Jayne Ann Krentz

Nejistý svazek

PRVNÍ KAPITOLA

Teprve při třetí hodině japonského umění ikebany si Torr Latimer konečně přiznal, co ho na návrzích Abby Lyndonové tak provokuje. Přemítal, jestli by byla stejně nespoutaná a impulzivní v posteli jako ve svých květinových výtvorech.

Víc než to, uvažoval s trpkostí dál, když opatrně přidal stonek bodláku ke svému vlastnímu dílu. Abbyin způsob aranžování ho nutil přemýšlet ještě o jiných věcech. Jak by jí to asi slušelo naproti němu u stolu při snídani po noci naplněné milováním? Něco mu říkalo, že by vypadala stejně půvabně rozcuchaná jako ty kapradiny a narcisy, co dala dohromady minulý týden. Díval se na její medově hnědé vlasy spletené do volného uzlu. Fakt, že měla na sobě přiléhavé černé džíny a černý svetr, ho zvláštně pobavil. Opět měla i černý kožený kabát. Celé její oblečení připomínalo spíš stejnokroj příslušníka bojového komanda. Ale i kdyby se Abby maskovala čímkoliv, stejně by nedokázala zakrýt, že je nádhernou a nesmírně citovou ženou. Divil se, proč se o to vůbec snaží.

Sakra, zaklel v duchu smutně. Už hodně dlouho nespal s žádnou ženskou. Ale to nebyl ten opravdový problém. Dělalo mu potíž vůbec si vzpomenout, kdy ho naposled nějaká žena tak přitahovala a okouzlila.

Když chlapovi táhne na čtyřicítku, nemůže se už vymlouvat na to, že nepozná rozdíl mezi krátkodobou známostí a něčím daleko riskantnějším. Torr to dobře věděl.

Přihlásil se na kurz aranžování květin, protože japonská disciplinovanost a úspornost ve vztahu ke květinám mu imponovala a odpovídala jeho vlastnímu vážnému přístupu k životu. Byl to vlastně ztřeštěný nápad, že přišel na hodiny ikebany.

Jak ho mohlo napadnout, že nejzajímavějším objektem ve třídě bude nejméně ukázněná a nedisciplinovaná studentka? Abby Lyndonová nikdy nedokáže vyprodukovat žádný obyčejný květinový vzor, i kdyby opakovala čtyřtýdenní kurz po celý dlouhý rok. Nejprve se nad tím musel pousmát, ale potom fascinovaně pozoroval, jak se Abbyino chaotické a rozmarné aranžmá rozrůstá všemi směry. Z původní jednoduchosti a úspornosti nezbylo nic. V instruktorce - paní Yamamoto - vyvolávala čiré zoufalství, ale Torr jí byl naprosto okouzlen a uchvácen.

Dnes večer chtěl zavézt Abby Lyndonovou domů a spřádal sny o tom, jaké bláhovosti a ztřeštěnosti s ní bude provádět. Ta představa ho zneklidňovala.

Sledoval, jak u vedlejšího stolu pod jejíma pilnýma rukama nabývá bujných tvarů návrh složený z listů okrasné mrkve a narcisů. Má vzrušující ruce, pomyslel si Torr. Dlouhé, jemné prsty s oválnými nehty karmínové barvy. Bez jakékoliv přípravy přidala další narcis. Udiveně nadzdvihl obočí.

Dnes večer se do způsobu, jakým tvořila své kreace, vloudilo něco odlišného. Něco velmi intenzivního, skoro zoufalého čišelo z pohybu, kterým vkládala květiny do držáku z polystyrenové pěny. Kdyby ji nesledoval několik posledních lekcí tak pozorně, možná by si toho ani nevšiml.

Koutkem oka zahlédl, jak se stonek narcisu zlomil, když ho příliš prudce zabodla do polystyrenu.

„Ale sakra,” ozvalo se zlostné zasyčení a Abby pohodila narcis stranou. Rozzlobeně svraštila obočí a kriticky zhodnotila nevyrovnaný výtvor před sebou. Očima pokradmu zabrousila k nádherně jednoduchému návrhu vedle u stolu. Pod opatrnýma a šikovnýma rukama Torra Latimera se rostliny nikdy nezlomily ani nepoškodily. Zahanbeně se kousala do rtu, když si prohlížela jeho dílo.

Podíval se na ni, jako by věděl, že ho sleduje, a na jeho trochu smutných rtech se objevil zdrženlivý úsměv. Všechno na Torru Latimerovi je trochu moc vážné, usoudila náhle Abby. Byla to právě aura rezervovanosti a určitý odstup, který ji nutil k opatrnosti. Znamená to silnou vůli a zásadovost, říkala si. To nejsou u chlapa špatné vlastnosti. Ale ona bude vždycky

v blízkosti silných a neústupných opatrná. Už si v životě užila tolik mužské rozhodnosti a agresivity, že jí to vystačí na celý život.

„Mám tu ještě nějaké narcisy, kdybys potřebovala,” řekl tiše Torr temným, vážným hlasem.

„Zdá se, že máš vždycky něco navíc a mně pořád něco chybí,” poznamenala lítostivě Abby. „Paní Yamamoto říká, že jsem se ještě nenaučila sebekázni.” Zachmuřeně zkoumala úpravu narcisů a mrkve před sebou. „Mně se to moje aranžování vždycky vymkne z ruky.”

„Má to svoje vlastní kouzlo.”

Abby se při pohledu na květiny vděčně usmála, ale pak se znovu zamračila. „Je to od tebe sice milé, ale už je dost jasné, že zřejmě nechápu, o co v tom japonském umění jde. Ty to naopak děláš tak přirozeně! Jak se vůbec dokážeš bránit pokušení přidávat další materiál?”

Torr pokrčil rameny a upřel oči na nádherný vzor, který vytvořil. „Možná proto, že riskovat není můj styl. Chceš ještě další narcis?” Vzal jeden z hromádky květin na stole a podal jí ho.

Abby se podívala na květinu v jeho dlani a projela jí vlna zvědavosti a zvláštního neklidu. Ruka, která držela květinu, byla silná a hranatá, schopná svým sevřením rozdrtit daleko víc než jen narcis. Ale jeho dlouhé silné prsty svíraly stonek citlivě a jemně. Proč ji tedy tak váhala od něho přijmout?

Rozmrzelá svou podivnou zdráhavostí se Abby rychle napřáhla a vytrhla malý dárek Torrovi z ruky. Když to udělala, střetla se pohledem s jeho jantarovýma očima. Nebylo to poprvé, co se tak stalo, ale zneklidňující pocit se opakováním nijak nezmenšil. Jeho smutný, pozorný výraz v ní budil opatrnost, ale zároveň ji přitahoval. Abby zajímalo, jaké záhady se skrývají na dně těch inteligentních jantarových jezírek. Muž jako tento bude jistě pár tajemství mít.

Popouštím moc uzdu fantazii, pokárala se rozzlobeně. Její vlastní malá tajemství ji zřejmě nutí hledat neexistující tajemství u druhých.

„Díky,” řekla. Otočila se ke svému dílu a pokračovala s rozvernou upovídaností: „Jsem si jistá, že další narcis je to poslední, s čím by paní Yamamoto souhlasila. Přesto mi připadá, že to celé přímo volá po ještě jednom žlutém kousku. Co si o tom myslíš?”

„Děláš přesně to, co sama cítíš,” řekl klidně. „Dej tam proto všechno, co chceš. Rozhodně přidej ještě jeden žlutý.”

„Velice diplomatické,” odpověděla Abby suše, když si prohlížela svůj návrh. Lámala si hlavu, kam by narcis umístila. „Vím přesně, co se stane. Paní Yamamoto bude nad mým výtvorem kroutit hlavou a tobě řekne, žes stvořil další mistrovské dílo.”

Pokrčil lhostejně rameny, ale nepopíral její poznámku. Oba věděli, že je to pravda. „Paní Yamamoto si váží disciplíny a výrazové střízlivosti. Proto přirozeně dává přednost mému způsobu aranžování.”

Abby roztrpčeně svěsila rty. „Chceš snad říct, že tyhle věci u mě postrádáš?”

„Asi. Myslím, že ti závidím.”

Překvapeně vzhlédla. „To myslíš vážně?” Potřásla rychle hlavou, ani nečekala na jeho odpověď. „No jasně. Ty to vždycky myslíš vážně.”

„Vypadá to, že mi rozumíš docela dobře,” řekl kajícně.

„Už tři týdny sleduji, jak si vedeš s květinami,” řekla Abby a usmála se. „Myslím, že jsem se už o tobě něco dozvěděla.”

„Opravdu?” zeptal se se zájmem. „A co ses o mně dozvěděla?”

Paní Yamamoto se na druhém konci třídy zaobírala jinými posluchači. Abby bylo jasné, že se instruktorka hned tak neobjeví, aby ji vysvobodila. Abby zabředne do odpovědi na otázku, kterou sama vyvolala. Torr ji sledoval s chladným očekáváním, kterému nebylo možné utéct. Jak se do toho mohla tak zamotat?

„Abych řekla pravdu, není toho tak moc. Jen jsem byla trochu prostořeká. Neber mě tak vážně.”

„Jak jsi už zdůraznila, já jinak věci brát nedokážu. Řekni mi, Abby, co ses o mně dozvěděla?”

„Věštec by za takovou službu dostal dobře zaplaceno.” „Já ti zaplatím.”

„Proboha, ne!” vykřikla, ohromená přesvědčivostí jeho hlasu. „Dělala jsem si jenom legraci. Podívej, já jsem se toho o tobě zase tak moc nedozvěděla. Jen mám dojem, že jsi… hm, trochu opatrný a konzervativní. To je všechno.” Je stejný jako jeho květinová díla, pomyslela si. Soustředěný, elegantní a zdrženlivý. Ale propadla by se, kdyby to měla říct nahlas.

Torr lehce přikývl. Černé vlasy lehce prokvetlé stříbrem vhodně doplňovaly její představu temné, dobře kontrolované síly, která z něj vyzařovala. Jantarově hnědé oči orámované hustými černými řasami byly jediným zjemňujícím rysem v jeho mužné tváři s hranatou bradou. Byl oblečený stejně jako vždy - ve strohém tmavém obleku. Konzervativně střižená košile se smutným šedivým a modrým proužkem a drahé, dobře střižené kalhoty obepínaly pevně stavěné mužské tělo.

V posteli ho musí být pořádný kus, napadlo náhle Abby a hned pocítila neklid, když si představila, že je ženou, která je tam s Torrem Latimerem. Proboha! Co se to s ní děje? Už takhle má dost problémů a ještě se nechává unášet erotickými fantaziemi.

Narcis se jí v rozechvělých prstech zlomil. Povzdechla si. „Paní Yamamoto mě asi vyloučí z kurzu.”

Torr zvědavě pozoroval, jak už druhý zlámaný narcis vhodila do hnědého pytlíku, kde skončil i ten první. „Myslíš, že takhle ty zbytky ukryješ? Paní Yamamoto je natolik pozorná, že si každý chybějící narcis vysvětlí zcela jednoznačně.”

„Já vím, ale mám to promyšlené,” odpověděla Abby. „Stejně zbývá už jen jedna hodina. Nejspíš nepodnikne nic, jen svým typickým smutným způsobem pokývá hlavou. Myslím, že se už smířila s tím, že v ikebaně žádnou velkou díru do světa neudělám. Slyšela jsem, jak tě přemlouvala, abys jeden ze svých návrhů předvedl na festivalu příští měsíc. Uděláš to?”

„Ne.”

Abby na něho překvapeně zírala. „Ale ovšemže uděláš, jak bys to mohl odmítnout? Vždyť je to fantastická práce,” pokračovala zapáleně. „Paní Yamamoto by ti to nenavrhovala, kdyby si nemyslela, že si počínáš dobře.”

„Mě to ale nijak zvlášť nezajímá. Přihlásil jsem se na kurz ze zvědavosti. Nehodlám se zabývat aranžováním květin.”

V modrých očích Abby se zračil nechápavý údiv. „To je směšné. Jak to můžeš říct? Obracet se zády k něčemu, co tak dobře ovládáš? Máš talent a nemůžeš ho nechat ležet ladem. To ti nedovolím.”

Ironický výraz v jeho tváři jí signalizoval, jak bláhově mluví. Jí do toho přece nic není, jestli bude nebo nebude dál zlepšovat své aranžérské schopnosti. Už se taky mohla poučit, že její vrozená impulzivnost není zrovna největším kladem.

„Tak ty mi to nedovolíš?” zeptal se Torr překvapeně, jako kdyby myšlenka, že jeden člověk může nařizovat druhému, co může a nemůže, byla pro něho zcela nová.

„Paní Yamamoto by to určitě porazilo, kdyby ses nezúčastnil soutěže,” zdůraznila Abby.

„Ona to nějak přežije.” Odmlčel se, protože očekával další námitky.

„Taky by tě jistě potěšilo získat ocenění za svůj talent,” dodala vesele.

„O tom pochybuji.” Stále vyčkával.

Fakt, že očekával, že ho bude dál přemlouvat, Abby rozzlobil. To čekání a jeho trpělivá povaha ji pěkně rozčilovaly. Nejspíš ji chtěl vyprovokovat a pak jí předvést, jak snadno dokáže zarazit tuto ukázku ženské tyranie. Něco jí říkalo, že Torr Latimer není muž, kterého

by žena mohla úspěšně kormidlovat. Bylo jasné, že má velice silnou vůli. Ať se ale snažila, jak chtěla, nedokázala se před ním mít na pozoru. Raději ho škádlila.

Ta ukvapenost mě brzy přivede do potíží, řekla si Abby a vzápětí, jako vždycky, na své obavy zapomněla.

„Mám nápad. Co kdyby tys udělal návrh a já bych ho pak přihlásila do soutěže pod svým jménem?”

„To by byl podvod.” Neznělo to ani tak odmítavě jako spíš rozpačitě. „Ach, proboha. Ty opravdu nemáš velký smysl pro humor. To byla jen legrace.” „Promiň. Někdy trochu pomalu chápu.”

Přezíravě se na něho podívala. „Nesnaž se ze sebe dělat chudinku,” zarazila ho rázně. „Náhodou vím velice dobře, že nejsi ani trochu nechápavý.” „To jsi taky přes rameno vyčetla z mých květinových kreací?” „Asi ano.”

Po krátké pauze se ozval. „Abby, vím, že jsi přijela na hodinu autobusem. Můžu tě zavézt

domů?”

Abby překvapeně zamrkala. Na krátký okamžik si představila, jak by to bylo hezké, kdyby jí takový přitažlivý a solidní muž stál po boku u dveří jejího bytu. Potom tu myšlenku rychle pustila z hlavy. Nesmí se nechat unést fantazírováním.

„Jsi velmi laskavý, ale já.”

„Abby, to nemá s laskavostí co dělat. Rád bych tě vzal domů.” „Děkuju za nabídku, ale nepotřebuju.” „Máš ze mě strach, Abby?” zeptal se s nelíčeným zájmem.

„Ovšemže ne! Kdo by měl strach z muže, který navštěvuje hodiny aranžování rostlin?” odsekla Abby odvážně, právě když se z ničeho nic vedle ní objevila paní Yamamoto s podmračeným výrazem ve tváři. Abby začala vysvětlovat, že se jí dílo zase vymklo z ruky.

„Já vím, paní Yamamoto,” řekla přerývaně, vědoma si, že ji Torr poslouchá. „Zase jsem to pokazila. Prostě se nedokážu projevit střídmě. Stále přidávám další listy a květy s tím, že obraz celkově sladím, a pak to obvykle přeženu.”

„Abby,” povzdechla si starší žena, „s tím přidáváním narcisů jste měla už dávno přestat. Podívejte se, lítá to všude. Myslela jsem, že blízkost pana Latimera vám pomůže a trochu potlačíte svoji impulzivnost. Jen se podívejte, jak se omezuje na nejnutnější, aby vyjádřil pocit harmonie a proporcí.” Se spokojeným výrazem se otočila k Torrovu dílu.

Abbyiny oči se nad její hlavou střetly s Torrovýma. Veselá stránka její povahy okamžitě nabyla vrchu. Bez přemýšlení se na něj zapitvořila jako desetiletá školačka.

„Mazlíček paní učitelky,” utrousila tiše a věděla, že slova zachytil právě v okamžiku, kdy chtěl něco říct.

„Snad vás, paní Yamamoto, potěší,” řekl Torr úlisně, „že se Abby rozhodla, abych ji dnes po hodině poradil, jak postupovat při tvorbě ikebany. Doufám, že když budeme sami dva, dokážu jí lépe vysvětlit základní principy.”

„Výborně,” souhlasila instruktorka. „Vy jí budete jistě dobrým učitelem. Potřebuje jen správné vedení a disciplínu.”

Abby prosebně obrátila oči k nebi. Torr souhlasně přikývl. „Vynasnažím se.”

O čtyřicet minut později seděla Abby v šedém BMW Torra Latimera. Náladou byla někde uprostřed mezi veselostí a podrážděním.

„Správné vedení a disciplína,” posmívala se. „Řekni mi poctivě, Torre, to přece nemyslíš vážně, chtít mě naučit jemnému umění japonského aranžování květin. Nechápu, jak jsi mě dokázal přemluvit, abych s tebou jela. Autobus by mi docela stačil.”

„Chtěl jsem tě zavézt domů,” řekl prostě. Krátce se na ni podíval a dál klidně pokračoval v jízdě aprílovým deštíkem oregonské noci. „Kromě toho prší.”

„To teď tady v Portlandu skoro pořád, pokud sis toho ještě nevšiml.”

„Všiml.”

„Říkáš to, jako kdybys byl zdejší,” řekla a usmívala se.

„Ne. Bydlím tu jen asi tři roky.” Znělo to tak odměřeně, jako by odmítal všechny další otázky. Asi je typem člověka, který nerad marní čas hovorem o zbytečných věcech, usoudila Abby. Lámala si hlavu, o čem by si s kolegou z kurzu ikebany měla vlastně povídat.

„Hezké auto,” pokusila se o veselý tón. „Vždycky jsem toužila koupit si auto cizí značky. Ale člověk se bojí, že nesežene pořádný servis.” Nedodala, že když už by měla na takové auto, vybrala by si něco elegantnějšího než BMW - řekněme Jaguara nebo Lotus. Ale tohle auto, zdá se, je pro něj přímo stvořené. Solidní, dobře stavěné a odolné.

„Všechno je O.K., Abby?” řekl Torr pobaveně. „Říkala jsi přece, že tě těžko může vyvést z rovnováhy chlap, se kterým jsi se seznámila na hodinách ikebany. Vzpomínáš si, ne?”

„Já nejsem nervózní. Jen jsem trochu zvědavá, proč jsi mě chtěl vzít domů.”

„Protože jsi jako ty květinové vzory, co vytváříš,” řekl jí škádlivě.

Sjela ho ostrým pohledem. „Ach tak, teď zřejmě přijde hlubokomyslná analýza?”

„Jestli chceš.”

Vyzývavě si ho změřila. „Dobrá, tak spusť.”

Nezaváhal ani chvilku. „Jsi nápaditá, nádherná a nevyzpytatelná.”

„Úžasné. Vidím, že pán je kromě jiného i poeta.”

„Dokonce i trochu vypadáš jako ty květiny, které aranžujeme ve třídě,” pokračoval klidně Torr. „Pas štíhlý jako stonek narcisu, oči barvy.”

„Hlavně neříkej chrpy,” přerušila ho s uchichtnutím. „Nemám chrpy ráda.”

„Hořec?” zeptal se zdvořile.

Rozesmála se. „Snažíš se z toho vybruslit, co?”

„Máš pravdu. Není nutné přecházet v analogiích až do extrému. Tvoje oči jsou ve skutečnosti zabarveny do kouřově modré. Velice neobvyklé.” „Dobře, dosáhl jsi už maxima. Raději přestaň.” „Ty mě nebereš vůbec vážně, viď?” zeptal se. „A měla bych snad?”

Krátce přikývl, ani náznak úsměvu v linii vrásek jeho strohé tváře. „Ano, asi bys měla.”

Abby se neklidně pohnula, když postřehla jistotu v jeho hlase. Napadlo ji, že toho vlastně moc o Torru Latimerovi neví. Taky si všimla, jak působivě jeho postava v BMW vypadá. Jeho přítomnost byla téměř zastrašující. Z vysoké postavy vyzařovala velká síla. Ale, připomněla si rozhodně Abby, seznámila jsem se s ním na hodinách ikebany!

„Bydlím v činžáku ve vedlejším bloku. Můžeš zaparkovat před domem,” řekla rychle přátelským tónem. Nechtěla přemýšlet o tom, jestli mu opravdu připomíná květinu. Se znepokojením si představila, jak si ji aranžuje. Třeba v posteli.

BMW se zavrněním zastavilo na parkovišti, které Abby připadalo dost malé. Doufala, že Torr nenajde místo k parkování a nechá ji samotnou vystoupit a odejít.

Ale jedno místečko jako by bylo pro BMW jako stvořené. Abby v sobě zdusila zklamaný povzdech. Teď ji doprovodí ke dveřím. Tím si byla jistá. A co potom?

„Dáš si hrnek čaje?” slyšela se říkat nesměle, když ji vedl hlavními dveřmi do výtahu hezké cihlové budovy. Obytný dům byl postaven v první polovině století, ale byl velmi pečlivě zrestaurován a původní rozlehlé místnosti s vysokými stropy zůstaly zachovány. V Abbyině bytě v pátém patře byl hezký pokoj a velká kuchyň s obrovskými okny.

„Čaj by byl na závěr večera květin a umění možná trochu slabý,” řekl Torr klidně. „Nemáš něco silnějšího?”

„Hm, měla bych někde mít koňak.”

„To bude stačit,” přerušil ji rozhodně, když vystoupili z výtahu. Vzal jí klíče z ruky a otevřel dveře s chladnou samozřejmostí, která ji opět zvláštně zneklidnila. Co v tomhle muži

v ní vyvolává tak smíšené pocity? Jednu chvíli si je jistá jeho zdvořilostí a poddajností, a vzápětí v jeho přítomnosti prožívá téměř primitivní neklid.

„Přinesu koňak,” řekla spěšně, když vstoupila do dveří svého různorodě zařízeného pokoje. Veselé pastelové barvy tu a tam doplňovala černá, což svědčilo o tom, že Abby má občas sklon věci dramatizovat. Celkový dojem by byl rafinovaný, nebýt hromady krabic, které stály v chodbě a zaplňovaly každé volné místečko v bytě.

„Co to.?” vykřikl Torr překvapeně, když náhodou kopl do jedné z krabic špičkou své kožené italské mokasíny.

„Omlouvám se,” řekla Abby a honem odstrčila hromadu na stranu. „To je tím, že mám strašně málo prostoru na skladování, víš.”

„Co je v tom?” rozhlížel se po nekonečné řadě krabic.

„Vitamíny,” oznámila stručně a svlékla si svůj odvážný kožený kabát. Tenhle kabát měla vždycky ráda. Cítila se v něm velice sebejistě. Dodával jí určitou nenucenou suverenitu, která odrazovala muže a bránila jim, aby narušili Abbyino vzácné soukromí. Bohužel, na Torra to vůbec nepůsobilo. On je přirozeně asertivní. Kabát zřejmě nepůsobí na druhé tak, jak si myslím, usoudila Abby. Koneckonců, koupila ho stejným způsobem jako většinu svého oblečení - impulzivně.

„Vitamíny?” Torr zvedl jednu ze zelených a zlatých krabic a prohlížel si štítek. „Musíš jich brát hodně. Vitaminové doplňky MegaLife pro lidi, kteří chtějí žít na plné obrátky,” četl. „Žiješ plným životem, soudě podle tisíců vitamínů uskladněných v tomto pokoji.”

„Nebuď směšný. Ani já bych nedokázala spotřebovat takové množství. Prodávám je. Nebo spíš distribuuji lidem, kteří je prodávají. Od dveří ke dveřím.” Abby našla v kuchyni láhev koňaku a vyndala ji ze skříňky. „Je úžasné, co všechno lidé bez váhání koupí, když se objevíš u jejich dveří s dobře zvolenou ukázkou.”

„Myslím, že i ty sama víš, co je impulzivnost,” ozval se za jejími zády Torr.

„Co to je za nejapnost?” zeptala se podezřívavě.

„Nic. Byl to jen vtip a ještě k tomu hloupý,” dodal s nevinným úsměvem.

„Velice,” řekla suše. „Mimochodem, já svému vlastnímu zboží věřím.” Nalila mu sklenku koňaku, a potom hmátla po lahvičce na kuchyňské lince. Odšroubovala uzávěr a vložila dvě tabletky do úst.

„Co je to?”

„B komplex a céčko. Proti stresu.” Zavřela skleničku a s ústy plnými vitaminů si lokla brandy, až se dusivě rozkašlala.

„Voda by byla možná v tomto případě lepší,” poznamenal Torr a uhodil ji do zad. „Děkuju,” vydechla přerývaně. „Jen jsem chtěla ušetřit trochu času.” „Spěcháme někam?” zeptal se mírně.

„Ani ne. Občas mívám takovou tendenci. Nepůjdeme do obýváku?” dodala rozhodně. Jak trapné. Ta chvilka, kterou by zabralo otočení kohoutkem s vodou, by ji nezabila. „Proč si bereš tabletky proti stresu? Jsi snad v nějakém?”

„Existuje dneska někdo, kdo ve stresu není?” odsekla. Kdyby raději byla zticha. Sedla si na pohovku a Torra usadila do černého křesla. Je čas pustit se do konverzace. „A co ty, Torre? Co děláš, když se zrovna nezabýváš ikebanou?” Doufala, že to zní dostatečně nenuceně.

„Kupuji a prodávám.”

Pozvedla obočí. „Co kupuješ a prodáváš?”

„Stres.” Pousmál se, jako by si s překvapením uvědomil, že udělal bezděčně vtip. „Obávám se, že budeš muset být víc konkrétní. Přece víš, že jemné náznaky mi unikají,” řekla Abby odměřeně.

„Promiň. Nechtěl jsem si hrát na duchaplného. Jen jsem chtěl říct, že v určitém smyslu těžím ze stresu jiných lidí. Prostě kupuji a prodávám zboží.” Abby rozevřela oči údivem. „A co třeba?”

Usmál se. „Různě. Zlato, pšenici a kukuřici… Tu poznámku o stresu jsem udělal proto, že mnoho nákupu a prodeje se děje ve spěchu a nervozitě. Lidé panikaří, jsou příliš rozrušení, přímo blázní po zboží. To způsobuje stres.”

„Vypadá to na dobré odbytiště. Nechceš koupit vitamíny, že bych i já něco mohla

vydělat?”

