rychle, jak to jen půjde, budeš poslouchat na slovo, protože jestli ne, nebudu se nijak rozpakovat a půjdu tvrdě za svým cílem. A ještě jedno varování, Kelsey. Nejsem nijak ohleduplný a okouzlující, pokud se ocitnu v podobné situaci. Vlastně jsem pěkný prevít. Jestli mi v ničem jiném nevěříš, tak v tomhle ano. A teď šlapej, nebo tě tam vytáhnu sám.”

Snažil se vyvolat dojem naprosté převahy a neotřesitelného sebevědomí. Přesto si ale moc dobře uvědomoval, že zastrašovací taktika nebude fungovat, pokud mu ona sama buď nebude plně důvěřovat, nebo nedostane opravdový strach.

Vrhla na něj kradmý pohled a beze slova vykročila. Ještě dlouho poté si však Cole nebyl jistý: byl to strach nebo důvěra? Přál si to druhé. Ale jistotu neměl.

Nevadí, uklidňoval se. Jakmile se mu podřídí, nezáleží na tom, z jakého důvodu. Jde přece o její bezpečí, to je teď na prvním místě. Ale věděl, že tak úplně lhostejné mu to není.

Kelsey nedokázala pochopit, proč tak rychle ustoupila. I když nerada, musela si přiznat, že z něj měla strach. Když se zmínil o své neústupnosti, docela mu věřila.

Poznala, jak dokáže být bezohledný, už tu noc, kdy ji doslova dotlačil do postele. Byl sebevědomý a panovačný a zvykl si mít pod kontrolou sebe i své okolí.

Jistě, v jednom měl určitě pravdu - že umí být pěkně zlý. Ale to bylo také to jediné, v čem mu věřila. Jako vždy zbývalo mnohem více otázek. Pro tentokrát se podřídí. Proč, to nevěděla. Možná proto, že neměla na vybranou.

Byla to Kelsey, kdo první spatřil podivný dům ve tvaru osmiúhelníku, stojící na pasece uprostřed džungle. Zastavila se. Na své paži ucítila pevný stisk.

„Už jsme dost daleko,” zašeptal Cole a pozoroval okolí, aby mu neunikl sebemenší detail.

„Valentinovo sídlo?” zeptala se a prohlížela si hrubě opracované dřevěné stěny. Docela se jí to zamlouvalo. Pokoje budou zřejmě poskládané jako díly koláče, napadlo ji. Všech osm stěn mělo okna. A za domem stál výkonný generátor. Ale ani stopy po vousatém hromotlukovi s titěrnými brýlemi.

„Určitě,” potichu pronesl Cole. „Počkáš tady. Já se tu porozhlédnu.”

„Půjdu s tebou,” vyhrkla bezděčně. Nechtěla zůstat někde uprostřed džungle, když se samo nabízelo něco tak civilizovaného jako dům.

„Zůstaneš. A tohle pevně drž.” Cole jí podal kufřík. „Dej mi deset minut.”

„Ale.,” nezmohla se na další odpor, když se na ni ostře podíval. „Tak dobře. Zůstanu tady.”

„Učíš se.” Už chtěl vyrazit, když ucítil, jak ho chytila za rukáv.

„Cole, bud opatrný,” šeptala.

Překvapilo ho to. Letmo se dotkl jejích prstů. „Budu,” slíbil. Zdálo se jí, že chce ještě něco dodat, ale zřejmě si to rozmyslel.

Za několik vteřin zmizel. Kelsey zůstala potichu stát s kufříkem v ruce a přemýšlela.

Cole se objevil téměř vzápětí na druhé straně paseky. Plná obav pozorovala, jak klidně vešel otevřenými dveřmi do domu. Zatajila dech. Náhle stál znovu venku a potom přeběhl otevřený prostor zpět do džungle. A za malý okamžik se překvapeně otáčela, když se najednou objevil vedle ní.

„Pohybuješ se jako duch,” řekla skoro vyčítavě. „A ty vypadáš, jako bys právě nějakého viděla. Je to v pořádku, zlato. Nikde nikdo.”

„A Valentine?”

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale někdo to tam obrátil vzhůru nohama. Vypadá to jako po výbuchu. Někdo tam něco hledal.” Sjel pohledem na kufřík. „A myslím, že to nenašel.”

„Co je s Valentinem? Přece by to neudělal sám?”

„Napadá tě to samé co mě. Přesto nebudeme chodit dokola a čekat, jestli se někde neobjeví. Za chvíli se začne stmívat. Musíme najít nějaké místo na

noc.”

„Nemohli bychom přespat v domě?” zkusila štěstí, ale okamžitě znala odpověď. Cole už se rozhodl, a i když si připravovala další argumenty, věděla, že by se mu stejně podřídila.

„Každý, kdo o nás ví, určitě zná tenhle dům. Přímo k tomu vybízí.”

„Ty nemáš rád, když tě někdo k něčemu vybízí?”

„Jen když jsi to ty,” odpověděl bez váhání. „Ale zatím mi štěstí moc nepřálo.”

Nečekala, že by v takové chvíli mohla zčervenat. „Obvykle se příliš neobtěžuješ počkat si, až to udělám!”

Zvedl kufřík. „Ztrácíme čas. Jdeme.” Polkla další námitky a šla znovu za ním. Vedl ji z cesty přímo do hustého porostu. Šlo se jí těžko a musela držet tempo. Ale neprotestovala, nebylo proč. Cole ji nechtěl týrat, jen dělal to, co bylo zapotřebí, aby měli kde přespat.

Chtěla přemýšlet o důvěře, kterou v něj cítila, ale byla příliš unavená. Jakmile sešli z cesty, uvědomovala si jen, že jdou z kopce. Bez velkého přemýšlení šla a snažila se držet krok.

Když se naposledy vynořili z lesa, stáli kousek od přistávací plochy. Za kamenitou pláží šumělo moře.

„Co bych za to dala, kdybych si mohla chvíli zaplavat,” zamumlala a nedočkavě se vydala ke břehu.

„Později,” nařídil Cole. Bez okolků ji stáhl zpět.

„Musíš být pořád tak tvrdý?” ohradila se a třela si rozbolavělé rameno, které necitelně stiskly jeho prsty.

Nepodíval se na ni. „V takových případech ano,” utrousil. „Musím se tak chovat, když jsou na obzoru potíže. A už se objevila další.”

„Další?”

„Přesně tak.”

„Co?”

„Někdo nás cestou sem sledoval.”

„Sledoval? Panebože!” Prudce se obrátila, snažila se pohledem proniknout houštinou za sebou, ale viděla jen na pár kroků. „Kde je?” „Pár metrů za námi. Taky zastavil a čeká, co uděláme.” „A my uděláme co?”

„Připravíme mu pěkné přivítání.” Chytil ji za zápěstí a vedl ji podél pláže.

Vlastně vůbec nevyšli do otevřeného prostoru. Cole dovedně využíval terén a Kelsey napadlo, že se za tím uměním musí skrývat roky tvrdého tréninku. Navíc dokázal vnutit pocit bezpečí také jí.

Kamenitá pláž přešla v útes, tyčící se kousek nad příbojem. Celý prostor mezi džunglí a mořem pokrývaly velké balvany. Cole mezi nimi objevil stezku. „Tohle půjde. Lehni si, Kelsey, a zůstaň tak, dokud ti neřeknu. Jasné?” Dovedl ji za hromadu kamenů a stáhl ji k zemi. Vrazil jí kufřík a zmizel.

Dívala se za ním a měla strach. Ne z něho - o něj. Při pomyšlení na to, co se mu může stát, ji zachvátila hrůza. Začala si uvědomovat, jak je na něm závislá. Navzdory skutečnosti, že o něm vlastně nic neví, a podezření, že věci, které ovlivnily jeho minulost, měly daleko do usedlého způsobu života, byly nyní jejich osudy pevně spojeny. Seděla bez hnutí v úkrytu a náhle pochopila strach žen, které v daleké minulosti čekaly na návrat svých druhů z lovu. Teďsi připadala jako jedna z nich.

SEDMÁ KAPITOLA

Byl to skutečný obr, ale fyzická síla nepředstavovala to největší nebezpečí - to si Cole uvědomoval. Byl to spíš způsob, jakým se ten muž jako kočka pohyboval džunglí.

Kočka, která vyšla ze cviku, pomyslel si Cole, když stopoval svoji oběť. Hromotluk nebyl ani tak tichý ani opatrný, jak by měl být, ale Cole se domníval, že kdysi musel být Valentine velmi šikovný.

Určitě to byl Valentine. Z několika pohledů na něj bylo jasné, že na nikoho jiného se tolik nehodí popis, který slyšel od Kelsey. Velký muž s dlouhými vousy a brýlemi s tenkou obroučkou.

Nikdo se už ale neobtěžoval Kelsey sdělit, že muž, kterému říkali Valentine, kdysi dělal něco mnohem nebezpečnějšího, než je programování počítače. Zřejmě si toho nikdo ani nevšiml.

Ale jakmile si Cole uvědomil, že je někdo sleduje, pochopil dvě věci. Ta první byla, že muž, který je sleduje, je zkušený lovec. A druhá, že Valentina učili stopovat dvou-nohou zvěř…

Musíme se navzájem trochu poznat, přemýšlel Cole, zatímco se dostal Valentinovi do zad. Mohl jen doufat, že Valentinovy schopnosti jsou o něco málo menší než jeho.

Proklouzl až na vzdálenost několika metrů, opatrně se postavil s nohama kousek od sebe, soustředil se a potom promluvil.

„Na svátek svatého Valentina je už trochu pozdě.”

Muž se otočil a probodl ho modrýma očima. Oba stáli nehybně a odhadovali jeden druhého.

„Nevím, jestli je pozdě nebo ne, ale vím, že dnes nic takového nebylo. Jen jeden průšvih za druhým. A teď do toho ke všemu i vy.” Valentinův hlas byl hluboký jako hlas obrovského medvěda a dobře se k němu hodil.

„A teď já,” prohodil lhostejně Cole. „Jestli vám to udělá dobře, ani já dnes neměl svůj šťastný den.”

„Jste tu s nějakou ženou.” Nebyla to otázka, ale strohé konstatování.

„Ano, jsem tu se ženou.”

„Nevadilo by vám, kdybyste mi sdělil účel vaší-návště -

vy?”

„Řekněme, že na ni dávám pozor,” odpověděl Cole zdvořile. „Ochrana, dobrá. Jste za to placený?”

„Starám se o ni, protože mi patří,” sdělil Cole stručně a výstižně. Valentine najednou vypadal, že se mu ulevilo. „To leccos vysvětluje. Ne všechno, ale alespoň něco. Myslím, pane, že bychom mohli být na jedné

lodi.”

„A na které by to mělo být?” Cole cítil, že napětí povolilo, ale nepohnul

se.

„Na opačné než ti dva vtipálkové, co mi obrátili vzhůru nohama celý dům.” Nepřítomně se probíral hustými vousy, ale živé oči prozrazovaly neustálé soustředění. „Jinými slovy, dnes tu rozhodně žádný svátek svatého Valentina neslavíme.”

„Říkáte dva?”

Přitakal. „A ozbrojeni.”

„Na rozdíl od nás,” prohodil Cole.

„Na rozdíl od nás,” souhlasil Valentine.

„Vypadá to, že se nám dnešní den trochu protáhne. Asi bych vás měl představit dámě, která vážila tak dlouhou cestu, aby se s vámi sešla.” „Vaší dámě,” upřesnil Valentine.

„Mojí. Ačkoli si nejsem jistý, jestli už o tom ví.” Opatrně pohnul rukou. „Až po vás.”

Valentine pozvedl pobaveně obočí. „Jste hodně opatrný, že?” Vykročil směrem k pláži.

„V těchto dnech se snažím myslet spíš na to, jak jsem dobře vychovaný, ne opatrný.” Cole šel o krok zpět. „Často se takhle obelháváte?”

„Někdy. A vy?”

„Někdy mám také to štěstí,” odpověděl tiše Valentine. „Asi jsme na to oba odborníci. Oklamat nejnáročnější-ho diváka na světě - sebe sama.”

„Myslím,” řekl na to Valentine a ohlédl se přes svá široká ramena, „že je to pořád lepší než to, co jsme byli dříve.”

Vyměnili si pohledy plné porozumění. Cole kývl. „Také si myslím.” „Kam jste schoval dámu svého srdce?” zeptal se Valentine zvědavě, když vyšel na pláň a pozoroval okolí.

„Valentine!” Kelsey, která nespustila oči z okraje lesa a každou chvíli čekala, kdy se objeví Cole, vyskočila a běžela jim naproti. „Vy jste určitě Valentine.” Usmívala se. „Jsem tak ráda, že jste nás sledoval právě vy. Měla jsem hrozný strach, co Cole v té džungli dělá. Jste v pořádku? Cole říkal, že váš dům někdo důkladně prohledal. Co se tu vlastně děje?”

Valentine se zazubil a Kelsey poznala, že jakákoliv podobnost se Santa Clausem končí právě tímhle úsměvem. Ani vousy nezakryly výraz vlka na lovu. Vzpomněla si na úsměvy, jimiž ji zřídkakdy obdařil Cole.

Dva muži, každý z jiného těsta. Jak zvláštní. Na první pohled byli rozdílní jako noc a den. Jeden velký, vousatý, vyšinutý počítačový génius. Druhý samotář, uzavřený až běda, nesmiřitelný obchodník. Ale její ženská intuice říkala něco jiného. „Jsem v pořádku. Vy jste určitě slečna Murdocková. Omlouvám se za změnu plánů. Ujištuji vás, že to nebyl můj nápad. Stejně

jako přivést sem vašeho přítele.” Kelsey svraštila čelo. „Neměla jsem na vybranou. Cole na tom trval.” „Cole?” zeptal se Valentine nevzrušeně.

„Vy se ještě neznáte? Valentine, to je Cole Stockton.” Kelsey přejížděla pohledem z jednoho na druhého.

„Ale ano, už jsme se seznámili,” pomalu pronesl Cole. „Jen jsme se nedostali takhle daleko.” Lehce se uklonil.

„Těší mě,” zabručel Valentine.

Kelsey si všimla skrytého významu některých slov, ale nebyla schopna je rozšifrovat. Jako by se ti dva znali daleko lépe, než dávali najevo - a přitom věděla, že se potkali teprve před pár minutami.

„Tak to bychom měli za sebou,” pokračoval Cole. „A teď bych doporučoval věnovat se nezbytným věcem. Pokud si nikdo nevšiml, stmívá se. Tady je vaše království, Valentine. Máte nějaký nápad, kam bychom mohli Kelsey uklidit na noc?”

„Uklidit mě!” opakovala rozzlobeně. „Co to má znamenat?”

„To znamená tě schovat,” vysvětlil Cole. „A co vy dva?” namítla, protože se jí nelíbilo téma rozhovoru.

„Váš přítel a já vás máme na starosti, slečno Murdocková,” řekl Valentine něžně. „Je tu párek chlápků. Obávám se, že nejde o obyčejné turisty.”

„Jsou to ti, co vám zpřeházeli dům? Kdo to je, Valentine? Jdou po dokumentech?” Kelsey se špičkou boty dotkla kufříku.

„To je teorie, které se zatím držím. Pojdte, Kelsey, ukážu vám a vašemu příteli pěkné, bezpečné místo.”

Kelsey zrudla. Cole se právě snažil vzít ji za ruku a vést tam, kam ukazoval Valentine. „Není to můj přítel. Jmenuje se Cole.”

Valentine i Cole ji ignorovali. Cole nehnul brvou a vedl ji pryč. Jako bych mezi ně ani nepatřila, pomyslela si. Oba se pohybovali stejným zneklidňujícím způsobem - kradmým krokem šelmy.

„Nebyli jste vy dva někdy předtím u baletu?” podotkla v okamžiku, kdy jí Cole pomohl přes kořen stromu. Slunce zapadlo za vrcholky hor, dělící ostrov na dvě části, a rychle se přiblížila noc. Viditelnost se rychle zhoršila.

Valentine potlačoval smích.

„Nevšímejte si jí. Je úplně zblázněná do hry zvané Sto otázek denně.” „A vy tu hru nechcete hrát, že mám pravdu?” zeptal se Valentine hlasem plným pochopení.

„Ne, když se všechno točí kolem dávné minulosti,” procedil Cole mezi zuby.

„Chceš nějaké otázky ze současnosti?” vykřikla Kelsey, znepokojená způsobem, jakým spolu oba muži mluvili. „Tady jsou. První, co vy dva plánujete na dnešní noc. A kde jsou ti, co se vám vloupali do domu, Valentine? Co se tu dnes vlastně stalo?”

„Abych řekl pravdu, na to jsem také trochu zvědavý, Valentine,” přerušil ji Cole.

„Řeknu vám všechno, co vím, jakmile se dostaneme do jeskyně, i když se bojím, že toho není mnoho.”

„Do jeskyně?” Kelsey zpozorněla. „Nesnáším jeskyně. Běhá mi z nich mráz po zádech.”

„Pokud tahle jeskyně vyřeší problém, kam s tebou, naučíš se na takové maličkosti zapomínat,” poznamenal Cole.

„Jednou si budeme muset promluvit o tvé nesnesitelné aroganci!” „Ale ne dnes večer,” řekl.

Kelsey byla po celý zbytek cesty do jeskyně zticha. Hned jak ji spatřila ve stěně útesu, věděla, že bude s odporem vzpomínat na každou chvíli v ní strávenou. O bezpečí, které poskytovala, ale nemohlo být pochyb. Vchod zakrývala hustá zeleň, takže jej člověk uviděl, až stál přímo před ním. Mířil přímo k moři, ale nikdo ho nemohl z pláže zpozorovat, ledaže by přesně věděl, kterým směrem se dívat. Nemohla popřít, že jako úkryt to bude perfektní. Silou vůle překonala všechen svůj odpor a nechala se s Colem zavést dovnitř.