Torr zavrtěl hlavou. „Asi tě zklamu, ale nevím, na co bych je použil.” „Žádné vředy, vysoký tlak?”

„Ne.”

„Ty jsi nepadl za oběť všemu tomu stresu z nakupování a prodávání?” zeptala se pochybovačně.

„Ne.”

„Jak to, když je to tak běžné?”

Váhal, potom k ní pozvedl své jantarové oči a podíval se na ni přímým, zneklidňujícím pohledem, kterého se obávala. „Nechává mě to v klidu. Je to pro mne jen způsob, jak se uživit. Jsem úspěšný, ale nenechám se do toho citově vtáhnout jako ostatní.”

„Hm, pán je zřejmě kliďas. Dobrá,” spustila obchodním tónem. „Právě MegaLife představuje základní dávku s vysokým obsahem vitamínů, které jsou sestaveny tak, aby vyhověly denní potřebě klidnému a zdravému muži po čtyřicítce.”

„V tom případě mám ještě rok čas, než je budu muset užívat,” přerušil ji Torr klidně.

„Ach, promiň. Tobě není čtyřicet?”

„Příští rok.” Upíjel koňak a nevypadal nijak dotčeně. „A co ty, Abby, jaká je tvoje denní

dávka?”

„Jeden denně pro zdravou třicetiletou ženu,” odpověděla Abby a povzdechla si. „Já bych řekl spíš dvacetiletou, ne?”

„Děkuji,” ušklíbla se. „Je mi dvacet devět, ale rozhodla jsem se, že začnu užívat o rok

dřív.”

„Plus doplňky jako B komplex, který jsi do sebe spláchla v kuchyni?”

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Když jsme teď vyčerpali toto téma, o čem bys chtěl diskutovat?” Tázavě se na něj podívala a usrkla trochu koňaku. Připozdívalo se a začala přemýšlet, jak se Torra Latimera zbaví. Nezdálo se, že by chtěl dopít a zdvořile odejít.

„Na zdraví.”

Abby se začala dusit koňakem a rozkašlala se. Za chvíli ucítila na zádech takové bušení, že skoro spadla na konferenční stolek.

„Jsi v pořádku?” zeptal se, ruku připravenou k další herdě.

„Ano jsem, díky,” vydechla. Pracně získávala dech a rovnováhu. „Hm, Torre. pane Latimere, už je dost pozdě. Neměl byste už zamířit domů? Vy obchodníci vstáváte přeci velice brzy.”

„Zítra je neděle. A trhy jsou v neděli zavřené.”

„Ach tak.” Zoufale pátrala v hlavě po další výmluvě.

„Abby, omlouvám se, jestli jsem tě rozrušil,” řekl mírně, když si opět sedl do křesla a natáhl se po sklence koňaku. Byl trochu zamračený, sledoval ji s pozorností jestřába.

„Torre,” řekla s velkým sebeovládáním. „Myslím, že je docela vhodná doba, abych ti řekla, že nehledám žádný vztah. Nemám ani trochu času nazbyt. Mám svou práci. a několik jiných záležitostí osobní povahy, kterými tě nehodlám unavovat. Jestli mi chceš navrhnout, abychom spolu, hm, chodili, potom tě musím s lítostí odmítnout.”

„S lítostí odmítnout?” Bylo vidět, že mu to připadá humorné.

„Zní to trošku šroubovaně, viď?” připustila.

„Asi jako když jsi odmítla formální pozvání na zahradní party.”

„Promiň. Upřímně řečeno, opravdu jsi mě vyvedl z rovnováhy. Chtěla jsem toho dneska spoustu stihnout.”

„Nezvu tě na zahradní party, Abby. Ale chtěl jsem tě pozvat do postele.”

Abby zavřela oči a snažila se znovu popadnout dech. Tenhle chlap s ní ale umí zamávat. „Protože jsi ke mně tak upřímný, pokusím se o to i já,” dostala nakonec ze sebe. Důstojně povstala a řekla mu chladně. „Moje odpověď je ne. Dobrou noc, Torre.”

Pozoroval ji delší dobu, jako by zvažoval další krok. Potom se také vztyčil, zvláštně kajícný výraz v obličeji. „Trochu jsem to uspěchal, co? Jako bych to ani nebyl já. Obvykle všechno opatrně promýšlím. Zvlášť když se jedná o tak křehkou květinku. Abby, nebudu na tebe naléhat. Ale rád bych si vyjasnil, kam směřuje náš vztah. Hned na začátku. Bude to tak jednodušší.”

„Jednodušší?” pronesla, neschopná dát dohromady nějakou kloudnou myšlenku. Jeho velká síla ji na jedné straně zastrašovala, ale na druhé straně podivně lákala. Je snad úplně bez rozumu, že ji přitahuje takový chlap? Měla by ho hned poslat pryč i s tím jeho elegantním vozem. Předně - nikdy mu neměla dovolit, aby ji zavezl domů.

„Ještě jsem nedostal šanci ti říct, čím vším mi připomínáš květinu,” pokračoval Torr chraplavě. Popošel k ní blíž a něžně jí položil svou velkou ruku na zátylek. „Torre.”

„Řekl jsem ti už, že máš pas štíhlý jako stonek narcisu,” zašeptal a sklonil hlavu k její šíji, „ale nedostal jsem se k tomu, abych ti řekl, že tvá ňadra mi připomínají dvě křehké, šťavnaté orchideje.”

Abby cítila silné prsty klouzat dolů po černém svetru, dotýkat se jejích malých kulatých kopečků. Teď už vážně měla důvod ke znepokojení. Je blázen, že ho od sebe hned neodehnala. Ale je vůbec v silách křehké ženy odstrčit od sebe skálu Torrových rozměrů a neodbytnosti?

Když ji ta myšlenka napadla, pokusila se ho odstrčit. Nic se nestalo. Nezdálo se, že by vůbec ten pokus zaregistroval.

Abby se zhluboka nadechla. Očekávala, že pocítí nějakou nejistotu nebo strach, ale nic nepřicházelo.

Za krátký okamžik si uvědomila, že vzdálená ozvěna probouzejících se pocitů hluboko v jejím těle není první plíživý náznak strachu, ale nikdy dřív nepoznané vzrušení. Potom Torrovy ruce sklouzly dolů k pasu a k oblinám jejích boků.

Ozvalo se Torrovo tiché a hluboké povzdychnutí, když se dotkl zadečku. „Teď myslím na

gladiol.”

„Není to spíš nějaká masožravá rostlina?” vypravila ze sebe Abby. Marně přemýšlela, jak se vyrovnat se situací, která se jí snadno mohla vymknout z rukou.

„V žádném případě,” zapřísahal se a ústy klouzal po linii jejího hrdla. Jeho obličej se vznášel těsně nad jejími nejistě rozevřenými rty. „Celý večer jsem je toužil okusit.” Jeho rty se k ní přisály s takovou prudkostí a naléhavostí, že si Abby ihned uvědomila, jak moc se musel celou tu dobu držet. Představa, že tento muž, který se dokáže tak ovládat, ji tolik chce, byla vzrušující a opojná.

To nebylo žádné nesmělé ochutnávání nektaru, které očekávala. Místo toho ji Torr Latimer drtil v objetí a tiskl k ní ústa takovou silou, jako by si bral, co mu patří. Abby věděla, že kdyby teď ležela pod ním, drtil by ji přesně tak, jak si představovala.

Tato vyhlídka v ní ale kupodivu nevyvolala žádné obavy.

Rukama jí sklouzl po zádech a pevně ji zezadu přimáčkl na svá stehna. Abby tiše zasténala, když ucítila jeho probuzené mužství. Věděla, že on chce, aby si toho všimla.

„Myslím na to od té doby, co jsem tě poprvé viděl ve škole. Dnes večer jsem se ale rozhodl, že už nemůžu čekat dál. Tak jsi mě přitahovala, má sladká Abby. Ty za to můžeš, že tě tolik chci. A je to už dlouho.” zdusil slova v jejích ústech, když do nich hluboko vtrhl jazykem.

Jestli je tohle ten jediný důvod, napadlo náhle Abby, bude lepší skončit to hned. Jestli Torr Latimer prostě jen dlouho nespal s ženou, takže jakákoliv postačí, ona mu určitě tu službu neposkytne. Tahle myšlenka jí dodala sílu a s větší razancí se opřela do jeho širokých ramen.

Sevření neuvolnil, ale jednou rukou začal hladit její zátylek. Držel ji pevně a ona se marně pokoušela bránit polibkům.

Stále nepociťovala žádný strach, jen neočekávaný příval vzrušení. Torr to nepochybně cítil. Vzepjala se proti němu. Něco nesrozumitelně zašeptal. Znělo to velice spokojeně. Potom pomalu, velice neochotně opustil její vlhká a chvějící se ústa a zdvihl hlavu.

Jeho jantarové oči byly plné vzrušení. Tělo jí pulzovalo smyslným rozjitřením, které v ní vyvolal. V mysli jí vířily nevyřčené otázky a nepojmenovatelná touha. Tyto pocity jí byly tak neznámé, že se nedokázala vzchopit a nějak jim přímo čelit. Všechno se to odehrávalo příliš rychle.

A při Torrových dalších slovech se to náhle všechno s pronikavým skřípotem zastavilo.

„Abby, miláčku, musíš mi říct, jestli nemáš někoho jiného. Můžeme tu dnes zůstat spolu? Nebo máš nějakého muže? Řekni mi to!”

Poprvé od chvíle, co ho pozvala do svého bytu, se její nejistota zabarvila strachem. „Na co se ptáš, Torre?” zašeptala.

„Víš moc dobře, na co se ptám. Nejsem tak bystrý, jak ses asi domnívala,” ucedil mezi zuby. Rukou jí prohrábl medově žluté vlasy a uvolnil uzel, který měla na temeni hlavy. Hustá záplava vlasů se jí rozlila po ramenou a on tomu fascinovaně přihlížel. „Jen mi řekni pravdu, Abby. To je všechno, co chci. S nikým se o tebe nebudu dělit.”

„Nikdo se ti o to neprosí! Torre, můj soukromý život je jen moje věc. Nepotřebuju nikomu nic vysvětlovat, zvláště ne muži, kterého skoro neznám.”

„Já nechodím s nikým,” řekl prostě.

Abby přimhouřila oči a vzhlédla. „Co to má znamenat?”

„Nic víc, než že jsem k tobě poctivý. Nemám k nikomu žádné závazky. Chci od tebe na oplátku stejnou jistotu. Patříš nějakému muži?”

Připadala si chycená, lapená svým smyslem pro poctivost, který nechtěla porušit. Jenže ji zneklidňovaly hrozící vlastnické nároky, které číhaly v té otázce. Nakonec se v ní ozvala hrdost a sebeobrana.

„Torre, nepatřím žádnému muži.” Viděla, jak se mu v očích mihlo uspokojení, a rychle pokračovala.

„A chci jasně zdůraznit, že nemám ani zájem nějakému patřit. Nemusím se nikomu z ničeho zodpovídat.”

„Když jsi tedy volná, jsem ochotný nechat ostatní záležitosti na později,” řekl chraplavě a něžně ji pohladil po tváři.

„To se tedy načekáš,” vyštěkla.

Pustil ji, když se mu vykroutila z náruče, ale očima sledoval každý její pohyb. Sebrala prázdné skleničky od koňaku a odnesla je do kuchyně. Úklid jí poskytl záminku, aby se mohla dostat z jeho dosahu.

Šel za ní a zastavil se ve dveřích kuchyně. Jeho temná postava v ní vyvolávala úzkost. Chtěla, aby odešel - čím dřív, tím líp. Byla chyba přivést ho domů. „Dobrou noc, Torre.”

„Ty se mě bojíš?” zeptal se udiveně. „Jen si myslím, že bych měla být trochu opatrnější,” odsekla.

„Já ti neublížím.”

„Dal jsi mi na to své slovo, viď?” poznamenala lakonicky. „Z vlastní zkušenosti vím, že muži jsou klidně schopni ženě ublížit. Zvlášť ženě, o které si myslí, že jim patří. Já nemám nejmenší zájem si s kýmkoliv teď komplikovat život, Torre. Zvláště ne s mužem, který má vlastnické sklony. Upřímně řečeno, mám pocit, že ty mezi takové patříš.”

Koutky úst mu ztuhly. Bylo vidět, že váhá. „Řekneš mi o tom, Abby?” zeptal se nakonec tiše.

„Ne.” Ledově se usmála. „Do toho ti nic není.”

„Jak to můžeš říct, když to ovlivňuje záležitosti mezi tebou a mnou?”

„Dobrou noc, Torre. Díky za svezení.”

Ani se nepohnul. „Uvidíme se zítra.” To nebyla otázka, ale konstatování. „Zítra nemám čas.”

„Abby, odsuzuješ mě, aniž bys mi dala šanci. Nemusíš se mě bát.”

Jistota, s jakou to vyslovil, rozpustila trochu ledu v jejím úsměvu. „Asi si ani neuvědomuješ, jak strašně neústupně na mne působíš, Torre.”

„Nebála ses mě ve škole, ani když jsem tě políbil. Nedělej unáhlené závěry. Dej nám oběma trochu času. Dovol mi, abych tě vzal zítra na večeři.” Začala odmítavě vrtět hlavou, ale přistoupil k ní a s překvapující něžností uchopil její tvář do širokých dlaní. Když se chystala říci ne, sklonil se k jejím ústům a zápornou odpověď ještě v hrdle zdusil polibkem.

Abby s napětím čekala, kdy se v ní zvedne příval strachu. Ale cítila jen hřejivou tíhu Torrova těla, které ji obepínalo jako kouzelný plášť. Jeho polibky nebyly o nic méně vlastnické a opojné než poprvé, ale přesto na ně nereagovala napětím ani úzkostí. Místo toho - jak si rozmrzele uvědomila - mu dychtivě vycházela vstříc.

Byl to úchvatný pocit.

„Večeře?” zašeptal s naléhavostí, ústa těsně nad jejími. „Prosím.”

„Já.”

„Abby, prosím.”

Zavřela oči a rychle hledala všechny důvody proti. Nakonec se uslyšela váhavě říkat: „Dobrá, Torre. Večeře. Nic jiného.”

„Děkuju.” Vděčnost, která zaznívala v jeho hlubokém hlase, ji skoro přivedla do rozpaků. „Zastavím se pro tebe v sedm. Půjdeme do toho nového podniku v centru blízko Bensonu.”

Abby přikývla. Nevěděla, co by k tomu ještě řekla.

„Dobrou noc, Abby,” řekl tlumeně.

„Dobrou noc, Torre.”

Spustil ruce a Abby pocítila chlad. Uvědomila si, jak hřejivé bylo jeho objetí. Beze slova se otočil ke dveřím, a potom mu padl zrak na barevnou brožuru, která ležela na kuchyňském stole.

Abby se kousla do rtu, když sebral reklamní leták nabízející dovolenou v letovisku na pobřeží Oregonu.

„Plánuješ dovolenou?” zeptal se klidně.

„Ne!” odpověděla rychle - až příliš rychle. „Ne, strávila jsem tam víkend před několika měsíci. Asi mi poslali nějaké prospekty.” „Tys byla na pobřeží v zimě?” „V zimě je tam moc krásně,” odpověděla bezbarvě.

„Souhlasím,” přikývl. Položil leták zpátky na stůl. „Možná, že.” Rychle se zarazil. Hned ho napadlo, že by zašel příliš daleko. „Tak zítra večer v sedm, Abby.”

„Ano.” Abby zírala na brožuru, která mu vypadla z ruky. „V sedm.”

Velice pečlivě za ním uzamkla dveře, a potom se vrátila zpátky do kuchyně a vzala do ruky reklamní leták. Misty Inn. Potěšte se nádherným oregonským pobřežím v každém ročním období. Otevřeno po celý rok, sděloval vesele leták.

S trpkou pečlivostí ho Abby roztrhala na malé kousky. Bude to trvat hodně dlouho, než se vrátí do Misty Inn. Asi nikdy. Hodila útržky do odpadkového koše pod dřezem.

Jediné logické vysvětlení toho, proč obdržela reklamu, bylo, že rekreační chata rozesílala takové reklamní brožury všem bývalým návštěvníkům. Ale i když si to od chvíle, kdy leták

dnes odpoledne přišel, říkala tisíckrát, přesto cítila mrazivý děs. Celý večer se ho snažila zatlačit až do nejvzdálenějších zákoutí mysli, ale teď se znovu objevil, aby ji strašil.

Cítila by se daleko bezpečněji, kdyby brožurka byla v obálce s hlavičkou letoviska. Ale nebyla. Leták byl zastrčený v obyčejné bílé obálce s adresou napsanou na stroji. S žádnou zpáteční adresou.

Když se převlékala do noční košile, zmítala se v bouři chaotických myšlenek. Před očima se jí míhaly obrazy silného muže, který se zapsal na hodiny ikebany, a vzpomínky na jeden zimní víkend, na který toužila zapomenout.

DRUHÁ KAPITOLA

Obvinila ho z rafinovanosti, ale ve skutečnosti se dnes večer nijak zvlášť vychytrale nechoval. Málem všechno pokazil. Sakra, zaklel v duchu Torr, když řídil svoje BMW po klikatém horském svahu nad Portlandem. Člověk by řekl, že muž jeho věku bude mít víc taktu, když jde o ženu, po které touží.

Vlastně mu vůbec nebylo jasné, proč opustil dobře zajeté koleje své zdrženlivosti. Když si dnes večer konečně přiznal, jak moc touží po Abby Lyndonové, muselo se s ním něco stát. Bylo to, jako kdyby přijal neodvratný osud a prostě se rozhodl popadnout ho pevně do svých rukou.

Asi se zbláznil. Měl na to jít daleko rozvážněji. No, alespoň neztratil naději úplně a získal příslib další schůzky. To je konečně něco, řekl si ironicky. Měl štěstí, že Abby nezpanikařila úplně. Proč byla tak nervózní? lámal si hlavu. Vždyť ve škole se chovala docela přátelsky.

Souviselo to s tím, že se zeptal, jestli je bez závazků? Teprve poté, co položil tuhle rozhodující otázku, začala couvat. Možná není tak úplně volná.

Strávila ten víkend na pobřeží před dvěma měsíci sama? Možná, že se právě s někým rozešla a bojí se vrhnout střemhlav do dalšího vztahu.

Řídil automaticky s obvyklou precizností a otázky mu vířily hlavou. Domky přilepené na úbočích po obou stranách silnice vypadaly útulně, jejich zářící okna ho zdravila svými světly. Torra doma žádné rozsvícené světlo nevítalo.

Jedna věc je jistá, ubezpečil se. Abby nemůže vědět o jeho minulosti tolik, aby se ho opravdu bála. Ještě ne. Raději nikdy, pokud to bude možné. Ale zneklidňovalo ho něco jiného. Připomněl jí něčím, co řekl, jiného muže? Toho, se kterým byla na pobřeží před dvěma měsíci?

Torr křečovitě sevřel volant. Rád by takhle chytil pod krkem muže, kvůli němuž byla Abby tak ostražitá.

Torr Latimer ve mně vyvolává protichůdné pocity, a proto je pro mě tak obtížné se s ním sblížit, uzavřela své úvahy Abby další večer, když se oblékala na domluvenou schůzku. Vědomí jeho síly ji někdy uklidňovalo a jindy zastrašovalo. Instinktivně cítila, že Torr ji chce chránit, ale minulá zkušenost ji naučila nedůvěřovat fyzické síle.

Kdyby se nedožadoval toho, aby mu řekla, jestli má jiného muže, asi by jejich polibky trvaly ještě déle. Abby se probírala zážitky ze včerejška a přitom se oblékala. Přetáhla si přes hlavu slušivé přiléhavé šaty z úpletu. Byly stříbřitě modré a zvýrazňovaly medovou barvu vlasů, které měla volně stažené do uzlu, a modré oči. Žádná chrpa ani hořec, napadlo vesele Abby, když si vzpomněla na Torrovu včerejší snahu přirovnat ji ke květině.

Docela jí to ale lichotilo. Zvlášť proto, že sama se nepovažovala za hodnou přirovnání ke květinám. Velké modré oči, nos trochu na stranu a výrazná ústa tvořily dohromady docela atraktivní zjev, ale Abby si nenalhávala, že je nějaká neodolatelná kráska.

Přesto si nemohla nevšimnout příjemných živých rysů svého obličeje. Člověk se na sebe zřídkakdy usměje nebo mluví sám se sebou před zrcadlem. V zrcadle se většinou setkává jen s nepřirozeně ztichlou verzí sebe sama. Takový obraz byl ovšem - alespoň v případě Abby -značně neúplný. Záleželo na schopnostech druhých, jestli ocení tu nejdůležitější součást jejího já - vřelost a inteligenci. Muži ji dokázali odhadnout; jenže od chvíle, kdy potkala Flynna Randolpha, si je držela od těla.

Včera večer ji zaskočilo, jak reagovala na vážného a zamlklého muže z kurzu ikebany. Byla to směs zneklidňujících a nejednoznačných pocitů. Zamračila se na sebe, svraštila obočí

do vážného výrazu a začala si na rty nanášet červenou rtěnku. Nečekala, že muž jako Torr zareaguje tak rychle. Na druhé straně, jak si stále připomínala, seznámila se s ním na hodinách aranžování květin.

Při této myšlence se bezděky rozesmála.

Ozvalo se naléhavé vyzvánění zvonku u dveří. Torr tu byl přesně na čas, což ji u něho nepřekvapovalo. Tušila, že je přesný a dochvilný.

Když otevřela dveře, uvědomila si, že je stejně zneklidňující a impozantní jako včera. V tmavém obleku mu zářila sněhobílá košile ozdobená tradiční kravatou a malými manžetovými knoflíčky. Opravdovými zlatými knoflíky, jak si Abby podrážděně všimla. Je bohatý?

„Něco se děje?” zeptal se zdvořile, když se na něho stále upřeně dívala. „Mám špatný uzel na kravatě?”

Zavrtěla hlavou. Odstoupila, aby mohl vejít. „Ne, v žádném případě. Jen jsem přemýšlela, jestli jsi bohatý. Dej pozor na tu hromadu krabic s kyselinou pantothenovou. Právě před chvilkou jsem dostala novou zásilku.”

„Je to důležité?” Torr se vyhnul různorodé kupě zelených a zlatých krabic narovnaných těsně u dveří.

„Jestli kopneš do krabic? Pro mě ne. Ale ty je budeš muset sebrat a znovu postavit,” odpověděla s ironickým úsměvem.

„Myslel jsem, zda je důležité, jestli jsem bohatý?”

„Obvykle nemívám rande s muži, kteří jsou o moc úspěšnější než já,” vysvětlovala poctivě.

„Jestli máš zájem, můžeme si při večeři porovnat stav našich kont v bance,” zamumlal. Oči mu jiskřily, když sledoval její štíhlou postavu v přiléhavých modrých šatech. „I když se musím přiznat, že tohle téma mě nijak zvlášť nevzrušuje.”

„A co kdyby se ukázalo, že jsem daleko bohatší než ty?” podotkla rozmarně. Odstoupila, aby si navlékla černý kožený kabát.

„Myslíš, že je to pravděpodobné?”

„Ne,” odpověděla s povzdechem.

„Ty se opravdu obáváš bohatých mužů?”

„Mám se před nimi na pozoru.”

„Připadá mi, že se máš na pozoru před každým mužem.” Dal jí přednost ve dveřích. „Jednou mi budeš muset vysvětlit proč.” „Ještě jsi mi neodpověděl na otázku.”

„Jestli jsem bohatý?” Nedbale pokrčil rameny a vzal ji za paži. „To je relativní, nemyslíš? Jak mám vědět, co považuješ za bohatství?”

Po celou dobu, co jeli dolů výtahem a prošli chodbou, mlčela.

„Ty mi nehodláš odpovědět, viď?” konstatovala nakonec. „Ne teď.”

„Což znamená, že asi jsi bohatý,” povzdychla si. „Říkal jsem ti přece včera, abys nedělala ukvapené závěry,” připomenul, když ji doprovázel k čekajícímu BMW.

„Nejsem jediná, kdo má s tímhle problémy,” zdůraznila, když vklouzl na sedadlo vedle ní. „Tys taky včera udělal docela ukvapené rozhodnutí.”

„To, že jsem se chtěl s tebou vyspat, nebylo žádné zbrklé rozhodnutí.” Otočil klíčem od zapalování a zkušeně se odpoutal od chodníku. „Tři týdny jsem pozoroval, jak vytváříš ty beznadějně chaotické květinové vzory, než jsem si uvědomil, že mě přitahuje víc jejich tvůrce než samotné výtvory.”

„Ani nevím, jestli mi to má lichotit,” ozvala se uraženě Abby. „Tři týdny na to, aby ti došlo, že toužíš po mně a ne po květinách?”

„Většinou všechno promýšlím pomalu a opatrně,” připustil. „Myslela jsem, že obchodníci musí provádět rychlá rozhodnutí.”

„Do obchodní branže jsem vstoupil až po dlouhém uvažování. Ale potom jsem už nezaváhal. Umění obchodovat je kombinace zkušenosti a štěstí. Myslím, že to docela ovládám. Aby byl člověk úspěšný, musí jen dělat, co je potřeba.”

„Takže já jsem pro tebe také takovou obchodní záležitostí? Raději bych dala přednost srovnání s květinami,” zavtipkovala Abby. Tahle slovní potyčka se jí začínala líbit.

Vrhl na ni krátký zkoumavý pohled. Pak opět obrátil pozornost k řízení. „Zase mě schválně trápíš, Abby?”

„Možná. Vadí ti to?”

„Naopak. Považuji to za dobré znamení. Když se mě snažíš popichovat, znamená to, že se mě tak strašně nebojíš.”

Vážně míněná poznámka Abby podráždila. „Nemám ráda, když mě někdo rozebírá.”

„Vidím, že toho nemáš ráda dost,” poznamenal jakoby nic, když dojeli na malé parkoviště. Ten chlap má talent zaparkovat i na nejnemožnějších místech, musela uznat Abby.

„Žena má snad právo na několik názorů,” prohlásila povýšeně.

„A chlap má zase právo občas změnit její názor,” odpověděl s trpkým úsměvem.

„A jsi často úspěšný?” zeptala se pochybovačně, když ji vedl do luxusní, tlumeně osvětlené restaurace.

„Málokdy se o něco takového u ženy snažím.”

„Mám se cítit polichocena?”

„Nejde tady o lichotku,” zdůraznil.

„Taky mám ten pocit.” Pozvedla k němu oči jiskřící smíchem. „Spíš obchodní záležitost,

ne?”

Než odpověděl, chvilku se na ni díval. „Řekl jsem ti, že jakmile se jednou rozhodnu -třeba i pomalu a těžkopádně - potom udělám cokoliv, abych dovedl celou věc ke zdárnému konci. Ohledně tebe jsem došel k zásadnímu rozhodnutí.”

„To má být varování?” Veselost v jejích očích trochu pohasla.

„Ne, Abby, je to jen konstatování faktu. Přijmi mou radu, ale nenech si zkazit náladu. Máme před sebou spoustu času. Byl bych nerad, aby ses kabonila celý večer.”

„Nikdy nejsem rozmrzelá,” ujistila ho tiše. Potom se otočila a zářivě se usmála na přicházejícího číšníka, který přerušil jejich konverzaci. Zavedl je do odděleného boxu. Na stole se sněhobílým ubrusem se lesklo stříbro.

Torr se chvíli tiše domlouval s číšníkem o nápojích a Abby využila příležitosti, aby si z malé kabelky vyndala několik tablet.

Torr se na ni ohlédl právě v okamžiku, kdy si je cpala do úst. „Další vitamíny proti stresu?”

„Kalcium. Výborné na kosti a zuby.” „Nezkusila jsi někdy místo toho vypít víc mléka?”

„Nenávidím mléko.” Spláchla tabletky vodou. Potom se uculila. „Raději bych to zapila vínem. Jaké budeme pít?”

„Mají tady nový Sauvignon Blanc, docela se těším. Pochází z jednoho z mých oblíbených kalifornských sklepů. Myslím, že s uzeným lososem a kapary by šel krásně dohromady.”

„Jaký losos s kapary?”

„Uzený losos a kapary jsou předkrm,” prohlásil klidně.

Zpražila ho pohledem. „Nevzpomínám si, že bych si objednala předkrm. Vždyť jsem ještě ani neviděla jídelní lístek!”

„Každý, kdo pojídá tablety kalcia jako předkrm, si vůbec nezaslouží dostat menu do ruky. Kolik jich denně bereš?”

„Ještě jsem to nespočítala,” řekla mu ledově.

„Jsi sama sobě tím nejlepším zákazníkem?”

„Věř mi, že lidé, kteří pro mě vitamíny prodávají, se setkávají s mnoha zákazníky, kteří berou daleko víc tablet než já.”

„A ty se tím opravdu dokážeš uživit, hmm?” Zkoumavě si ji měřil. „Je to tvůj jediný zdroj příjmů?”

Vyslala k němu zamyšlený pohled. „Co na tom záleží? Normálně chodíš na rande se zazobanými ženami? Obávám se, že ti nebudu moct poskytnout tu úroveň, na kterou jsi zvyklý.”

„Zase začínáš být bojovná, že? Ještě několik takových vtípků a nechám tě tu i s objednávkou na večeři,” sdělil jí mírně.

„Další hrozby?” zeptala se se zájmem. Objevil se číšník s vínem.

„Abby, zlato, už jsem ti vysvětloval, že ti nechci vyhrožovat. Řekl jsem jen prostý fakt.” Zvedl vzorek k ústům a znalecky ho ochutnával. Potom rozhodně přikývl. „Ptal jsem se na prodej vitamínů, protože chci vědět, jestli to děláš na plný úvazek.”

„Ano. Je to můj jediný zdroj příjmů,” ujistila ho vesele. Číšník dolil do číší víno a diskrétně zmizel. „Pokud k tomu nechceš počítat akcie, které jsem zdědila po strýčkovi.”

„Akcie které společnosti?” Opřel se pohodlně v křesle a s gustem popíjel víno.

„Společnosti, kterou strýc založil. Lyndon Technologies. Má sídlo v Seattlu. Soukromá firma, která podniká s počítači,” vysvětlovala bezstarostně Abby. „Moje sestřenice vlastní největší podíl. Zbytek je rozdělený v rodině. Já mám asi dvacet procent, jeden z větších podílů. Jediný důvod, proč jsem vůbec něco dostala, je, že otec půjčil strýčkovi peníze do začátku. Otec mu řekl, aby splatil půjčku v podílech akcií společnosti. Získala jsem je před několika lety, když strýček Bert zemřel. Poslední roky ale společnost neustále přichází o peníze, takže akcie nemají valnou cenu. Jediná naděje je, že manžel sestřenice - prezident společnosti - dokáže firmu nějak zachránit.” Abby se natáhla pro víno a zhluboka se napila. Neměla chuť o tom dál mluvit. Zmínka o Cynthii jí připomněla i jejího manžela, Warda Tysona. A od něho ji řetěz zneklidňujících úvah přivedl až k reklamnímu letáku z Misty Inn.

„Je manžel tvé sestřenice dobrý obchodník?”

„Snad ano,” odpověděla s nechutí v hlase a vzala do ruky menu. „Tak dobře. Když už jsi objednal toho uzeného lososa, dala bych si telecí s lilkem. A možná čerstvý hlávkový salát,” pokračovala v usilovném hledání na jídelním lístku plném vybraných lahůdek.

„Klidně zapomeň na telecí se salátem,” řekl prostě Torr a vytrhl jí menu z ruky. „Máme sépii.”

„Sépii?” vytřeštila oči.

„Na omáčce z bylinkového vína,” pokračoval. „Bude ti chutnat.” „Jak to můžeš vědět?” ucedila skrz zuby.

„Protože sépie je přímo nabitá vitamíny a minerálními látkami.” Vytáhl láhev z kotlíku s ledem a dolil jí do sklenice další Sauvignon Blanc.

Doléval víno a Abby se na něho dlouze dívala. Objevila v něm kromě známé uklidňující jistoty a síly také vnitřní mužné kouzlo. Vzpomněla si na elegantně prosté květinové vzory, které vytváří ve škole. Červeně nalakovanými nehty začala bubnovat o stůl a její snivý výraz se jí rázem změnil na zamračený.

„Co se děje?” zeptal se Torr zdvořile. „Můžeš mi říct proč?” domáhala se chladně. „Ovšem, ale budeš mi muset objasnit otázku. Co proč?”

„Proč muž, který dokáže vyvolat představu celé jarní zahrady pouhými několika listy a jedním nebo dvěma narcisy, je dnes večer tak netaktní?”

„Aha, sépie,” přikývl spokojeně.

„Vlastně jsem měla na mysli spíš aroganci než konkrétně sépii,” řekla nasládle. „Asi jsi zapomněl, že jsem viděla, jak dokážeš být vnímavý ve třídě. Vím, že jsi schopen jemnosti, elegance a taktu. To znamená, že stejně tak můžeš být zdvořilý na schůzce se ženou. Tak proč si tu hraješ na těžkopádného, panovačného muže, který nedovolí ženě objednat si, co chce?”

Chvilku váhal, jako by si to chtěl vysvětlit nejdřív sám. V koutcích úst měl nepatrný úsměv a v jantarových očích nezbadatelný výraz. Ale nepředstíral, že neporozuměl. „Protože ta trocha arogance týkající se něčeho tak přízemního, jako je jídlo, ti poskytne vhodný terč, řekl bych ohniskový bod,” dodal nakonec. „Dá ti něco, na co si budeš stěžovat, ale přestaneš se ve skutečnosti bát. Když ti vyberu jídlo, aniž bych se s tebou poradil, je to k naštvání, ale nepoleká tě to. Pohltí to tvoji pozornost a nemusíš se bát, co se stane, až tě později odvezu domů.”

Abby nepohnutě seděla a vnímala plný dopad jeho slov. „Bože,” vydechla nakonec, ne bez obdivu, „falešná stopa.”

„Sépie,” opravil ji shovívavě a v očích se mu zablesklo. Potřásla uznale hlavou. „To je chytré.”

„Až tak chytré zase ne. Hned tě napadlo, že mám něco za lubem,” povzdechl si. Vzpřímil se v křesle, když přinesli lososa s kapary.

„Ba ne,” namítla. „Jsem překvapená. Bylo mi to sice divné, ale asi nikdy bych nepochopila, proč si tu hraješ na arogantního. Byla bych prostě celý večer mírně naštvaná a neměla bych čas se něčeho bát.”

„Ale teď, když to víš, budeš se mě bát?” Nabral tenký kousek lososa na toast a přidal několik kaparů. Potom jí ho podal a pozorně se na ni zadíval.

„Měla bych?” Abby zaváhala a potom přijala toast.

„Bát se později? Ne. Nebudeš se muset snažit se mě večer zbavit.” Vyřkl ta slova jako závazný slib.

Abby se na moment zastavila s toastem před rty. Věřím mu, uvědomila si. Nebyla si jistá proč, ale bylo to tak. Došla k tomuto závěru obvyklým impulzivním způsobem. Otevřela ústa a rozhodně se zakousla do toastu s lososem. „Dobrá, Torre. Nebudu se bát.”

„Určitě?”

Pokrčila nepatrně rameny. „Nejsem tak rozvážná jako ty, obvykle se rozhoduji docela rychle.”

„A rozhodla ses důvěřovat mi?” naléhal dál.

„Ano.” Podívala se na něho kajícně, ale oči měla plné smíchu. „To je tím, že tě celé týdny sleduju ve třídě. Vždycky zacházíš s květinami opatrně a něžně,” vysvětlovala zamyšleně. A hodina pokaždé končila tím, že jeho květiny vypadaly přesně tak, jak si přál, připomenula si varovně.

„Děkuju ti, Abby.”

„A teď ta sépie,” začala.

„Řekl jsem ti už, že ti bude chutnat.”

„Ale Torre!” Málem svůj vážně míněný protest zkazila smíchem. On si toho beztak všiml.

„Abby, miláčku. Nejsem zase tolik galantní, jak by sis myslela. Opravdu si myslím, že ti bude chutnat. Zkus to.”

„Nevím proč, ale mám pocit, žes nikdy nebyl ženatý,” odvážila se riskovat. K jejímu překvapení ho ta ledabylá otázka vyvedla z míry. Vzhlédl k ní, právě když se chystal položit plátek lososa na kousek toastu. V jeho hnědých očích nebylo ani stopy po veselosti.

„Byl jsem ženatý,” řekl jí rozvážně. Abby okamžitě vycítila, že překročila neviditelnou hranici.

„Promiň, Torre, Nechtěla jsem přivolávat žádné špatné vzpomínky. Byl to jen hloupý vtip. Jen jsem chtěla naznačit, že z tvého chování mám dojem, jako by se tě ještě nedotkla tvárná ženská ruka…” Hlas se jí zlomil. Marně se snažila rychle vymyslet jiný námět k hovoru.

„To je v pořádku,” řekl tiše po delší chvíli. „Byl jsem ženatý dva roky. Moje žena… se před třemi lety utopila. Nerad o tom hovořím.”

„Chápu, to je samozřejmé,” rychle dodala Abby. „Odpusť mi to, prosím.” Bezděčně k němu natáhla ruku a dotkla se prsty tmavého rukávu jeho saka.

Torr se podíval na její prsty a přikryl je svou hranatou dlaní. Abby měla pocit, jako by ji celou obalil, ale nebylo to nepříjemné - spíš hřejivé a uklidňující. Takové ochranné gesto. Usmála se.

Oplatil jí úsměv, a v tom okamžiku tichého porozumění cítila, že se změnila nálada celého večera. Začala se chovat daleko přirozeněji a viděla teď Torra Latimera v příznivějším světle.

V očích Torra se něco zatřpytilo, když se jí díval do tváře. Úleva nebo uspokojení? Abby se konečně přestala bát.

Přeskakovali z jednoho tématu na druhé a konverzace volně plynula. Přinášela s sebou rozverné hádky, neočekávané shody a příjemnou atmosféru. Sépie chutnala výborně, přesně jak Torr předpověděl, a Abby mu to velkodušně sdělila.

„Jsem rád, že sis pochutnala,” řekl. Doprovodil ji k autu a podržel jí dveře.

„Cože?” namítla se smíchem. „Ty mi neodpovíš - vždyť jsem ti to říkal?”

„Ani nápad, přece vím, co říkám,” dodal škádlivě. „A teď tě dovezu domů, ve dveřích tě políbím na dobrou noc a budu doufat, že mi řekneš své ano, až tě pozvu na zítřek na výlet.”

Abby zadržela překvapením dech. „Kam bys mě chtěl zítra vzít?” zašeptala.

„Růžová zahrada,” vysypal ze sebe bez váhání. Auto se odlepilo od chodníku.

„To zní lákavě. Ráda půjdu.” Už někdy uprostřed večeře se rozhodla, že se ještě chce s Torrem setkat. Portlandská růžová zahrada je pýchou města, a ačkoliv tam již několikrát byla při různých příležitostech, s Torrem to bude něco úplně jiného. Zabořila se do koženého sedadla BMW a přemýšlela o noci a muži vedle sebe. Obojí jí připadalo vzrušující a obojí obsahovalo prvek neznáma. Pocítila v sobě očekávání, které už neprožila dlouhou, dlouhou dobu.

„Opravdu mi chceš dát pusu na dobrou noc ve dveřích?” odvážila se ho pozlobit, poháněná vnitřní potřebou prozkoumat očekávání a vzrušení narůstající v ní celý večer.

Než odpověděl, hloubavě si ji měřil. „Ano - pokud mě ovšem nepozveš dovnitř. Máš

strach?”

„Ne.” Teprve potom si uvědomila, jak je to pravdivé. „Dnes večer se vůbec ničeho nebojím,” dodala s údivem.

„Výborně. Když jsem tě viděl lámat narcis a chaoticky zápolit s aranžováním víc než obvykle, ptal jsem se v duchu, co tě asi trápí.”

Jen ten nešťastný leták v poště, odpověděla si pro sebe. Ale vysvětlila si to poměrně rozumně. Je to jen náhoda. Prostě se dostala na seznam hostů chaty.

„Teď mi svět připadá docela fajn,” ujistila ho bezstarostně.

„Tohle ti stěží vydrží dlouho.”

„Nekaž mi to.”

Blízko jejího bytu našel další skryté místečko k parkování. Vypnul motor a v intimním šeru k ní obrátil tvář. „Myslím to vážně, Abby.” „Ty jsi vážný vždycky.”

„Věř mi. Svět málokdy zůstane dokonalý nadlouho,” pokračoval chraptivě.

„Chystáš se mi dát lekci o tom, jak musím žít pro dnešek, protože zítřek může přinést neštěstí?” posmívala se. „Je to snad předehra ke svádění? Budeš mi opakovat tu starou písničku o tom, že je třeba žít v přítomnosti a užívat si rozkoší plnými doušky, dokud to jde?” Do jejích slov se začal vkrádat chlad. Měla pocit, že ten příjemný večer končí.

Zavrtěl hlavou v jasně odmítavém gestu. „Ne. Jenom ti chci říct, že jestli máš trable a tvůj svět bude o něco méně skvělý, až se ráno probudíš, budu ti stát po boku.”

Abby zvedla ruku, ohromená intenzitou jeho slov, a nehty se lehce dotkla jeho tváře. „To je od tebe moc hezké, Torre,” zamumlala rozechvěle.

Zmáčknul jí prsty a v jeho výrazu nebylo ani stopy po soucitu. „Už jsem ti jednou řekl, abys ode mne neočekávala žádnou laskavost. V té nabídce je háček.”

Něha se z jejího obličeje vytratila. Nahradil ji lhostejný výraz. Snažila se osvobodit ruku. „Dobrá nabídka v sobě většinou skrývá háček,” řekla sarkasticky. „Ještě že jsi z obchodní branže a chápeš to.”

„Co se mi to tady snažíš naznačit, Torre? Že se s tebou budu muset vyspat, abych si prodloužila potěšení z tvé společnosti?”

Opět toto nařčení popřel odmítavým pohybem hlavy. „Jedinou věcí, kterou od tebe požaduji, Abby, je jistota, že jsem jediným mužem v tvém malém světě. Jestli existuje někdo jiný, kdo si na tebe dělá nárok, chci, abys mu dala sbohem. Chci, aby ses ho zbavila dřív, než se se mnou vyspíš.”

Abby se vykroutila z jeho sevření, prudce otevřela dveře auta a pružně vyskočila na chodník. „Ty ale opravdu víš, jak zkazit krásný večer.”

Stál vedle ní dřív, než našla klíče od vchodu. Věděla, že se ho nezbaví, dokud ji nedoprovodí nahoru do bytu. Jeli mlčky ve výtahu. S hlavou odbojně zdviženou vykročila chodbou.

„Abby.”

„Podívej, Torre,” ucedila skrz zuby. „Starám se o své záležitosti sama už nějaký čas a docela dobře mi to jde. Nepotřebuji, aby o mne někdo pečoval, a nechci uzavírat žádné ,dohody’, aby mě někdo chránil. Kromě toho, nikdy bych se nevzdala muži, který si na mě dělá výlučné právo. Muži, který věří, že mu žena může dát takový slib, bych nikdy nedůvěřovala.”

„Už jsi skončila s přednáškou, Abby?” přerušil ji Torr rozhodně, když našla klíče od bytu. „Rád si o tom s tebou popovídám civilizovaným způsobem.”

„Na to nebude čas. Dáš mi dobrou noc ve dveřích a půjdeš. Vzpomínáš si přece?”

Chytil jí za zápěstí. Otočila klíčem v zámku a otevřela dveře. Když se chystala vkročit do bezpečí, zcela nečekaně jí podjela pravá noha. Úzký vysoký podpatek sklouzl po útržku papíru. Protože ji Torr tak pevně držel, ztratila rovnováhu a upadla na něj. „Ach!” Překvapený výkřik ztlumila o tkaninu jeho saka, kterého se instinktivně chytla. Torr ji automaticky sevřel pažemi. Vyrovnal její pád, ale nepustil ji.

„Co se.?” Zamračeně se na ni podíval.

„Nemáš právo se mnou takhle zacházet!” Abby se toporně snažila udržet rovnováhu a pokoušela se od něho odtrhnout.

„To jsem já neudělal. Musela jsi uklouznout na té obálce.”

„Jaká obálka?” Odhodila si z očí pramen vlasů, který se jí uvolnil z uzlu. Podívala se na Torra. Pustil ji a zvedl bílý předmět z podlahy. Mlčky jí ho podal.

„Je to adresované tobě. Vypadá to, že dopis byl zastrčený pode dveřmi,” zdůraznil.

Měl pravdu. Na obálce bylo strojem úhledně napsáno její jméno a adresa. Abby ji chvatně otevřela. Přemýšlela, který ze sousedů jí asi nechal vzkaz.

„To je nejspíš od paní Wilkinsonové v přízemí, abych jí zalévala kytky. Jede na návštěvu k vnukovi.” Abby vytáhla z obálky kus tvrdého papíru.

Ohromením na okamžik ztuhla. Zděšeně zírala na barevnou fotografii. Ne, to nemůže být pravda. Mysl se jí podivně vyprázdnila.

„Co je to, Abby?” Torr jí nahlédl přes rameno.

Jeho zájem o fotografii ji vytrhl ze strnulosti. „Jednou jsem půjčila tu fotku paní Wilkinsonové. Chtěla vidět nějaké snímky z poslední dovolené.” Abby věděla, že brzy začne mluvit nesouvisle. Musí se ihned zbavit Torra. Potřebuje čas, aby se mohla rozhodnout, co udělat s tou šokující fotografií. Chvatně ji zastrčila zpátky do obálky a otočila se k němu.

Zkoumavě ji pozoroval pohledem, který dobře znala z hodin ikebany. Tam jí to připadalo skoro zábavné. Dnes večer ale zneklidňující.

„Dobrou noc, Torre. Díky za zajímavý večer.”

Upřeně ji sledoval. Skoro zpanikařila, když si uvědomila, že nedokáže přesně předvídat, co udělá dál. Za každou cenu ho potřebuje dostat z bytu. Ale co má proboha dělat, pokud se rozhodne zůstat?

„Stavím se pro tebe zítra okolo jedné,” ozval se konečně.

„Dobře. V jednu. Budu tě čekat,” odpověděla mu rychle.

Když k ní napřáhl ruku, nervózně sebou cukla, na rtech vzdor.

„Polibek na dobrou noc nebude?” napověděl jí tiše.

Neprotestovala. Nejrychlejší způsob, jak se ho zbavit. Abby poslušně zdvihla tvář k polibku, rukama mu sevřela ramena. Torr nedal najevo překvapení nad změnou jejího chování. Místo toho ji k sobě přivinul tak těsně, že měla pocit, že ji rozdrtí.

Jednu chvíli Abby skoro přemohla touha vzdát se jeho mužné síle. Zaplavilo ji zcela neočekávané, do té doby nepředstavitelné pokušení. Polibek ji s ním pevně spojil, sliboval vášeň a ochranu. Ztlumila v hrdle tichý vzdech, když si uvědomila nebezpečí a touhu.

Držel ji několik dlouhých vteřin. Potom ji bez námitek pustil. Vědomí, že už mu skoro patřila, i když jen po dobu jednoho polibku, ho vzrušilo a nutilo ho přivinout ji zpátky do náruče.

Ale ve vzduchu bylo příliš nejistoty, příliš mnoho nevyjasněných otázek. Už nejsem chlapec, řekl si Torr rozhodně. Umím čekat. Ukvapeností bych všechno pokazil.

„Dobrou noc, Abby. Uvidíme se zítra. I pro mě to byl zajímavý večer.” S trpkým úsměvem vyšel ze dveří a slyšel, jak za ním zaklapl zámek.

Obraz jejích nádherně stříbřitě modrých, výrazných očí v něm zůstával, když nastoupil do BMW a odjížděl domů. Během večera si několikrát všiml, jak se v těch stříbrných jezírkách odráží smích, vřelost nebo dokonce vzrušení. Když ale zavíral dveře jejího bytu, výraz v Abbyiných očích byl všelijaký, jen ne vřelý a veselý. Místo toho se v nich objevilo nové neznámé napětí. Teď si nejspíš bere vitaminové tonikum proti stresu.

Torr projížděl ulicemi města a rysy v jeho tváři ztuhly. Co měla znamenat ta fotografie? ptal se sám sebe. Byl to záběr Abby a ještě někoho - a ačkoliv byla ta postava rozostřená, přísahal by, že jde o nějakého muže. Stáli na parkovišti velkého motelu.

Motel? Nebo letovisko? Stejné jako na reklamním letáku, který u ní viděl včera?

Jakou hru s ním Abby hraje - a kolik jí má dát ještě času, než se do problému pustí sám?

Ta otázka mu nedávala spát dlouho do noci.

TŘETÍ KAPITOLA

Další den v devět ráno zazvonil v Abbyině kuchyni telefon. Omámeně mžourala na hodiny. Vypotácela se z postele. Hmátla po županu a šla zarazit to naléhavé vyzvánění. Devět hodin. Nikdy nespí tak dlouho. Ale strávila neklidnou noc a když konečně přišel vytoužený spánek, pronásledovala ji noční můra. Přízraky na zimním pobřeží a ještě navíc zneklidňující sny o černovlasém muži s jantarovýma očima - muži, který v ní vzbuzoval vášeň stejnou měrou jako pocit neurčitého ohrožení.

„Tady Cynthia!” Hlas sestřenice, která volala ze Seattlu, jenom zvýšil její napětí.

„Ach, promiň, Abby, vzbudila jsem tě? Vždyť jsi takové ranní ptáče,” omlouvala se vesele Cynthia. „Teď, co mám Lauru, jsem taky objevila radost z časného vstávání.”

„Většina mladých maminek si stěžuje, že má úplně nabouraný režim dne,” pokusila se Abby o rozverný tón. Cynthia byla tou poslední osobou, se kterou chtěla teď ráno mluvit. Potlačila v sobě povzdech a posadila se na stoličku u kuchyňské linky. „Jak se daří Lauře?”

„Skvěle! Momentálně je hladová jako vlk. Právě ji krmím. A jak vzkvétá tvůj obchod s vitamíny?”

„Díky, žes mi připomněla,” řekla Abby s nelíčenou vděčností a hmátla po skleničce opodál. „Ještě jsem si dnes nevzala železo.” Odšroubovala víčko a polkla dvě černé tablety. „Ty a tvoje pilulky,” povzdychla si Cynthia. „Potřebuju energii. Byla jsem na večeři s jedním přítelem.” „Neříkej! Včera večer?”

„Nejsi tím zrovna nadšená,” postěžovala si Abby a sáhla po další skleničce. Neuškodí, když si vezme několik vitaminů B. Necítí se dnes po psychické stránce nejlíp. „Ale mám z toho radost. Žila jsi jako jeptiška už dost dlouho.”

„Cynthie, to není pravda a ty to víš.” Abby usoudila, že dvě tablety vitaminu B jsou ideální. Přesně podle přísloví jeden dobrý, dva ještě lepší.

„Je to pravda. Neměla jsi vážnou známost od té doby před dvěma lety, co jsi chodila s tím obchodníkem s nemovitostmi.”

„Mám přítele a nežiju jako poustevník.” Abby zaprotestovala hlavně kvůli Cynthii. Sestřenice byla čím dál víc jejím vztahem k mužům znepokojená.

„Je na čase, aby sis našla solidního partnera.”

„A jéje, děkuju. Máš někoho na mysli?”

„Právě proto ti dnes volám,” oznámila Cynthia slavnostně. „Představím ti velice zajímavého muže, kterého Ward přijal jako svého zástupce. Bude se ti líbit. Asi třicet pět, rozvedený, pohledný.”

„Ach Cynthie. Jen to ne.” Abby se kousla do rtu. Pohledem zavadila o prokletou fotografii poblíž skleničky s vitaminy.

„Chci udělat osmnáctého malou party. Co ty na to? Naprosto neformální, samozřejmě. Ward ho klidně přivede, je koneckonců jeho šéfem. Já připravím nadívaného lososa a.”

„Cynthie, prosím tě!”

„Byl snad chlap, co tě včera tak zaneprázdnil, zajímavější než ten, kterého ti nabízím?” zeptala se vesele sestřenice. „Jak ses s ním seznámila?”

Abby byla tak zabraná do rozmazaného záběru muže na fotografii, že skoro nepochopila otázku. Potom jí došlo, že Cynthia myslí Torra a ne muže na fotografii. „Na večerním kurzu japonské ikebany,” sdělila jí.

„Kurzu ikebany? Proboha! Abby, to je asi homosexuál nebo něco podobného. Co to je za chlapa, když navštěvuje kurz aranžování květin?”

„Je zvláštní,” připustila Abby. „Ale určitě není teplouš.”

„Hm,” odmlčela se Cynthia. Abby skoro slyšela, jak se v sestřenčině krásné hlavince intenzivně protáčejí kolečka. „Otestovala jsi ho včera důkladně? Je ještě u tebe?”

„Ne, není tu,” odsekla Abby podrážděně. „Cynthie, přestaň se o mne bát. Jsem v pořádku, opravdu.”