„Co netopýři?” zeptala se najednou.

„Nejsou tu,” uklidnil ji Valentine.

„A krysy?”

„Dnes v noci můžeme mít strach jenom z dvounohých,” řekl Cole, když už všichni tři stáli uvnitř a rozhlíželi se po jeskyni.

„Hadi?”

„Jen nějaké ještěrky,” znovu ji chlácholil Valentine. „To je všechno. Je tu pramen pitné vody, hned tady za vchodem. Račte se posadit. Vítejte v mé víkendové usedlosti.” Ukázal na několik velkých kamenů.

„Tak ještěrky.” Kelsey těkala nervózně pohledem kolem sebe. „A to tu mám vydržet, než zjistíte, co se děje?”

Cole a Valentine si vyměnili pohledy. „Tak nějak,” přikývl Cole. „A teď si poslechneme vaši historku, Valentine. Co se dnes stalo?”

Valentine ztěžka dosedl na jeden z kamenů. „Nejde mi to na rozum. Snažil jsem se dát dohromady, kolik je jedna a jedna, a vychází mi z toho, že někdo chce ty dokumenty. Je tu hodně otazníků. Jistě vím jen to, že jsem opustil dům a vydal se běhat na pláž, tak jako každý den. Když jsem byl asi v půli cesty, spatřil jsem loď, mířící do malé zátoky kousek od přistávací plochy. Dva podivně vypadající muži vystoupili na břeh a třetí zůstal na palubě. Asi se bude vracet ve stanovenou dobu.”

„Co jste udělal?” zeptala se Kelsey.

Valentine pokrčil rameny. „Jsem od přírody zvědavý tvor, a tak jsem ty dva sledoval. Netrvalo dlouho a došlo mi, že jdou ke mně domů. Dostal jsem se tam, právě když se chystali vejít dovnitř. Nejdřív jsem chtěl udělat něco hodně odvážného, ale potom jsem se rozhodl ještě chvíli počkat. Věděl jsem

totiž, že jste se opozdila, Kelsey, a ve Flex-Glad by určitě nebyli nadšeni z toho, že jsem jednu z jejich pracovitých sekretářek dostal do tak nebezpečné situace. Zvláště v případě, že veze takové důležité dokumenty,” usmál se. „Pochopitelně jsem netušil, že přijedete s osobním strážcem.”

„Dokumenty jsou to jediné, po čem šli?” ptal se Cole. „Rozumějte - není tu možnost, že jde o něco. řekl bych, osobního?”

„Cole, to je hloupá otázka!” nesouhlasila Kelsey. „Jak by to mohlo být něco osobního? Kdo by mu chtěl ublížit? Valentine žije úplně sám a nikomu nepřekáží.”

Valentine se ušklíbl. „Naprosto průměrný pomatenec zahrabaný na ostrově, tvor, který od života nečeká nic jiného než chvíle osamění nad počítačem.”

„A který je čirou náhodou odborníkem v přesvědčování,” zareagoval

Cole.

„Alespoň se lépe poznáme.” „O čem to mluvíte?” skočila jim Kelsey do řeči. Valentinův posměšný výraz zmizel. „O ničem, Kelsey. Jen žertujeme.” „Na to se znáte moc krátce, abyste mohli vtipkovat, jako by se nechumelilo!”

„Máš pravdu,” ukončil to Cole. „Takže se vrátíme k věci. Jste si jistý, že jde o dokumenty?”

Valentině rozvážně přikývl. „Jsem, Stocktone. Analýza, na níž jsem pracoval, by někomu mohla hodně pomoci při výzkumu umělé inteligence. Přistoupil jsem k některým základním otázkám úplně jiným způsobem. Nechci se chvástat, ale ty dokumenty opravdu stojí někomu za to. V celé věci nejsou žádné rysy osobní msty. Neznám ty dva vtipálky. Když skončili s demolicí v mém domě a odešli po svých, šel jsem se podívat, jestli poznám, co hledali. Všechno kolem počítače včetně kopií mých poznámek bylo na kusy. Vzal jsem jen to, čeho si nejvíc cením, a rozhodl se co nejrychleji zmizet. I když by možná bylo zajímavé počkat, co se stane. Ti dva chvíli bloumali kolem a hledali mě. Teď vím, že si mysleli, že jsem ve vesnici. Viděljsem je, jak odešli čekat na letadlo.”

„Jak by mohli vědět, co hledat, když šli po vašich materiálech o umělé inteligenci?” opáčila Kelsey.

„To není špatná otázka,” řekl Cole překvapeně. „Díval jsem se do kufříku, Valentine. Kdybych nevěděl, jak je pro někoho důležité držet ty věci pod zámkem, sám bych na nic nepřišel. Vůbec by mi nepřipadaly zajímavé. Museli by to být opravdoví odborníci, aby správně odhadli cenu těch dokumentů.”

„Ne, pokud dostali instrukce, aby se soustředili na alfanumerické kódy na každé stránce. Gladwin a já jsme je vymysleli hned zpočátku, abychom si udrželi přehled a ne-smíchali různé složky.”

„Mohli vědět, že to dnes přivezu?” přemýšlela Kelsey.

„Řekl bych, že je to pravděpodobné,” souhlasil Cole. „Někdo podplatil dobráka Raye, aby se vrátil bez nás.”

„Slyšel jsem letadlo, jak letí pryč. Obávám se, že Ray udělá pro peníze všechno,” poznamenal Valentine.

„Proč jste nás sledoval, Valentine? A proč jste se alespoň neukázal, když jsme přišli až k vám?” přitlačila ho Kelsey ke zdi.

„Protože nevěděl, kam mě má zařadit,” odpověděl Cole. „Teď už to vím.”

„Nějak moc dobře jste se během toho krátkého okamžiku tam v lese poznali,” řekla Kelsey podezíravě. Co se s nimi jenom dělo? přemýšlela.

„My bývalí baleťáci poznáme jeden druhého na dálku,” zažertoval Cole.

Trhla hlavou. „Nebudu poslouchat vaše tajuplné žertíky. Proč nás ti muži nenapadli?”

„Zřejmě proto, že nemohli pochopit, co tu má s vámi co dělat Cole,” vysvětloval Valentine.

„Řekněte mi, co se bude dít dál. Vy dva vypadáte, že vyřešíte každý problém během několika minut. Každý kromě mě má nějakou představu, co se vlastně přihodilo. Mohu vyjmenovat některé důvody, proč došlo k takové situaci.”

„Jaké důvody?” zeptal se Valentine.

„První, že jste oba o hodně mazanější než já.”

„A druhý?” vyzvídal Cole.

„Druhý je ten, že každý ví, o co jde, protože všechno bylo dopředu naplánováno. Jsem tu jen jako figurka.”

Následovalo hrobové ticho. Kelsey se zachvěla a nebyl to nepříjemný pocit z jeskyně, který to způsobil, ale pravda, kterou vyslovila. Seděla mezi dvěma muži, kteří se chovali, jako by pro ně bylo nebezpečí naprosto přirozená věc. Jejich sebejistota mohla klidně pramenit z toho, že věděli, do čeho jdou.

První promluvil Cole. Podíval se na Valentina, ústa nepřirozeně pokřivená. „Už jsem asi říkal, že si Kelsey neuvědomuje, že už není úplně svobodná.”

„Jak svobodná?” vyskočila Kelsey.

„Měl na mysli jen to, že patříte jemu,” uklidňoval ji Valentine. „To je v pořádku. Máte za sebou perný den a všechno je hrozně zamotané. Jen tu klidně seďte a my se Stocktonem se porozhlédneme. Nebudeme dlouho pryč.”

„Ale jak víte, kam jít? Cibola možná není moc velký ostrov, ale pořád je tu hodně místa, kam se mohl někdo schovat. Zvlášť v noci.”

Valentinovu tvář prozářil úsměv. „No, dávám pozor od chvíle, kdy začalo svítat, a docela dobře si dovedu představit, kde hledat naše dva kamarády. Pozorovali přistávací plochu, když vás Ray vysadil. Začali vás sledovat, aby věděli, co budete dělat, a drželi se vás celou cestu k mému domu. Pak je Cole setřásl, když jste sešli z kopce dolů. Naši dva přátelé teď krouží kolem

několika stop, které jsme jim nechali. Asi se tu necítí moc dobře. Mám takový dojem, že většinu života strávili v městských ulicích.”

„Kde teď budou?” chtěla vědět Kelsey.

„Kde byste chtěla strávit noc, kdybyste měla na vybranou?”

„Kdybych si mohla vybrat? Ve vašem pohodlném domě, plném jídla a všech vymožeností civilizace.” Kelsey ani chvilku neváhala.

„Přesně to udělají.” Cole vstal a šel ke vchodu. „Za půl hodiny bude tma. Nechtějí se nechat chytit někde venku. A vědí, že nepůjdeme přes kopec do vesnice. Alespoň ne teď v noci.”

„Určitě najali někoho, aby pozoroval, co se děje ve vesnici. Zřejmě toho třetího, který s nimi přijel,” prohlásil Valentine. „Vesnice je malá, mají ji jako na dlani. Je velmi jednoduché sledovat přístav a každou loď, která ho opouští.”

„Takže se shodneme na tom, že tráví noc ve vašem domě a připravují se na další pátrací výpravu, jakmile se rozední. Máme skoro celou noc. Jejich loď se nejspíš ráno vrátí.”

„Dřív určitě ne,” souhlasil Valentine a napřímil se. „Z téhle strany ostrova je hodně útesů a malá zátoka, kterou jste viděli, je jedno z mála míst, kde se dostanou bez potíží ke břehu. Přesto by bylo riziko podnikat takovou akci v noci. Musíte mít totiž neustále všechno dobře na očích.”

„Když nic nenašli, proč neodjeli už před setměním?” zauvažovala Kelsey nahlas.

„Dobře si dokážu představit, kolik mají slíbeno za naše dokumenty,” poznamenal Valentine. „Jestli odjedou, riskují, že nás už nikdy neobjeví.”

„Jen nerozumím tomu, co se vy dva chystáte udělat,” opatrně pokračovala Kelsey. „Čeho chcete dosáhnout, když budete pobíhat ve tmě? Proč budete po něčem pátrat, když se navzájem ujišťujete, že víte, kde ti dva jsou? Co kdybychom nechali věci, jak jsou, počkali do rána a potom šli do vesnice přivolat pomoc?”

Cole i Valentine na ni vytřeštěně zírali, jako by řekla něco naprosto nepatřičného.

„Drahoušku, nerozumíš nám,” řekl Cole po chvíli. „Taková příležitost jako dnes v noci se nám už nenaskytne. Zůstali sami dva ve Valentinově domě. Když vyrazíme, můžeme si je pěkně odvést.”

„Odvést kam?” zeptala se nepřítomně, ale najednou si to uvědomila. „Odvést? Vy je chcete vzít do zajetí?” Vyděšeně vyskočila na nohy. „To nedovolím! Jsem zodpovědná za záležitosti firmy a odmítám dát k takové věci souhlas.”

„Kelsey,” začal Cole opatrně, zatímco Valentine se zdvořile díval jinam. „Možná jsi nejvýše postavenou osobou firmy Flex-Glad právě teď a právě tady, protože jsi také jediná, ale.”

„Nezapomínej na Valentina,” vyrazila ze sebe.

„Ale on přece není zaměstnanec, že ne?”

„Spíš vědec na volné noze se stálou smlouvou,” suše podotkl Valentine. „Od nikoho si už nenechám rozkazovat.”

Kelsey zuřila. „Nechci vypadat jako puntičkář. Jménem společnosti Flex-Glad vám oznamuji, že vás prostě nenechám provést takovou šílenou věc.” Stála s rukama v bok, z nazelenalých očí jí sršely blesky.

Cole k ní přistoupil a sevřel dlaněmi její tváře. „Drahoušku, musí to tak

být.”

„Podle tvého!”

Přikývl. „Podle mého. Vím, co dělám. Budeš mi muset důvěřovat.”

„Už zase,” hlesla a věděla, že ho nezastaví. „Opakuji to, protože doufám, že mi důvěřovat opravdu budeš.”

Odmítla to. „To není otázka důvěry, ale rozumného chování ve složitých podmínkách. Ty a Valentine se tak nechováte!”

Cole se pousmál. „Nečekej logiku od vysloužilého ba-leťáka. Jde mi především o styl.”

„Cole, nedělám si legraci!” Do očí se jí už už draly slzy a jen silou vůle je zadržovala. „Panebože, proč se vždycky snažím s tebou diskutovat? Nemám na tebe žádný vliv, nebo snad ano?”

„Jak mohu pomáhat a zároveň být pod tvým vlivem?” zeptal se kousavě. „Ty jsi ten důvod, proč jsme tady!”

Upřeně ho pozorovala. „Tak mě poslouchej. Neztrácejte čas v džungli a počkejte tu do rána. Potom najdeme cestu do vesnice a přivoláme pomoc.”

Valentine ji přerušil. „Kelsey, ve vesnici se pomoci nedočkáme. Žije v ní jen několik rybářských rodin a nikdo z nich se nenechá zatáhnout do našeho podniku. A než seženu pomoc na některém z větších ostrovů, ti dva už budou dávno pryč.”

„Tak je nechte jít!”

Cole ji pustil. „Ne, Kelsey, to nemůžeme udělat.”

Už ztratil zájem cokoliv jí vysvětlovat. Beze slova dosedla zpět na jeden z kamenů a nepřítomně hleděla do tmy

Cas rychle ubíhal. Čekali, až vyjde měsíc, tím si byla jistá. Slyšela Valentina, jak hovoří o něčem, co ráno odnesl z domu a nechal to někde blízko schované. Vycítila zkoumavé pohledy, kterými chtěl Cole odhalit její duševní pochody, ale ve tmě neměl naději. Uběhly další minuty, během nichž nepromluvila, jen tiše seděla. Tichým rozmluvám těch dvou nevěnovala pozornost. Všechno jí připadalo strašně vzdálené a neskutečné.

Najednou jí Cole položil ruku na rameno. „Už musíme jít, Kelsey.”

„Dobře se bavte,” odpověděla kousavě.

Objevila se mohutná Valentinova postava. „Kelsey, kdyby se něco stalo…”

Poněkud ztuhla, ale nechtěla domýšlet význam jeho slov. Cole je dokončil.

„Kdybychom se nevrátili do několika hodin, zůstaň v jeskyni, dokud neuvidíš nebo neuslyšíš přistávat loď a odvážet naše dva neznámé pryč z ostrova, rozumíš? Když opatrně vyjdeš ven a najdeš si vhodný úkryt, uvidíš celou zátoku, aniž bys byla sama vidět. Až odjedou, běž a nezastavuj se, dokud se nedostaneš na druhou stranu ostrova. Bude to trvat hezkých pár hodin. Jdi do vesnice a najmi si loď, aby tě odvezla zpět do Saint Thomasů.”

Dělala, že neslyší, a učinila poslední chabý pokus. „Cole, prosím tě, nechoď.”

„Vrátím se co nejdříve.” Stisk na rameni na okamžik zesílil a vzápětí oba s Valentinem zmizeli.

Kelsey položila hlavu na zkřížené paže a dala se do pláče.

Hlavou se jí honilo nepřeberné množství myšlenek. Logickou úvahou došla k jedné z nich: že vlastně nemá žádný důkaz o existenci dvou přízraků ze zátoky. Na ostrově viděla jen Valentina a Cola. Všechno mohlo být domluveno tak, aby ani na jednoho z nich nepadl stín podezření. Byla to však pouze domněnka a Kelsey se zdráhala jí uvěřit. Cole byl schopen snad všeho, ale tohle. Nebylo možné, aby ji celou dobu obelhával.

Ne. Cole jí nelhal. Jen neodpovídal na otázky.

Jedno bylo nade vší pochybnost jasné. Valentine si kdysi nehrál jen s počítači a Cole také pracoval na něčem jiném než na výhodných investicích.

Měli tolik společného. Džunglí se pohybovali neslyšně jako kočkovité šelmy na lovu. Násilí jim nebylo proti mysli. Tušila, že Coleova osobnost má své temnější stránky, ale prostě nemohla uvěřit, že kdysi býval zločincem nebo třeba nájemným vrahem.

Uvažovala, z čeho pramenila jeho jistota, že je schopen nebezpečnou situaci na ostrově zvládnout. Až si najednou uvědomila něco, co leccos vysvětlovalo.

Až do tohoto večera držel svá tajemství pod zámkem. Odhalil je jen kvůli ní. Kdyby s ní nejel na ostrov, nikdy by své nebezpečné dovednosti nemusel ukazovat.

Svíravá bolest z poznání, že Cole byl donucen k něčemu, co nechtěl, jí konečně ukázala pravdu. Beznadějně se zamilovala.

Klávesnice s vysílačkou, která sloužila k ovládání počítače na dálku, ležela přesně tam, kam ji Valentine schoval. Rozhrnul několik palmových listů a zvedl ji.

Cole nechápavě pozoroval přístroj a potom Valentinův spokojený výraz. Stáli jen několik kroků od rozsvícených oken domu. Nebylo pochyb, jejich muži seděli uvnitř.

„Počítač ovládá skoro všechno, co v domě mám, včetně několika speciálních funkcí, které jsem nainstaloval během několika minulých let,” podotkl Valentine.

„A ovládá se tou klávesnicí,” doplnil Cole. „Kelsey mi o některých podobně vybavených přístrojích vyprávěla. Klávesnice nemusí být připojena. Jak to vlastně pracuje?”

„Infračervené paprsky. Trochu jsem to vylepšil. Funguje to až na vzdálenost několika desítek metrů.” Starostlivě držel drahocennou věc v rukou.

„Zhasneme světla. Ať se naši přátelé proberou,” poznamenal Cole.

„A potom neprodyšně uzavřeme všechna okna. Nikdo nechápal, proč si pořizuji kovové okenice,” podotkl Valentine nevzrušeně.