„Copak ty ses o mne nestrachovala celou minulou zimu? Je naprosto přirozené, že mám teď o tebe obavy já.”

„Moje obavy o nastávající matku byly pochopitelné,” pokusila se Abby o lehčí tón.

„Zvláště o matku, jejíž manželství se v té době kymácelo jako loďka na rozbouřeném moři.” Ještě teď z Cynthiina hlasu zazníval strach.

Abby zaslechla zašelestění. Podívala se dolů a zjistila, že v dlani bezděky mačká fotografii. Rozčileně ji odhodila. „Cynthie? U vás je teď snad všechno v pořádku, ne?”

„Ach, Abby, nikdy jsem se necítila šťastnější,” ujistila ji sestřenka. „Všechno se přihodilo krátce před narozením malé. Ward měl problémy v práci a byl ve stresu. A já měla myšlenky jen na dítě. Potom se narodila Laura. Nedokázala jsem být zároveň dobrou matkou a manželkou. Uvědomila jsem si to ale díky bohu dřív, než se situace nebezpečně vyhrotila. Život je teď prostě nádherný. Možná, že je to taky díky tvým vitamínům.”

„Napíšeš mi děkovný dopis?” škádlila ji Abby.

„Nezapřeš v sobě obchodníka. Ale teď vážně. Třeba mi ty tabletky opravdu pomohly. Vím jistě jenom to, že kdyby mě Ward opustil, sesypala bych se. Je pro mne nejdražší osobou na světě. Dokonce i Laura je až na druhém místě.”

Abby těžce polkla, když zaslechla z jejího hlasu ženskou oddanost. Ward nejdůležitější osobou v Cynthiině životě! Sestřenka by byla zdrcená, kdyby teď stála vedle Abby a viděla zmačkanou fotografii na lince. Slzy ji pálily v očích. Slzy vzteku a nedefinovatelného strachu.

„Abby, jsi tam ještě?”

„Ano.”

„Myslela jsem, že nás někdo přerušil. Budu muset zavěsit. Laura potřebuje přebalit, celou mě poprskala.”

„Radosti mateřství,” zamumlala Abby. „Nevyměnila bych to za nic na světě. Mám všechno. Kolik žen to může říct?” „Asi moc ne.”

„Uvidíš se ještě s tím mužem ze včerejška?” „Ano, dneska odpoledne.”

„Výborně. Kam jdete?” vyzvídala Cynthia. „Do Růžových zahrad.” „Růžové zahrady! Abby, jsi si jistá, že je to ten pravý?” „Věř mi, jsem si jistá. Ahoj, Cynthie, a díky za zavolání.” „Užij si to. Pro každý případ si nech na osmnáctého volno.”

Užívání je to poslední, na co teď mám myšlenky, napadlo Abby, když zavěsila. Vstala a šla si dát ranní sprchu. Všimla si další obálky na podlaze u dveří. Ještě než se pro ni s chvějícími prsty sehnula, věděla, že bude obsahovat další fotografii. S pocitem strachu roztrhla obálku a pomalu vytáhla barevný snímek.

Na tomto záběru už o identitě muže nebylo pochyb. Byl jasně vidět z profilu, jak kráčí vedle ženy. Z pruhu oceánu v pozadí bylo zřejmé, že to je na pobřeží. Když si všimla druhé postavy na fotografii, chtělo se jí vykřiknout vztekem a zklamáním. Byla to ona.

Dlouho jen nehybně stála a zírala na fotografii. V hlavě jí vířily myšlenky. V duchu se ptala, jaké to pro ni bude mít důsledky. Minulou zimu ji někdo fotografoval na pláži. Někdo ji sledoval a udělal její snímek s mužem, se kterým strávila víkend. Někdo stál venku hned za jejími dveřmi, doslova se za ní plížil. Abby se zachvěla. Proč?

Stále a stále jí ta otázka dotírala na mysl. Proč by to někdo dělal? Ve strašné úzkosti otočila fotku mezi prsty. Uvědomila si, že uvnitř obálky je ještě nějaký útržek papíru.

Nějaký vzkaz, pomyslela si roztěkaně. Hrozba. Ve vyděračských dopisech se vždycky objevuje hrozba. Bože, začínám být hysterická. Vyndala útržek a rychle četla psacím strojem napsaný vzkaz.

Existují ještě jiné snímky. Několik. Fotografie, které mohou zničit manželství tvé sestřenice. Ale přece se můžeme dohodnout, ne?

Pochopitelně bez podpisu. Abby zaskřípala zuby při pomyšlení, jak je bezmocná. Vztek se mísil se strachem. Celá se chvěla, nervy napnuté k prasknutí. Do žil jí proudil adrenalin, ale nebyl použitelný ani pro jednu z instinktivních reakcí - ani pro boj, ani na útěk.

Její myšlenky vířily jak v začarovaném kruhu. Rázovala po pokoji a zoufale se snažila soustředit. Nevěděla, jak bojovat s vyděračem, který stojí ukrytý ve stínu. Neměla ponětí, kdo to je, nebo kdy se objeví osobně. Abby si připadala jako zvíře, které čeká, až ho zasáhne kulka střelce.

Ještě víc zrychlila neklidné kroky. Dvakrát vrazila do krabice s vitaminy. Když to udělala málem po třetí, nakopla rozzlobeně zeleně a zlatě zbarvené balíčky. Musí udělat něco konstruktivního. Tohle nikam nevede. Přinutila se k tomu, aby zhodnotila svoje vyhlídky.

Ubohý výčet možností v ní opět prohloubil paniku. Svět se jí zcvrknul na hrozbu představovanou fotografií a na instinktivní potřebu chránit Cynthii. Nic jiného neexistovalo. Je v úzkých a bude muset podniknout rozhodný krok, nebo si s ní neznámý udělá, co bude chtít. Při té představě ztuhla. Přece tady nebude sedět a čekat, až udeří osud. Musí něco udělat, aby ochránila sebe a Cynthii. Nervózně si hryzala ret. Popošla k oknu a vyhlédla do ranní oregonské mlhy. Musí zjistit, co se za tím skrývá. Jenže není tu nic hmatatelného, nic, s čím by se dalo bojovat.

Zbývá tedy jen druhá alternativa - útěk, rozhodla se náhle Abby. Zamířila do ložnice. Vyděrač moc nezmůže, pokud nemá po ruce oběť. Existuje sice možnost, že půjde s fotkami přímo k Cynthii, ale to nemá vůbec logiku. A tímto způsobem by nezískal žádné peníze.

Daleko pravděpodobnější je, že vyděrač se bude snažit zamýšlenou oběť najít. A když Abby bude pryč z města, bude mít víc času zjistit, co se děje a kdo jí hrozí.

Rozhodnutí utéct jí dodalo pocit, že nečeká jako snadný terč. Věděla, že je to pocit velmi iluzorní. Osprchovala se, oblékla si džíny a červený pletený svetr a začala balit. Instinkt jí napověděl, že vyděrač se pustí po její stopě. Bude mu však chvíli trvat, než ji najde. Kdyby se jí podařilo zbavit ho anonymity a identifikovat, mohla by provést protitah.

Protože nevěděla, jak dlouho bude pryč, pečlivě se sbalila. Byl duben a časné jaro v severozápadním Pacifiku je ještě dost chladné.

Kam jen půjde? Do hotelu? A co zboží, které si mají během týdne vyzvednout její obchodní agenti?

Chvilku jí trvalo, než sehnala hlavního distributora - Gail Farleyovou. Reagovala ochotně, byť překvapeně.

„Jistě, přijdu hned a převezeme všechno zboží. Ale kdy se vrátíš, Abby?” „Nevím přesně. Mám nějaké potíže a budu pryč několik týdnů.”

Potom netrpělivě čekala, než přijde Gail a převezme tolik krabic, aby jí vydržely zásoby pro síť obchodů nejméně na týden. Když odjížděla s autem plným krabic MegaLife, bylo po dvanácté.

Abby se ještě naposledy rozhlédla po bytě. Všimla si vlastní sbírky skleniček vitaminů. Smetla je rychle do malé tašky se zipem. Jestli někdy potřebovala vitaminy, tak právě teď! Dříve než zavřela tašku, sáhla dovnitř, vytáhla lahvičku s vitaminem C a vložila dvě tabletky do úst. Teď si rozhodně nemůže dovolit chytit chřipku.

Až teď si Abby uvědomila, že kufr sotva odtáhne ke dveřím. Ale jak má vědět, jak dlouho bude v této situaci? Lepší mít něco navíc. S námahou dotlačila zavazadlo ke dveřím a vrátila se pro kabát, když vtom zazvonil zvonek.

Okamžitě si vzpomněla, že má schůzku s Torrem Latimerem. Poděšeně se podívala na hodiny. Za deset minut jedna.

„Ježíšmarjá!” Teď si bude muset honem něco vymyslet, proč na schůzku nemůže. Proč ji nenapadlo zavolat mu dřív?

„Strašně mě to mrzí. Právě jsem ti chtěla volat,” začala odhodlaně, když otevřela dveře a uviděla ho tam stát. Byl oblečený svým obvyklým nenápadným způsobem, světle hnědá košile s dlouhým rukávem a tmavě hnědé volné kalhoty. Sako z jemného semiše měl úhledně složené přes ruku. Venku zřejmě mrholilo, protože černé vlasy se mu leskly.

Torr si ji chvilku bez jediného slova prohlížel. Všiml si jejích nedbale učesaných vlasů a ošoupaných džín.

„Volat mi kvůli čemu?” zeptal se nakonec věcně.

„Musím bohužel odjet z města,” řekla rychle, zoufale tápala po hodnověrném vysvětlení. „Velmi nečekaně. Právě mi volali příbuzní. Omluv mě, jsem trochu neupravená, balila jsem celé dopoledne a…”

„Kam jedeš?” zeptal se mírně. Postoupil dopředu s takovou rozhodností, že mu automaticky ustoupila.

„Hm…, na pobřeží,” odpověděla a doufala, že to zní stejně rozumně jako cokoliv jiného. „Chci strávit týden nebo dva na pobřeží.”

Přimhouřil jantarové oči. „Na letovisko, kde jsi byla o víkendu v zimě?”

Abby zbledla při zmínce o místě, které bylo příčinou jejího současného trápení. Torr to ovšem nemohl vědět. Jen hádal, protože viděl nabídkový leták ležet na kuchyňské lince. Opatrně odkašlala. „Tentokrát budu trochu severněji. Příbuzní bydlí blízko Lincoln City.”

„Jak dlouho budeš pryč?” Zdánlivě bezcílně přešel po koberci.

„Hm, asi tak týden,” pokusila se Abby o bezstarostný tón. Polekaně se zamračila, když zabloudil k lince. Zmačkaná fotografie dosud ležela tam, kde ji nechala při hovoru s Cynthií. Zdálo se, že si jí nevšiml.

„Trochu narychlo, ne?” Sedl si nedbale na stoličku.

Abby přeběhl mráz po zádech. Ani trochu se jí nelíbil jeho ležérní přístup, stejně jako otázky, které na ni vystřeloval. Je čas, aby přitvrdila. „Volali mi až dneska ráno. Teta chce nějaký čas pobýt u moře a potřebuje, aby se o ni někdo staral. Je to pro mne šance vzít si několik dnů volna a užít si moře.” Abby se podívala nápadně na hodinky. „Už bych opravdu měla jít. Je pozdě, slíbila jsem, že tam dorazím na večeři. Bude mít, chudinka, o mne strach.”

„To jsme na tom stejně, já taky.” Na rtech mu zahrál zvláštní úsměv.

Abby se na něj upřeně dívala, nevěděla, co si má o něm myslet. „A proč?” zeptala se bez okolků.

„Z různých důvodů.”

„Torre.”

„Mám strach například z toho, proč zrušíš rande bez upozornění jen proto, abys odfrčela na návštěvu tetičky. Nebo se můžu trápit tím, proč vypadáš tak napjatě a nervózně, když jedeš jen za příbuznou na pobřeží.” Jeho velká ruka se náhle posunula po desce linky a sevřela zmačkanou fotografii. „A potom dál,” pokračoval zamyšleně, „co je pravým důvodem, že se náhle rozhodneš vyrazit na pobřeží. Zdá se, že je to tvoje oblíbená rekreační oblast.”

„Mám pobřeží náhodou moc ráda,” zamumlala a pocítila opravdový nával paniky. Při jednání s Torrem nikdy nevěděla, co ji čeká. Je nevyzpytatelný. Není to fér. Už takhle je toho na ni moc.

„Já taky. Možná, že tetička by ráda uvítala jednoho hosta navíc. Proč mě nepozveš,

Abby?”

Překvapením otevřela pusu. „Pozvat tě?” vypískla. „Torre, to nepřichází v úvahu. Tetička má velmi malý dům a nemá ráda cizí lidi. Kromě toho, nemůžu tě. jen tak pozvat. Proboha, vždyť tě skoro neznám!”

„Zůstanu v hotelu poblíž, když teta nechce mít v bytě osobu navíc.”

„Jsi směšný, Torre.”

„O nic víc než ty, když se mě snažíš přesvědčit, že náhle musíš nutně navštívit tetu.” Odmlčel se a zamračil se na ni. „Ani bys mi nezavolala, viď? Už jsi byla na odchodu, když

jsem přijel. Co se s tebou děje, Abby? Reaguješ vždycky tak pohotově, když ti zavolá? Myslím, že bys v sobě mohla mít víc hrdosti.” „Kdo když mi volá?” zašeptala bezvýrazně.

Torr pečlivě narovnal zmačkanou fotografii a prohlížel si muže na snímku. „Tenhle. Chlap, se kterým tak často navštěvuješ pobřeží.”

Abby nervózně polkla, ani na chvíli neuhnula před jeho nelítostným pohledem. „Nic o tom nevíš. A nejsem povinna ti cokoliv vysvětlovat. Je čas, abys šel, Torre.”

„Neodejdu, dokud mi neřekneš pravdu,” prohlásil tiše.

„A co když se ti náhodou nebude pravda zamlouvat, nebo jí nebudeš věřit?” odsekla.

„V tom případě neodejdu vůbec. Alespoň ne bez tebe.”

Vyschlo jí v ústech. „To nemůžeš.”

„Co nemůžu? Chci od tebe jen vysvětlení.”

„Už jsem ti ho přece dala! Stejně jako omluvu, že jsem zrušila naši schůzku. Na co myslíš, že máš ještě právo? Torre, já ti nic nedlužím!” „Jsi do něj zamilovaná?” „Do koho?” vyštěkla podrážděně. „Do muže na fotce.” „Nejsem do nikoho zamilovaná.” „Tak proč tak pospícháš, abys s ním strávila týden?”

„Nehodlám trávit s Wardem žádný týden!” Abby rozmrzele přivřela oči nad tím, že se nechala vyprovokovat.

„Ward?”

„Toho si nevšímej. Odejdi, prosím. Musím už jít.”

„Rád bych znal celé jeho jméno,” poznamenal Torr klidně, když si prohlížel foto. „Až naprší a uschne!”

Podíval se na ni tak podivně, až ji zamrazilo. „Už napršelo a dokonce možná i uschlo,” řekl velmi tiše.

V tom okamžiku Abby věděla, že Torr Latimer ví, o čem mluví. Chvíli se navzájem měřili pohledem. Abby si uvědomila, že se tohoto muže nezbaví, pokud mu neposkytne vysvětlení. „Věř si, čemu chceš,” konstatovala nakonec unaveně. „Stejně je to jedno.” „Zkus mi říct pravdu. Třeba uvěřím tomu, co uslyším.”

Neklidně se pohnula, přešla pokoj a sedla si na gauč. „Nechci o tom mluvit, Torre. Prosím tě, odejdi.”

Vztyčil se pružným pohybem tak rychle, až sebou cukla. Ocitl se před ní, dřív než se stačila postavit na nohy. Ve zlomku vteřiny jí jeho silné paže vklouzly do podpaží. Lehce ji zvedl z gauče. Plná bezmocného vzdoru se mu dívala do obličeje.

„Je muž na fotce tvým milencem?” Každé slovo na ni účinkovalo jako rána do hlavy. Zmocnil se jí hrozný strach. Potom si ale umínila, že něčemu takovému nepodlehne.

„Už jsem ti řekla, že není.”

„Kdo to tedy je?”

„Nechci ti to říct.”

„Ty mi to musíš říct, Abby.”

„A když ne?” To, že se mu vzepřela, vyčerpalo všechnu její odvahu. Cítila, jak ji prsty silně stiskl na pažích, až zalapala po dechu.

„Ale řekneš.” Nebyla to hrozba. Jen prosté konstatování faktu. Abby mu najednou začala věřit.

„Manžel mojí sestřenky,” zašeptala. „Ward Tyson. Muž, který vede Lyndonovy Technologie, počítačovou firmu mého strýce.” „A ty s ním nejedeš strávit týden?”

„Ne.”

„Ale byla jsi s ním minulou zimu na víkendu?” „Do toho ti nic není.”

Neřekl nic. Velkýma rukama klouzal po jejích pažích, a pak jí sevřel hrdlo. Projel jí prudký záblesk strachu, otevřela ústa k výkřiku.

Zdusil ho svými rty. Drtil ji polibkem s takovou silou, že ji připravil o dech. Strnulá panikou ztichla a čekala, až jí jeho prsty stisknou hrdlo. Stála s široce otevřenýma očima a s tělem napjatým. Budu se bránit, přísahala si.

Ale jeho silné prsty jí hrdlo nikdy nesevřely. Zmocnil se sice jejích úst, ale polibek nebyl násilnický. Abby se připravovala na kruté zacházení, ale když ucítila, jak ji Torr prsty hladí na zátylku, pochopila, že jí neublíží. Úleva byla stejně silná, jako strach paralyzující.

„Abby,” povzdechl si ochraptěle, „proč se mě tak bojíš?”

Vzpomněla si, jak se chová ke květinám, a přimkla se k němu. Přerývaně se nadechla a opřela si hlavu o jeho rameno. Konejšivě ji hladil dlaní po zádech. Abby si uvědomila, kolik útěchy a jistoty může dát mužská síla. Až se jí při té myšlence zatočila hlava.

„Torre, s tebou to vůbec nesouvisí,” vyrazila ze sebe s námahou. „Prosím tě, věř mi. Musím už jít.”

„Tak půjdu s tebou,” zašeptal jí do vlasů. „A budu pořád s tebou, dokud mi nepovíš všechno. Myslíš, že nevím, že tu něco nehraje? Od poslední hodiny ve škole jsi nervózní. A nešlo si nevšimnout, jak tě ovlivnilo, když jsi dostala poštou tu fotku. Abby, co se přihodilo dnes ráno? Kam jedeš, že ses tak narychlo sbalila?”

„Nemůžu ti to vysvětlit. Ani já sama vlastně nevím, co se děje. Nechci tě do toho zatahovat, Torre,” zašeptala.

„Už se stalo, děvče. Budeš se mnou ve dne v noci, dokud nezjistím, co za tím je.”

„To nemůžeš.”

„Opravdu si myslíš, že mi v tom můžeš zabránit? Abby, brzy budu tvým milencem. Mám právo tě chránit.”

Zavrtěla hlavou. Cítila se uvězněná jeho silou a neústupností. Tušila, že nakonec bude nemožné tomuto muži cokoliv odepřít. „Tohle nemůžeš říkat, Torre. Vždyť nevíš, jak to mezi námi dopadne. Buď rozumný. Nemůžeš mě poslechnout a neplést se do toho?”

„Ne. A jsem naprosto rozumný, protože vím, jak to s námi bude. Vím to od večera, kdy jsem tě vezl domů.”

„Torre, nedovolím ti, aby sis na mě dělal takové nároky!” zaprotestovala rozhodně. „Nechci se nechat ukvapeně vehnat do vztahu, o kterém si nejsem jistá, že ho chci, a nedovolím ti, abys se mnou takhle jednal.”

„Tak si sedneme do obýváku a rozebereme to tak, až budeš ochotná se mnou začít chodit a dovolíš mi, abych si na tebe nároky dělal.”

Zaslechla v jeho hlase výsměch. Zvedla povýšeně hlavu. Beznaději a úzkost, které pociťovala celé dopoledne, vystřídala podrážděnost. Dřív, než mohla cokoliv dodat, stáhl ji na gauč k sobě do klína. V očích se mu třpytily jiskřičky shovívavého smíchu, ale skrývala se tam i nezdolná vůle. Abby byla zmatená. Marně se snažila pochopit muže, kterému seděla na kolenou.

„To myslíš vážně?”

„Jak sis už všimla, vždycky všechno myslím vážně. Abby, nikdy se nepletu do cizích záležitostí. Ale když se jednou rozhodnu.” pokrčil důrazně rameny s konečnou platností. Jeho rozhodnutí bylo jasné.

„Vždycky jsem obdivovala, že dokážeš udělat s květinami přesně to, co chceš.”

„Jen si vzpomeň - žádnou jsem při tom nepoškodil ani nezlámal.” Pohrával si s několika pramínky jejích hnědých vlasů. „Abby, spíš s tím mužem na fotografii?”

„Ne.”

„Chodila jsi s ním minulou zimu? Spala jsi s ním tehdy?”

„Záleží na tom?”

„Ne. Ne v případě, že je mezi vámi konec. Jestli ne, chci, abys to skončila. Jsem ochotný to udělat za tebe, jestli se mu to bojíš říct.”

Chvíli ho sledovala, a potom došla k rozhodnutí. „Nic s Wardem Tysonem nemám a nikdy jsem ani neměla. Je manželem mé sestřenice. S Cynthií jsem vyrůstala odmalička. Jsme jako sestry. Za nic na světě bych jí neublížila!”

Přijal to s nevyzpytatelným výrazem ve tváři. „Tak jaký je tedy problém?”

„Problém je, že.” odmlčela se. Olízla si suché rty a zkusila to znovu. „Že tady existuje víkend před několika měsíci. Víkend, který si někdo může špatně vyložit. Kdyby se to sestřenka dozvěděla, moc by ji to ranilo. A zdá se, že někdo o tom ví.”

„A?”

Nedokázala rozpoznat, do jaké míry jí věří, nebo jestli jenom prostě registroval její výpověď. Beze slova se vysvobodila z jeho klína a přešla pokoj, kde na kraji stolu ležela kabelka. Otevřela ji a vyndala z ní fotografii spolu s psaným vzkazem. Tiše k němu došla a podala oboje.

Chvilku je pozorně prohlížel. „Někdo tě vydírá,” řekl tiše.

Až se zachvěla, když uslyšela ta slova vyřčená. V dětsky obranném gestu zkřížila Abby ruce na prsou. „Vypadá to tak.” „Kolik požaduje?” „Ještě nevím.”

„Máš představu, kdo to může být?” Zavrtěla hlavou, přivřela v zoufalství oči.

„Kam jsi měla namířeno, když jsem přišel?” Otázka nezněla krutě, jen neúprosně. Abby zalitovala svého rozhodnutí říct mu pravdu.

„Někam. Kamkoliv. Prostě jsem chtěla vypadnout z města. Druhý snímek se vzkazem přišel dneska brzy ráno. Zatím jsem nebyla schopná přijít na nic lepšího. Potřebuju čas všechno promyslet. Čas vylákat ho, ať už je to kdokoliv, ven, aby se ukázal a já s ním mohla jednat.”

„Jseš si jistá, že je to muž?”

„Ne. Nejsem si jistá ani tím. Ale myslím si, že ať už je to kdokoliv, bude se snažit mě najít a dozvím se, kdo mi hrozí.”

„Nepůjdeš na policii?” zeptal se klidně.

„Ne!” Otočila se k němu. „Ještě ne. Ne, pokud budu mít šanci dohodnout se s ním sama. Pokud nebude vyhnutí, nechci ublížit Cynthii. Porazilo by ji to, kdyby uviděla ty záběry a někdo jí řekl, že jsem měla milostnou avantýru s jejím mužem. Ach, Torre, to jí nemůžu udělat. Jsme si tak blízké. Udělám cokoliv, jen abych tomu zabránila.”

„Včetně zaplacení vyděrači?”

„Musí existovat způsob, jak ho zastavit!”

„Nebo ji,” připomenul mírně Torr.

„Nebo ji,” souhlasila ponuře Abby.

Rozhostilo se ticho. Torr přemítal o situaci.

Už zná řešení, pomyslela si neklidně Abby. Jaká bude jeho reakce? Z jeho nehybné tváře nedokázala nic vyčíst a jeho jantarové oči byly nevyzpytatelné jako vždycky. Prohlížel si její napjatý obličej.

„Dobře,” ozval se konečně.

Abby se na něj podívala. Už jistě došel k nějakému rozhodnutí, ale nedokázala odhadnout, k jakému. „Dobře?”

„Jestli se chceš dát na útěk a dávat pozor, kdo ti půjde po stopě, dovolím ti to.”

Překvapením sebou trhla. Nějak po tom všem vysvětlování nečekala, že se Torr jednoduše stáhne a nechá ji pokračovat v jejím plánu. Chystá se ji teď opustit? Proč ji tedy nutil, aby mu pověděla celý pří běh? Povýšeně naklonila hlavu. „Tak sbohem, Torre. Už jsi mě zdržel dost.”

V očích se mu pobaveně zablesklo. „Zdržel? Paní, to je teprve začátek. Teď tě unesu. Protože máš všechno sbalené, nemá smysl otálet. Jedeme!”

„Cože? Kam jedeme? Torre, o čem to mluvíš?” vyptávala se rozrušeně, zmítána pocity úlevy a potupy.

„Chceš přece na chvilku zmizet a zjistit, kdo po tobě jde, ne? Dobrá, mám pro tebe místo, kde se ukryješ. Budu s tebou. Počkáme si na toho, kdo tohle posílá.” Sebral fotografii a vzkaz a vstal. Když se Abby nehýbala, varovně se na ni zamračil. „Nelelkuj, miláčku. Máme před sebou dlouhou cestu.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Abby byla napjatá a uzavřená do sebe. Torr řídil své BMW z Portlandu směrem na východ po vnitrostátní dálnici, která vede rovnoběžně s širokou řekou Columbia. Po několik mil tvoří řeka hranici mezi státy Washington a Oregon. Razí si majestátně cestu nádherným kaňonem. Po Abbyině pravici se zvedaly hustě zarostlé svahy hor až k nebi a nalevo se řeka valila k oceánu. Byla to cesta plná nádherných scenerií, a být to jindy, zcela by podlehla její kráse. Ale dnes si Abby na dně rokle připadala jako lapená v pasti.

Nebo to bylo vědomím, že je zavřená v autě s mužem, kterého skoro nezná a který se ji snaží ovládat? To v ní vyvolává tíseň?

A potom tady existuje neznámý vyděrač, kvůli kterému se cítí tak mizerně. Prsty na klíně sevřela v pěst.

„Řekl bych ti, aby ses přestala strachovat, ale asi by to moc nepomohlo, viď?” mudroval Torr, když si všiml jejích rukou.

„Máš pravdu. Ještě nikdy v životě jsem takovou situaci nezažila. Jsem rozzuřená, bojím se a cítím se strašně bezmocná. Co když můj nápad nevyjde?”

„Myslím si, že tě neznámý bude sledovat. Zanechali jsme za sebou dost zřetelnou stopu. Mluvili jsme na chodbě s tvou sousedkou, na mém telefon ním záznamníku jsme nechali vzkaz. Pro kohokoliv bude dost snadné zjistit, že jsme ve srubu blízko rokle řeky Columbia. Nedělali jsme z našeho odjezdu žádné tajnosti.” Abby se kousla do rtu, když si vzpomněla, jakým lehkým tónem sdělil Torr sousedce, že odjíždějí na výlet. Paní Hammondová těkala zvědavým zrakem od Abby k solidně vypadajícímu černovlasému muži, který stál vedle ní s kufrem v ruce.

„Skvělý nápad,” zahlaholila paní Hammondová. „Je mi skoro osmdesát. Kdybych se mohla vrátit zpátky do svých mladých let, snažila bych se toho prožít co nejvíc, abych měla na co vzpomínat. Hezky si to užij, Abby. Vypadá, že se o tebe dokáže postarat!” Drobná žena se na Torra usmála. „Buďte na ni hodný, mladý muži. Je citlivější, než se občas dělá.”

„Vezmu si to k srdci,” přikývl Torr ochotně.

„Nádherný den na projížďku,” zaculila se paní Hammondová.

„Chceme vyrazit do hor nad Columbií.”

„Nahoru blízko kaňonu? Úžasná krajina!” rozplývala se stará paní. „Kde přesně?”

Torr jí lstivě sdělil jméno malé vesnice a usmál se mile na Abby. „Připravena?”

„Ano.” Abby se náhle otočila k ženě. „Paní Hammondová, mohla bych vás.”

„Neboj se o květinky, drahoušku. Dohlédnu na ně. Teď už utíkejte.”

Ještě se krátce zastavili v Torrově domě. Byla to moderní budova, ale Abby neměla čas ani myšlenky si ji prohlédnout. Torr si připravil věci se sobě vlastní pohotovostí, takže Abby si všimla jen chladně neosobního černého a tmavě hnědého zařízení jeho obýváku.

„Abby, skutečným problémem není, jestli tě vyděrač bude nebo nebude sledovat a jestli vystoupí ze stínu,” přerušil její úvahy Torr. „Problém je, jak s ním budeme jednat, až se ukáže.”

„Já vím,” odpověděla s povzdechem.

„A co tedy navrhuješ?” naléhal mírně Torr.

„Nevím! Nedovedu si ani představit, co takový člověk může ode mne chtít. Nejsem na tom špatně, ale rozhodně nejsem bohatá. Nemůžu mu dát moc peněz.”

„Jestli je on nebo ona jen malým vyděračem, požadavky budou podle toho taky vypadat,” prohlásil s pokrčením ramen Torr.

„Ani se s tím nijak zvlášť neznepokojuješ,” obvinila ho.

„S výší požadavků? To tedy ne. Ty je platit nebudeš, takže je jedno, jak budou velké.” „Možná je budu muset zaplatit, pokud nenajdu způsob, jak ho zastavit.”

„Ne.”

„Torre, musím zdůraznit tohle. Když ho vyplatím, budu mít od něj na chvíli pokoj.”

„Ať se stane cokoliv, ty mu nezaplatíš. To ti nemůžu dovolit.” Torr upíral pohled na silnici. Jeho kamenná tvář se ani nepohnula.

Abby se zhluboka nadechla. „Nemáš do toho co mluvit. Když se rozhodnu, že nejlepší bude mu zaplatit, tak to udělám. Štěstí mé sestřenky je v sázce a já udělám všechno proto, abych ji uchránila. Nezajímá mě žádný z tvých hazardních přístupů k vyděračům.”

„Nemůžeš ho vyplatit, zlato,” vysvětloval jí mírně Torr. „Jakmile se na tebe jednou přilepí, jenom bys celou záležitost zhoršila. Jediným důvodem, proč s tebou souhlasím v tomto bodě, je to, že si myslím, že je logické vylákat tu osobu ven. Znát svého nepřítele je vždycky dobré. V tom se shodujeme.”

„Uvidíme,” prohlásila Abby vzpurně. Nelíbilo se jí, jak Torr přejímá vedení nad celou situací. „Máš hodně zkušeností s vyděrači?” dodala Abby ironicky.

„Mám zkušenost se zlými lidmi.”

Abby se otočila a upřeně se na něj podívala. „Jaké zlé lidi máš na mysli?” „To by bylo na delší povídání, teď na to nemám chuť.”

„Dobrá. Já mám zase zkušenosti s panovačnými muži,” odsekla. Na rtech se mu mihl náznak úsměvu.

„Nemáš. Kdyby tomu tak bylo, chovala by ses ke mně tak, jak chci jednat s vyděračem. Neustupovat ani o píď! Ale tys udělala chybu hned na začátku, a proto zůstaneš se mnou.” „To není moc k smíchu, Torre.”

„Promiň. Nejsi první, kdo si stěžuje na můj chabý smysl pro humor. My - vážné typy -vedeme obtížný život.” I ten chabý úsměv mu pohasl ve tváři. „Jednou mi o něm něco povíš. Rozumíš?”

Abby se cítila nepříjemně. Věděla, že nemá smysl tvářit se nechápavě. „Nerada o tom mluvím.”

„Mně to bude stačit jen jednou. Ale důkladně.”

Abby k němu vyslala rozzlobený pohled. „Jediné, co ti o tom fiasku můžu říct, je, že jsem se hodně poučila. Například vím, že mít někoho v područí a vlastnit ho není nic romantického ani vzrušujícího. Taky vím, že žárlivost je nemoc, ne znamení vášně.”

„Pokračuj,” pobízel ji tiše.

Uvědomila si, že mu řekla mnohem víc, než chtěla. Odmlčela se. Nehodlá kvůli své impulzivnosti svěřit všechno muži, kterého ještě dobře nezná. Nikdo, dokonce ani Cynthia, nezná celou pravdu o Flynnu Randolphovi. „Už je to za mnou. Snažím se na to nemyslet a nechci o tom mluvit.”

„Pokoušel se s tebou sejít od té doby, co jste spolu skončili?”

„Ne, díky bohu!” „Kde bydlí?”

„V Seattlu.” Zamračila se. „Torre, řekla jsem ti, že už o tom nechci mluvit. Myslím, že bychom se teď měli soustředit na jiný, skutečný problém.”

„Vyděrač? Nemůžeme toho udělat moc, dokud se nerozhodne nás sledovat. Na venkově, kam jedeme, je pro cizince obtížné zůstat dlouho inkognito. Aby se k tobě dostal, potřebuje se ptát a tím rozvíří hladinu. Dříve nebo později ho máme.” Z jeho slov zaznívala taková rozhodnost, že se na něho Abby s překvapením podívala.

„Mluvíš, jako bys měl něco za lubem.”

„Mám už to trochu promyšlené.”

Abby sebou neklidně pohnula. Říkala si, co jí to jen napadlo, že se vydala takhle do neznáma. Ale jak ubíhaly míle, nakonec se uklidnila a začala střízlivě hodnotit situaci. Momentálně je sice v dost nejisté pozici, ale na druhé straně je uklidňující, že už na všechno není sama.

Sílu Torra Latimera začala pociťovat spíš jako uklidňující jistotu než jako něco, co vyvolává strach. Abby nevěděla přesně proč, ale cítila to tak. Torr ji dokázal zastrašit - už to také zažila - ale nezanechalo to v ní žádný pocit úzkosti.

Jako žena se musím mít stále na pozoru, připomínala si aspoň posté. Nesmím se nechat rozptylovat žádnou vášní a touhou. A oboje viděla plát v očích Torra Latimera. Chce ji. Nijak to neskrývá. Nakolik je jeho nynější starost o její bezpečí jenom vhodným prostředkem k tomu, aby ji svedl? Nevěděla.

„Na co myslíš?” vytrhl ji z úvah.

„Že začínám být paranoidní.”

„Řekl bych, že pro to máš důvody. Člověk, kterému hrozí vyděrač, má nárok na určitý stupeň paranoie.”

Blýskla po něm pohledem. „Tak jsem to teď nemyslela.” „Začínáš se bát mě?” zeptal se klidně. „Trochu.”

Chvilku o tom přemýšlel a potom přisvědčil. „I pro to můžeš mít dobrý důvod.”

„Nemůžeš si nechat takové poznámky pro sebe?” rozhorlila se. „Nevidíš, že jsem beztak dost nervózní? Klidně se obejdu bez tvého osobitého způsobu škádlení.”

„Proč si myslíš, že tě škádlím?” Podíval se na ni, upřímně překvapený jejím úsudkem.

„Moc ti děkuju! Jen pokračuj, znervózňuj mě ještě víc! Nevím, co mě to napadlo, takhle zbrkle s tebou odjet. Musela jsem být úplně bez rozumu. Měla jsem pokračovat ve svém původním plánu.”

„A být na všechno sama?”

„Možná by to bylo lepší než třást se každou minutu strachem, že se na mě vrhneš.” „Opravdu ti jde o tohle? Nebo se bojíš, že by ses možná ani nechtěla bránit, kdybych se rozhodl na tebe… vrhnout?”

„Pro tebe je celá záležitost docela zábavná, viď?”

„Zábavná ani ne. Snad zajímavá. Možná trochu riskantní, ale určitě ne zábavná,” odpověděl rozvážně.

„Riskantní! Pro mě nebo pro tebe?”

„Pro oba.”

„Nikdy jsem tě nežádala, abys kvůli mně riskoval,” připomenula mu poctivě. „Neměl jsem na mysli nebezpečí, které představuje setkání s vyděračem, ale riziko, které podstupujeme tím, že jsme spolu,” řekl chraplavě. Abby ho opatrně sledovala. „A co ty riskuješ?”

„Riskuji, že tě nedokážu nechat odejít, až budeš moje,” přiznal poctivě. „Že mě nakazíš svým bláznivým, nedisciplinovaným a zbrklým přístupem k životu. Nejsem zvyklý na ženy jako jsi ty, Abby Lyndonová. Připadám si jako jedna z květin na tvých návrzích.”

„To jsou směšné představy!” vyhrkla. Nemohla popřít, že jí to připadá docela půvabné. „Jak se cítí má květina?”

„Trochu zmatená, dezorientovaná, ale jinak docela spokojená. Zčásti sice vůbec nechápe, co se s ní děje, ale může to pro ni být zábavné.”

„Vysmíváš se mi,” zaprotestovala.

„Ne, snažím se tě uklidnit.”

„Opravdu, Torre? To tedy neodvádíš moc dobrou práci. Mám pocit, že jsem čím dál vyděšenější.”

„Vážně se mě tak bojíš, Abby?” zeptal se jí tiše. Podívala se na jeho velké ruce jistě svírající volant auta. Řídil spolehlivě a suverénně. Vzpomněla si znovu na pečlivě uspořádané vzory květin. A potom na to, jak na ni fyzicky působí.

„Dám ti vědět, až si to promyslím,” informovala ho úsečně.

Usmál se, ale nic neřekl.

Obydlí stálo na útesu, který se zdvíhal nad širokou řekou. Otvíral se odtamtud pohled na úchvatnou okolní scenerii. Abby se rozhlédla po lesnatém okolí a pak se vydala za Torrem ke dveřím cedrového srubu.

„Zdá se, že máš rád přehled,” poznamenala. Váhala, jestli ho má následovat do domu. Každý krok, který udělá, ji přivede blíž Torrovi. Zaplavil ji pocit, že události se řítí vpřed a že následky mohou být neodvolatelné. Abby bojovala s nepříjemným, pocitem. Nebyla si vědoma vzdorného výrazu, který se jí usadil ve tváři.

Torr se zastavil s dvěma kufry v rukou na půli cesty ke dveřím a otočil se na ni. Její lehce rozkročené nohy, ruce v bok a odhodlání v očích mu připomínaly mírně arogantní vlčí mák. Ale přicházela noc a máky potřebují bezpečné místo, kde mohou složit své okvětní lístky, když teplo slunce pomine.

„Takové místo mi dává pocit bezpečí,” řekl tiše Torr. „Proto jsem se taky postaral, aby dům v Portlandu i tady ten srub byl postaven na svazích hor. Pojď dovnitř, začíná být docela chladno. Rozdělám oheň a dáme si něco k jídlu.”

Abby se otočila a setkala se s jeho očima. Až vejde dovnitř, situace se změní. Celá záležitost se určitým nedefinovatelným způsobem rozhodne. Tento muž chce být jejím milencem. Už zaujal roli ochránce. Dnes večer bude jíst jeho jídlo, dělit se s ním o oheň, spát pod jeho střechou. Když přemítala o své pravděpodobné budoucnosti, připadalo jí, že síť okolo ní se začíná stahovat.

„Je už pozdě, Abby. Moc pozdě. Pojď dovnitř, děvče. Tady jsi v bezpečí.” Torrova tichá slova zněla velice přesvědčivě. Slibovala všechno.

Abby ze sebe setřásla zvláštní očarování. Kdyby k něčemu došlo, dokáže Torra zvládnout. Bylo velice příjemné vědět, že s ní dnes večer bude. Jeho přítomnost jí pomůže udržet úzkost na uzdě. Po tomto rozhodnutí se Abby podařilo vyloudit na tváři zářivý úsměv. Šla k autu.

„Vezmu jenom jídlo,” volala vesele, sklonila se na zadní sedadlo a vzala odtud papírovou tašku. Uvnitř zahlédla něco barevného. „Kytka?” zvolala překvapeně. Malé žluté růže vystrkovaly hlavičky vedle láhve s vínem a krabicí mléka. „Nevšimla jsem si, že bys něco takového kupoval.”

„Měli je u kasy,” vysvětloval Torr. Zastrčil klíč do dveří. „Myslel jsem, že by byly hezké na stole při večeři.”

„Budeš je vařit nebo smažit?” zeptala se s úsměvem.

„To není hezké, dělat si legraci z lidí, kteří berou život vážně,” varoval ji Torr, když otevřel dveře. Pobídl ji, aby vešla do chodby. Se zájmem se rozhlížela.

Interiér tvořil těžký cedrový nábytek ve venkovském stylu. Zem pokrývaly rohože s nádhernými vzory. Ve všem se projevovala Torrova střídmost a ukázněnost. Žádné zbytky popela v krbu, ani neumyté hrnky na kulatém dubovém stole. Dům byl situován tak, aby plně využil krásného výhledu. Skleněná stěna tvořila jednu stranu obýváku a jídelny. Vedena neomylným ženským instinktem zamířila Abby s jídlem rovnou do kuchyně.

„To je krása. Vždycky jsem toužila po takovém stole.” Postavila nákup na solidní dřevěný stůl, který stál uprostřed místnosti.

„Myslel jsem si, že to má být nějaký druh jídelního stolu, ale připadal mi příliš vysoký, než aby se na něm dalo jíst. Chtěl jsem k němu pořídit nějaké vybavení, ale pak jsem se rozhodl, že ho asi nepoužiju.”

„Je to pracovní stůl, ne jídelní,” upozornila ho Abby s úsměvem. „Tys nevěděl, co si kupuješ?”

„Nekupoval jsem ho. Vybrala ho bytová návrhářka, která zařizovala interiér. Tohle všechno je její práce.” Širokým gestem ukázal na hezky zařízený srub. „Od doby, co jsem to koupil, jsem tu byl vlastně jen párkrát.”

Abby nevěděla, co na to říct. Neužívá dům proto, že je příliš zaneprázdněný prací, nebo že má o víkendech na programu jiné věci? Raději zalovila v tašce a začala vyndavat věci.

„Kdo upraví růže do vázy?” zavtipkovala. Prohlížela je proti světlu. „Můžeš to udělat, já zatím odnesu kufry nahoru do ložnice.” Abby ztichla. „Ložnice? Použil jsi jednotné číslo?” Pokrčil rameny. „Jestli chceš, třeba i množné číslo.”

„Ano.”

„Dobře, ať je po tvém.” Popadl kufry a šel ke schodišti. „Hned se vrátím.”

Abby se za ním dívala s obdivem. Tak snadno nese dva objemné kufry po schodech! Silný chlap, a nejen fyzicky. Cítila se teď v jeho přítomnosti uvolněně, dokonce i trochu vtipkovala. Poté, co dnes ráno obdržela fotografii, by nikdy nevěřila, že by večer mohla být v takové pohodě.

Otevřela dvířka kredence a našla velkou sklenici na růže. Bez snahy o aranžování vložila květiny do vázy a s obdivem si je prohlížela, když přišel Torr.

„Paní Yamamoto by byla v šoku,” poznamenal při pohledu na růže.

„Naštěstí dnes nejsme ve škole,” zasmála se Abby a nakrčila nos. „Pokud jsi mě ovšem nechtěl oznámkovat.”

„To proboha ne! Musel bych nejdřív porozumět tvému stylu, víš?”

„Chceš snad říct, že mi nerozumíš?” Z nějakých neznámých důvodů ji ta informace velice zajímala.

„Ne úplně. Ještě ne. Ale budu, Abby. Hodlám věnovat spoustu času tomu, abych ti porozuměl.” V jeho očích nebyl ani náznak úsměvu.

Abby se otočila k dřezu, v ruce hlávkový salát. „Jsem z tebe nervózní, když se na mě díváš takhle vážně, Torre.”

„To je to poslední, co bych chtěl. Ale přiznávám, že chci, abys mě brala vážně.” Došel až těsně k ní, aniž by se jí dotkl. „Mám tě teď na starost. Chci, abys mi úplně důvěřovala, věděla, že se na mě můžeš spolehnout.” Lehce se dotkl jejích medově zbarvených vlasů. „A nakonec chci, aby ses mi oddala.”

„Torre.”

„Nebudu na tebe naléhat, Abby. To opravdu není můj styl. Řekni mi poctivě, udělal jsem už někdy něco takového?”

„Možná, že máš pro to svůj důvod. Nevypadáš jako násilnický typ.” Nicméně dovedeš tvrdě prosadit svou, opravila se v duchu. Honem začala shánět misku, aby měla záminku dostat se z jeho dosahu. „Víš co? Měli bychom se posadit a poradit se, co udělám, až se objeví vyděrač. Jaký zvolíme protiúder, Torre? Moje první reakce dneska ráno byla vzít nohy na ramena a někde si to v klidu promyslet. Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem z toho nesvá.”

„Tak si s tím nelam hlavu. Ne dnes večer. Probereme to ráno.” Stál uprostřed kuchyně a pozorně sledoval, jak připravuje jídlo. „Pamatuj si, že ať se stane cokoliv, nejsi na to sama. A nakonec to můžeme oznámit policii. Uvědomuješ si to vůbec? Jakmile budeme vědět, kdo to je a co chce, můžeme uvědomit úřady.”

„Ne!” Abby se prudce otočila. V očích měla zděšení.

„To nechci v žádném případě!”

„S tím taky vyděrač počítá, zlato. Proto taky tohle vůbec může provádět.” „Torre, slíbil jsi přece, že mi pomůžeš.” „To ano.”

„To znamená, že nepůjdeš na policii. Pokud ti nemůžu v tomhle bodě důvěřovat, potom odcházím.”

„Uklidni se, Abby. Neudělám nic, aniž bych se s tebou nejdřív poradil. Máš moje slovo.” Cítila, že dodrží svůj slib. Chvilku si ho měřila pohledem, a potom se vrátila k přípravě salátu. Situace byla choulostivá z mnoha důvodů. Patřil mezi ně i vztah k tomuto muži. Měla

pocit, jako by se její svět obrátil vzhůru nohama. Ze strachu, že nad vším ztratí kontrolu, si mimoděk začala pohrávat s nožem, který právě vyndala z příborníku, aby pokrájela rajčata.

„Možná, že bych měl nakrájet rajské a ty zatím uděláš bifteky,” navrhl Torr a vzal jí nůž z ruky. Chvilku si ji prohlížel a potom se usmál. „A pak si můžeme dát sklenku vína, než se pustíme do večeře.”

S tím vínem to byl dobrý nápad, usoudila o pár hodin později Abby, když ležela v posteli a čekala, až ji přemůže spánek. Několik sklenek otupilo ostré hroty úzkosti, pomohlo jí uvolnit se a pochutnat si na večeři. Nebo to bylo tím, že Torrovi se vždycky podařilo vyhnout se při konverzaci nežádoucím tématům? Ať to bylo cokoliv, vzala si jeho radu k srdci a odložila jakékoliv hovory o své svízelné situaci na ráno.

Když teď ale ležela sama ve tmě, strach začal vyplouvat na povrch. Je fakt, že v domě Torra Latimera cítila dočasné bezpečí, ale jak dlouho to může vydržet? A jaké má právo ho obtěžovat svými problémy?

Vlastně si to ani nemusím tak vyčítat, připomněla si kysele. Ten chlap se do toho dnes odpoledne pustil sám. Když se jednou dá Torr do pohybu, těžko ho něco odradí. Na chvilku si ho s úsměvem představila, ale potom vše ihned pohaslo a do hlavy se vloudily daleko nebezpečnější představy.

Kdo mohl pořídit ty záběry? A co za ně asi požaduje? Třeba bude, jak Torr podotkl, jen chtít stálý poplatek. Představa, že bude vyděrači několik příštích let vyplácet peníze za mlčení, byla tak hrozná, že se zavrtala do prachové přikrývky a vykřikla v bezmocném vzteku. Když se pak dobelhala k oknu a zadívala se na klikatící se záhyby temné řeky Columbia, byla ráda, že si prozíravě vzala s sebou svou nejteplejší flanelovou noční košili. Jak se prohlubovala noc, v domě bylo čím dál chladněji. Možná, že je to jen psychický pocit, uvažovala pochmurně Abby. Jak se asi cítí ostatní oběti vydírání, když stojí tváří v tvář takové hrozbě?

Bezmocní, lapení v pasti, rozzuření. Všechno tohle a ještě něco navíc. Když byla s Torrem, dokázala děsivé pocity potlačit, ale teď se draly ven z temné schránky podvědomí, do které se je snažila uvěznit.

Ráno už musí mít jasno, ale co má proboha udělat? Bude ji vyděrač opravdu sledovat a prozradí se? Co si potom počne? A kdo to může být? Co od ní chce? Pořád dokola.

Otázky se řinuly o překot jako divoká voda. Odstoupila od okna a rázovala od jedné stěny ke druhé. Zoufale se snažila soustředit na vybavení místnosti. Ložnice byla řešená neutrálně, aby byla vhodná jak pro mužské, tak pro ženské návštěvníky. Abby přemýšlela, jak asi vypadala Torrova žena. Miloval ji hodně? Ulevilo se jí, když se dozvěděla, že v tomto srubu nikdy nebyla. Zřejmě zemřela dřív, než se Torr odstěhoval do Portlandu. Žije ještě někdo z jeho rodiny, má přátele? Je takový tichý a osamělý. Neuměla si ho představit obklopeného švitořícími příbuznými nebo známými. Zato si ho dovedla představit se ženou. Až příliš jasně!

Sakra! Proč k tomu zatracenému víkendu na pobřeží vůbec došlo?

Co asi teď dělá Torr? Asi spí někde v hlavní ložnici. Krátce nakoukla do jeho pokoje, když šla spát k sobě nahoru. Tam už návrhářka nebyla tak neutrální, měla docela jasnou představu o svém klientovi. Velká postel vévodila jinak strohému vybavení pokoje. Ano, Abby si dokázala dobře představit Torra, jak objímá na této pevné posteli ženu.

Začínám být směšná, usoudila rozhněvaně. Napadlo ji, jestli si sebou vzala nějaké tablety tryptofanu. Tato aminokyselina prý úspěšně pomáhá při nespavosti. Dobře se prodává. Ale nevzpomínala si, že by si ji brala. Co ještě by mohlo zabrat? Možná sklenice mléka. Nebo brandy. V obýváku viděla dubovou barovou skříňku, tam by mohla být. Trocha alkoholu, to by bylo ono. Abby opatrně otevřela dveře a vykoukla na chodbu. V domě bylo hrobové ticho.

Zlehka našlapovala směrem ke schodišti. Když šla kolem Torrovy ložnice, nic se neozvalo, ale dveře byly trochu pootevřené. Tiše je zavřela, aby ho neprobudila svým šramotem.

Myšlenka, že se jde vloupat svému hostiteli do baru, jí připadala trochu legrační. Když už nic jiného, tahle půlnoční tajná akce aspoň zaplaší myšlenky na jiné záležitosti.

Ale chvilková veselost povadla, když na ni začaly dotírat stejné otázky.

Kdo ji viděl na pobřeží s Wardem ten osudný víkend? Proč tam, hloupá, vůbec jela? Kdo ví tolik o jejím vztahu k sestřenici, že ho dokáže využít pro vydírání?

Ano, pomyslela si smutně, když si klekla a šátrala po malé skleničce, poslední otázka je velice zajímavá. Kdo ví o tom, že by udělala cokoliv, jen aby uchránila Cynthii?

Ale nenašla žádnou odpověď - jen další otázky. Neobratně tápala prsty, uvědomovala si, jak je nervózní. Jaký tvar vlastně láhev brandy má? A na kterou stranu skříňky ji Torr uložil? Nedokázala v tmavé skříni přečíst viněty.

„Myslím, že to, co hledáš, je tady.” Abby se poplašeně postavila, když za sebou zaslechla z temnoty Torrův hlas.

„Ach, Torre!” Napínala oči do šera. Vystoupil ze stínu blízko okna, kde stál. Bledé měsíční světlo na okamžik postříbřilo jeho postavu. Měl na sobě dosud stejnou košili i kalhoty jako u večeře. „Neviděla jsem tě,” zašeptala plaše.

„Já vím. Ale já jsem tě viděl. Viděl jsem tě, jak kloužeš ze schodů jako nějaké zlatovlasé, krásně rozcuchané zjevení. Říkal jsem si, jestli nehledáš mě, ale když jsi šla k baru, moje naděje pohasla.” Držel láhev v ruce. Abby stěží rozeznala její tvar. „Pojď ke mně a já ti dám, co hledáš.”