„Nikdo nechápal, proč jsem nechal postavit kolem svého domu v Carmelu třímetrové zdi. Kelsey se klepala strachy, když měla vejít dovnitř. Bála se, že se ven už nikdy nedostane. Říkala tomu pevnost.”

„Ženám se těžko vysvětlují všechna bezpečnostní opatření,” řekl Valentine s hořkým úsměvem.

„Přesně tak. Něco mi říká, že baletní školu nespolkla.”

„Co všechno jste jí vůbec o tom říkal?”

Cole se zhluboka nadechl. „Nic. Vůbec nic.”

„A myslíte, že to bude fungovat?”

„Nedá se říct, že bych slavil úspěchy. Je zvědavá až běda.”

„A vy kolem sebe stavíte neprostupnou zeď.”

„Mám pocit, že pravda by pro ni byla daleko horší než mlčení.”

„To je těžké. Ženy jsou legrační stvoření.” Valentine se odmlčel. Poklepával palcem na klávesnici a studoval tvář svého společníka. „Začínal jsi v armádě?” zeptal se najednou.

Cole kývl. „A ty?”

„Jihovýchodní Asie. Byl jsem hodně mladý. Všechno to vypadalo jen jako úžasné dobrodružství. Když ten pocit zmizel, najednou se mi rozbřesklo. Skutečnost nebyla moc romantická.”

„Já vím. Jednoho dne člověk pozná, že je z toho obchod. Alespoň tak jsem to zažil na vlastní kůži. Přemýšlíš, kam ses vlastně dostal.” Cole zamířil k domu.

„Byl jsi na volné noze?”

„Jakmile jsem odešel z armády, nebyl důvod vracet se do Ameriky. Zůstal jsem v jihovýchodní Asii. Mužům jako já se naskýtaly desítky příležitostí. Některé z nejlépe placených i od strýčka Sama.”

„Vysoká odměna, krátkodobý kontrakt. Žádné otázky, žádná pomoc od oficiálních míst, pokud by něco nevyšlo.”

„Ale spousty peněz na konto ve Švýcarsku. Bral jsem tu práci. Neměl jsem důvod odmítat.”

„Ten pocit znám.” Znovu bylo chvíli ticho. Oba odkryli karty. „Umění je vymyslet si vlastní důvody, proč děláme některé věci. Několik let jsem jako žoldák objížděl cizí země, hlavně v Africe a Jižní Americe, a bojoval ve

válkách. Potom jsem poznal, že si docela rozumím s počítači. To je dlouhá historie.”

„A končí tady na Cibole?”

Valentine rázně přikývl. „Tady je můj domov. Právě teď v něm mám dva nezvané hosty.”

„Dokážu si představit, jak by mi bylo, kdyby někdo prošel zdmi mého domu bez pozvání,” souhlasil Cole. „Co jiného umí ta věcička?”

„Otevřít zásobník s plynem, který je zabudovaný ve stropě. Hodně nepříjemné. Až to spustím, budeme mít rázem ve dveřích dva muže lapající po dechu.”

„To bychom jim měli připravit něco na uvítanou,” navrhl Cole. Sbíral palmové listy a splétal je dohromady, až vzniklo jednoduché, ale pevné lano. „Jsem připraven, mistře.”

Došli až k okraji mýtiny. Všechna okna svítila, ale ten, kdo byl uvnitř, si dával dobrý pozor, aby nebyl vidět.

„Asi vědí, že nejsme ozbrojeni,” přemítal Valentine. „Ray jim nejpíš řekl, že jsi nevezl nic nebezpečného, a když přišli do mého domu, měli dost času zjistit, že ani já nejsem na podobnou situaci připraven. Určitě se uvnitř cítí v bezpečí. Mizerové.”

Cole poslouchal. „Zhasni světla,” přikázal potichu.

Valentine stiskl tři klávesy a dům se ocitl ve tmě. Cole na nic nečekal a rychle přeběhl prostor mezi jejich úkrytem a stěnami domu. Těm uvnitř by mělo chvíli trvat, než si uvědomí, co se děje, a on toho chtěl využít.

Lehl si na zem a omotal lano kolem sloupku, podpírajícího stříšku nad hlavními dveřmi. Potom nechal druhý konec lana ležet na zemi a čekal, až dá Valentine počítači další příkazy.

Z domu se teď ozývaly různé zvuky. Chraplavé rozkazy a rozzlobené nadávky. Za okamžik zarachotil kov a Valentinův počítač uzavřel všechna okna. Nyní existovala jediná úniková cesta: dveřmi.

Někdo uvnitř ztratil hlavu. Zazněl výstřel a dveřmi prolétla kulka. Cole se přitiskl ještě více k zemi a čekal.

Nikdy neslyšel zvuk unikajícího plynu, ale dokázal si živě představit reakci mužů uvnitř domu. Výkřiky vystřídalo kašlání a chroptění. Další dvě střely si našly cestu ven, a vtom se rozlétly dveře. Oba muži vyběhli a divoce stříleli. Cole zatáhl za lano a první muž se rozplácl na zemi. Druhého zlikvidoval úderem pěsti.

Najednou ho do nosu udeřil zápach plynu pronikajícího otevřenými dveřmi. Okamžitě uskočil a zhluboka vdechoval čerstvý vzduch. První muž se pokoušel vstát a Cole ho znovu poslal k zemi.

Nechal je ležet a utíkal z dosahu všudypřítomného oblaku plynu. „Zatraceně, Valentine, to je pěkné svinstvo!”

„Jsem rád, že sis to zkusil na vlastní kůži,” vychutnával si ho Valentine. „Něco málo z toho, co jsem si přivezl od jednoho technicky založeného šejka.

V zásuvce vedle postele mám neustále připravenou plynovou masku. To kdybych zůstal někdy uvnitř.”

„Fajn, jisté je, že v domě už nikdo nepřespí,” poznamenal Cole, když s Valentinem zajistili oba muže.

„Navrhuji, abys mě tu s nimi nechal. Jsem zvyklý spát venku. Než odejdeš, položíme jim několik otázek, a potom se můžeš vrátit do jeskyně. Dám ti nějaké jídlo. Tvoje dáma bude určitě čekat.”

Cole svázal druhému vetřelci nohy a postavil se. „Čekat na co? Aby na mě křičela? Aby mě obviňovala, že jsem to naplánoval? Oznamovala, že se k ní už nikdy nesmím přiblížit?”

Valentine naklonil hlavu a usmál se pod vousy. „Nebudeš vědět, jaké uvítání tě čeká, dokud se nepřesvědčíš se na vlastní oči.”

OSMÁ KAPITOLA

Cole se vydal po pěšince dolů na pláž. Nepotřeboval světlo, které mu Valentine nabízel na cestu. Bledé paprsky měsíce prozařovaly celé okolí a dávaly mu nádech, který mohl jinému muži připadat romantický. Cole o tom nikdy tak nepřemýšlel. Příliš světla, ale teď mu přišlo vhod.

Měsíc mu vlastně nikdy na cestu k domovu nesvítil, protože Cole domov neměl. Jen odcházel po vykonané práci někam, kde si mohl chvíli odpočinout, než se zase odstěhoval jinam.

Nikdy neměl domov a ani ženu, která by ho čekala. Dnes v noci byla na konci jeho cesty jeskyně a v ní Kelsey. Dnešní noc se tolik lišila od všech jiných v minulosti.

Nebylo v ní tolik násilí. Zažil mnohem horší situace. Jen napětí zůstalo stejné a hladina adrenalinu v krvi nebezpečně vysoko, stejně jako přetrvával pocit vzrušení. Za chvíli to začne pomalu ustupovat, znal to. Po vzrušení z akce vždycky následovala deprese - a té se bál.

Tentokrát to však bylo jiné. Vracel se z džungle k ženě a cítil se plný očekávání i znepokojený zároveň.

První pocit se snažil potlačit. Představit si Kelsey, jak ho vítá s otevřenou náručí, byla čirá fantazie. Zůstala v jeskyni pěkně nazlobená. Možná projeví zdvořilý zájem a bude se vyptávat, zřejmě i na Valentina a hlavně na ty dva.

Může od ní čekat jen moře otázek. A nejhorší je na tom, že tentokrát má právo znát pravdu, protože události se jí bezprostředně dotýkají. Má právo vědět, jakou roli Cole hrál, a potřebuje mít jistotu, že sama nesloužila jen jako pěšák v jeho rukou. Cole však neměl nejmenší důvod domnívat se, že mu bude všechno věřit. Až jí všechno vysvětlí, Kelsey se k němu otočí zády a chvíli se bude vzpamatovávat. Neodpustí mu, nepochopí, že násilí bylo nutné. A pak přijde další vyčerpávající rozhovor, který skončí nesmyslnou hádkou plnou emocí.

Časem by se možná ledacos urovnalo, ale ne hned dnes v noci. Nemohl ani dokázat, že ji vlastně jen chránil.

Aby byl upřímný, na jejím místě by se zřejmě choval stejně. Ano - být jí, určitě by cítil něco podobného: strach ze zrady a násilí a zároveň zvědavost, touhu dovědět se něco o lidech kolem sebe. Kelsey byla inteligentní žena. Jenže to zároveň znamenalo, že se nikdy nepřestane pokoušet dobrat pravdy.

Jeho očekávání a vzrušení se změnilo v temné obavy.

Neměl problémy najít cestu mezi skalisky nad pláží. Jeho vycvičený smysl pro orientaci ho neomylně vedl k houští před vchodem do jeskyně.

Napětí nepolevovalo a přestože cítil únavu v celém těle, věděl, že se mu nepodaří usnout. Dokázal si jasně vybavit několik příštích hodin po boku chladné a zuřící Kelsey.

Kelsey ho neslyšela, ale uvědomila si okamžitě, že se objevil v širokém ústí jeskyně. Vyskočila a hleděla na jeho temnou postavu. Snažila se z jeho obličeje něco vyčíst, ale nehybné vrásky kolem úst a sevřené rty nic neprozrazovaly. Šedé oči byly stejně neproniknutelné jako vždycky.

„Cole! Ach můj bože, měla jsem takový strach!” vydechla. Strnula. A potom se v ní cosi zlomilo a rozběhla se k němu. Hlavu zabořila do jeho ramene a nechala se obejmout.

Byl v pořádku. Takže se nic nestalo. To zjištění vmžiku zahnalo všechny pochyby a strach z uplynulých hodin.

„Kelsey?”

Z jeho hlasu zaznívala nejistota, snad i zmatek. Nevšímala si toho a pevně objímala jeho štíhlý pas, tiskla se k němu, jako by na tom závisel její život.

„Jsi v pořádku? Nejsi zraněný?” vyptávala se netrpělivě.

Pohladil ji po zádech a silně ji sevřel v náruči. Sklonil hlavu a zašeptal jí do ucha: „Ano, jsem v pořádku. Kelsey, já.”

„A Valentine? Nic se mu nestalo?”

„Vůbec nic. Všechno šlo jako po másle. Valentine zůstal před domem a dává pozor na ty dva. Obávám se, že budeme muset přespat tady, protože v jeho domě bychom nevydrželi.” Na chvíli se zamyslel. „Kelsey, omlouvám se za ten dnešek. Neměl jsem na vybranou. Prosím, věř mi, že kdyby to šlo jinak.”

„Šššš,” zašeptala, protože nechtěla nic slyšet. „Ticho, miláčku. Potřebuješ si odpočinout. Nemusíš teď nic vysvětlovat. Ještě máš dnes v noci něco na práci? Nebo je to všechno?”

„Všechno. Ráno si dojdeme pro toho třetího. Jeho kumpáni nám řekli, že ho čekají hned za úsvitu. Ale dnes už by měl být klid. Kelsey, umím si představit, jak to pro tebe bylo těžké.”

„Mohla jsem tu jen sedět mezi ještěrkami. Na tobě bylo všechno ostatní.” Usmála se a vzala jeho ruku do dlaní. „A přesto jsem neposlechla.” Vedla ho do tmavého kouta jeskyně.

„O Čem to mluvíš?” Nesouhlasně zavrtěl hlavou a zůstal stát. „Kelsey, co jsi provedla?”

„Jen takový malý akt neposlušnosti. Vyšla jsem ven o něco dříve a nasbírala kapradí na zem. Kousek od jeskyně ho rostla spousta. Když už máme strávit noc v jeskyni, možná se hodí, že jsem našla něco, co je měkčí než skála, nebo ne?”

Nehýbal se. „Neměla jsi odcházet bez dovolení. Říkal jsem, abys zůstala uvnitř.”

Znovu vklouzla do jeho objetí. Opravdu byl unavený, přestože se snažil udržet si kontrolu nad situací. Potřeboval si odpočinout, ať už se nahoře stalo cokoliv. S vrozenou ženskou intuicí se k němu přitulila. „Omlouvám se. Už se to nestane.”

„Co to jen dělám,” mumlal, když ho ukládala na improvizované lože. „Nic se nestalo a už vůbec na tebe nechci křičet.” ¦

„Nekřičíš,” uklidnila ho. „Opravdu jsi v pořádku?” Klekla si vedle něj. „Co to neseš?” zeptala se,protože uviděla malý balíček, který měl u sebe.

„Valentine mi dal nějaký sýr a chleba.”

„Díkybohu, umírám hlady.”

Pustili se beze slova do jídla. Když skončili, Kelsey se k němu naklonila. „Co to děláš, Kelsey?” Sledoval její ruce, jak rozepínají jeho košili. „Chci tě zbavit napětí. Trochu ti pomohu uvolnit se a namasíruji ti záda. Jinak se moc nevyspíš.”

„Chceš mi dělat masáž?” Tvářil se zmateně.

„Správně. Otoč se a dej si ruce pod hlavu. Svaly máš jako ocelové pruty.”

Poslechl. „Musím páchnout asi jako stádo dobytka,” ušklíbl se.

„To není přesné. Ale ani já zrovna nejsem jako zahrádka voňavých růží. Byl to dlouhý den.”

„Vždycky příjemně voníš,” řekl bez váhání. „Ve volných chvílích, když jsi byla přes týden v San José, jsem si tvou vůni vybavoval.”

„Opravdu?” špitla nesměle. Zpracovávala jeho široká záda kousek po kousku a poznala, že mu to dělá dobře.

„Ano.” Snažil se uspořádat si myšlenky. „Kelsey, vím, že máš připraveno hodně otázek.”

„To počká do rána. Teď na nic nemysli a odpočívej. Potřebuješ se vyspat.”

„Potřebuji tebe,” řekl najednou. „Ještě nikdy jsem tě tolik nepotřeboval.” Slyšela žádost v jeho hlase a zastavila se. „Jsem tu, Co-le.” Obrátil se na záda. „Tady?”

„Tady.” Našla svými rty jeho, připravená dát mu vše, oč si řekne. „Kelsey!” Stáhnul ji k sobě.

Vdechovala vůni jeho těla a nebránila se. Nerozuměla mu a věděla, že nikdy zcela neodhalí jeho tajemství - že pro ni nebude mužem jejích snů, něžným a upřímným. Ale byl to člověk, do něhož se zamilovala.

Odešel, aby za ni bojoval jediným způsobem, který znal. A teď se vrátil, protože ji potřeboval.

Cítila jeho prsty, jak pomalu postupují ke knoflíčkům její žluté halenky, až se jim podařilo jeden rozepnout. Dlaněmi přikryl její ňadra.

„Kelsey, miláčku. Ani ve snu by mě nenapadlo, že tu dnes budeme takhle spolu. Neumíš si představit, jak po tobě toužím. Byly tu nějaké ženy, ale žádná, která by na mě někdy čekala. Neumím to ani vyjádřit.”

„Nemusíš.” Objímala jeho široká ramena a líbala ho jemně na krk.

Ucítila trhnutí zipu a za chvíli ležela nahá pod žhavými doteky jeho rukou. Zamířil mezi její stehna a poznal, že je toužebně očekáván.

„Slíbil jsem si po naší poslední noci, že udělám všechno pro to, abych tě znovu sevřel v náruči. Ale netušil jsem, že se to stane zrovna takhle. V jeskyni, po tom všem. Proč se vždycky přestanu ovládat?”

„Vyčítáš mi, že se moc ptám.” Nahmátla přezku jeho opasku.

„Mám být zticha?”

„Ano.”

Neprotestoval. Opatrně ji odstrčil, aby si mohl zout boty a stáhnout kalhoty. Lehl k ní a rukama si ji přitáhl.

„Cole?”

„Už žádné povídání,” připomenul jí její vlastní slova. V jednom jediném okamžiku pronikl do jejího lůna a uslyšel její roztoužený výkřik.

Ačkoliv Kelsey seděla nahoře, byl to on, kdo udával tempo jejich milostného zápasu. Pevně ji držel kolem pasu a prudce do ní vnikal, až se celá chvěla slastí.

„Ano, Cole, prosím,” žadonila. Zatínala nehty do jeho rozpálené kůže.

„Ty jsi můj malý ďábel,” sténal. Cítil stisk jejích zubů. „Někdy nejsi tak slušná holčička, jak vypadáš!”

Nebyla schopna odpovědět. Uvědomovala si jen jeho mužství, sílu, která ji zcela vyplňovala.

Náhle ji zalily vlny rozkoše, vracející se ve stále kratších intervalech. Celé její tělo se otřásalo a jakoby z dálky slyšela vyslovovat svoje jméno.

„Kelsey!”

Ocitl se na okraji propasti a vzápětí ztratil poslední opěrný bod a řítil se do hlubin. Znovu a znovu vykřikoval její jméno až do okamžiku, kdy přišlo uvolnění na samé hranici blaha. Stěny jeskyně se otřásaly výkřiky ve stonásobných ozvěnách, které pomalu doznívaly, až nebylo slyšet vůbec nic.

První se pohnula až po dlouhé chvíli Kelsey. Otevřel oči. „Jdeš někam?”