Abby si s podrážděním uvědomila, že ji nezve jen kvůli brandy. Nebude to tak jednoduché. S Torrem není jednoduché nic. Pomalu se pohybovala zšeřelým pokojem, až se zastavila před ním. Nebyla si jistá sebou ani mužem ve stínu. Torr jí beze slov vzal sklenku z ruky a nalil do ní trochu brandy. Položil láhev a zvedl malý předmět, který ležel na stole poblíž. Rozevřel dlaň a Abby uviděla křehkou žlutou růži.

„Jen jsem tu tak seděl a přemýšlel o tobě.” Podal jí růži. Čekal, až si ji vezme. Podívala se na květ hýčkaný jeho silnou rukou. Potom zvedla hlavu a snažila se rozluštit výraz v jeho jantarových očích. V těch očích byla touha. Přímo cítila, jak z nich vyzařuje.

„Nikdy nedělám nic proti něčí vůli, vzpomínáš si?” Torr čekal s bezmeznou trpělivostí, až si růži vezme.

Touha není jen v něm, uvědomila si Abby Mlčky vztáhla ruku a dotkla se růže na jeho dlani.

Torrovy prsty ji sevřely dřív, než mohla sebrat květ. Pomalu, neúprosně ji k sobě přitahoval.

Ne, Torr Latimer mě k ničemu nenutí, pomyslela si Abby. Ona sama podléhala jeho mužnému kouzlu. Svíral a hýčkal ji v náručí. Dnes večer na ni v jeho drtivém objetí čekala vášeň i bezpečí.

PÁTÁ KAPITOLA

Vplula mu do náruče bez jediného slůvka protestu. Příslib jejího poddajného těla ho celého zelektrizoval. Její kůže pod květovanou, až ke krku upnutou noční košilí nádherně hřála. Seděl tu hodinu ve tmě a myslel na ni. Přemýšlel o jejím tajemství a hloubce své touhy. Nevzpomínal si, že by někdy toužil po ženě tak jako po Abby Lyndonové.

Našlapovala po chodbě velice tiše. Zpozorněl, když zaslechl, že zastavuje před jeho dveřmi. V tom okamžiku mu krev v žilách začala vřít. Představa, že míří do jeho pokoje, mu brala dech. Ale ona dveře jen tiše přivřela a pokračovala dál. Torr se musel násilím přinutit ke klidu. Kam půjde teď? Prsty si netrpělivě pohrával s růží, napínal uši, aby zaslechl další tichý zvuk. Když dosáhla konce schodiště a zamířila přímo k barové skříňce, chtělo se Torrovi smát. Byla od něj několik kroků a zjevně sháněla stejnou věc jako on před hodinou. Malý kapalný lék na nespavost. Vědomí, že je mu téměř na dosah, naráz zmařilo veškerý uspávací účinek alkoholu. A teď ji drží v náručí. Omamující pocit spokojenosti a očekávání mohl způsobit, že bude jednat ukvapeně. Sebral veškerou vůli, aby se uklidnil. Musí všechno udělat správně, důkladně.

Až všechno skončí, měla by vědět, že patří jemu.

„Torre?” ozvala se skoro neslyšně. Cítil, jak se Abby chvěje, a vědomí, že ho chce, na něj působilo jako neuvěřitelné afrodiziakum. „Torre, kvůli tomuhle jsem dolů nešla. Chtěla jsem jen trochu brandy, abych mohla spát.”

Usmál se na ni, rukama tápal po jejích zádech. „Jsi nádherně štíhlá a půvabná. Jako křehký stonek květiny.”

„Torre, tohle není dobrý nápad. Všechno už je takhle dost zamotané. jestli to uděláme.” Zaslechl v jejím hlase nejistotu. Pořád je z něho nesvá a nervózní, ale aspoň s ním nebojuje jako na začátku. Teď ho potřebuje, nebo spíš jeho ochranu.

„Věci se jenom zjednoduší, když se staneme milenci, Abby. Důvěřuj mi, lásko. Dovol mi dát ti to, co dnes potřebuješ. Postarám se o tebe, budu tě chránit. Jen se mi oddej a na všechno zapomeň.”

Abby se zachvěla pod palbou kouzelně konejšivých slov. Celou jí příjemně pronikala a přinášela pocit bezpečí. Stejně tak na ni působily jeho ruce. Vyzařovala z něj síla, ze které už neměla strach. Ještě víc se přimkla k jeho pevnému tělu.

„Obejmi mě, Abby, ať vím, jak to dovedeš.”

Instinktivně ho poslechla, nemohla odolat svému skrývanému přání. Toužím po něm, uvědomila si s úžasem. Byl to pro ni neznámý a znepokojující pocit. Je to důsledek strachu, nebo snad potřeba jistoty? Ještě nikdy nezažila tak silnou touhu. Byla zmatená.

„Torre, vyvedl jsi mě z míry. Potřebuji trochu času,” zamumlala do jeho košile. „Dej mi, prosím tě, čas na rozmyšlenou.”

„Čas nemá co dělat s tím, co k sobě cítíme. To jistě víš. Dnes, zítra nebo příští týden -mezi námi to bude stejné! Takhle by to dopadlo už první noc, kdybychom neměli zábrany.”

Hluboce si povzdechla. Má pravdu. Dává jí všechno, co tento večer potřebuje. Co na tom je špatného nebo nebezpečného?

„Torre, ráno.”

„Ráno si promluvíme,” ujistil ji a přivinul ji k sobě ještě těsněji. „Ano.”

„Teď dokážu myslet jen na to, jak je nádherné mít tě v náruči. Chci tě, lásko. Nevidíš, co mi děláš?” Vzal její ruku a přitiskl si ji na prsa. Když k němu pozvedla tázavě oči, Torr jí zakryl ústa svými rty. Než si stačila zvyknout na naléhavost, s jakou se tiskl k jejím rtům, pocítila jeho jazyk. Tlumeně vydechla a poddala se jeho naléhání.

Torr odpověděl hlubokým, bolestným povzdechem. Vedl její ruku po své hrudi přes ploché břicho až k místu, kde se nápadně dmulo jeho mužství. Abby jeho připravenost zaskočila. Marně se snažila střízlivě posoudit situaci. Jediné, co cítila, bylo nutkání mu

podlehnout. Pod tenkou látkou kalhot byl Torr vzrušený a v pohotovosti. Abby ho chtěla uspokojit. Víc než to, chtěla být jedinou ženou, která ho dokáže uspokojit.

„Abby, miláčku, moc tě chci.” S námahou od ní odtrhl rty. Přejel jí prsty po páteři a zabořil je do husté kštice medových vlasů.

„Ach ne, Torre, prosím.” Blaženě přivřela oči slastí, kterou v ní vyvolával jeho dotyk. Ztěžka se o něho opřela.

„Jen se uvolni, miláčku.” Řasy se jí zachvěly, když jí lehce přejel prsty po hrdle. Našel knoflík u flanelové košile a zručně ho rozepnul.

Abby si s povzdechem uvědomila, že se jí ta záležitost začíná vymykat z rukou. V chabém pokusu odstrčit ho sevřela jeho ruce a upustila přitom žlutou růži. Padla bez povšimnutí na podlahu.

„Dnes večer se s tebou pomiluju. Nesnaž se mi v tom bránit. Oba to chceme.” Měla pocit, jako kdyby ztratila všechnu sílu. Torr sklouzl dolů k dalšímu knoflíku a snadno ho rozepnul.

Chovám se jako blázen, řekla si a přestala se bránit. Chci ho. Je zbytečné s ním bojovat. Rozepnul poslední knoflík, stáhl jí košili z ramen a nechal ji sklouznout až do pasu.

Jakékoli pochybnosti o tom, jak se Torr zachová, až ji uvidí nahou, byly ty tam, když zahlédla žár v jeho očích. Upřeně se na ni díval, a potom prsty zabloudil vzhůru ke vztyčeným hrotům prsou.

„Abby, točí se mi z tebe hlava. Připadám si, jako kdybych hořel v plameni,” vydechl chraptivě Torr. Sklonil k ní hlavu a přisál se k Abby tak dychtivě, že se roztřásla.

Vzplála vzrušením. Každý nerv v jejím těle vibroval očekáváním, když začal laskat její hebká, plná ňadra.

Cítila, jak jí bradavky bolestně zbytněly. Torr dal tichým slastným povzdechem najevo, že si je toho dobře vědom. Abby klouzala Torrovi prsty podél krku až k okraji límce košile, kde se dotkla prvních vlnitých chloupků na hrudi.

Torrova dlaň si pohrávala s jejími pevnými bradavkami, a potom náhlým, neočekávaným pohybem ruky zajel dolů k břichu a stáhnul košili dolů celou.

„Abby, miláčku, jsi tak nádherná.” Torr chvíli váhal nad černým, zřetelným trojúhelníkem jejího ženství, a potom k ní odvážně přitiskl prsty.

Abby tlumeně vykřikla, tělo napjaté očekáváním.

„Ach lásko. Toužím po tvé vlhké komůrce. Moc tě chci. Abby, chci taky vědět, že i ty mě chceš,” šeptal s ústy u její tváře. Líbali se. Zkoumavě se jí dotýkal drsnou dlaní, až jí celým tělem probíhaly záchvěvy vzrušení. Měla pocit, že ji nohy neudrží.

Torr ji laskal s neuvěřitelnou něžností. Uvolnil v sobě veškerou touhu, kterou až do této chvíle držel na uzdě.

„Sladká Abby, jsi tak hřejivá a zvoucí. Ztratím se v tobě.” Svět se s ní zatočil. Torr ji vzal do náručí a vstoupil na schodiště.

„Podívej se na sebe, ženo,” škádlil ji ochraptěle, „ležíš mi nahá v náručí, vlasy rozcuchané. Připadám si jako nějaký barbarský dobyvatel.”

„Možná, že jím jsi,” zašeptala, oči zamžené touhou. Nesl ji snadno dlouhými kroky po schodech. Nahoře bez váhání zamířil ke dveřím svého pokoje. V dalším okamžiku se Abby ocitla uprostřed široké postele.

Pozorovala ho přes přivřená víčka, jak se ve tmě svléká. Torr ze sebe netrpělivě strhával oblečení a odhazoval ho na podlahu. Když se k ní otočil, nemohla si nevšimnout jeho dobře stavěného, vzrušeného těla. Síla, která z něho vyzařovala, ji nelekala. Měla by být na pozoru, cítit se nervózně. Ale nic takového se nestalo. Místo toho k němu vztáhla paže. Všechen strach byl pryč.

„Torre, ještě nikdy jsem se takhle necítila,” vyznala se, když si ji přitáhl k sobě blíž. „Ani já ne,” připustil prostě. Vzájemné vyznání zpečetili polibkem.

Miloval ji s pracně potlačovanou touhou. Abby pod jeho dotyky rozkvetla jako narcis ve slunečních paprscích. Jeho žár ji pomalu rozehříval. Počáteční zkusmé a potom dychtivé hledání ji vzrušovalo. Cítila se tak opojně, jak se jen žena může cítit, když muž, kterého chce, na ni tak bez váhání reaguje.

Jeho prsty v ní nemilosrdně rozněcovaly vášeň. „Ach, Torre, pohlaď mě. Ano!”

„Tady?” škádlil ji láskyplně. „Nebo tady?”

„Ty víš, miláčku, kde!”

Zaplavilo ji pulzující vzrušení. Z hrdla se jí vydral tichý vzdech. „Prosím, Torre.” Tělo se jí vypjalo proti jeho ruce.

„Dávám si záležet,” zaprotestoval tiše. Vzrušoval ji tak, že ji přiměl, aby se k němu přimkla ještě blíž.

„Už to nemůže být lepší. Torre, prosím tě, vezmi si mě, nebo se zblázním.” „Takhle jsem po tobě toužil první večer,” ozval se chraplavě.

Jako kdyby ho veškeré sebeovládání opustilo, Torr se pohnul a celou vahou přitiskl Abby do polštářů. Náhle prožila neočekávaný záblesk napětí, odpor skoro stejně silný, jako byla její touha. Tohle není jen noc vášně, o které by už ráno nic nevěděla. Tomuto muži se zcela oddávala.

Torr postřehl ten krátký okamžik paniky ještě dřív než ona. „Už je příliš pozdě, Abby. Není cesta zpátky. Teď budeš moje.”

Pro Abby přestal existovat svět. Torr vklínil své pevné tělo mezi její nohy. Abby vykřikla v extázi touhy. Ochotně vyhověla jeho naléhavému přání a vtáhla ho do své náruče. Torr do ní vstoupil s hlubokým zasténáním. Ohromující energie, s jakou se jí zmocnil, Abby zaskočila, přestože k němu volala všemi svými smysly. Měla pocit, jako by ji pohltila mocná vlna, zaplavila ji spojeným působením jejich vášně. Něco takového ještě nezažila. V tom okamžiku Abby věděla, že udělá všechno pro to, aby tohoto muže uspokojila. Připadalo jí naprosto správné, že se mu odevzdává. Nohama pevně obemkla jeho pas, její nehty zanechávaly malé půlměsíčky na jeho zádech.

„Ano, lásko!” vykřikl Torr. Snažil se uhasit požár, který v nich planul. Slova linoucí se z jeho úst byla sice nesrozumitelná, ale přesto jí sdělovala všechno. Její vlhký samet ho dokonale přijal. Od začátku věděl, že to bude takové. Zcela dokonalé.

Když její tělo rozechvěly vlnky vrcholu rozkoše, Torr pocítil prudkou radost nad tím, že přivedl Abby do takových výšin. S velkým úsilím pozdvihl hlavu, rozhodnutý zachytit v tomto okamžiku každý odstín výrazu v její tváři. Lehce pootevřené vlhké rty, pevně zavřené oči, zrychlený dech. Vědomí, že se Abby blíží k vrcholu, ho strhlo s sebou. Neslyšel svůj chraplavý vzdech, ale uvědomoval si prudkost, s jakou se vřítil do konečného uvolnění.

Teprve o hodně později ucítila Abby, jak se od ní Torr neochotně odpoutal. Otevřela oči a uviděla, jak se na ni, opřený o loket, dívá z nevyzpytatelné hloubky jantarových očí. Ležela tiše, na břiše cítila váhu jeho vlastnicky natažené dlaně. Vzduch kolem byl nabitý intimitou prožité chvíle.

„Dlouho jsem toužil po tom, abych tohle udělal,” řekl tiše Torr. „Ale ani v nejdivočejších představách jsem si nemyslel, že to bude takové.” Potřásl trochu omámeně hlavou.

„Ani já ne,” souhlasila. Nemělo smysl skrývat své pocity. „Ach, Torre, nikdy jsem nepociťovala… nepoznala něco takového.” V jejích široce otevřených očích mohl číst upřímnost.

Něžně shrnul vlhký pramen vlasů z její tváře. „Žádná žena se mi tak neodevzdala. Patříš ke mně. Uvědomuješ si to? Jsi moje. Myslím, že jsi mi souzená. Postarám se o tebe, lásko. To ti slibuji.”

Abby sklopila víčka. Chlad pokoje jí začal pronikat. „Torre, asi vím, co chceš říct a. vážím si toho, ale.”

„Vážíš si toho!” dobíral si ji a oči mu vesele jiskřily. „Jak jsi laskavá.”

Abby se mu znovu podívala do tváře. V jejím pohledu nebylo ani stopy po veselí. To je vážná věc a bude mu to muset nějak vysvětlit. „Chápu, že v takových chvílích lidé často říkají romantická slůvka. Muži rádi hovoří o tom, že jim žena patří. a.”

„Vzhledem k tomu, že jsem si docela jistý, že nemáš zase až takovou zkušenost v situacích, jako je tahle, nechápu, proč tvrdíš, že víš, co je nebo není běžné.” Ironický úsměv v jeho tváři sílil. Abby se chystala dál objasňovat svůj názor, když jí došlo, co právě řekl.

„Co tím chceš říct? Že nemám v těchto záležitostech dost zkušeností?”

Sklonil se k ní a se suverénní samozřejmostí se dotkl jejích rtů. „A máš snad?” provokoval

ji.

„Ne - ale jak si tím můžeš být tak jistý?” zamumlala, zmatená, jak nečekaně ji odhalil.

„Když tě mám v náruči, připadáš mi tak zranitelná a poctivá. Nevím, jak bych to popsal, ale přece cítím, že to tak je. Kdybys to předváděla často, naučila by ses citově chránit. Nebyla bys tak sladce bezbranná. A nebála by ses tak - předtím, než jsem se s tebou miloval,” dodal.

Fakt, že ji má tak dobře přečtenou, ji zneklidnil. Vzbudil v ní záchvěv obav. Zaraženě svraštila obočí a snažila se vzpomenout si, o čem s ním chtěla původně mluvit. Raději se propadne, než by mu ještě poskytla důvod, aby jí řekl, jak málo je zkušená.

„Torre, než jsi změnil téma, chtěla jsem ti jen říct, že si přeju, abys o mně nemluvil jako o nějakém svém vlastnictví. Vím, že pro tebe je to možná jen slovo, ale mně to připomíná, jak muž dokáže ženě znepříjemnit život.”

„Tobě se nezamlouvá, že mi patříš? Ani teď po tom, co jsme spolu prožili?” Majetnicky klouzal rukou po její noze.

„Je hezké slyšet, že mě ochráníš,” odpověděla smířlivě. „Ale nemluv, prosím tě, o tom, že ti patřím. Jasné?” Dotkla se konečky prstů jeho rtů. „Vykládej mi o květinách, o tom, jak je hezké být spolu a jak mě chceš,” řekla s rozmarným úsměvem.

„Tím, že nebudu říkat tahle slova, ještě nezměním svoje city. Prostě mi patříš, miláčku.”

Zavrtěla hlavou. „Nepatřím nikomu kromě sebe, Torre. Jestli to nedokážeš přijmout, potom - ať je mezi námi cokoliv - ihned to skončí.”

„Neboj se mě, miláčku, prosím tě.” Vyřkl tu prosbu temným hlubokým hlasem. Pak se sehnul a políbil ji na rameno. „Uklidni se. Jestli tě to znervózňuje, nebudeme už o tom dneska mluvit.”

„Nebudeme o tom mluvit vůbec,” řekla s tichým důrazem. Někde v nitru v ní Torrův dotyk vyvolal odezvu. Kde se naučil takovému kouzlu? napadlo ji letmo. Stačilo, aby se jí jen dotkl, a už hořela.

„Odložíme to na později,” řekl Torr rozhodně. „Až budeš připravena přijmout náš vztah jako hotovou věc. Ale musíme si promluvit o něčem jiném. A to do rána asi nepočká.”

„Co to je?”

„Musím se víc dozvědět o tom víkendu. Chci vědět, proč jsi tam byla s manželem sestřenice za tak kompromitujících okolností. Potřebuju zjistit, co o tobě vyděrač skutečně ví. Nemůžeš očekávat, že budu pracovat úplně bez informací.”

Abby se neklidně pohnula, jako by se chtěla dostat z dosahu jeho hladící ruky. Nechtěla mluvit o tom, co se tenkrát stalo. S nikým. Torr jí ale stále pevně držel okolo pasu, bylo nemožné mu uniknout.

„Nic, co by bylo nějak významné, Torre,” řekla mu pevně. „Byl to omyl. Je to pryč a je to za mnou.”

„Strávila jsi víkend s mužem tvé sestřenice?” „Už jsem ti řekla, že jsem s ním nic neměla.”

„Ale strávila jsi s ním přece víkend, ne? Ví vyděrač něco, co by mohl proti tobě použít? Proč jsi vycházela z hotelového pokoje s Wardem Tysonem? Co se tenkrát opravdu stalo?”

Otázka zazněla jako prásknutí biče. Byla v ní hrozba. Abby ztuhla. Všechny její city rázem ochladly.

„Ach, lásko,” řekl tiše Torr. Ihned zaznamenal, jak pod dotykem jeho ruky zkameněla. „Chci jen znát pravdu. Musím vědět všechno, když ti mám pomoct. Dokážeš to pochopit?” „Tys mi nabízel pomoc. Já jsem tě o ni nikdy nežádala!”

Naklonil se, ústa těsně nad ní. „Jestli jsi mě o ni žádala nebo ne, to je vedlejší. Máš ji. Otázky můžou počkat na ráno. Obejmi mě, Abby, a miluj se se mnou. Potřebuju tě.”

Zaváhala. Nebyla teď ochotná vzít na sebe riziko, že se mu vzdá, protože ji čekají odpovědi na jeho otázky. Torr jí ale nedal příležitost bránit se. Klesl vedle ní a horkými ústy a rukama ji přivedl k poslušnosti. Ve chvilce ochotně pustila všechno z hlavy, kromě naléhavé žádosti jeho a svého těla. Vlna vášně je pohltila oba.

Ráno se Abby probudila trochu rozzlobená. Připadala si jako lapená v pasti. A tentokrát to nebylo kvůli vyděračskému dopisu.

Otevřela oči s vědomím, že Torru Latimerovi dluží odpověď. Cítila potřebu říct Torrovi celou pravdu. Neměla ráda dluhy.

Jak se mohla dostat do takové situace? Zamračeně odhrnula přikrývku a vypotácela se z rozměrné postele. Torr spal vedle a zjevně neměl nejmenší tušení, co se v Abbyině nitru odehrává. Abby si chvíli prohlížela muže, který v ní v noci tak snadno vzbudil vášeň.

Byla to pravda, když mu řekla, že nikdy nepoznala nic tak úchvatného a vzrušujícího jako jeho milování. Nikdy by ji nenapadlo, kolik radosti dokáže tělo přijímat a rozdávat. Také byla pravda, že její předchozí zkušenosti byly mizivé. S naprostou jistotou věděla, že nic intenzivnějšího už s jiným mužem nezažije. Ani si nedokázala nikoho jiného než Torra vedle sebe v posteli představit.

S velkými rozpaky se přikradla k šatníku a odsunula dveře. Prohlížela si úhledný vnitřek. Na ramínku tam viselo to, co potřebovala - krátký froté župan. Sundala ho a navlékla ho na sebe. V rozměrném županu skoro celá zmizela. Vrhla jeden kradmý pohled na spícího Torra a vycouvala z pokoje do bezpečí své ložnice.

Tam se unaveně posadila na rozházenou postel a uvažovala o situaci. Opravdu si myslela, že když se vyspí s Torrem, nebude se cítit k němu připoutaná?

Pravda je, že předešlou noc si s budoucností hlavu nelámala. Přijala z Torrových rukou žlutou růži a v tom okamžiku byla jeho. Nebo se to stalo už dřív. Možná ve chvíli, kdy přijala jeho ochranu. Nebo když se nechala odvézt po škole domů? Poprvé, kdy s ním promluvila?

Ani vlastně nedokázala určit okamžik, kdy měla ještě čas couvnout. Když se tak ohlížela zpátky, měla pocit, jako by její vztah k Torrovi byl nevyhnutelný od samého začátku. A všechno ostatní bylo jen pokračování událostí neoddělitelných od sebe navzájem a vrcholících posledním závazkem včerejší noci.

Je tomu tak? Závazek? Byla opravdu tak bez rozumu, že podnikla takový krok s mužem, kterého skoro neznala? Nemohla tomu věřit.

Neklidně ze sebe shodila Torrův župan. Připadalo jí velice intimní, že nosí kus jeho šatstva. Nechala ho spadnout na podlahu a nahá cupitala do koupelny.

Zachmuřeně se na sebe dívala do zrcadla. Vlasy ještě rozcuchané a tělo prorůžovělé spánkem. Ale spánek nezpůsobil, že se cítila tak zesláblá a na některých místech až bolestně citlivá. S povzdechem se postavila pod sprchu a pustila vodu.

Pocit, že se ocitla v postavení, o které nijak neusilovala, v ní vyvolal paniku. Všechno se včera událo moc rychle. Má příliš mnoho jiných problémů, než aby si ještě komplikovala život s Torrem.

Háček je, pomyslela si s hořkostí, že už v tom vězí až po uši. Potřebuje získat nějaký manévrovací prostor.

Torr se pořádně protáhnul. Z Abbyiny koupelny slyšel sprchu. Byl už vzhůru, když před malou chvilkou opouštěla vyhřátou postel. Ale vnímal její špatnou náladu, a proto usoudil, že jí radši nebude bránit v odchodu. Utekla svým obvyklým impulzivním způsobem do svého pokoje, aby mohla v klidu přemýšlet.

V pořádku, v tom jí nemůže bránit. Potřebuje si na novou situaci zvyknout. Přihodilo se to velice rychle a má v hlavě asi dost velký zmatek.

Svlékl se a šel do sprchy. Bože, cítil se skvěle. Byl nabitý energií, přímo sršel vitalitou. Je to zásluha Abby. Našel v ní všechno, co pro něj žena ztělesňovala. A patří mu.

Je jen otázkou času, než si to přizná.

Abby se oblékla do vybledlých těsných džín s širokým koženým páskem, který jí dodal pocit potřebné jistoty. Nejen muži si potrpí na tyto věci, pomyslela si, když zastrkávala do kalhot cíp košile s pánským zapínáním. Potřebuje teď trochu kuráže, aby mohla čelit muži jako je Torr Latimer. Ledabyle si spletla vlasy do copu a rezolutně zamířila ke schodům. Torr seděl v pohodě u snídaně a oknem sledoval, jak si vlečný člun líně razí cestu proti proudu řeky. Když vešla, obrátil se k ní s důvěrným úsměvem. Ozářený ranním sluncem vypadal až moc skutečně a znepokojivě sebejistě. Černé vlasy se mu ještě leskly ze sprchy. Volné, tmavé kalhoty a u krku rozhalená bílá košile ještě víc zdůrazňovaly štíhlou linii jeho těla. Jantarové oči byly plné vzpomínek ze včerejška a Abby si náhle uvědomila, že její kožený pásek nezmůže nic s mužným kouzlem, které vyzařuje Torr.

„Kávu?” Vstal, šel k lince a aniž by čekal na její odpověď, nalil jí hrnek.

Abby sledovala, jak se pružně a přirozeně pohybuje. Hlavou jí prolétly vzpomínky na prožitou noc, kdy v ní každý Torrův pohyb vyvolával odezvu. Když jí podal šálek kávy, vzpomněla si na způsob, jakým jí podal růži.

„Děkuji.” Pokusila se o formální tón, ale raději by se kousla do jazyka. To je směšné. Není přece žádná zakřiknutá šestnáctka, aby si neporadila s takovou situací. Zvedla kurážně bradu a setkala se s jeho pohledem. „Co se týče včerejška,” začala stroze.

„Mám k tomu připomínku,” přerušil ji Torr chladně a poposedl si. „Navrhuji, abychom to

teď odložili.”

„Musíme si o tom promluvit.”

„Ne teď. Na pořadí jsou jiné záležitosti. Sedni si, zlato, a řekni mi o víkendu s Wardem Tysonem.”

„Nejdřív si promluvíme o minulé noci!” vybuchla Abby. Posadila se naproti.

Torr ji odměnil překvapivě jízlivým úsměškem. „Že by snad pro tebe byla včerejší noc důležitější než víkend s Tysonem?”

„Ano! Tedy myslím ne. Nech toho, Torre. Schválně se mě snažíš zmást. To jsou dvě odlišné věci a já chci nejdřív vyřešit tu první. Předně, aby bylo jasno - to, co se stalo dneska v noci, neznamená, že s tebou začínám chodit a spát,” ucedila skrz zuby.

„Chceš říct, že se mnou dnes večer nebudeš spát?” zeptal se posměšně.

„Přesně!” odsekla vítězoslavně. Ale proč by se tak měla cítit, jí jasné nebylo. „Nebo zítra večer.”

„Dobrá. A teď Tyson.”

„Torre, ty mě ignoruješ!” Naklonila se dopředu, lokty bojovně opřené o stůl. „To není pravda, Abby. Poslední dny nemyslím na nic jiného, než na tebe,” odpověděl s osvobozující mírností. „Jen jsem přešel k druhému bodu v pořadí.” „Žádné námitky ohledně prvního?” „Žádné. Chápu, že potřebuješ trochu času.”

„Jsi velice laskavý,” zamumlala. Vůbec si nebyla jistá, jestli to myslí vážně. „Teď si můžu dovolit být laskavý. Nikam mi neodjíždíš a pár dní přece nic neznamená. Nic se nezmění, takže můžu být poměrně klidný.”

„Jseš si tak jistý, že vlezu zpátky do tvé postele, jakmile se zklidním a všechno si promyslím?” vyzvala ho chladně.

Škádlivý výraz v jeho tváři vystřídal vážný. „Abby, ty a já patříme k sobě. Jsi moje. Nic to nemůže změnit. A teď o Wardu Tysonovi.”

Abby na něho chvilku nepohnutě zírala. Náhle jí připadalo snadnější hovořit o tom strašném víkendu, než přemýšlet, jak se ji Torr snaží spoutat.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Ten víkend byl jeden velký omyl,” prohlásila Abby. Seděla na židli a zakaboněně popíjela kávu. Očima zabloudila k vlečnému člunu, který pomalu postupoval po řece. Míří do země pšenice, usoudila. Věděla, že řeka se zde stáčí do oblasti východního Washingtonu proslulého pěstováním pšenice.

„Myslel jsem si to hned od začátku.” Abby se na něho pohoršeně obrátila. Dlouho se na ni nepohnutě díval, a byla to ona, kdo první odvrátil pohled. S očima opět upřenýma na člun opatrně pokračovala.

„Sestřenice a její manžel měli. trable. Cynthia prožívala rizikové těhotenství. Nastaly komplikace a doktor ji nabádal, aby nic neriskovala. Poslední měsíce strávila na lůžku. Ward byl ale, bohužel, v tu dobu pod velkým tlakem. Právě byl jmenován prezidentem společnosti a správní rada od něho očekávala zázraky. Jak jsem ti už řekla, společnost měla problémy. Šli mu po krku, pracoval šestnáct hodin denně a přicházel pozdě domů. Tam na něho čekala žena, která byla taky ve stresu.”

„Situace jako stvořená pro hádky a vzájemné obviňování,” podotkl Torr.

„Přesně tak. Trávila jsem spoustu času v Seattlu a snažila jsem se jim pomoct. Cynthia měla sice hospodyni, ale ta ji nezbavila pocitu samoty a strachu o dítě. Dlouho si lámala hlavu, co vlastně dělá její muž. Začala si představovat kdovíco.”

„Jako například jiné ženy?”

Abby přisvědčila. „Ano.” Zaváhala. Tápala po vhodných slovech. „Jak jsem řekla, několik dnů v týdnu jsem byla u nich. Když jsem zůstávala přes noc, spávala jsem v ložnici pro hosty. Když přicházel Ward, často mě ještě zastihl u televize. Cynthia spala a neměl si s kým popovídat. Obvykle si dal něco k pití a rozpovídal se. Myslím, že se mu to stalo trochu zvykem.”

„A jeden večer se osmělil a dovolil si víc než jeden drink a společenskou konverzaci, že ano?” Torr dál klidně popíjel kávu, ale jeho hlas zněl tvrdě.

Abby si neklidně poposedla. Obírala se vzpomínkami. „Ward je opravdu příjemný chlap,” snažila se vysvětlit.

„Ale je to chlap.”

„Měl velké potíže.”

„Vysvětluješ, proč tě svedl?” zeptal se až příliš mírně Torr. „Nesvedl mě!” „Tak se jen pokusil?”

„Byla to… choulostivá situace,” řekla smutně. „Ten večer se vrátil z pracovní večeře. Trochu pil. Doma si taky dal pár skleniček, prý na uvolnění. Požádal mě, abych ještě zůstala a povídala si s ním. Vyprávěl mi o problémech v práci a s Cynthií, a že se cítí bídně. Tak to šlo jedno za druhým a.” Abby máchla rukou neurčitě do vzduchu. Torrovi to ale jako vysvětlení nestačilo.

„A co?”

„Pokusil se mě políbit. Řekl, že potřebuje ženu, která mu rozumí a že mě velice obdivuje.”

„Nikým nepochopený vedoucí pracovník.”

„Jestli se hodláš na to dívat takhle, ihned přestanu.”

„Teď ne. Právě se dostáváme k tomu nejzajímavějšímu.”

„Už ti někdo řekl,” ucedila Abby, „že máš sklon být hrubý, arogantní a nesnesitelný?” „Ty. Při několika příležitostech. Tak pokračuj s vyprávěním.”

Abby napadlo několik způsobů, jak mu odpovědět. Od vylití kávy na hlavu až po ukradení BMW a rychlému útěku. Nic se jí ale nezdálo dost reálné, když viděla, jak pozorně ji sleduje. Abby si uvědomila, že zašla příliš daleko, než aby teď mohla přestat vyprávět. „Začal mě obtěžovat. Podařilo se mi utéct do ložnice a zamknout se. Dál se za mnou nedobýval a já se

domnívala, že to tím skončilo. Ale jak jsem se mýlila, se ukázalo další den. Odjela jsem do Portlandu, abych si zaplatila pár dnů na pobřeží.” „Sama?”

„Sama,” potvrdila chladně. „Většinu dovolené trávím sama. Je to daleko příjemnější než cestovat s mužem, který očekává, že mu budu zahřívat postel.”

„Dobře, pokračuj, nebo se budeme zase hádat,” řekl Torr smířlivě. „Předpokládám, že Tyson věděl o tom, že se chystáš na dovolenou.”

„Ano, věděl to on i Cynthia. Mluvili jsme o tom.” Abby vstala a nalila si ještě kávu. Původně nechtěla Torrovi nalít, ale pak jí to nedalo a dolila i jeho hrnek. „Ubytovala jsem se a za pár hodin se ozvalo zaklepání na dveře.”

„Tyson,” zavrčel Torr.

Abby přikývla. „Ward mě sledoval až k letovisku. Tvrdil, že si potřebuje odpočinout od práce a od ženy. Prý mu rozumím, soudě podle našich dlouhých hovorů u nich doma. Řekla jsem mu, že nestojím o žádný víkendový románek. Poslala jsem ho za Cynthií. Dokonce jsem mu vyhrožovala policií.”

„Protože ses cítila taky trochu vinna?”

„Asi ano. Napadlo mě, jestli jsem ho nezmátla tím, že jsem mu po mnoho večerů dělala důvěrnici. Cítila jsem se strašně. Vlastně to byla zčásti moje chyba. Navíc jsem měla Warda opravdu ráda. A mám. Chápu, že byl ze všeho úplně vedle.”

„Ale poslala jsi ho zpátky do Seattlu?”

Abby přikývla rezolutně. „Když druhý den ráno odjížděl, uvědomil si, že udělal velkou chybu. Všeho litoval.”

„Zůstal přes noc a odjel příští ráno?” vyptával se Torr. „Ano.” „Strávil tu noc ve svém pokoji?”

„Ano!” vybuchla, rozlícená Torrovou dotěrností. „Posnídala jsem s ním a než odešel, všechno jsme si vyjasnili. Nakonec byl rád, že se mezi námi nic nestalo.” „Jak ten víkend potom vysvětlil Cynthii?”

„Co já vím? Možná jí řekl, že měl pracovní schůzku mimo město. Záhy potom se narodilo dítě a všechno se mezi nimi zase urovnalo. Kdyby ale Cynthia uviděla ty fotografie a zjistila, že jí Ward tenkrát lhal - a že jsem do toho byla zapletená - porazilo by ji to.” Abby se na něho prosebně podívala. „To jí nemůžu udělat, Torre. I kdybych jí nakrásně přesvědčila, že jsem s Wardem nic neměla, stejně by jí vrtalo hlavou, jaký je doopravdy můj vztah k němu. Už by to nikdy mezi mnou a Cynthií nebylo takové.”

„A někdo o tom ví.”

Zhluboka se nadechla. „Zřejmě ano.”

„Přemýšlejme o tom, kdo tě může znát tak dobře.”

„Jsem z toho velmi nervózní, Torre,” řekla Abby zvolna. „Kdo by to jen mohl být?”

„Může to být někdo, koho ve skutečnosti ani neznáš a kdo ví o tom, jak moc máš Cynthii ráda. Zajímalo by mě, jestli má Ward stejné problémy.”

Abby se otřásla. „Asi bych s ním měla promluvit a zjistit, jestli nás vydírá stejná osoba.”

Torr prudce vstal, v jantarových očích chlad. „To nech na mně. Nechci, aby vás společný protivník spojil dohromady.”

„Ty žárlíš, Torre?” škádlila ho. Jeho reakce ji naprosto překvapila. Torr právě otvíral dveře ledničky. Prudce je pustil a přešel doprostřed místnosti. Sklonil se k ní, postavil ji na nohy a prsty sevřel její ramena.

„To opravdu chceš, Abby? Abych žárlil?”

Abby ihned zalitovala, že to řekla. Neklidně polkla. „Žárlivost je to poslední, co u mužů snáším.” Hlavou jí bleskly vzpomínky na Flynna Randolpha.

„Potom bych ti doporučil, abys mě neprovokovala. Každý chlap může být za určitých okolností žárlivý. Ani já nejsem výjimka.”

V jejím nitru se něco pohnulo. Zavrtěla hlavou, na rtech slabý úsměšek. „Mýlíš se, Torre. Myslím, že jsi jiný než ostatní muži. Jinak bych se s tebou včera nemilovala.” Prsty se dotkla jeho lehce zarostlé tváře. Je to pravda, uvědomila si náhle. Tím bylo to ráno hned daleko snesitelnější.

„Abby.” Torr sevřel její prsty a přivinul ji k sobě. „Abby, miláčku, přestaň se mnou bojovat. Neměj strach z toho, co se mezi námi včera stalo. Dám ti čas, slibuji.” Postavila se na špičky a políbila ho lehce na ústa. „Opravdu, Torre?” „Kolik budeš chtít, kromě.” „Kromě čeho?”

Svobody, dokončil Torr v myšlenkách. Naštěstí měl dost rozumu a nevyslovil to nahlas. „Až se rozhodnu, že to už stačí, dám ti vědět,” odpověděl tiše. „Zatím se mě můžeš zeptat, na cokoli chceš.”

Vážně se na něj podívala. „A co ty, Torre? Co chceš?”

„Zrovna teď chci snídani.” S úsměvem ji poplácal po zadečku. „Hodíme si korunou, kdo udělá snídani?”

„Ne, dneska udělám snídani já a zítra ty. Co tomu říkáš?” odpověděla Abby srdečně. Stvrdila tak beze slov, že ještě bude nějaké společné zítra.

„Docela fér, pokud se mi nebudeš pokoušet cpát vitamíny do míchaných vajec.”

„Soudě podle tvého výkonu včera večer,” slyšela se Abby říkat, „nemyslím si, že bys nějaké potřeboval.”

Torrovy oči se rozzářily úsměvem, který pohotově přešel do hurónského chlapského smíchu, a vykouzlil na Abbyiných tvářích ruměnec. Uhnula pohledem. „Jak chceš udělat ta vajíčka?” „Chci je stejně jako tebe. Na jakýkoliv způsob.”

Křehký, pozvolna klíčící vztah mezi Abby a Torrem během několika dalších dnů přerostl do příjemného, překvapivě přátelského smíru. Abby usoudila, že Torrův přístup k ní by se dal označit jako opatrný. Pozorně se hlídal, aby se ani nezmínil o společné noci. Nijak jí nerozkazoval. Nenutil ji, aby s ním šla do postele. Celkem vzato, dělal všechno pro to, aby se s ním cítila v pohodě. A fungovalo to.

Torr se usilovně snažil přijít na nějakou odpověď ohledně vyděrače. Sedli si s Abby a prošli spolu seznam všech osob z Portlandu nebo Seattlu, které by přicházely v úvahu.

„Možná, že je to někdo, koho zná jen Ward,” poznamenala v jednom okamžiku Abby, když procházela neutěšený seznam.

„Proč tedy uhodil na tebe a ne na Tysona?”

„Asi proto, že ví, že jsem zranitelnější,” povzdechla si.

„To vypadá na člověka, který tě musí dobře znát.”

„Torre, neznám nikoho, kdo by se k tomuhle snížil.”

„Dobře, miláčku, uklidni se. Projdeme seznam později. Co bys řekla tomu seběhnout dolů do vesnice, koupit něco k jídlu a možná lahvinku šampaňského?” „Co budeme slavit?” „Třeba poslední hodinu kurzu ikebany.”

„Proboha, to je dnes večer, že? Už jsem s tím stejně chtěla skončit. Výlet na nákup bude rozhodně lepší, než probírat se seznamem.” Usmála se na něj. „Ty mě chceš rozptýlit, viď?” „Přesně.” Vstal a vzal ji za ruku. „Zaznamenal jsi úspěch.” Zazubila se na něj.

Sotva Torr vkročil do malého krámku, už ho bouřlivě vítala majitelka, Carla Ramseyová. Věděla o všech příjezdech a odjezdech chatařů v okolí a o všem, co se kde šustlo. „Dobré ráno, Torre. Našel vás ten přítel ze Seattlu?”

„Ne. Někdo se po mně sháněl?” Torrův hlas zněl sice přirozeně, ale Abby v něm postřehla napětí.

„Předevčírem. Dala jsem mu přesné instrukce, jak se k vám dostane, ale asi to stejně nenašel.”

Carla mrkla na Abby. „Nebo se rozhodl, že vás nebude otravovat. Řekla jsem mu, že tu nejste sám.”

Abby se zachvěla. Měla chuť zeptat se na tisíc věcí. Torr na tom byl evidentně stejně. Předběhl ji.

„Jak vypadal ten člověk, Carlo?” zeptal se, když váhal nad mraženými steaky. „Třeba zjistíme, kdo to byl, a já mu zavolám. Jsme s Abby docela pohostinní, že?” „Ovšem.” Doufala, že si nikdo nevšiml, jak nejistě to vyslovila.

„Je těžké ho popsat,” řekla Carla. „Hezký chlap, asi kolem pětatřiceti. Rovné, hnědé vlasy. Trochu hubený.” Pokrčila rameny. „Promiňte, ale na popis lidí jsem nikdy nebyla odborník.”

„Jasně, chápu,” řekl ležérně Torr, jako by to bylo zcela nedůležité. „To mohl být kdokoliv. Všimla jste si auta?”

„Obyčejný chevrolet. Nic extra. Světlá barva, myslím. Pomohlo vám to trochu?”

„Ne, ale netrapte se tím.” Stiskl Abby ruku a postrčil ji směrem k lísce se zeleninou. „Vyber něco na salát, zlato.”

Abby poslušně zamířila k zelenině. Nemohla se soustředit na vyrovnané hlavičky salátu. Vyděrač tu byl. Přímo tady v obchodě. Musel to být on. Aspoň se potvrdilo, že to je muž, proběhlo jí ponuře hlavou. Zneklidňovala ji představa, že ten muž byl tak blízko a vystopoval ji až sem. Pocit bezpečí, který v uplynulých dnech získala, byl naráz ten tam. Vyděrač teď ví o Torrovi. Prsty se jí chvěly, když poslepu vybírala salát.

Když došla ke kase, slyšela Carlu, jak vypráví, že cizinci dala nejenom přesný popis cesty, ale že si s ním i pěkně popovídala.

„Opravdu milý hoch. Chtěl vědět, co děláte a jak často používáte srub.”

„Hm, jasně,” projevil Torr mírný zájem, zatímco se rozhlížel, jestli ještě něco nezapomněl. „Asi to byl jen známý z práce, který tudy projížděl a neměl moc času mě hledat.”

„Jak jsem říkala,” usmívala se zeširoka Carla, „nechtěl vás asi rušit. Bude to všechno?”

„Myslím, že ano. Co říkáš, miláčku?” podíval se Torr tázavě na Abby. Ta stěží vyloudila zdvořilý výraz.

„Nic jiného nepotřebujeme, Torre.” Musel si být vědom, jak se chvěje, protože ji jednou rukou uchopil za paži a do druhé vzal tašku s nákupem. Byla mu vděčná, že ji doprovodil až k BMW. Sotva se udržela na nohou. „Asi budu muset vzít kalciové tablety,” zamumlala. „Úplně se mi třesou nohy. Možná i trochu železa.”

Torr se posadil za volant a pevně ji uchopil za ramena. „Nevíme ještě, jestli je to on.”

„Musí to být on.”

„Dobrá. S největší pravděpodobností to tak je. Ale to neznamená, že musíš panikařit. Je to jen důkaz, že tvůj plán vychází.”

„Ví už o tobě, Torre,” zašeptala rozechvěle. Zkoumavě si ho prohlížela. „No a co? To přece byla součást plánu, vzpomínáš si?”

„Tvého plánu. Ne mého. Nemám právo tě do toho zatahovat.” Co ji to jen napadlo mu dovolit, aby ji chránil? Myšlenka, že Torr je v nebezpečí, ji náhle strašně zdrtila.

„Nezatáhla jsi mě do toho ty, ale já sám. Prakticky jsem tě unesl, jestli si vzpomínáš. Abby, miláčku, hlavně si nedělej kvůli mně výčitky. Jestli se začneš omlouvat za tuhle situaci, tak přísahám, že.” Náhle se odmlčel.

„Že co?” Pokusila se o úsměv a s překvapením zjistila, že to zabralo. Bylo v tom cosi uklidňujícího, mít Torra vedle sebe.

„Už jsem ti chtěl pohrozit násilím,” ušklíbl se. Pustil ji, aby mohl nastartovat auto. „Potom jsem usoudil, že to nebude asi to pravé, co zrovna teď potřebuješ.”

Abby obdivně sledovala, jak úspornými pohyby řídí auto. „Nepřipadáš mi jako násilnický

typ.”

Z nějakého důvodu ho to překvapilo. Odtrhl oči od klikaté silnice a vyslal na ni zneklidňující, téměř žádostivý pohled. „Opravdu ne? Zapamatuj si to, prosím tě, ano?”

„Proč? Hodláš mi hrozit ještě víc?” zeptala se rozverně. Zavrtěl hlavou a soustředil se na řízení. „Abby, říkal jsem ti onehdy, že muž za jistých okolností může žárlit. Stejně to platí i o násilí. Chci ale, abys věděla, že já bych ti nikdy neublížil.”

Abby dojalo, jak se ji snaží uklidnit a potěšit. „Kdybych si myslela, že mi ublížíš, nikdy bych tu s tebou takhle neseděla,” řekla mírně. Byla to pravda.

Její reakce Torra zřejmě neuspokojila. Prsty pevně sevřel volant, rysy mu ztuhly. „Chci, abys mi věřila, Abby.”

„Vždyť ti věřím.” Důvěrně se dotkla jeho rukávu. Když se na ni rychle podíval, ucukla.

„Opravdu, Abby? Myslím naprostou důvěru.”

„Proč ten výslech, Torre? Snad jsem ti už řekla, že bych tu jinak nebyla. Momentálně mě znepokojuje jen jediná věc - že jsi do toho namočený taky ty.”

„Vždyť jsem ti nedal šanci, abys to udělala jinak. Zkrátka - jsme na to dva. Teď mě napadá, že bychom měli porovnat popis Carly s někým na seznamu.”

Chtěla s tím začít, ale vtom ji napadlo něco jiného. „Torre, jak sis to vůbec zařídil v práci? Můžeš být tak dlouho pryč?”

Ani to s ním nehnulo. „Jak dlouho chci. Teď mi ani nic nehoří. Nemám právě žádné kontrakty.”

„Žádný výnosný obchod za dveřmi?” škádlila ho.

„Dost jsem si vydělal prodejem obilí minulý rok. Podařilo se mi koupit kukuřici za výhodnou cenu, ještě než ceny začaly stoupat.”

„A vydělal jsi balík, když každému došlo, že sklizeň nebude letos stát za nic, hm. Na těhle spekulacích je něco vzrušujícího, ale asi bych z toho přišla o nervy. Budu se raději držet svých vitamínů. Myslím, že lidi z téhle branže by měli vitamíny a minerální látky brát pravidelně.”

„Jak je znám, snažili by se spíš najít způsob, jak s nimi obchodovat, než je brát. A teď zpátky k tomu popisu od Carly.”

Vzdychla a znovu se zabořila do hlubokého koženého sedadla. „To může být kdokoliv. Možná i ode mne z práce.”

„Myslel jsem si, že většina tvých distributorů jsou ženy.”

„Ano, ale mám tam i několik mužů.”

„Jak ses vůbec k takové práci dostala?”

„Náhodou. Někdo mi přišel do bytu nabídnout kosmetiku. Usoudila jsem, že když lidé kupují věci, aby lépe vypadali, stejně tak budou chtít něco, po čem se budou dobře cítit. Zvláště tady na západním pobřeží všichni blázní po tom, aby byli ve formě. Zrovna jsem chtěla změnit zaměstnání, tak se mi to hodilo.”

„Byl jsem ve stejné situaci, když jsem vstupoval do obchodní branže,” řekl tiše Torr. „Toužil jsem po změně.”

Měla nutkání se ho zeptat, jestli ho k tomu nevedly osobní důvody jako v jejím případě. Ale něco ji zadrželo. V Torrově soukromí existovala místa, která ještě nebyla připravená prozkoumat. Aby ji neodmítnul odpověď? Možná. Nebo z jiného nepojmenovatelného důvodu.

„Jestli člověk, co se na tebe ptal Carly, je vyděrač, potom teď ví, kde jsi. A zařídí se podle

toho.”

„Bože, co budu dělat, až zaklepe na dveře s revolverem nebo s něčím podobným?”

„To neudělá.”

„Jseš si tím tak jistý?”

„Pro něj je výhodné udržet vlastní totožnost v tajnosti. Proč riskovat, že si třeba najmeš někoho, aby ho odstranil?” „To je skvělý nápad.”

„Najmout si profesionálního zabijáka není až tak skvělé,” řekl suše Torr. „Peníze? Myslím, že by to stálo za to.”

„Na někoho, kdo nesnáší násilí, vypadáš najednou dost divoce. Uvědomuješ si, co vlastně

říkáš?”

„Na chvilku mi to připadalo jako docela solidní nápad.”

„Zase ne až tak solidní, když si uvědomíš, že až by skončil svou práci, měla bys co dělat s ním samotným. Jestli máš potíže teď, co teprve potom?” „Asi máš pravdu,” souhlasila neochotně Abby. „Nebuď tak smutná. Ještě máš přece mě, nezapomeň.”

„Ale právě teď jsme usoudili, že nejsi zrovna typem zabijáka,” zdůraznila Abby lítostivě. Čekala, že nějak zareaguje, ale když se neozval, pokračovala: „Takže - máme popis, který se hodí na kohokoliv, a víme, že ten muž řídí auto, které může patřit taky komukoliv.”

„Projdeme seznam, až přijedeme domů. Ne každý je hubený, šlachovitý muž s hnědými vlasy. Určitě dokážeme několik z nich vyloučit.”

„Vždyť ani nevíme, jestli ho máme v seznamu,” prohlásila znechuceně.

„I kdyby ne, brzy udělá další tah. Potom budeme mít nové stopy. Je to jako pozorovat pohyb zboží na trhu,” podotkl bezstarostně Torr. „Trocha fakt a spekulace a hodně psychologie. Když použiješ všechno správně, vyjdeš z toho jako vítěz.”

„Připadáš mi tak sebejistý!”

„Život mě naučil,” odpověděl a pokrčil rameny.

„V obchodní branži?” zeptala se zvědavě.

„Ne. Už předtím. Když jsem měl jinou práci.”

Opět se uzavřel do sebe, uvědomila si Abby. A nechce odpovědět. Tentokrát vytrvala. „Jakou práci?”

„Ještě před třemi lety jsem pracoval pro jednu velkou společnost,” řekl jí úsečně. „A tam ses naučil být rozhodný?” „Jak se to vezme.”

„Myslím, že u tebe je to naprosto přirozené,” řekla zamyšleně. Připadalo jí, že se mu ulevilo.

Vyděrač o sobě nedal vědět tři dny. Abby se zase začala cítit uvolněně. Dokonce ji napadlo, jestli ho neodradilo, že je tu s Torrem. Jednoho rána se zmínila o této eventualitě u snídaně.

„Možná ho postrašilo, že nejsem sama,” poznamenala, když si roztírala rybízový džem na toast.

„Možná.” Torra to očividně nepřesvědčilo.

„Vždyť na začátku ohrožoval jen jednu osamělou ženu. Ale situace se změnila, když jsi vstoupil do hry ty.”

Torr vzhlédl od výtisku Wall Street Journal, který si ráno přinesl z vesnice. V jeho očích problesklo něco jako očekávání. „V tom případě se budeš muset držet blízko mě, že?”

Abby přestala roztírat marmeládu a naklonila hlavu na stranu. Najednou si uvědomila, jak příjemně domáckým dojmem na ni scéna u snídaně působí. „Nemyslíš, že tak dlouhodobá dohoda by tě mohla začít nudit?” zeptala se opatrně.

Torr pečlivě složil noviny a položil je vedle talíře. Zvedl hrnek s kávou a přes jeho okraj se podíval na Abby. „Ne,” řekl docela prostě.

„Hm.” Nevěděla, co jiného by měla říct. Rozhostilo se významné ticho. Potom mu podala namazaný toast. „Dáš si ještě?” zeptala se s předstíranou veselostí.

„Ne, díky.”

Jedla trochu hltavě, div že se nezačala dusit. Doušek kávy jí pomohl.