„Tvoje záda si budou muset trochu odpočinout,” zamrkala spiklenecky a sklouzla na stranu. „Do pořádné postele má můj vynález ještě daleko.”

Nechal ji změnit polohu. Potom sáhl pro oblečení, poházené kolem dokola, a rozprostřel je na zem.

„Děkuji, Kelsey. Od té doby, kdy jsme byli naposledy spolu v mé posteli, jsem se necítil lépe.”

„Tohle není tvá postel,” připomněla. Líbilo se jí, jak byl díky ní spokojený.

„Malý detail. Kdekoliv jsi se mnou, připadám si jako ve své ložnici. Dnes jsem si na malou chvíli myslel, že se už vracím domů. Chtěl jsem ti jen naznačit, že mě nikdy žádná žena nečekala tak jako ty.”

„Spi, Cole. Musíš být vyčerpaný.”

„Určitě máš milion otázek,” řekl a hluboce zívl.

Zatajila dech. Měla na rozmyšlenou celé hodiny v jeskyni. „Ne. Žádné otázky, žádná minulost.”

Neklidně se zavrtěl. „Co tím chceš naznačit?”

„Jen tolik, že jsem se rozhodla, ať je po tvém. Nech si svá tajemství, Cole. Máš na to právo. Nic mi do nich není. Věřím ti.”

„Věříš?”

„Jinak bych na tebe nečekala v té příšerné jeskyni. Už na tebe nebudu naléhat.”

„Kelsey, lásko moje, nic mi tak najednou neslibuj.” Říkal to poněkud skepticky.

„Nejsem zbrklá. Měla jsem dost času na přemýšlení. Svůj život si řídíš sám a já ti do něj nemohu zasahovat. Už se nebudu ptát na nic, co bylo. Pro nás oba bude existovat jen současnost, nic víc. Slibuji.”

Sevřel její prsty v dlaních. „Kelsey, nebudeš ničeho litovat. Dám ti všechno, co jen budeš chtít.”

„Nic nechci, Cole. Jen tebe.”

„Potřeboval jsem vědět, že mi věříš. Minulost opravdu není důležitá.” „Není,” zašeptala.

Žádná minulost ani budoucnost, pomyslela si. Bude žít ze dne na den. Cole ji nemůže nabídnout úplné porozumění, otevřené srdce a svět bez tajností. Musí se spokojit s tím, co má.

To ovšem neznamenalo, že se vzdává práva ptát se. Stále přemýšlela o jeho životě a o tom, jak se naučil nevyhýbat se násilí. Byla zvědavá na to, co ho spojovalo s Valentinem. Zcela jistě se neznali, ale Kelsey by dala ruku do ohně za to, že dokonale odhadli jeden druhého, hned jak se potkali. Znepokojující byl i způsob, jakým reagovali na nebezpečí, které jim všem hrozilo.

Když se vracela ve vzpomínkách do Carmelu ke svému nevlastnímu otci, pokaždé přemýšlela o složce jménem Stockton, uložené v jeho počítači. Těch tisíc dolarů měsíčně také nemohlo jen tak zmizet z její paměti. Stejně jako dům obehnaný vysokou zdí, v němž se už ocitla.

Nedalo se s tím nic dělat. Zvědavost byla příliš silná a bude trvat tak dlouho, jak dlouho se jim podaří udržet jejich vztah. A nejspíš ještě déle. Znovu zapudila myšlenky na budoucnost.

Zavřela oči a ještě více se k němu přitáhla. Přestože spal, cítila, jak ji pevně objímá. O chvíli později i ona, navzdory nepříliš dokonalému pohodlí, přestala vnímat svět.

Probudily ji první paprsky slunce, pronikající skrz zarostlý vchod. Ihned si všimla, že Cole je pryč. Cítila se náhle strašně slabá.

„Proboha, nikdy se té jeskyně nezbavím,” zanaříkala už vsedě. „Cole?” zavolala.

Jedna ještěrka jí věnovala bystrý pohled zpoza kamenu. „Co koukáš,” pronesla Kelsey a pestrobarevný tvor po chvilce zmizel. Cole se nevrátil, ani když už byla oblečená. Několikrát protáhla tělo ztuhlé nepohodlným spaním a došla k východu z jeskyně. „Cole?” zavolala znovu a pozorovala okolí.

Žádná odpověď. Prodírala se křovím a sledovala pláž hluboko pod sebou. Možná si šel zaplavat. Také by to potřebovala.

Ještě zkontrolovala kamenité srázy. Nikde nikdo.

Znejistěla. K čertu s ním. Důvěra je pěkná věc, ale jeho zvyk vždy po ránu zmizet ji znepokojoval. Udělal to tenkrát po první noci, kdy se milovali, po jejím souboji s mořskou nemocí, a teď znovu. Neptat se na minulost, to ano, ale tohle bylo něco jiného.

Vydala se z jeskyně podél strmé skály, navazující na útes u zátoky. Narazí na cestu k Valentinovu domu a uvidí, jestli šílený vědec bude vědět, kam se poděl Cole.

Ještě než spatřila loď na okraji zátoky, uvědomila si náhle, že Cole v noci nedokončil práci.

Žaludek se jí sevřel strachy. Loď se třetím mužem stála u břehu a zdálky v ní viděla postavu. Došla k okraji útesu a pozorně se zadívala. Muž ve člunu byl ozbrojen. Držel v rukou pušku a mířil na Cola, stojícího na pláži.

Kelsey nebyla schopna ani dýchat. Zmocnil se jí pocit beznaděje. Byla příliš daleko, aby mohla nějak pomoci. Včera večer se jí zdálo, že Cole má situaci pod kontrolou a že spolu s Valentinem třetího muže očekávají. Jak se ale potom mohl nechat chytit?

Vtom si všimla kufříku, stojícího v písku před ním. Cole stál pevně rozkročený a nenechával se vyvést z klidu.

Tvářil se vyrovnaně a pozoroval muže se zbraní. Kelsey se nejisté pohnula, rozhodnutá zjistit, co se vlastně děje. Co zmůže všechno bojové umění tváří v tvář muži s odjiš-těnou puškou?

Nervózně těkala pohledem po okolí, jestli někde nespatří Valentina. Určitě se měl také zúčastnit ranní výpravy. I v noci pracovali spolu. Nemohla prostě uvěřit tomu, že by teď jednali každý na vlastní pěst.

Skutečnost, že Valentine nebyl v dohledu, mohla být důvodem k panice. A nebo také mohla znamenat, že podivínský obr se schovává kdesi mezi balvany na útesu a kryje svého partnera.

Jistotu neměla. Ani jeden se neobtěžoval, aby ji informoval o svých plánech. Měla zešílet strachy při pohledu na muže, kterého miluje a který se ocitl ve smrtelném nebezpečí.

„Nechte si to projít hlavou,” zvolal náhle Cole na muže. „Je to výhodné, když zvážíte, co vám za to nabízím.”

„Jak se přesvědčím, že vaše zboží je pravé?” odpověděl neznámý. „Nijak. Alespoň do té doby, než vystoupíte na břeh a podíváte se do kufříku sám.”

„Tak se mi zdá, že nejjednodušší bude zastřelit vás a teprve potom vystoupit,” pravil muž rozhodným hlasem.

„To jistě, ale potom nezjistíte, kde začít hledat všechny dokumenty. Mohou být schované kdekoliv na ostrově. Ne, myslím, že zabít mě by bylo příliš riskantní. Navrhuji, abychom raději uzavřeli obchod.”

„Co je s Kellerem a Masonem?”

„Obávám se, že vaši přátelé jsou ze hry venku. Aspoň se nebudete muset dělit. Dostanete, co si zasloužíte - ať už máte ty dokumenty doručit komukoliv.”

„Až na to, co musím zaplatit vám,” připomenul muž chladně. „Všechno, co chci, je padesát tisíc. Myslím, že vzhledem ke skutečné hodnotě zboží je to přiměřená cena.”

„Nenosím padesát tisíc jen tak po kapsách.”

„Proto jsem připraven počkat, dokud to nezařídíte. Až se vrátíte, budu na stejném místě.”

„A co ten pomatenec, co běhá někde po ostrově?”

„Je to s ním stejné jako s vašimi přáteli - už to není jeho věc,” odsekl

Cole.

„A ještě je tu ta žena.” „O ni se postarám sám.”

Kelsey se při těch slovech zašklebila. Dokázal mluvit až neskutečně cynicky. Zřejmě proto, že byl cynický. Lépe řečeno - kdysi, opravila se. Ještě jednou hledala Valentina. Nemohla věřit, že by nikde nečekal. Cole i on byli z jednoho těsta, a pěkně mazaní.

„Musel bych to vidět, než se rozhodnu jednat dál,” řekl muž.

„Rád bych vám ukázal několik stránek. Ne všechny. Jistím se, jestli mi rozumíte.” Cole ukázal ledabyle na kufřík. „Jestli chcete vystoupit a podívat se, nemám námitky.”

„Jak mám vědět, že vám mohu věřit?”

„Nemůžete to vědět. Přinesl jsem něco k nahlédnutí. Berete nebo ne?”

„Dobrá, jdu se podívat,” rozhodl se muž konečně. „Otevřte kufřík a nechte ho ležet. Postavte se tam.” Ukázal puškou na místo asi šest metrů od dokumentů.

Cole poslušně odešel. Muž seskočil z lodi do moře a po kolena ve vodě se pomalu brodil ke břehu.

Kelsey nervózně zatínala pěsti. Kde je Valentine? ptala se znovu sama sebe. S nadějí pátrala po okolí a najednou zahlédla odraz kovu. Hlaveň pušky, uvědomila si. To je určitě Valentine. Byl jen pár metrů od ní, pečlivě ukrytý.

Znovu sledovala drama na pláži. Ozbrojený muž byl asi na půli cesty od člunu a neustále mířil na Colea.

Tajila dech a přemýšlela, kdy a jak Valentine zasáhne, • když spatřila ještě něco jiného než hladký kov. Ruku v rukavici, držící zbraň. Nebyla to Valentinova obrovská pěst. Najednou se objevila hlava muže, plížícího se k okraji útesu.

Valentine to nebyl. Muž byl malý, šlachovitý, a Kelsey ze všeho nejvíce připomínal svým zjevem obyčejnou krysu. Důležitost svého objevu si uvědomila hned vzápětí. Valentine mohl mít z nějakého jiného místa přehled o situaci, ale ani on, ani Cole netušili nic o novém nebezpečí. Jen ona měla neznámého dobře na očích a sledovala, jak přebíhá od jednoho balvanu ke druhému. Byl soustředěný na svůj úkol, a proto si jí nevšiml.

Jen pár metrů, uvažovala. Je ode mě jen pár metrů.

S horečnatým úsilím přemýšlela. Přes zvuk tříštících vln by ji neuslyšel, a protože měl oči jen pro dvojici na pláži pod sebou, při troše opatrnosti zůstane nepozorovaná.

Nemohla tušit, jak Cole s Valentinem naplánovali akci. Neměla se čeho chytit. Zcela jistě však s nikým dalším nepočítali. Valentine je od začátku ujišťoval, že na ostrově jsou jen tři muži.

Ten čtvrtý po její pravici měl nepochybně za úkol jistit kumpána v lodi. Jakmile se Valentine a Cole pokusí zajmout toho muže, bude jeho společník střílet.

Představa, že Cole leží mrtvý na zemi, ji znovu vyburcovala. Jestliže má něco udělat, musí s tím začít ihned. Opatrně se pokusila pohnout. Měla hrozný strach. Ale vědomí, že musí zachránit muže, kterého miluje, jí dodala sílu.

Se stejnou opatrností přešla o pár kroků dál. Pokud se muž neotočí, bude v bezpečí. Dostal se až k samému okraji skály a hleděl dolů. Pušku měl připravenou. Věděla, že pozorně sleduje situaci, a znovu změnila úkryt. Když byla čtyři, pět kroků daleko, odvážila se podívat přes okraj balvanu. Muž ležel na břiše.

Co teď? zoufala si. Ve spěchu uvažovala, jaké zbraně • má k dispozici. Kameny všech velikostí kolem sebe. Až se jí udělalo špatně, když si představila, jak rozbíjí tomu člověku hlavu.

Co když minu? zděsila se. A na druhou stranu, co když se mi to opravdu podaří? Pohled na zkrvavenou lebku, to by byl její konec.

Mnohem hrůznější však byla představa, jak Cole leží postřelený a jeho krev se vsakuje do jemného písku. Nezbýval čas na rozmyšlenou. Muž z lodi teď půjde směrem ke kufříku. Každým okamžikem se odněkud vynoří Valentine a překvapí ho.

Až se všechno tohle seběhne, zcela jistě se zapojí druhý muž. Někdo z nich to odnese. Například Cole.

Kelsey sevřela kámen větší než její pěst. Klečela teď na kolenou a přes okraj balvanu hledala se zatajeným dechem svůj cíl. Muž se snažil zamířit. Vší silou se vymrštila a hodila kámen.

Uslyšela praskavý zvuk, kterého se obávala, ale ten byl okamžitě přehlušen výstřelem, jak neznámý stačil v posledním zlomku vteřiny zavadit o spoušť. Než se mohla přesvědčit, že minul, zazněl další výstřel. Padla na zem a vyděšeně se sunula k okraji skály. Vedle ní ležela v bezvědomí oběť jejího útoku.

Z pláže se ozval výkřik. Když se tím směrem podívala, spatřila, jak Cole zvedá pušku, kterou upustil první útočník. Ten klečel a třel si rameno. Ještě si stačila všimnout, že Cole má na mušce místo, kde leží. Z jiné strany se hnal Valentine a také on mířil stejným směrem puškou, kterou chvíli předtím zranil muže na pláži.

„Hej, pánové, to jsem já!” Vyběhla z úkrytu. „Nestřílejte!”

Až potom, po záblesku úlevy, uviděla, že oba nepřestávají mířit a držet prst na spoušti. Pochopila, že to od ní byla pěkná hloupost.

Ti dva byli zvyklí žít na hranici života a smrti a násilí jim nebylo cizí. Reagovali na výstřel, který se ozval odněkud ze skal. Pochopila, že zůstala naživu jen díky neuvěřitelnému štěstí. Oba většinou nejdříve stříleli a potom se ptali proč. Kelsey ztuhla. Fakt, že stojí živá na vrcholu útesu a neleží provrtaná jako řešeto pod ním, se dal přičíst jen jejich bleskurychlým reakcím.

Jen polkla, když pomalu spustili zbraně k boku. Až teď si uvědomila, jak dokáží být nebezpeční.

„Kelsey! Zatraceně, co vyvádíš? K zemi!”

Předklonila se a uchopila pušku. „Všechno je v pořádku, Cole,” volala nepříliš jistým hlasem. „Je neškodný.”

Zaslechla nějakou kletbu a potom Cole zamířil po strmé cestě nahoru. Trvalo jen několik okamžiků, než došel až k ní. Valentine mezitím vyslýchal prvního výtečníka.

Otočila se a dívala se, jak jde až k ní. Měřil si ji chladným pohledem, až se celá roztřásla. Těsně před ní zůstal stát a pohledem přejel nejprve nehybné tělo na zemi a potom pušku v její ruce.

„O co se snažíte, dámo? Měla jsi být v jeskyni. Kdo ti dovolil jít ven?” Vytrhl jí zbraň a rychle provedl něco s mechanismem. Potom hodil pušku na zem a začal třást s Kelsey. „Tak mi odpověz! Jak se odvažuješ ignorovat takový rozkaz! Mohla jsi být dávno mrtvá.”

„Ty také,” namítla a srdce jí bušilo. „Nevěděl jsi o něm, že ne?”

„Ne, nevěděl. Ale to tě nijak neomlouvá. Měl bych ti pořádně nařezat a bud si jistá, že by sis týden nesedla! Máš vůbec představu, jak jsi byla blízko

smrti?”

Najednou se jí vrátilo sebevědomí. „Je to všechno tvoje chyba. Ty a tvá tajemství. Ani ses neobtěžoval s nějakým vysvětlováním, o co tu vlastně jde. To tvé tajnůstkář-ství nás oba málem stálo život. Ale nenech se tím vyvést z míry. Jen si dál chraň svá tajemství! Možná to nemá budoucnost, ale o tu ty se přece nezajímáš.”

Rychle se odvrátila, aby byla pryč, než jí vytrysknou slzy. Málem přitom upadla přes muže, kterého zneškodnila.

Podlomily se jí nohy. Rozechvěle se dotkla temene mužovy hlavy. „Zůstane naživu,” řekl Cole. Sedl si vedle ní a zkoumal zranění. Vděčně na něj pohlédla. A cítila, že ji chápe.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Výletní loď dostihli v dalším přístavu. Kelsey neměla nejmenší chuť pokračovat v cestě a nijak se s tím netajila, ale Cole ji nakonec přece jen přemluvil. Jakmile ji dovedl do kajuty, spadl mu kámen ze srdce. Bude potřebovat být několik dnů s Kelsey o samotě. Cítil, že se mu během onoho dne a noci na Cibole podařilo vyhrát velkou bitvu, ale v zásadě byl jeho vztah s Kelsey stále nejistý.

Než ji doveze domů a bude možná muset čelit dalším nebezpečím, která jí mohou hrozit, měl v úmyslu upevnit svoji pozici.

Se vztahy mezi lidmi si nikdy starosti nedělal, a teď si to poprvé uvědomil. Bylo mu to stejně cizí jako nejistota a strach. Věci tak vzdálené. Znovu si vybavil rozhovor, který vedli, než opustili Cibolu.

„Musíte to přece někde ohlásit - na policii nebo na nějakém úřadě!” namítala Kelsey, když jim Valentine nabízel, že sežene rybářskou loď, která je odveze do nejbližšího přístavu. „A budete potřebovat svědky. Nemůžeme odjet a nechat vás tu samotného.”

„Nevidím důvod, proč byste nemohli,” opáčil Valentine zdvořile.

„Ale oni budou mít spoustu otázek, až si pro ty čtyři přijedou!”

„Měli by - pokud by to byli agenti od FBI a šli by si pro ně do vašeho domu v San José. Ale tady nejsme na území Spojených států a ti, co přijedou, mají do FBI hodně daleko. Cibola je součástí nezávislého státu. V zásadě se naše verze nemusí zmiňovat o tak exotických záležitostech, jako je průmyslová špionáž.”

„Co s nimi udělají?” zeptala se s neskrývanou obavou.

„Oficiálně je obviní z vloupání a nedovoleného vstupu na cizí pozemek,” pronesl rozvážně Valentine.

„A neoficiálně?”

„Neoficiálně je největší zločin, že jako čtyři cizinci obtěžovali obyvatele ostrova. Být jen dočasným obyvatelem je tu na pováženou. A obtěžování místních je vůbec to nejhorší, co se může stát.”

„Vy jste místní? Vždyť tu také nejste dlouho,” namítla Kelsey.

„To už není pravda,” zazubil se. „Před několika lety jsem prokázal guvernérovi jednoho z největších ostrovů jistou službu, a od té doby jsem se stal skutečným občanem se všemi právy.”

„Protekce?” poznamenala Kelsey.

Cole se rozhodl vstoupit do hovoru. Nebylo řečeno, jakou špinavou práci Valentine pro guvernéra odvedl, a Kelsey by stejně jen pokračovala v otázkách.

„To už by stačilo, Kelsey. Prostě se spolehni na Valentinovo slovo, že si bude umět poradit, ano? Nemusíme zacházet do podrobností. Už jsi za jeden den stihla natropit dost nepříjemností.”

„Tak já jsem natropila nepříjemnosti!” vybuchla. „Možná jsem vám zachránila život!”

„Má pravdu,” zastal se jí Valentine.

Cole si byl jistý, že těch několik chvil, kdy stála v dosahu jejich nabitých pušek na útesu, si pamatuje velmi dobře. Přeběhl mu mráz po zádech. Ještě nějakou dobu potrvá, než na to sám zapomene.

Byl rád, že odvedl její pozornost od staré záležitosti s guvernérem. Teď měli jinou práci: najít ochotného rybáře, zajistit ty čtyři ničemy a rozloučit se s Valentinem.

„Pošlu telegram Gladwinovi a dám mu vědět, že někde došlo k úniku informací,” slíbil Valentine. „Ti čtyři byli nejspíš jen najatí.”

„Jak Walt zjistí, kde začít pátrat po příčinách všech potíží?”

„Myslím, že naši přátelé nám rádi dají nějaké vodítko,” řekl Valentine. „Než je odvezou, promluvím s nimi.” Zaváhala. „Promluvíte?”

Cole znovu považoval za nutné přerušit je. „Pojď, Kelsey. Chlapík s lodí na nás čeká.”

„Ale Cole, já si pořád myslím, že bychom měli nějak…” „Tady nejsme v Americe. Valentine ví, co dělá. Tak ho nech,” nařídil Cole a odváděl ji k lodi.

Otočila se k Valetinovi. „Jste si jistý, že to pro vás bude v pořádku?”

„Bude, Kelsey.”

„Přijedete nás navštívit, jestli se ještě někdy vrátíte do Ameriky?”

„Pošlete mi pozvání na svatbu a uvidíte, že neodmítnu,” řekl s úsměvem.

Cole ucítil nepříjemné bodnutí u srdce, protože Kelsey se zatvářila hodně vyděšeně. „Cole a já nemyslíme tak daleko dopředu,” řekla.

Valentine věnoval Colovi chápavý pohled a pokrčil obrovitými rameny. „Někdy se budoucnost nedá předvídat. Dávejte na sebe pozor. Mám takové tušení, že se ještě někdy uvidíme.”

Cole sledoval, jak Kelsey políbila Valentina na tvář, a potom si s ním sám potřásl rukou.

„Když někdy budeš potřebovat pomoc, ozvi se,” řekl.

„Udělám to. A to samé platí pro tebe.” Valentine ustoupil stranou, aby Kelsey mohla projít na loď, a usmál se na Cola. „Nemějte obavy, Gladwin ode mě uslyší tu verzi, na níž jsme se ráno dohodli. A co se týče služby pro guvernéra,” dodal, když byli s Colem sami. „Jen jsem zpracoval na počítači veškerou vládní agendu. Guvernér chce mít pocit, že je v tomhle směru nejdál v celé karibské oblasti. Má potom větší vliv, když jedná se svými sousedy.”

„Řeknu to Kelsey,” slíbil Cole. „Udělej to. Ta žena už musela vyslechnout příliš mnoho vytáček.”

O pár hodin později se Cole ve své kajutě oblékl k večeři. Sprcha mu udělala náramně dobře a ačkoliv nijak zvlášť nemiloval vázanky a večerní úbory, tmavý oblek byl pohodlný a příjemný.

S nevšední pečlivostí si uvázal kravatu a pohlédl do zrcadla. Jakou dnes zvolit taktiku při hovoru s Kelsey? Znovu ta proklatá nejistota. Už při pouhém pomyšlení na Kelsey se ocital ve vzduchoprázdnu. Jistotu měl jen v jednom. Stráví s ním noc. Žádné výmluvy, žádná rozumná vysvětlení, protesty nebo jiné bláznivé, nesmyslné ženské důvody pro to, aby si ho udržela dál od těla.

Svoje city odhalila minulou noc. Neměl v úmyslu nechat ji vykroutit se z velmi výmluvné kapitulace, kterou zažil tam v jeskyni.

Ta vzpomínka jeho duši poněkud ulehčila, avšak nejistota nezmizela. Představoval si Kelsey na lůžku a ta vidina ho rozrušila.

Zhluboka se nadechl a zamířil ke dveřím. Přemýšlel, jak by bylo možné dostat ji do postele a zároveň jí napráskat za to, co provedla. Chodbou došel k výtahu, zmatený vlastními myšlenkami. Kelsey mu v noci svěřila hodně. Věděl, že mu přinejmenším začala důvěřovat. Slíbila, že se už nebude ptát na jeho minulost, a potom se mu celá odevzdala. Mělo by to stačit, říkal si. Nedůvěra určitě představovala největší překážku.

Mělo by to stačit. Zbývalo ještě pracovat na drobnostech. Mohl bych si dovolit přistoupit na nějakou dobu na kompromisy, připustil, když se otevřely dveře výtahu a stiskl tlačítko. Dočasně se také mohl přizpůsobit jejímu životnímu stylu.

Spokojený se svou velkomyslností vystoupil z výtahu a došel ke správným dveřím. Teď, když mu dala alespoň nějakou záruku, ustoupí a nechá ji, aby žila podle vlastních představ.

Kelsey uslyšela zaklepání a s odhodláním šla otevřít. Připravovala se na večer s vědomím, že ji čeká složité jednání po jedné z bitev. Cole vyhrál válku. Teď musela pracovat na podmínkách kapitulace.

Výrazné šaty cihlově červené barvy těsně obepínaly její postavu a splývaly až ke kolenům. Vyzývavý hluboký výstřih měla pevně sepnutý širokou sponou zdobenou stříbrem. Po bezmála hodině ve sprše, kdy smývala z vlasů špínu a prach z Ciboly, si je vykartáčovala do dlouhých splývavých pramenů. Byla připravená. Otevřela dveře.

„Myslím,” zamumlal Cole, když pohlédl na odvážné večerní šaty, „že bychom mohli doplnit tvůj šatník s prádlem.” „O co?” překvapeně zamrkala. „Třeba o nějaké podprsenky. Nikdy je nenosíš?”

„Jen do práce,” ujistila ho a vyšla na chodbu. „Netušila jsem, že jsi tak konzervativní, Cole.”

Bez váhání ji vzal za ruku a vedl ji k výtahu, ale zdálo se, že ještě čeká na nějakou další poznámku.

„Nemusíš tajit dech,” naznačila mírně. „Neřeknu to.”

„Co neřekneš?”

„Něco v tom směru, že tvoje názory na dámské prádlo jen dokazují, jak málo tě znám. Nemusíš se bát, opravdu jsem se změnila. Už minulou noc jsem slíbila, že se nebudu starat o minulost.”

Cole souhlasně kývl. „Minulost je pryč.”

„Jen přítomnost,” opakovala.

K večeři měli telecí roládu se salátem a rumovou pěnou. June a George Camdenovi je srdečně vítali a živě se zajímali o jejich zážitky. Kelsey se bezelstně usmívala a nechala na Coleovi, aby se vypořádal s jejich přirozenou zvědavostí. Byl přece odborník na odvádění pozornosti jiným směrem!

„Tak díky,” komentoval podrážděně její chování, když opouštěli jídelnu. „Nevěděl jsem, že umíš být tak odměřená.”

„Odvedl jsi dobrou práci. Nechtěla jsem jim některé věci vysvětlovat, a tys to výborně zařídil. Umíš perfektně říkat pravdu, aniž bys vlastně cokoliv prozrazoval,” smála se. „Ten kousek se známým, kterého jsme navštívili, byl přímo mistrovsky zahraný. Ani ses nepokusil zabrousit do tvojí a Valentinovy baletní minulosti.”

„Na to jsi přišla ty sama.”

„Ano. A protože jsem byla spokojená s tvojí historkou, jak jsi ji předhodil Camdenovým, nepokoušela jsem se ji doplňovat.” Její rozesmáté oči teď pozorovaly okolí.

Byla krásná noc, teplá a plná exotických vůní. Zpěněná brázda za lodí kontrastovala s temnými vodami moře. Za nimi se ozývala hudba kabaretního orchestru. „Připadám si tu jako v jiném světě,” poznamenala. „Jako by nic jiného neexistovalo. A jako by tu neexistovaly žádné každodenní starosti.”

Cole pozoroval její profil zalitý měsíčním svitem. „Proto bych nechtěl, abys spěchala zpátky do San José. Potřebujeme být chvíli spolu, sami, nikým a ničím nevyrušováni.”

Netvářila se nechápavě. „Něco jako svatební cesta bez svatby, že?”

„Něco takového. Musíme některé věci urovnat.”

„Například?” Kelsey se snažila zachovat klid. „Ze všeho nejdřív,” začal opatrně, „bych ti měl říct, že i když jsem se málem zbláznil, když jsi ráno strkala nos do našich záležitostí, byl jsem také hrdý na to, jakým způsobem jsi vyřídila toho chlápka.” Chytil se zábradlí. „Zachovala jsi chladnou hlavu a

vyřídila nebezpečného zabijáka. Valentine a já ti možná vděčíme za svůj život. Valentine měl v každém okamžiku na mušce muže na lodi, ale že někdo čtvrtý doplaval už dříve ke břehu, to jsme ani netušili. Od chvíle, kdy se Valentine dušoval, že jsou jen tři, jsme s nikým jiným nepočítali. Vyptával se těch dvou, které jsme dopadli v jeho domě, a ani oni o nikom dalším nevěděli. Nebo to z nich měl prostě za každou cenu dostat.”

„Dobrá. Je to od tebe milé, že mi děkuješ, Cole. Vím, že od rána stěží potlačuješ vztek.”

„Strašně mě to vyděsilo,” řekl na rovinu. „Už to nikdy nedělej.”

„Sama jsem se třásla strachy.” Nepodívala se něj. „Budeme se často dostávat do podobných situací?”

„Doufám, že ne. A nesnaž se mi naznačit, že to byla moje volba,” varoval ji. „Byla to tvoje práce a sama sis způsobila potíže.”

„A tobě se moje práce od začátku nelíbí, nemám pravdu?”

„Nelíbí. Ale nějakou dobu se s tím smířím.” Překvapeně trhla hlavou. „Mohl bys to prosím zopakovat?”

Zhluboka se nadechl. „Slyšela jsi dobře. Pokud jde o tvé zaměstnání ve Flex-Glad, jsem ochoten se podřídit. Alespoň na chvíli.”

„Jak podřídit?” zeptala se obezřetně.

„V týdnu s tebou zůstanu v San José. Myslím, že si mohu zařídit kancelář ve tvém bytě. A na víkend pojedeme do Carmelu.”

„Myslela jsem, že je přede mnou pořádný kus práce, než tě přesvědčím, abys na takovou věc přistoupil.”

Jeho šedé oči na ni zkoumavě hleděly. „Budeš tak šťastná?”

„Myslím, že to půjde.” Uhnula očima. „Díky, Cole.”

„Za co? Ze tě nenutím, abys odešla ze zaměstnání? Chci, abys byla se mnou šťastná. Uvědomil jsem si, že se nechceš vzdát své práce a svého práva na svobodnou volbu, pokud jde o život se mnou.”

Překvapeně pohnula rty. „Jsi velkorysý.”

„Jsem,” souhlasil. „A jestli máš rozum, tak se takhle neusmívej.”

Zkroušeně k němu přistoupila a pohladila ho po tváři. „Nesměju se ti, Cole. Jen jsem ráda, že nám nic nestojí v cestě.”

Vzal ji za ruku a zlehka jí políbil dlaň. Jejich oči se setkaly. „Už jednou jsem říkal, že ti dám všechno, co budeš chtít.”

„Myslíš všechno, o čem se domníváš, že pro mě bude dobré. To je rozdíl,” dobírala si ho.

Nechal její poznámku bez povšimnutí. „Jsou tu ještě jiné věci.” „Jaké věci?” Nelámala si hlavu s tím, co mohlo následovat. „Je možné, že jsi v jiném stavu.”

Přívětivost z jejích očí zmizela a vystřídalo ji naprosté ohromení. Kelsey bezvládně spustila ruce z jeho tváře a pomalu si uvědomovala význam právě vyřčených slov. Cole jí dal čas na odpověď, a když se k ní neměla a stále nepřítomně zírala do vody, opatrně pokračoval.

„Měli bychom o tom přemýšlet, Kelsey. Dvakrát jsme se spolu milovali a já si nijak nedával pozor. Ledaže by sis vzala nějaké prášky…” Úmyslně nedokončil větu.

Přestala myslet na to, že by lhala, a zavrtěla hlavou. „Ne. Nic neužívám. Nemusela jsem, nikdo.” Zmlkla.

Rukama spočinul na jejích ramenou a přitáhl ji zády k sobě. „Nic ti nevyčítám, miláčku,” šeptal jí do vlasů. „Líbí se mi, když jsi u mě a na všechno zapomeneš. Ale o tomhle bychom měli přemýšlet.”

„Souhlasím,” přitakala horlivě. „Musíme si teď dávat pozor.”

„Postarám se o všechno, co bude třeba,” řekl tiše. „Ale to není to hlavní. Měli bychom uvažovat o možnosti, že jsi těhotná.”

Zavrtěla hlavou. „Ne, nebudeme o tom uvažovat. Je to tvá vlastní zásada, nezatěžovat se myšlenkami na budoucnost. Takže se tím nebudeme trápit. Stocktonovo druhé pravidlo přežití. To první pochopitelně zní: zapomenout na minulost.” Vymanila se z jeho objetí a obrátila se. Zmohla se na úsměv, ale protože věděla, že v očích jí zůstala obava, snažila se alespoň o bezstarostný tón.

„Jen přítomnost, pamatuješ? Právě jsem dostala chuť zatančit si.”

Vycítila jeho nespokojenost. Ani se neusmál.

„Nemůžeš to nechat jen tak, Kelsey.”

„Ale můžu. Naučil jsi mě to. Pojď, zatančíme si.”

„Ale Kelsey.”

„Je to naše náhradní svatební cesta. Chceš ji zkazit tím, že budeš pořád tak vážný?”

„Ksakru, chci si o tom nejdříve promluvit!” vybuchl.

„Ale já nechci mluvit o naší budoucnosti! Je přece tak nejistá. Chceš tu zůstat stát celou noc?”

„Ne. Vlastně chci jít dovnitř a dát si něco ostřejšího k pití.”

Kelsey nevěděla, co si o jeho slovech myslet, ale uklidnila se, když se nechal odvést do jednoho ze zaplněných salónků. Když potom na tanečním parketu vklouzla do jeho náruče, řekla si, že může splnit všechno, co slíbila. Bude žít s Colem podle jeho pravidel.

O několik hodin později ji ukládal do své postele a uvědomoval si, že dosáhl všeho, po čem toužil. Jen nerozuměl tomu, proč ho stále neopouští ten pocit nejistoty. A také panický strach.

Možná to byla právě skrytá obava, kvůli níž chtěl od Kelsey slyšet té noci další a další slůvka lásky. Bez výhrad se mu odevzdala, dychtivě a bezstarostně. Pociťoval uspokojení z objetí jejích hladkých nohou, hladil vztyčené bradavky a těšil se z každého kousku jejího rozvášněného těla. Vzrušovala ho.

Když se však ráno probudil, věděl, že nejistoty se nezbavil. Cítil ji i po obědě, když se usadil v lehátku vedle bazénu a pozoroval, jak Kelsey plave. Najednou měl oči jen pro její štíhlý pas.

Co když je těhotná? V noci se už pojistil a svoje předsevzetí chránit ji byl odhodlán dodržet. Ale co když je pozdě?

Znepokojeně zkoumal její křivky v zářivě oranžových plavkách. Sám by se v takové barvě cítil příliš nápadně, ale Kelsey se mu tak líbila. Plavky byly sice na bocích i jinde až příliš odvážně vykrojené, ale vzrušovaly ho, jako všechno na Kelsey. Mezitím zaslechl stevarda, jak prochází mezi lidmi a vyvolává Kelsey.

„Slečna Kelsey Murdocková. Vzkaz pro Kelsey Murdockovou.”

Cole se rozhlédl a spatřil Kelsey, jak se zrovna ponořila pod hladinu. Nemohla nic slyšet.

„Vyřídím jí to,” mávl rukou způsobem, který nepřipouštěl námitky. „Je v bazénu. To je v pořádku, dostane ten vzkaz.”

„Dobrá,” souhlasil stevard. „Chtěl jsem jí ho nechat v kajutě, ale kolega mi řekl, že se jí marně pokoušel dovolat. Prý to spěchá.”

„Slečna Murdocková bude po zbytek plavby v mé kajutě,” informoval ho Cole nevýrazným hlasem. „Jakékoliv další vzkazy nechávejte tam.”

Stevard se nechal přesvědčit a spokojeně si dával do kapsy spropitné. Cole se nejprve ujistil, že se Kelsey nepřestala potápět, a pak otevřel obálku. Vzkaz byl od Walta Gladwina.

Kelsey, zavolej mi co nejrychleji. Co se děje? Měl jsem vzkaz od Valentina. Rád bych se dozvěděl všechny podrobnosti. Gladwin

Znovu přelétl vzkaz a roztrhal ho na kusy. Nedovolí Gladwinovi, aby je tento týden obtěžoval. Zaslouží si trochu podusit. Nikdy mu neodpustí, že poslal Kelsey na tak nebezpečnou výpravu.

Vstal, vyhodil útržky papíru a znovu se podíval směrem k bazénu. Kelsey právě stoupala po žebříku z vody.

Pod tenkou látkou plavek se rýsovaly hroty jejích ňader a najednou si všiml, že není jediným mužem, kterého to zaujalo.

Sebral velikou osušku a šel jí naproti. Vytírala si vodu z očí a zdálky se usmívala. „Něco není v pořádku, Cole?” zeptala se.

Díval se trochu rozzlobeně. „Zabal se. V plavkách přitahuješ příliš zvědavých pohledů.”

Kelsey se nevzrušovala a čtverácky ho pozorovala. „A ty ne? Černé oblečení ti sluší,” sjela pohledem na jeho lesklé černé plavky, „ale myslím, že tu rusovlásku zaujalo ještě něco jiného.”

Bylo mu takové horko, až se bál, že se jeho plavky v tom žáru rozpustí. Rozčilovalo ho, že ho jeho vlastní tělo uvádí do rozpaků. Těsné plavky najednou tlačily na těch nejchoulostivějších místech.

„Je to tvoje vina,” obviňoval Kelsey. Vzal jí osušku a zabalil se do ní s předstíranou ledabylostí. „Kdybys vylezla z bazénu v něčem jiném než jen v

tomhle hadříku, nestalo by se to. Tak pojď dolů do kajuty a něco s tím

udělej.”

Zazubila se. „Udělám s tím něco hned teď.”

Než zjistil, co má v úmyslu, položila mu ruce na hrud a strčila do něj. Ozvalo se hlasité šplouchnutí, jak dopadl na hladinu bazénu.

Problém u Kelsey je - přemýšlel, když se vynořil - že i když jsem schopen překonat vlastní nejistotu, kdykoliv se ocitnu v její blízkosti, nedokážu předvídat její chování. Sledoval ji na okraji bazénu, jak si není jistá, zda pochopí její žertík.

„Jsi nervózní?” křikl. „Nemusíš. Vyřešila jsi jeden problém.”

Rozesmála se a Cole se cítil potěšené.

Příhoda u bazénu poznamenala v tom nejlepším slova smyslu celý zbytek plavby. Noc co noc ve smíchu prožívali chvíle vášně.

Gladwin poslal další dva vzkazy, ale oba Cole zničil, ještě než se dostaly Kelsey do ruky. Bude muset hodně vysvětlovat, až se vrátí do Kalifornie, ale zatím je dost času.

Zatím bylo všechno v pořádku.

A pokud by se mu nedařilo zcela zapudit občasnou nejistotu ve vztahu ke Kelsey, když odmítala hovořit o něčem jiném než o přítomnosti, alespoň se zbavil strachu.

DESÁTÁ KAPITOLA

Idylický týden skončil v okamžiku, kdy Kelsey odemykala dveře svého bytu v San José. Telefon zběsile vyzváněl.

„Zatraceně!” vykřikla, hodila na zem tašku a spěchala k aparátu. Za ní vstoupil do místnosti Cole a položil na podlahu další zavazadla. Zvědavě si prohlížel interiér, když Kelsey zvedla sluchátko.

„Walte!” uslyšel po krátkém pozdravu. „Podívej, počkej, než na mě začneš křičet. Právě jsem přijela. Cože? Ano, bylo to nádherné. Vyprávěl ti Valentine všechno? Je okouzlující, Walte. Moc se mi líbil.” Odmlčela se, jak její šéf na druhé straně cosi vykřikoval.

Připadalo jí, že to zrovna není ten pravý telefonát na uvítanou. „Mám až příliš mnoho otázek, Kelsey. Zůstaň tam, hned jsem na cestě,” zaječel nakonec. Slyšela, jak praštil sluchátkem, a jen nevěřícně zírala.

„Je úplně vyplašený. Ptá se, co se na Cibole vlastně stalo,” vysvětlovala, když Cole vešel do pokoje. „Jede sem. Zuří a já nevím proč.” Zamyšleně si hryzala spodní ret. „Myslím, že jsem se měla nějak víc snažit. Vždyť jsem reprezentovala naši firmu.”

„Tu reprezentoval i Valentine,” namítl Cole. „Navíc znal mnohem lépe místní poměry. Jako cizinec bys stejně ničeho nedosáhla. Líbí se mi u tebe,

Kelsey.”

Změna tématu ji poněkud překvapila. „Prosím? Ano, díky. Valentine se mohl dostat po našem odjezdu do problémů.”

„Valentine se o sebe umí postarat. Jediný nedostatek tvého bytu vidím v nedostatečném zabezpečení.” Cole zkoušel zámky na dveřích. „Potřebuješ lepší vybavení. Měl jsem to vyměnit už před měsícem.”

„Nikdy předtím jsi u mě nebyl,” odsekla Kelsey. „Jak bys to tedy mohl

vědět?”

„Jakmile jsem tě poznal, bylo mi to jasné. Nelámeš si s podobnými věcmi hlavu.” Dotýkal se levného zámku na vstupních dveřích.

„Dobrá, prohlašuji, že bych nechtěla mít kolem sebe třímetrové zdi,” řekla a zkoumala jeho výraz.

„Myslíš jako u mě v Carmelu. Nikdy se ti můj dům nelíbil, vid? Vymlouvala ses, abys u mě nemusela večeřet. Uvnitř jsi byla jen jednou, to ráno, když jsi narazila na moje jméno V počítači.”

Přestal se tvářit nepřístupně a možná poprvé si uvědomila, že by ho mohla svým odporem k jeho domovu ranit. Postavila se a přešla k němu přes celý pokoj. Ruce mu položila kolem krku. „Asi jsem se bála, že budu uvězněná uvnitř a nikdy se nedostanu ven.”

Cole neodpovídal, jen přejel dlaněmi po jejím volném bílém tričku až k bokům ve vypasovaných džínách. „Mohla jsi pro to mít svoje důvody,” souhlasil a chtěl ji políbit.

Před domem najednou zaburácel motor nějakého luxusního automobilu. Kelsey ho odstrčila. „To bude Walt, jeho ferrari.”

„Kelsey, co se týče historky, kterou mu předhodíme.”

„Co myslíš tou historkou?” cítila se zaskočena.

„Jen bych chtěl podotknout, že Valentine si přál, abychom co nejdelší dobu v jeho oficiální verzi nevystupovali. Dopadl nějaké ozbrojené muže, kteří ohrožovali jeho majetek na Cibole. Když je vyslechl, zjistil, že jdou po kufříku. Chtěl, aby Gladwin ty dokumenty dostal pryč z ostrova. Podle jeho verze jsi přijela na ostrov, až když bylo po všem. A sama. Já u toho nebyl.”

„Ale proč?” tvářila se nechápavě. „Vysvětlím ti to později, ano? Věř mi.” Zatnula zuby. Ještě jednou uslyší tu větu a asi vyletí z kůže.

Zlostně šla ke dveřím a otevřela je. Na prahu stál Walt Gladwin.

„To to trvalo, než jsi dorazila domů. Už čtyři dny se tě marně snažím dostihnout. Proč jsi neodpověděla na žádný z mých vzkazů, Kelsey? Myslela sis, že když jsi odjela na dovolenou, nemusíš pro mě pracovat? Snažil jsem se jako blázen, abych tě dohnal!”

„Tak pojď dál, Walte.” Ustoupila stranou. „A vysvětli mi, o jakých vzkazech to mluvíš. Žádný jsem nedostala. Promiň, to je Cole Stockton,” dodala rychle, zatímco se oba muži měřili pohledy.

„Stockton,” opakoval Walt směrem k muži, který byl o hezkých pár centimetrů vyšší než on, a obrátil se znovu ke Kelsey. „Posílal jsem na loď tři vzkazy, když nepočítám dva telefonáty. Hned mi bylo jasné, že k telefonu tě

nikdy nedostanu. Zřejmě jsi ve své kajutě moc nespala,” dodal a znovu se podíval na Cola,

„Ne, ve své kajutě se nezdržovala. Většinu nocí strávila u mě,” odpověděl neurčitě.

„Cole, prosím. Vysvětlím to sama.” Tušila z jeho strany potíže.

Nechal její poznámku bez povšimnutí. Chladně se díval na Gladwina. „Rozhodl jsem se, že u mě bude ve větším bezpečí. Pracovat pro šéfa, který ji pošle na ostrov, kde se hned ocitne v nepříjemných situacích, není nic pro ženu jako ona.”

„Co to má znamenat?” užasle vykřikl Gladwin. „Co o tom víte?”

„Cole, prosím tě, nepleť se do toho,” žádala ho Kelsey, ztrácející nad vším kontrolu. „Mohl bys uvařit kafe?”

„Kávu mívá hned vedle brandy,” upozornil ho Gladwin tónem člověka, který se tu dobře vyzná. „Nemůžete ji přehlédnout.”

„Okamžitě přestaňte, oba dva!” vykřikla, polekaná výrazem šedých očí svého ochránce.

„Vyprávěla mi, že než přijela na ostrov, dům toho muže, jemuž říkají Valentine, prohledávali nějací lidé se zbraněmi. Být tam jen o chvíli dříve, dostala by se mezi ně. Nelíbí se mi chování muže, který vyšle moji dívku na tak nebezpečnou výpravu!” řekl Cole.

„Nezajímá mě, co si o mně myslíte, Stocktone. Kelsey pracuje pro mě. Můžu ji poslat kam chci a kdy chci. Kdo si myslíte, že jste?”

„Ten, kdo zadržel všechny zprávy, které jste poslal na loď.”

„O čem to pořád mluvíte?” podrážděně je přerušila Kelsey. „Už mi to někdo proboha vysvětlete! Žádný vzkaz jsem nedostala, Walte.”

„Protože se o to tvůj miláček postaral,” vzkypěl Walt. Vrazil ruce do kapes bundy a díval se na ni. „Snažil jsem se tě dostihnout, protože, věř mi nebo ne, jsem chtěl vědět všechny podrobnosti. Víš, že jsem dokonce volal FBI? Zvlášť po tom, co se ozval Valentine a vysvětloval, jak se všechno změnilo v dobrodružství, jsem docela vyváděl.”

„Co se tu stalo, Walte?” zeptala se netrpělivě. K nedoručeným vzkazům se ještě vrátím později, řekla si. Nejdříve potřebovala odvést pozornost jiným směrem, nebo se stane svědkem nějakého násilí. Nebylo pochyb, koho z těch dvou by později ošetřovala. Kelsey už viděla vícekrát, jak dokáže být Cole nebezpečný. Walt by byl rád, kdyby vyvázl z nějaké šarvátky bez újmy na zdraví.

„Hned ti to vysvětlím,” procedil Walt skrz zuby. Ostře ji pozoroval. „Jakmile mi Valetine nadiktoval několik jmen a řekl, abych je prověřil u FBI, poslechl jsem. Vtrhli k nám do firmy jako velká voda. A potom, před dvěma dny, zmizel Tom Bailey.”

„Bailey? Ten z oddělení softwaru? Kam? Myslí si FBI, že tudy by mohly unikat informace?”

„Taková je jejich poslední verze. Když to dáme dohromady s informacemi od Valentina, zdá se, že Bailey zkoušel prodat dokumenty představiteli nepříliš spřátelené země. Už před několika týdny to slíbil, ale nepočítal s přísnými bezpečnostními opatřeními ve firmě. Zjistil alespoň přibližně, kdy by tajné materiály mohly být dopraveny na Cibolu.”

„A nastražil na Cibole past?” nejisté pokračovala Kelsey.

„Hoši od FBI si myslí, že sám nejspíš nevěděl, jak na to, a proto kontaktoval právě toho, komu měl materiály předat, a sdělil mu místo i čas. O ostatní se postarali najatí profesionálové.” Gladwin si prohrábl rukou světlé vlasy. „Valentine mi vyprávěl většinu z toho, co se na ostrově odehrálo, ale někdy je potíž s ním mluvit. Chtěl jsem se spojit s tebou, abych se dověděl celou pravdu.”

Cole ho přerušil. „Tak co vám povídal Valentine?”

Gladwin si ho změřil pohledem. „Jen tolik, že několik ozbrojených mužů se vylodilo na ostrově a obrátilo jeho dům vzhůru nohama. Zdálo se, že to ho rozladilo nejvíc.”

„Byl to jeho dům,” lakonicky konstatoval Cole.

„Jistě, ale ty materiály měly mnohem větší cenu než nějaký dům!”

„Pro Valentina možná ne.”

„Podívejte, Stocktone, přestanete se do toho míchat? Jen nás obtěžujete, proto bych byl rád, kdybyste s tím přestal.”

„Obtěžuji?” Cole se pobaveně podíval na Kelsey. „Tak co vám Valentine

navykládal?”

„Prohledali správné místo, ale v nesprávnou chvíli.” „Nesprávnou?” skočila mu Kelsey do řeči.

Kývl a hned pokračoval. „Řekl, že jste ještě v tu chvíli nedoručili zásilku. S pomocí přítele dopadl ty muže a předal je místním orgánům. Z toho jsem vyrozuměl, že když jsi přijela na Cibolu, všechno už bylo v pořádku, a proto těm výtečníkům nemůžeme dokázat, pro co vlastně šli. Ale to neznamená, že mi nepodáš vyčerpávající zprávu. Kelsey, byla jsi jediný zástupce firmy na scéně. Valentine žádný zaměstnanec není, to dobře víš. Měla ses okamžitě vrátit!”

„Omlouvám se, že jsem se s tebou nespojila. Valentine mě ujistil, že se o všechno postará sám.”

„Myslím, že slovo dodržel. Ale pořád si chci s tebou promluvit.”

„FBI necítí potřebu vyslechnout mě, nebo jsem snad od nich také nedostala nějaké vzkazy?” Zvedla oči a pohlédla na Colea.

První se ale ozval Walt. „Valentine s nimi mluvil. Vysvětlil, že jim nemůžeš nic podstatného říct, protože když jsi dorazila, bylo po všem. Řekli, že od tebe budou chtít podrobnější vysvětlení.”

„Dobře.” Kelsey nevěděla, jak pokračovat.

Cole už tak zdrženlivý nebyl. „Jestli už jste skončil s výslechem, mohl byste zmizet. Chceme vybalit a odpočinout si. Zkrátka a dobře, nic jiného už neví.”

Gladwina to očividně vyvedlo z míry. „Ale já si s ní ještě ani nepromluvil!”

„To je pravda, nikoho nepustíte ke slovu,” souhlasil Cole. „Podívej, Kelsey, musíme to probrat. Zbav se toho člověka a můžeme se posadit a projít všechno od začátku.”

„Jestli jste si nevšiml, Kelsey je pořád na dovolené. Ať už se posadí kdekoliv, budu s ní, to si pište.”

Kelsey se rozhodla jednat, protože celá situace už zašla příliš daleko. „Walte, jsem ze všeho trochu zmatená. Dej mi pár hodin, abych se vzpamatovala, ano? Třeba přes noc. Hned ráno mě najdeš u sebe v kanceláři.”

Gladwin a Cole si vyměnili další ostražitý pohled, a potom se Walt rozhodl raději ustoupit. Bylo už více než zřejmé, že Cole bude trvat na svém a svá práva milence je odhodlán bránit daleko zarputileji než Gladwin práva zaměstnavatele. „V osm ráno, Kelsey.”

„Budu tam přesně, Walte,” ujistila ho. Otevřela mu dveře a počkala, až vyjde ven. Potom je zabouchla a ve tváři se jí přitom zračila obrovská úleva, vystřídaná však téměř vzápětí hněvivou grimasou. „Takže ty jsi o své vlastní vůli zadržoval moje vzkazy!”

Cole přešel k oknu. „Musel jsem, Kelsey.”

„Ale proč?”

„Potřeboval jsem všechen čas na lodi jen pro nás dva. Bál jsem se, že kdyby si tě Gladwin našel, přesvědčil by tě, abys hned odjela domů. Mohl jsem tě sice přemluvit, ale i pak bys byla rozrušená a nesvá. A to jsem si nepřál.”

„Ale on mě zaměstnává, Cole!” Prudce se otočil. „A já tě miluji.”

Chystala se zaprotestovat proti jeho arogantnímu chování a vysvětlit mu, kam až může jako milenec zajít, a že si nenechá neomezeně zasahovat do života. Z jeho výrazu však vyčetla něco jiného než aroganci. Něco, co se blížilo zoufalství. •

Asi měla velkou představivost. Cole byl především až příliš sebevědomý, sebejistý. Věděl, čeho chce v životě dosáhnout, a vždy pro to udělal všechno. Arogance, namyš-lenost - to nejspíš mohla v jeho očích opravdu uvidět. Strávila s ním ovšem celý jeden týden a byli si velmi blízcí. Zažili chvíle plné vášně i nebezpečí. Možná se blížila ke stavu, kdy byla schopna v něčem ho pochopit, a neměla by opomíjet, co jí říká její intuice.

„A jako můj milenec si myslíš, že jsi měl právo nechávat si vzkazy od Walta pro sebe?”

„Potřebovali jsme jen být chvíli sami, Kelsey,” řekl.

„Proč?”

„Abychom postavili náš vztah na pevných základech!” rozhorlil se. „Abychom se lépe poznali. Nevnímali svět kolem nás. Sama jsi řekla, že čas strávený na lodi byl pro tebe jako na jiné planetě. Vím, že se budeme muset vrátit do skutečného života a vyrovnávat se s každodenními starostmi. Ale chci, abychom při tom návratu byli spolu. Zatraceně, asi jsem to dost dobře nevysvětlil.”

Přemýšlela o tom. Vůbec poprvé se divila, jak by se muž, zavrhující jakoukoliv vzpomínku na minulost i pohled do budoucnosti, mohl pokoušet vybudovat nějaký pevnější základ pro obyčejný milostný románek, věc definovanou jen jako přechodnou záležitost, rozplývající se ve stěží předvídatelném okamžiku. Proč by nemohl brát jen to, co mu celou svou duší i tělem dává, a být s tím spokojený? Uvědomovala si skutečný význam jeho slov a svíral se jí z toho žaludek. Mluvil, jako by skutečně chtěl dát pevný řád jejich dalšímu životu. Přemýšlela, jestli si vůbec uvědomil, co vlastně dělá. Nevolnost ještě zesílila, když se sama sebe začala ptát, jestli Cole místo ve věci příští začne věřit ve skutečnou lásku.

„Cole, dokážeš se chovat naprosto nepříčetně. Budu šťastná, kdy budu mít ráno ještě práci,” řekla a svalila se na pohovku.

„Kelsey, dělal jsem jen to, co jsem musel.”

„Aha.” Nic, co mohla říct, by ho nepřesvědčilo, že se na lodi nechoval správně. „Nikdy jsi neměl rád moje zaměstnání.”

K jejímu velkému překvapení pokrčil rameny a dal najevo svůj nezájem. „Myslím, že Gladwin je podnikavec, který bezostyšně těží z tvé oddanosti firmě, ale nejspíš nebude horší než ti ostatní.”

Kelsey byla ohromena. „No, to je úplně něco jiného. Odkdy si myslíš, že Gladwin není horší než ostatní?”

Lítostivě zkřivil ústa. „Od té doby, kdy jsem se přesvědčil, že váš vztah je ryze pracovní. Gladwin by určitě neodolal žádné nabídce, ale ty mu nic nenabízíš a on se sám o nic nepokusí. U něho jsi v bezpečí - alespoň pokud jde o fyzický kontakt.”

„Dobrý bože! A nato jsi přišel až teď?”

Došel k ní a posadil se. Tvářil se vážně. „Stále si myslím, že potřebuješ někoho, kdo tě uchrání před tím, aby nevyužíval tvojí ochoty tvrdě pracovat. Ale teď máš mě, viď? Postarám se, aby tě neposílal na žádné idiotské výlety a nevyžadoval, abys pracovala i po nocích a o víkendech. Myslím, že tvé zaměstnání vydržím.” •

„Díky,” odpověděla s ironickým úšklebkem, až si uvědomila, co takový přístup z jeho strany znamená. „Jsem -ráda,” zadrhávala. Najednou nevěděla, co ještě dodat. Přešla k dalšímu problému, který ji trápil. „Ty víš, proč nás Valentine úplně vynechal?”

„Hlavně kvůli mně.”

„Tak?” podotkla, když nepokračoval. „A proč?”

„Chránil moje soukromí.” „Proč?” naléhala.

„Protože to poslední, co bych si přál, je jakékoliv vyšetřování, do kterého bych byl zatažený.” Prudce vstal a zamířil do kuchyně. Kelsey vyběhla za ním.

Natočil si sklenici vody, aniž by se na ni podíval. „Protože i ta nejběžnější vyšetřování odkrývají věci, které by raději měly zůstat navěky utajené. Máš na to moje slovo. Je to takhle lepší.”

Máš na to moje slovo. Věř mi. Copak po celý zbytek života budu jen narážet na zeď mlčení, postavenou na ochranu minulosti? přemýšlela.

Sama si ihned odpověděla. Ne, nebude se celý život snažit prorazit hlavou zeď. Jen bude muset na krátkou dobu prožít bouřlivý vztah.

„Dobrá, Cole,” řekla něžně. „Tvoje slovo mi stačí. Věřím ti.”

Rychle odložil sklenici a prolétl kuchyní jako blesk, aby ji sevřel v náruči. Oči mu planuly náhlou touhou.

„S tím, co jsem povídal o lodi, jsem měl pravdu, nebo ne? Byl to pro nás oba zlom.”

„Ano, byl to zlom.” Prsty ho vískala ve vlasech a zaklonila hlavu tak, aby ji mohl políbit. Vášnivě přitiskl své rty na její. Ještě před týdnem by takové násilí považovala za další doklad o jeho posedlosti touhou fyzicky ji zcela ovládnout.

Ale už podruhé ten den si říkala, že za tím vším možná vězí ještě něco jiného. Připadalo jí, jako by se pokoušel znovu se ujistit o její oddanosti… Ale to musela být hloupost. Vždycky mu dala všechno, o co žádal. Nepotřebuje se v ničem ujišťovat.

Když nakonec odtrhl svá ústa od jejích, udělal to velice neochotně. „Do konce týdne musím zůstat v Carmelu, miláčku. Mám nějakou práci a musím ji stihnout, než se sem k tobě začnu stěhovat.”

„Já vím, Cole.” Probírali to během zpátečního letu. Nemohl se přestěhovat okamžitě, musel si podle toho zařídit svou práci. „Matka s Rogerem se vrátí příští pátek. Vyzvednu je na letišti a zavezu je domů do Carmelu.”

„A v neděli večer se do San José vrátíme společně,” doplnil ji.

„Ano.”

Něžně ji kousl do rtu a vytáhl jí košili z kalhot. „Budeš mi tenhle týden v ložnici chybět.”

Rukama vklouzl pod jemnou látku a položil dlaně na její ňadra. „Představ si, už se nebudeme muset mačkat na úzké posteli někde v kajutě,” dráždila ho. „Já se mačkám rád.”

„Protože jsi větší a vždycky si uděláš místo.”

„Ano, má to své výhody. A jakou postel máš tady doma?” Jazykem ji polechtal na krku.

„To je zásadní otázka,” přivinula se k němu a nechala se dál hladit. „Tak mi ukaž cestu.”

V pátek odpoledne se Kelsey setkala na letišti s matkou i svým nevlastním otcem, přesně podle domluvy, a cestou domů jim vykládala o svém vztahu s Colem. „Přijde dnes na večeři,” oznamovala, když jim obsáhle vylíčila, jak ji doprovázel na cestách.

„Chceš naznačit, že s ním potom odejdeš k němu domů?” mile se usmála Amanda.

„Myslím, mami, že jsi mě pochopila.”

„A kdy bude svatba?” dorážel Roger.

„O tom spolu nemluvíme,” odpověděla tiše.

„No, i kdyby Cole na svatbu nemyslel, nemusím zasahovat. Stockton je muž, který vždy dostojí svému slovu.”

Obdařila ho úsměvem. Přemýšlela o jeho slovech, ale mlčela. Ať měli mezi sebou cokoliv, nenarazila na žádnou zášť, zlobu, nenávist. Jen tajemství.

„Vypadáte oba skvěle,” změnila Kelsey téma rozhovoru se stejnou rychlostí, s jakou se zařadila do vedlejšího pruhu dálnice. Provoz byl mnohem silnější než v jiný pátek touhle dobou. „Nový Zéland vám zřejmě svědčil.”

„Překrásné místo,” přikyvovala Amanda, stále okouzlena. „Přemýšlíme s Rogerem o tom, že bychom se tam za rok vrátili, vid, drahoušku?” Naklonila se k přednímu sedadlu a usmála se na svého muže. Její krátce zastřižené šedé vlasy dávaly vyniknout velkým zeleným očím, které Kelsey podědila. Amanda Evansová byla elegantní, společenská žena, užívající si dosyta novéno způsobu života. Příliv peněz se odrážel ve způsobu, jakým se s očividným potěšením oblékala do drahých modelů, i v jejím sebevědomém úsměvu.

„Já trvám na cestě lodí na Tahiti,” zazubil se Roger. Jeho aristokratické rysy dostaly jemnější nádech, když pohlédl na Amandu. „Jen se podívej, co jeden výlet po moři udělal s Kelsey. Vypadá báječně.”

„Řekla bych, že to není tou cestou,” zasmála se Aman-da. „Myslím, že je to láska.”

„Když jsme u tvé cesty,” pokračoval Roger v tématu. „Co výlet na Cibolu? Našla jsi svého vyšinutého génia?”

Kelsey se zhluboka nadechla. „K tomu se váže celá historie,” řekla. A vzápětí jim převyprávěla celých čtyřiadvacet hodin, které strávila na Cibole.

Večer, když Cole, celý v černém, přesně jako v ten den, kdy se s ním Kelsey chtěla rozejít, vkročil do domu Evansových, Roger mu vyšel se sklenkou v ruce v ústrety a vyžadoval další podrobnosti.

„Já chci také slyšet o Cibole,” ozval se Amandin hlas z kuchyně, odkud přinášela tác s pikantní kaviárovou pochoutkou. „Posad se u nás, Cole, a vyprávěj. Už jsme slyšeli jednu verzi od Kelsey.”

Zpozorněl a podíval se přes Amandu na Kelsey. Okamžitě poznala, že to nelibě nese, roztáhla ústa v širokém úsměvu a spěchala dát mu polibek na uvítanou. Vyklouzla mu, ještě než si ji stačil přitáhnout.

„Řekla jsem jim všechno, Cole. Pravdivý příběh. A vysvětlila jsem, že Valentine nabídl Gladwinovi poněkud jinou verzi.” Uchopila svou sklenici vína a posadila se vedle své matky na krémovou sedací soupravu. Tyrkysové šaty, naoko střízlivé, oslňovaly svou barevností. Jemně zvedla bradu s výrazem té nejmenší troufalosti, zatímco Cole ji nepřestával probodávat pohledy.

„Bylo by lepší, kdybychom se všichni drželi Valentinovy verze. Jen ze zásady,” řekl Cole důrazně.

„Můžu si nechávat pro sebe tajemství některých lidí, ale ne těch, které miluji,” řekla klidně.

„Kelsey nikdy neuchová nic v tajnosti,” vložila se do toho Amanda. „Může to dokázat, když zrovna musí, ale nerada to dělá častěji, než je nezbytně nutné. Její přirozená zvědavost ji dohání k šílenství, jakmile ví, že někteří lidé mají co skrývat.”

„Není lepší než její matka,” pronesl Roger, ještě než se Cole dostal ke slovu. Otočil se k mladému muži. „Když teď všechno víme, Cole, mohl bys nám prozradit nějaké krvavé podrobnosti. Abych pravdu řekl, jsem moc rád, že tě Kelsey vzala s sebou. Jak jste ty a Valentine vystrnadili ty dva z domu? Kelsey si tím nebyla jistá.”

Cole se podvolil osudu. Dal si drink, který před něj Roger postavil a uvolnil se. „Naštěstí měl Valentine v zásobě některé triky. Nebezpečné to začalo být až druhý den ráno, když se Kelsey rozhodla vstoupit do hry. Dal jsem jí jasné pokyny, že má zůstat v jeskyni.”

„Ne, nedal,” nesouhlasila Kelsey. „Když jsem se probudila, byl jsi pryč. Jen jsem tě šla hledat.”

Ušklíbl se. „Řekla jsi svoji pohádku. Co kdybys mě nechala vypravovat, jak jsem to viděl já?”

„Mám dojem, že ji určitě upravíš podle svého.”

„Slyšíš to, Amando,” usmíval se Roger. „První hádka, a to ještě nejsou svoji.”

Kelsey cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Aby zahnala neklid, který se jí zmocňoval, postavila se. „O svatbě jsem už mluvila, nebo to nebylo jasné, Rogeře? Pamatuješ? A teď, když dovolíte, nechám Cola, aby přednesl svůj zaručeně pravdivý příběh, a půjdu se podívat, co dělá naše jehněčí.” Odmlčela se. „A oficiálně prohlašuji, že to není poprvé, co jsme se v něčem neshodli.”

Pyšně odcházela a ani si nevšimla, že její matka ji následuje, dokud nepřišla do vkusně zařízené, bílé a chromované kuchyně. Tam zjistila, že jí jde Amanda v patách.

„Tak si myslím, že Cole by byl mnohem raději, kdybys nám nevykládala všechno, co se na Cibole stalo,” prohodila Amanda jen tak do meruňkové vůně marinády.

„Cole je specialista na tajemství,” řekla Kelsey a otevřela lednici, aby z ní vyndala salát.

„A ty si myslíš, že je to něco mimořádného?” zeptala se Amanda, zjevně pobavená. „I Roger nějaká má.” „Skutečná tajemství?”

„Myslí si, že ano. Má s Colem jistou dohodu, ale asi by dostal infarkt, kdyby zjistil, že o tom něco vím.”

Pomalu, několik dlouhých vteřin, pokládala Kelsey křišťálovou mísu se salátem na kuchyňskou linku. „A víš o tom něco?”

Amanda významně zvedla obočí. „Měla jsem dojem, že o tom také víš. Co se stalo? Zanesl Roger svůj dluh do počítače?”

„Mami, nechtěla jsem do toho strkat nos,” vysvětlovala Kelsey překotně. „Jen tak jsem se dívala do Rogerova počítače, jak si vede, a narazila jsem na ten soubor. Byla. byla jsem v šoku. Nedokázala jsem najít žádný rozumný důvod, proč by Roger platil tisíc dolarů měsíčně.”

„Já na to přišla, ještě když měl Roger jen účetní knihy.” Amanda posunula mísu se salátem na druhou stranu linky a natáhla se pro dresink.

„A prošla jsi je?”

„Samozřejmě. Která manželka by se zachovala jinak?”

Kelsey se ušklíbla. „Možná dělají muži dobře, když před námi něco tají.”

„Nesmysl. Nedělají to proto, že by nám nemohli věřit. Alespoň muži jako Roger a Cole to nedělají z tohoto důvodu. V hloubi duše jsou přesvědčeni, že je nezradíme. Můžeme o nich pochybovat, ale stejně jim zůstaneme i nadále věrné.”

„Tak proč.?”

„Samozřejmě proto, že se pokoušejí nás chránit.” Amanda s důležitým výrazem v tváři protřepala salát. „Chránit nás?” „Zajisté. A také sami sebe.”

„Mami, tomu nerozumím,” namítla Kelsey. „Vezmi si například Rogera. Skrývá přede mnou ten

dluh, protože by nepřenesl přes srdce, kdybych zjistila, že jeho finanční situace není nejlepší. Přišel loni na burze o dost peněz, a ta půjčka ho měla dostat z nejhoršího. Musel požádat o pomoc mě nebo Cola. Z jeho poznámek bylo vše jasné.”

„Nedokázal se přinutit, aby přišel za tebou?”

„Bojí se nejen toho, že si budu dělat starosti, ale také že v mých očích klesne, protože nebyl schopen ztrátám zabránit.” „To všechno souvisí s jeho ješitností?”

„Děvče, všechno, co muž podniká, je nějak spojeno s domýšlivostí a ješitností. To je nesmírně choulostivá součást jeho osobnosti. Ale existence mužské populace na ní do značné míry závisí. Na ní a na některých dalších základních instinktech a pudech, jako jsou panovačnost, pýcha a chorobná potřeba neustále někoho ochraňovat.”

„Pořád se učím. Vím, že Cole všechny ty vlastnosti v sobě má a dokáže je dát hodně nepříjemně najevo. A neustále vyžaduje, abych mu naprosto věřila.”

„A ty mu věříš?”

Bezmocně rozhodila rukama. „Z nějakého neznámého důvodu ano.”

„Takže v tom případě není proč si dělat starosti, ne? V okamžiku, kdy muži uvěříš, je zbytek pouhá výzva.”

Kelsey se rozesmála a šla svou matku obejmout. „Kde jsi nabrala všechnu tu moudrost, mami?”

„Bohužel to přichází až s věkem. Už můžeme grilovat?”

„Ano, můžeme.”

Jídlo mělo úspěch, stejně jako konverzace, vracející se celý večer k událostem na Cibole a Amandiným a Rogerovým zážitkům z Nového Zélandu. Kelsey by ocenila vynikající večeři na uvítanou daleko více, kdyby necítila, jak ji Cole neustále pozoruje.

Během večeře se to stalo několikrát. Podávala mu mísu se salátem a se zájmem ji studoval. Nebo požádala o máslo a šedé oči ji po splnění prosby provázely mnohoznačnými pohledy. Po večeři se to stávalo ještě daleko častěji a to ji naplňovalo stále větší nejistotou. Pomalu ztrácela náladu.

Kelsey se domnívala, že si toho nikdo nevšiml, až uslyšela matčin hlas. „Vypadáš unaveně, drahoušku. Měla jsi těžký týden?”

„Musela jsem se po návratu zabývat spoustou věcí, pracovala jsem hodně přesčas.” Kelsey slyšela sama sebe, jak hledá výmluvu v pracovním vytížení, a ještě více zrozpačitěla. Stejným způsobem se chovala tu noc, kdy se rozhodla dát mu sbohem. Bylo to podobně předstírané jako tenkrát. A v obou případech byl příčinou jejího stavu Cole.

„To nejspíš vysvětluje, proč jsem tě nemohl ve čtvrtek večer zastihnout na telefonu, až někdy po osmé hodině,” řekl Cole smířlivě.

Kelsey odpověděla nepříliš klidně. „Ano.” Volal jí přesně v půl deváté večer, ale až do této chvíle se nezmínil o tom, že to zkoušel i dříve. Hryzala se do spodního rtu, až si to uvědomila a přestala. Neměla v úmyslu nechat se od něho vynervovat. Bylo to k smíchu.

Ale atmosféra nadále houstla. Když políbila matku a všichni si popřáli dobrou noc, šla s Colem do jeho domu. Ale byla dost podrážděná.

Beze slova šli po soukromé silnici, vedoucí k jeho pevnosti. U masivní kovové brány zastavili, Cole vyťukal kód elektronického zámku, postavil se na stranu a čekal, až Kelsey vejde na zahradu.

Zaváhala. Když pak kolem něho prošla, cítila, že i on stěží skrývá vnitřní neklid. Dnes v noci zjevně nebyla v podobném duševním rozpoložení sama. Cole byl zdrženlivý a ostražitý, jako pokaždé v její přítomnosti.

Brána se za ní s těžkým zaklapnutím zavřela a Kelsey se tím směrem ohlédla. V odraze světel na zahradě uviděla, že si ji Cole znovu pozorně prohlíží.

„V jednom jsi měla úplnou pravdu,” řekl chladně. „Jakmile se jednou ocitneš mezi těmito zdmi, už není úniku.” „Cole, prosím, neděs mě.”

„Ale to je pravda, Kelsey.” Vzal ji za ruku a vedl ji ke vstupním dveřím. „Fyzicky budeš schopna přijít a zase odejít, ale jinak tě už nikdy nepustím.”

Pokusila se o úsměv. „Tvoje sobeckost je opravdu neuvěřitelná.”

„Než jsem tě potkal, ani jsem o žádné nevěděl,” odpověděl smrtelně vážně. Otevřel dveře a dovedl ji přes halu do obývacího pokoje. Bez okolků ji usadil do jednoho z rákosových křesel s výhledem na oceán. Potom tiše přešel na druhou stranu pokoje a nalil dvě sklenky koňaku.

Kelsey si jednu vzala s neurčitým pocitem, že tohle všechno už tu jednou bylo. Z podobné sklenice pila tentýž koňak tu noc v matčině domě. Opatrně usrkla malý doušek s pohledem upřeným na potemnělou hladinu oceánu za mřížovím.

„Kelsey?” Cole se neposadil. Místo toho poodešel k oknu a zůstal stát zády k ní. „Ano, Cole?”

„Hodně jsem celý minulý týden přemýšlel.”

Kelsey cítila, jak jí sklenice vibruje v ruce a věděla, že to je neklidem, vstupujícím až do konečků prstů. Panebože, měla pravdu, když si uvědomovala napětí visící ve vzduchu. Něco bylo špatně. Co se mu asi v tomto týdnu stalo? přemýšlela usilovně. Strachovala se o osud své nově nalezené lásky. Ze všech sil se snažila potlačit nervozitu.

„Opravdu, Cole?”

„Musíme přemýšlet o odpovědnosti, kterou na sebe bereme rozhodnutím žít spolu.” Sevřel se jí žaludek, ale někde ještě vzala odvahu ihned zareagovat. „Nemusíme přece nijak uvažovat o odpovědnosti. Máme se vyrovnat jen s přítomností. Jestli jsi.” Navlhčila si jazykem spodní ret. „Jestli jsi změnil názor ohledně našeho dalšího vztahu. Mám tím na mysli, že se můžeš rozhodnout podle své vůle.”

Poznala, že napětí v něm ještě stouplo.

„Opravdu?”

„Pochybuji, že někde na světě existuje člověk, který by tě přinutil udělat něco proti tvé vůli, Cole.” „Ani ty ne?”

„Já bych byla ta poslední,” pokusila se o lehký tón.

Jednou rukou se opřel o okno a druhou zvedl sklenici ke rtům. Neustále hleděl do tmy, jako kdyby viděl něco, co ona sama nebyla schopna spatřit. „To jen dokazuje, jak málo chápeš naši situaci, Kelsey.”

Strach zmizel a nahradila ho zlost. „Nevím, proč se najednou pokoušíš o podobné romantické výlevy. Myslela jsem, že je mezi námi jasno. Stanovili jsme si pravidla hry, vzpomínáš? Přesně podle tvého přání. Žádná minulost, žádná budoucnost. Bereme věci, jak přicházejí a odcháze-jí -”

„A když se rozhodnu, že mi to tak nevyhovuje?”

„Potom se můžeš svobodně rozhodnout a odejít,” vmetla mu do tváře. „Takhle jsi to sám chtěl.”

Dal si pořádný doušek. „Na někoho, kdo kdysi trval na dlouhodobém otevřeném vztahu, jsi docela změnila názor.”

„Mám za to, že jsem se to naučila od tebe,” odsekla.

„Co kdybych se tě zeptal, jestli si mě chceš vzít, Kelsey?” Vyslovil tu otázku pevným, rozhodným hlasem.

Zalapala po dechu a těžko hledala slova. „Řekla bych ne. Měla bych říct ne.” Protože by to nebylo tak, jak jsi sám chtěl, dodala sama pro sebe.

„A kdyby se ukázalo, že jsi těhotná?” namítl.

„Nejsem. Od tohoto týdne už mám jistotu. Bylo od tebe milé, že ses o to zajímal, ale už z toho nemusíš mít strach.”

Pokolikáté od doby, kdy ho poznala, se Kelsey ocitla v situaci, na kterou vůbec nebyla připravená? Jako ve snu viděla, jak prošel okolo a praštil sklenicí o desku stolu, až se ozval tichý praskot křehkého poháru. Koňak se rozlil. Kelsey ten zvuk vyděsil, ale Cole jako by si ho ani nevšiml.

„Bylo to ode mě milé. Milé! Proboha, ještě jsi nepochopila, že to nedělám proto, aby se ti to zdálo jen milé?”

Kelsey instinktivně vyskočila z křesla a chystala se utéct, když vykročil za ní. „Cole, počkej, nerozumíš mi!”

„Nemluv o neporozumění. Tobě celou dobu něco chybí. Nedovolím ti, abys udělala z našeho vztahu nějaký románek s jepicím životem. Patříš mi a budeš mi patřit příštích padesát let. Slíbila jsi mi věrnost a teď musíš dodržet slovo. Mluvíme o dlouhém vztahu, který nás čeká. Mluvíme o budoucnosti. Už nebudu poslouchat, jak se snažíš vyhýbat se jakékoliv debatě o tomto tématu. Odtud nevede žádná cesta, Kelsey. Není úniku. Ani ode mě, ani z naší společné budoucnosti. Je to tak. Dnes v noci tě o tom přesvědčím.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Tentokrát neměla v úmyslu utéct, to si Cole uvědomil téměř okamžitě. Její tělo bylo sice připraveno, ale oči prozradily lovci, jakým byl Cole, že ve skutečnosti sama nikam odejít nechce.

„Nepřineslo by ti to nic dobrého,” řekl chraplavě, když přišel o pár kroků

blíž.

„Já vím,” přiznala klidně. Vyslal k ní varující pohled.

„Kdybys přece jen zkusila zmizet, dostihl bych tě, ještě než bys doběhla ke dveřím.”

„Tohle mi nemusíš říkat, Cole. Viděla jsem tě v akci. Nikdy bych ti neutekla.”

„Odnesu tě do své postele a budu tě tam držet do té doby, než sama přijdeš na to, že tam patřil Dnes, zítra i každou další noc.”

Nic neřekla, ani se nepohnula. Cole přešel rozhodným krokem do její těsné blízkosti. Kelsey se mu dívala do tváře - s obavami, ale beze strachu. Zkoumavě si prohlížel její výraz. „Ty se mě nebojíš, že je to tak?”

„Měla bych?”

„Chystám se přehodnotit celý tenhle vztah,” prohlásil odhodlaně. „Neznervózňuje tě to?”

„Už od začátku přece děláme všechno podle tebe, ne?” ušklíbla se.

Nad takovou absurditou jen užasle zavrtěl hlavou. „Od začátku jsi mi byla rovnocenným soupeřem.”

„Vyhrál jsi každou bitvu.” Bylo to pouhé konstatování, ne obvinění. „A dostal jsi všechno, co jsi chtěl.”

Projela jím mučivá úzkost. „Kelsey, nikdy jsem nechtěl, abychom spolu

válčili.”

„Proč ne? Válka je přece umění, které dobře ovládáš.”

Cole cítil, jak se ho proti jeho vůli zmocňuje panický strach. Nikdy nic takového nezažil. Stahovaly se mu vnitřnosti, v hrdle ho pálilo. Jen díky maximálnímu soustředění se ovládl natolik, že se mu třásly jen ruce.

„Co ty o tom víš?” zašeptal vášnivě.

„Velmi málo,” odpověděla chladně. „Ale jen slepý by nepoznal, že ty a Valentine jste se kdysi živili něčím, co velmi úzce souvisí se strategií, střílením, plížením se za kameny, bojem…”

Věděla to. Nebo se jen dohadovala. Odhalila jeho minulost.

„Proto nechceš hovořit o budoucnosti?” vyzvídal. „Tak to je ten důvod, proč už nemáš zájem o vážnější známost. Důvod, proč si mě nechceš vzít. Nechala ses zatáhnout do milostné aféry, ale nezajímá tě společná budoucnost s mužem, který by mohl mít na rukou krev.”

„Cole, vyslechni mě.”

„Už je pozdě, Kelsey,” pronesl klidně a učinil poslední krok. Něžně položil dlaně na její ramena. „Musíš se naučit žít a přitom na sobě cítit moje doteky.” Zvedl jí bradu a zahleděl se do jejích očí, tak zelených, jako nikdy předtím. Vnímal vibrace jejího těla a slabé chvění úst. „Bože, Kelsey, není síly, která by mě přinutila dát od tebe ty ruce pryč. Chci mít všechno. Chci tě celou. A počítám do toho i tvou budoucnost.”

Čekal cokoliv, jen ne milý úsměv. Zvedla ruce se skořicově hnědými nehty a přejížděla po límečku jeho khaki košile. „Můžeš to všechno mít, když mi na oplátku věnuješ celé své srdce.”

Zachvěl se a přivinul ji k sobě, tvář ukryl v jejích voňavých vlasech. „Říkal jsem ti pořád dokola, že ti dám všechno, co jen budeš chtít.”

„Nebyla jsem si jistá, že víš, co to znamená,” podotkla. „Vždycky se mi spíš zdálo, že hovoříš o zajištěné milence.”

Přivřel na chvíli oči. „Domníval jsem se, že je to všechno, co jsem ti schopný nabídnout. Strašně jsem po tobě toužil a nevěděl jsem, jak si udržet tvou přízeň. Kelsey, prosím, řekni, že si mě vezmeš za muže.”

„Vezmu si tě za muže,” vydechla do jeho ramene.

Sevřel ji pevněji. Ne, to nestačilo, usmyslel si. Chtěl slyšet víc. „Proč?” zeptal se nakonec.

„Protože tě miluji, to je přece jasné. Jaký jiný důvod bych mohla mít?”

To bylo to, co Cole stále nevěděl. „Miluješ mě?” ubezpečoval se. I když to slyšel přímo z jejích úst, stále nechtěl uvěřit. „Miluješ mě, Kelsey?” Podíval se na ni. Potřeboval to slyšet ještě jednou, mít takovou jistotu jako v ničem jiném v celém svém životě.

„Miluji tě, Cole.”

„Jen tak, pro nic za nic?” zeptal se znovu, jako tenkrát na Cibole, po souboji u Valentinova domu, tam v jeskyni.

„Jen tak.” Usmála se, i ona si vzpomněla. „Jen tak.”

„I když pomyslíš na to, co jsem zřejmě kdysi dělal?” Musím to vědět, říkal si. Musel mít jistotu.

Pohladila ho po rtech. „Minulost už pro mě není důležitá, Cole. Cokoliv se stalo, zůstane pod zámkem. Svěřuji ti vše do úschovy.”

„Ach, Kelsey,” vyhrkl. „Miluji tě.”

„Věřím ti,” zašeptala u jeho úst. „Nikdy jsi mi nelhal.”

„Kelsey.” Už nebyl schopen slova. Zvedl ji do náruče a cítil její teplou kůži na stehnech.

Položila si hlavu na jeho ramena, zatímco ji odnášel halou do ložnice. Dveře byly otevřené a Cole vešel. Světla nechal zhasnutá. Potom položil Kelsey doprostřed veliké postele a ve svitu měsíce ji pozoroval.

Za zdmi zahrady narazila vlna na břeh jako ozvěna tlukotu jeho srdce. Sledoval její žádostivě pootevřená ústa a celý hořel touhou.

„Jsi jediná, po kom toužím, Kelsey,” chraplavě zašeptal a odhazoval jednu část oblečení za druhou. „Jediná, která mi může dát to, co jsem tak dlouho potřeboval.” Když už na sobě nic neměl, položil se těsně vedle ní. „Ani jsem netušil, že potřebuji opravdovou lásku, dokud ses neobjevila ty. Myslel jsem, že mám všechno, co člověk jako já může chtít od života.”

Kelsey hladově přejela dlaněmi po jeho svalnatých zádech. „Miluji tě,

Cole.”

„Opakuj to. Pořád. Nikdy nebudu mít dost. Kelsey, já tě tak moc miluji. Když jsem viděl, že se nechceš bavit o naší budoucnosti, málem jsem ztratil hlavu. Nejsem zvyklý propadat panice. Nikdy jsem nezažil takovou příšernou nejistotu, jaká mě pronásleduje od první chvíle, kdy jsme se potkali.”

Poslední slova zanikla v šepotu u jejího hrdla. Jeho ruce rychle rozepínaly hedvábné šaty. Jen vzdychla, když z ní jedním smyslným pohybem stáhl oblečení.

„Jsi tak hebká, tak něžná,” šeptal. Dlaněmi postupně prozkoumával každé citlivé místo jejího rozpáleného těla.

Kelsey se proti němu vzepjala a uslyšela dlouhé zaúpění. Okouzlena bouřlivou odezvou z jeho úst přešla v něžném prstokladu z jeho zad níže, na chvíli o něco silněji zaťala nehty do svalnatých hýždí a nakonec vzala do rukou jeho nástroj lásky.

„Rád tě cítím,” zamumlal. „Tvoji vůni. Jsi pro mě něco jako droga.” Ochutnal kůži na jejích ňadrech i na plochém břichu a pokračoval níže, mezi stehna. Prsty začal laskat orosený květ mezi nimi, až Kelsey vykřikla jeho jméno.

„Cole!”

Zvedla ho za ramena pomalu k sobě a pak ho uvěznila mezi svýma nohama.

Vstoupil do ní, hořící nedočkavostí. Kelsey zasténala, jak prudce se jí zmocnil, a podvolila se strojovému rytmu, s jakým oba klouzali těly jeden po druhém.

Když přišlo očekávané vyvrcholení, oba se vykřičeli ze své touhy a potom padli v propletenci těl zpět na postel. Kelsey zůstala malátně ležet a hladila ho dlaní po hrudi.

„Kelsey,” promluvil konečně. „Chci ti všechno říct.”

„Ne, Cole. Nemusíš.” Najednou věděla jistě, že bude stejně pokračovat.

„Myslím, že ano. Nechci, aby mezi námi byla ještě nějaká tajemství.”

Zvedla hlavu a usmála se na něho. „Nech si svá tajemství. Opravdu je nepotřebuji znát.”

„Máš z nich pořád strach?”

„Ne.”

Přikývl. „Tak ti to mohu prozradit.”

Poznala, že se už rozhodl. Pohladila ho po tváři. „A potom zavřeme dveře na sedm západů a už je nikdy nebudeme otvírat.”

Cole se zhluboka nadechl a spustil. Tmou se linul příběh vojáka speciální jednotky v jihovýchodní Asii. Vysvětloval, že se naučil klamat okolí, předstírat něco jiného, aby vydržel chvíle, kdy býval vyslán do supertajných akcí, nezřídka končících násilím. Jak jeho schopnost obalamutit lidi přerostla v pevnou součást jeho osobnosti. A když z armády odešel, nepřestal dělat na zakázku nebezpečnou práci, tak dobře placenou. Vystavěl kolem sebe stěny, které ho chránily.

„Až jednoho dne ani ty zdi nestačily,” řekl. „Chtěl jsem pryč ze začarovaného kruhu, začít znovu. A tak jsem prostě zmizel. Lidé, pro něž jsem naposledy pracoval, jsou zatím stále přesvědčeni, že jsem se nevrátil z akce. Je to tak jednodušší.” Pohnul se, aby si Kelsey přisunul blíže. „Nikdo se o mě už nestaral, nikdo mě myslím ani nehledal. Prostě mě odepsali jako použité zboží.”

„Takže jsi přišel do Carmelu a začal jsi znovu,” pokračovala Kelsey místo

něj.

„A vybudoval jsem kolem sebe další zdi,” protáhl obličej. „Zdi, které způsobily, že jsi měla strach ze mě i z mého domu.” „Už je chápu.”

„Kelsey, mezi námi už žádné zdi, žádné překážky nejsou, vid že ne? Miluji tě.”

Poznala, že mu to jde od srdce.

„Žádné, Cole. Nemusíme se kvůli minulosti znepokojovat. Máme toho tolik před sebou.”

„Když jsme u toho, nesmíme zapomenout pozvat Valentina na svatbu.”

„Samozřejmě. Něco mi říká, že přijede se vší parádou.”

„To Gladwina dorazí,” pobaveně řekl Cole. Náhle se znovu zatvářil vážně. „Opravdu je všechno v pořádku, lásko?”

„Všechno je v nejlepším pořádku,” uklidnila ho. „A teď, když jsme si odbyli minulost i budoucnost, je asi načase začít hovořit o tom, co budeme dělat hned teď.”

„Rád. Právě teď mám o to veliký zájem.” Dlouhý polibek jeho slova potvrdil a zpečetil jejich lásku navěky.