„Abby,” zeptal se Torr mírně, „opravdu si myslíš, že teď, když jsme spolu, bych snesl pomyšlení, že snídáš s jiným mužem?”

Nejistě sklopila řasy, ucítila vzrušený tlukot svého srdce. „Vždyť my přece spolu. nechodíme,” zdůraznila chabě.

„Jednou jsme se už spolu milovali,” řekl tiše. „Stane se to znovu a byl bych rád, aby to bylo brzy. Dávám ti jen trochu času na rozmyšlenou.”

„To ti tedy moc děkuju.” Oči jí planuly hněvem nad jeho mužskou arogancí. „Pokud si dobře pamatuju, říkal jsi, že nerad někoho k čemukoliv nutíš. Někdy mě pěkně štveš, Torre Latimere!”

„Je to lepší, než kdybys měla strach,” řekl se zřetelným uspokojením.

Měl pravdu, už se ho nebojím. Znamená to, že se před ním nemusím mít na pozoru, řekla si. Torr pro ni představoval jinou hrozbu, než které se původně obávala. Někdy jen v náznaku, často však otevřeně jí dával najevo, že po ní touží a čeká na ni. Vztah s Torrem byl v mnohém komplikovaný a v něčem jiném ohromně prostý. Vzájemná přitažlivost a opatrně skrývaná touha byla právě teď silnější než kdy předtím.

Ale zatímco fyzickou přitažlivost držel pod kontrolou, nechal Torr růst jejich přátelství. V posledních dnech se z nás stali opravdu přátelé, uvědomila si Abby. Ale nebylo to přátelství v běžném smyslu slova, nýbrž vztah, který hraničil s city, které Abby stále nebyla ochotná pojmenovat.

Během ranních vycházek, které se jim staly rituálem, ji napadlo, že v jejích citech vůči Torrovi je cosi nevyhnutelného. Někde hluboko v její mysli se ukrývala myšlenka, že je jen otázkou času, kdy se z dobrých přátel stanou milenci. Zvlášť když touha stále vřela hned pod povrchem.

Jednou na takové vycházce si konečně tuto nezměnitelnou pravdu připustila. Poprvé si přiznala, že když je v Torrově blízkosti, zrychluje se jí dech. Možná za to mohla i ta nádherná příroda všude kolem. Abby byla natolik okouzlená, že přestala být ostražitá.

Tmavovlasý muž vedle ní jí připadal jako součást té pohádkové krajiny. S její rukou ve své dlani, silný a jistý, ji vedl po lesní cestě za srubem.

„Pověz mi o něm něco,” pobídl ji jemně, když se ocitli na mýtině na vrcholu hřebene nad řekou. Nedíval se jí do tváře, protože byl soustředěný na temný pruh vody pod sebou, ale věděla, že cítí, jak ji to rozrušilo.

„O kom?” Stará opatrnost opět vyplula na povrch.

„Muž, kvůli kterému jsi tak bázlivá. Ten, který tě naučil bát se mužů.”

Abby si povzdechla. „Proč chceš slyšet o Flynnu Randolphovi? Věř mi, že se snažím, jak můžu, abych na něho zapomněla.”

Torr zavrtěl hlavou. Posadil se na suché borové jehličí a stáhnul Abby vedle sebe. Pousmál se, když přitáhla kolena pod bradu a objala nohy rukama. „Nosíš ho celou dobu v hlavě. Kdykoliv se k tobě přiblížím moc těsně, cítím ho. Jediný okamžik, kdy se mi ho podaří zahnat, je, když.” Odmlčel se. Dotkl se květiny, která vystrkovala žlutou hlavičku uprostřed kousku zeleně.

Ale Abby věděla, co chtěl říct. „Když se se mnou miluješ.”

„Ano.”

„Myslím, že je to dost, abys uspokojil své ego.” Ihned svých slov litovala. Nechtěla se s ním, zvlášť v takové nádherné ráno, hádat. Vánek čechral prameny jejích medových vlasů.

Torr ji chvíli tiše sledoval. Potom se sklonil a přejel jí utrženou květinou přes rty. Pak následovala jeho ústa a krátký, majetnický polibek. „V tuhle chvíli to není ego, co potřebuje uspokojit.”

„A co tedy?” Ještě cítila dotyk jeho pevných rtů a křehké květiny. Zanechal v ní hřejivý a trochu neklidný pocit hladu po něčem, co nechtěla pojmenovat.

„Moje zvědavost. Potřeba zjistit, co v sobě ukrýváš.” Sundal ruku z jejího zátylku. „Říkal jsem, že mi připomínáš jedno z tvých květinových děl. Člověk si tě musí prohlédnout ze všech stran, aby zjistil, co v tobě je. Jednu chvíli všechno vypadá poměrně jasně, ale pak člověk narazí na spoustu skrytých záhad. Fascinuješ mě, lásko. Chtěl bych poznat tvé pravé já. Tak povídej mi o něm.”

„A co když se ti to vůbec nebude zamlouvat?” odvážila se mu vzdorovat. Sledovala čilý ruch na dálnici podél řeky. Auta se odsud zdála nepatrná, vypadala jako průvod zvířat, který táhne lesy. Řeka a kaňon, který zde voda vyhloubila, zde existovaly celé věky před tím, než se objevila auta, a nepochybně tu zůstanou ještě dlouho poté, co výtvory civilizace zmizí z povrchu země. Některé věci jsou odolné a neústupné. V mém světě, uvědomila si Abby, Torr představuje stejnou sílu jako věčná řeka.

„Nemám strach z toho, co v tobě objevím,” řekl tiše Torr. „S tím jsem už spokojen teď. Chci si být jen jistý, že jsem zaplašil všechny stíny, které ten muž zanechal. Chci vědět, že jsi moje bez výhrad.”

Nemělo smysl to dál oddalovat nebo lhát. Torr má právo to vědět. „Pracovali jsme u stejné firmy s nemovitostmi v Seattlu,” začala pomalu. „Flynn byl šéfem. Já měla na starost prodej. Pro ženy byl velice atraktivní. Hezký, úspěšný a neuvěřitelně milý. Když o mě začal projevovat zájem, ohromilo mě to. Byl všude velice známý. Vrchní v celém městě ho znali jménem. Vždycky měl lístky na balet nebo do divadla. Rande s ním bylo naprosto dokonalé. Nikdy jsem nemusela o ničem rozhodovat. Flynn zvládl všechno. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, jak nepatrně se na všem sama podílím.”

„A když sis to uvědomila, snažila jsi se s tím něco dělat?”

„Vždycky byl nepříčetný, když jsem navrhla něco jiného, než chtěl on. Nejdřív mě jeho dokonalost fascinovala. Připadala jsem si hýčkaná a výjimečná. Potom mi to začalo být protivné. Nikdy by neudělal takový žert, jaký jsi předvedl ty ten večer se sépií. On by se opravdu rozčílil. V práci ho vždycky vyvedlo z míry, když mu někdo oponoval. Chlapovi to ale tolerovali. Když se mu to stávalo i se mnou, usoudila jsem, že je to víc než jen mužská arogance, a zneklidněla jsem. Bylo na tom něco iracionálního.”

„Byl nebezpečný?” zeptal se Torr zdánlivě klidně - ale Abby dobře věděla, jak pozorně ji sleduje.

„To se stalo jednou,” zašeptala. „Naposledy, kdy jsem ho viděla…” Polkla, usilovně se snažila soustředit na auta vedle řeky. „Až do té doby se mu vždycky podařilo zklidnit se dřív, než se mu věci vymkly z ruky. Nicméně, po pár týdnech jsem věděla, že se s ním rozejdu. Připadala jsem si jako lapená v hedvábné síti. Pokud jsem byla sladká, příjemná a poslušná, Flynn hrál roli kouzelného prince. Ale jakmile jsem vypadla z přidělené role, začal být nepříjemný. Věděla jsem, že je hloupost si s ním začít, ale nenapadlo mě, že je moc pozdě na to, abych z toho vyšla bez šrámů. Koneckonců, nikdy jsme spolu.”

„Vy jste spolu nespali?”

„Ne.” Torr se vždycky umí dostat k jádru věci, pomyslela si Abby. „Každopádně jsem mu řekla, že se nehodlám vzdát ostatních přátel. Naznačila jsem mu, že se budeme méně vídat.” „Jak to přijal?”

„Další den oznámil, že jsme spolu zasnoubeni,” řekla Abby bez obalu. „Zasnoubeni?”

„Myslím, že tomu skutečně věřil. Dokázal věřit všemu, čemu chtěl. Umíš si představit, jak jsem zuřila. Odmítla jsem se s ním vídat a řekla mu, že chodím s jiným. V tu dobu jsem si uvědomila, jak je Flynn nebezpečný. Divoce mě obviňoval, že jsem nevěrná. Když jsem

podotkla, že na mě nemá žádný nárok, rozzuřil se. Bylo nepříjemné chodit do práce. Nikomu v kanceláři nedošlo, co se děje. Když Flynn řekl, že jsme zasnoubeni, věřili mu. Proč by jim jejich šéf lhal? Popírala jsem to, ale každý soudil, že jim naopak lžu já. Flynn je v tom ještě utvrzoval. V práci byl ke mně milý a shovívavý, jako by chlácholil vzpurnou ženu.” „Jak se choval mimo práci?”

„Začal mi chodit do bytu, kdy se mu zamanulo, chtěl zjistit, koho mám v posteli. Když jsem řekla pravdu, že nemám nikoho, obvinil mě, že lžu. Křičel, že jsem nevěrná podvodnice. Ve skutečnosti volil kapánek silnější výrazy,” opravila se nevzrušeně.

„Takže jsi nakonec nechala zaměstnání?”

„Tehdy ještě ne. Napřed jsem udělala chybu a navštívila ho v jeho bytě poté, co mi udělal ošklivou scénu před mým přítelem, se kterým jsem byla na večeři. Řekla jsem, aby mě přestal otravovat, nebo že to oznámím na policii. Přestal se ovládat úplně a udeřil mě.” Abby se roztřásla, když si vzpomněla, že kdyby se jí nepodařilo uniknout dveřmi, které nechala otevřené, asi by jí vážně ublížil nebo by ji znásilnil. Po chvíli pokračovala: „Vyběhla jsem z bytu na ulici, skočila do auta a odjela do hotelu. Bála jsem se vrátit domů, protože by mohl jít za mnou. Další den v práci zase hrál svou roli kouzelného prince, jako by se vůbec nic nestalo. Uvědomila jsem si, že mi nikdo neuvěří, jak se choval večer. Odešla jsem a opustila na týden město, abych si všechno promyslela. Tehdy jsem se rozhodla začít v Portlandu.”

„Nepokusil se tě navštívit?”

„Ne, díkybohu. Prostě zmizel z mého života. Nebo já z jeho, záleží, jak se to vezme,” pokusila se o humorný tón. „A tady to máš v kostce. To se stalo před dvěma lety a od té doby si dávám velký pozor na muže, kteří mají vlastnické sklony.”

„Zřejmě nejsi dost opatrná,” řekl klidně Torr. Postavil se a přitáhl si ji k sobě.

Zamračila se. „Co to má znamenat?”

„Začala sis se mnou a já budu velice vlastnický milenec, lásko.” Torr se sklonil a polibkem zdusil slova protestu, která se jí drala na rty. Nepustil ji, dokud se pořádně neuklidnila. Nakonec zvedl hlavu a usmál se na ni. „Ale nebudu na tebe spěchat a nikdy ti neublížím. Až mi budeš stoprocentně důvěřovat a pochopíš mě, pak mi bude jasné, že Randolph je opravdu z tvého života pryč.”

Abby mu chtěla poskytnout nějaké vysvětlení nebo něco namítnout, ale nic ji nenapadlo. Vraceli se do chaty. Hlavou se jí honily zmatené myšlenky. Došli ke dveřím. Torr chtěl vsunout klíč do zámku, ale vtom se zarazil.

„A hleďme,” zamumlal. Sehnul se a zvedl obálku zastrčenou pod rohožkou. „Vypadá to, že jsme přišli o něco zajímavého.”

Abby se zachvěla. Natáhla se po hnědé obálce v jeho ruce.

„Chceš, abych ji otevřel?” zeptal se Torr tiše. Sledoval ji se znepokojením.

„Ne. Já to udělám.” Roztrhla dobře zalepenou obálku. Ruce se jí třásly strachem a hněvem. Nechtěla, aby Torr viděl, co je v obálce. Mohlo by tam být víc fotografií. Kolik dalších by Torrovi stačilo, aby zase začal pochybovat, jestli mu řekla celou pravdu o tom víkendu?

S posledním trhnutím konečně otevřela obálku. Obsah se jí vysypal k nohám. Okamžitě se sehnula, aby sebrala spadlé papíry. Torr poklekl vedle ní.

Tlumeně zaklel, když jeho prsty sevřely jeden list, fotokopii novinového ústřižku. Takového, jaký se dá pořídit v novinovém archivu uloženém na mikrofilmech. Dostupný v každé veřejné knihovně.

„Abby, počkej, dovol,” přikázal, ale pozdě. Už sebrala další spadlý ústřižek.

Naprosto konsternovaná klečela na zemi a zírala na novinový titulek a foto, které ho doprovázelo. Článek vyšel v jednom městě na Středozápadě a nesl asi tři roky staré datum.

Na fotografii byl Torr Latimer a titulek oznamoval, že to je úspěšný prezident firmy, jehož žena byla nedávno nalezena utopená za podezřelých okolností.

Menší titulek hlásal, že existuje jistá možnost, že Latimer zabil svou ženu v záchvatu žárlivosti.

SEDMÁ KAPITOLA

„Zdá se, že náš vyděrač dělá svou práci opravdu důkladně.” Torr zcela ignoroval Abbyin ohromený výraz a metodicky sbíral rozsypané ústřižky. Sebral i vzkaz, který je doprovázel. Narovnal se a v klidu odemkl dveře.

Abby, stále ještě v pokleku, na něho dlouho zírala. Chová se, jako by se nic nestalo. Zůstal klidný, zatímco ona byla strachem a vztekem bez sebe.

Podezření, že Latimer zabil svou ženu v záchvatu žárlivosti. Latimer, skvělý a úspěšný prezident velké firmy. Latimer, který jí řekl, že před třemi lety chtěl změnit zaměstnání.

Latimer, jehož jantarové oči vyzařují touhu podmanit si ji, který tvrdí, že mu Abby patří. Znala i ta mrtvá žena jeho majetnické sklony? Stala se obětí této posedlosti?

Abby se vyškrábala na nohy a následovala Torra do domu. „Dovol, abych se podívala na ten dodatek, co přišel s ústřižky,” podařilo se jí vyslovit překvapivě sebejistým hlasem.

Torr donesl obálku do kuchyně a její obsah srovnal na stole do úhledné hromádky. Poznámka psaná strojem byla navrchu. Přečetl ji a podal beze slov Abby. Skoro mu ji vytrhla z ruky.

S ním nejsi v žádném bezpečí. Latimer zabil svou ženu, protože mu byla nevěrná. Udělá to znovu, až zjistí, jaká jsi děvka. Spadla jsi z bláta do louže. Raději uteč, dokud můžeš.

Celá se třásla, když klesla na židli vedle stolu. Nepřítomně civěla z okna. Jenom mlhavě si uvědomovala, že Torr připravuje kávu. Jak to jen dokáže? přemítala. Jak může klidně vařit kávu, když mezi nimi visí ty novinové zprávy jako časovaná bomba?

„Nezabil jsem ji,” řekl tiše, když čekal, až se káva přefiltruje do konvice. „Utonula nešťastnou náhodou. Vyplula sama na plachetnici, i když hlásili špatné počasí. Nebyl jsem v tu dobu doma, ale služebně v New Yorku.”

Postavil před ni kávu a Abby na něj pohlédla. Sedl si naproti ní.

„Byla. měla nějakého milence?”

„Ano, to měla.”

Abby se na něho upřeně dívala, snažila se rozluštit neproniknutelný výraz v jeho očích. „Věděl jsi o tom?” „Věděl.”

„Hádali jste se?” „Velmi často.”

„Proč jste se prostě nerozvedli?” zeptala se Abby lítostivě. „Chtěl jsem požádat o rozvod po návratu z New Yorku.” „Proč už to neudělala ona, když milovala někoho jiného?”

„Ona víc milovala svůj podíl z mého příjmu než jiného muže. Peníze byly pro Anne velmi důležité. Než mě poznala, moc jich neměla. Potřebovala ode mne finanční zajištění. Ale nic jiného.”

Z jeho slov nezaznívala žádná hořkost, žádné emoce. Abby to rozrušilo víc než cokoliv jiného. Torrův klid jí připadal nepřirozený. Natáhla se přes stůl, kde byla úhledně srovnaná řada lahviček s vitaminy. Vybrala si B-komplex, vzala dvě tablety a spláchla je příliš horkou kávou.

„Když jsi nervózní, neměla bys tolik pít kávu,” poznamenal Torr mírně. „Bylo by daleko efektivnější přestat pít kávu, než se cpát vitamínem B.”

„Vidím, že kromě jiného jsi i expert na léčbu vitamíny.” Nechtěla na něj takhle vyjet. Ráda by se tak ovládala jako on. Nepochybně beznadějný úkol.

„Snažím se stát znalcem tvé osoby. Není to snadné.” Na tváři se mu objevil úsměv. Téměř okamžitě zmizel, když neodpověděla.

„A jakým jsi byl znalcem své ženy?” slyšela se říkat Abby a ihned se zděsila své otázky.

„To bylo mimo mé chápání,” pokrčil rameny a protáhl se na židli. „Takhle se ale daleko nedostaneme. Vypadáš k smrti vystrašená. Ale mě by ses neměla bát, děvče. Spíš toho chlapíka, který ti poslal novinové výstřižky. Ale já ti pomůžu, buď klidná.”

Abby zmítaly protichůdné pocity. Musí nad sebou získat kontrolu a být pánem situace. „Kdo vlastně jsi, Torre? Kým jsi opravdu? Muž, který byl hlavou firmy?” Ukázala na výstřižky. „Nebo obchodník?”

„Jsem ten, kterého jsi potkala na kurzu ikebany, Abby. Nic víc, nic míň.” Vrhl znechucený pohled na novinové titulky a na muže na fotografii. „Nejsem už jím skoro tři roky. A nikdy jím už nechci být. Musel pracovat osmnáct hodin denně. Měl ženu, které nemohl důvěřovat. A nakonec neměl ani přátele. Všichni zmizeli, když se objevily ty zvěsti.”

„Jaké zvěsti?”

„Že jsem mohl zabít Anne, protože mi byla nevěrná.”

Abby nepříjemně zamrazilo. „Proč si mysleli, žes ji mohl zabít?”

„Anne naše hádky ventilovala na veřejnosti. Moc pila a pak každému vykládala, že ji biju a zneužívám. Jindy zase naznačovala komukoliv, kdo byl ochoten poslouchat, že nedosahuji kvalit jejího milence. Poslední měsíce jsme se skoro nevídali. Ona se věnovala své nejnovější milostné avantýře a já se připravoval na rozvod.”

„Musel jsi ji pěkně nenávidět,” zašeptala Abby.

„Abych ti řekl pravdu, už ani nevím. Ale s určitostí vím, jak ona nenáviděla mě. Nezamlouval se jí fakt, že je na mně finančně závislá. Potřebovala mě, když chtěla žít v přepychu. Rozčilovalo ji, že jsem netoleroval její milence. Tvrdila, že jsem šílený žárlivec a nemám pro to prý důvod. Na konci jsem ani nežárlil, jen už jsem z toho chtěl být venku.”

„Jednou jsi řekl, že za jistých okolností každý muž dokáže žárlit a dopustit se násilí.”

„Nezabil jsem ji, Abby.” Podíval se jí přímo do očí.

Abby stočila pohled k novinové zprávě před sebou. „Jak se mohl o tomhle všem dozvědět,” zašeptala, „vyděrač.”

„Zajímavá otázka. Jednou z možností je, že už o tom věděl, když se neštěstí stalo. Jak vidíš, mělo to značnou publicitu. Většina lidí zapomněla, ale někdo z obchodní společnosti si na mě mohl vzpomenout. Nebo vyděrač prostě podnikl vlastní pátrání. O tom ale pochybuju. Myslím, že je pravděpodobnější, že muž, kterého hledáme, má určité povědomí o světě obchodu. Dost na to, aby si vzpomněl na mě a na tři roky starý skandál. Až začne chtít peníze, dozvíme se hned, s kým máme tu čest.”

Pátravě se na něj podívala. „Jak to myslíš?”

„Když bude požadovat pravidelnou malou částku, můžeme předpokládat, že se jedná o malého darebáka. Jestli ale bude chtít něco úplně jiného, daleko důmyslnějšího.” Torr se odmlčel. Mnul si zamyšleně bradu.

„Jako co, Torre?”

„Počkáme a uvidíme. Nebude to trvat dlouho. Nepodnikal by tohle všechno, kdyby neměl v úmyslu jednat brzy. Vyvinul na tebe psychologický tlak. Vhodná doba, aby se vytasil s požadavky.”

„Tvoje znalosti o psychologii zločinců mě překvapují,” zamumlala. „Od psychologie obchodníků se zase tolik neliší.” „Docela cynické, nemyslíš?”

„To není zvlášť podstatné,” řekl se zvláštním úsměvem. „Důležité je, co teď uděláš, ne?” Abby ztuhla. Složila ruce na stůl a pozorně je sledovala, jako by v nich byla odpověď. „Nemůžu toho moc dělat, dokud se nedozvím, co vyděrač chce.” „Můžeš utéct.”

Podívala se na něj přísně. „Chceš, abych to udělala?” zašeptala. „Myslím, že si s takovou myšlenkou pohráváš. Nemám pravdu?”

Neklidně vstala a šla otevřít ledničku. Nepociťovala hlad, zvlášť ne za těchto okolností, ale musela se něčím zaměstnat. Příprava oběda byla taková vhodná činnost. Ignorovala Torrovu otázku a místo toho si prohlížela cihlu tvrdého sýra zatavenou do plastiku.

„Mýlím se snad, Abby?” Ani se na židli nepohnul, cítila jeho intenzivní pohled v zádech. „Pomýšlíš na útěk? Splnily tedy výstřižky svůj účel?”

„Jaký účel?” Našla hlávkový salát.

„Vyděrač zcela jasně chce, abys měla ze mě strach. Nechce, abys byla pod mou ochranou. A dobře ví, za kterou nit zatahat, abys ze mě znejistěla.”

To Abby zaujalo. Pomalu přivřela dveře ledničky. „Ano. V jednom máš pravdu, Torre. Ať je to kdokoliv, musí mě dobře znát.”

Setkali se očima. „Ví nejenom o tom, jak moc chceš uchránit Cynthii, ale také jak se máš na pozoru před muži, kteří projevují nebezpečné sklony k žárlivosti a touze si ženu podmanit.”

Zneklidňoval ji pocit, že ji vyděrač zná tak důvěrně. Zamračeně začala připravovat sendviče. Ten člověk je velmi mazaný. Ze všech nebezpečí, které pro ni Torr představoval, si vybral přesně to správné. Jak asi probíhaly hádky mezi Torrem a jeho ženou? Divoce? Chladně a nepřátelsky? Torr je silný muž s železnou vůlí. Zkřížit s ním meče muselo být nebezpečné, zvlášť pro ženu, kterou považoval za svou. Až se při krájení chleba zachvěla, když si vzpomněla, s jakou rezolutností prohlásil, že patří jemu.

Nechávám se příliš unášet svou obrazotvorností, pokárala se v duchu. Přesně, jak si to neznámý přeje. Nedbale slepila sendviče dohromady. Donesla je ke stolu a přisedla si. Torr ani nevzhlédl. Probíral se hromádkou ústřižků.

„Ta obálka nebyla určená jen tobě,” poznamenal tiše. „Myslím, že to je i pro mé oči.”

„Další snímek z toho proklatého víkendu?” Sáhla po fotografii. Torr napjatě čekal. „Ach, můj bože,” vydechla. Na snímku byla s mužem, ale Ward to nebyl. Někdo neznámý. Někdo, s kým se určitě nikdy nesetkala. Muž se s ní miloval na písečné pláži. Jeho tělo ji celou zakrývalo, byla vidět jen její tvář.

Ohromená, pustila fotografii z ruky, jako by pálila. Spadla lícem na stůl, a teprve potom uviděla na rubu text.

Je to děvka, Latimere. Půjde do postele s každým, kdo má peníze. Jako tvoje žena.

Abby pocítila sucho v hrdle, když si Torr opět prohlížel záběr. „Torre, já ho ani neznám. Přísahám, nikdy jsem s tím mužem nebyla. Nechápu, jak.” zadrhávala v řeči, rozzuřená, postrašená a bezmocná.

„Sendvič,” řekl konečně, s očima stále na fotografii.

„Sendvič! Máš ho přímo před sebou. Co si představuješ, že tě snad budu krmit?” Bylo to hloupé, ale Abby se nedokázala ovládnout. Nejprve pohlédl do jejího obličeje plného odhodlaného vzdoru, a potom na hromadu sýrových sendvičů. V tom okamžiku mu svitlo.

„Nemyslel jsem jídlo. Chtěl jsem říct, že fotka je sendvič. Tvoje tvář, zřejmě z jiného snímku, byla znovu vyfotografovaná s tělem jiné ženy a muže. Fotografický sendvič neboli

koláž.”

Abby slyšela vysvětlení, ale neposlouchala. Místo toho zírala na nápadně bledé klouby Torrovy ruky. Jako u vytržení sledovala důkaz jeho vzteku. Věří svému vysvětlení? Olízla si suché rty.

„Myslíš, že někdo schválně nachystal fotku na tebe?” zašeptala. „Aby ses obrátil proti

mně?”

„Znáš někoho, kdo fotografuje?”

„Ach, pro všechny svaté! Přestaň si hrát na detektiva. Vím o tuctu lidí, kteří dělají fotky. A kdo říká, že to musí být někdo, kdo o tom něco ví? Mohl si někoho najmout, kdo mu ten. sendvič udělal!”

„Možná ano. Možná ne.”

„Jak víš, že je to koláž? Třeba jsem to opravdu já na vrcholu vášně s tím… tou osobou!”

Zavrtěl hlavou. „Vím, jak vypadáš na vrcholu vášně. Nedíváš se na muže se zdvořilým plachým úsměvem, jako kdyby tě požádal o čaj.”

Abby se podezřívavě podívala na svůj melancholický, trochu zasněný výraz na snímku. Rychle odvrátila oči. Udělalo se jí skoro špatně, když viděla fotku v Torrových rukou. Jak vypadám na vrcholu vášně? přemýšlela hystericky.

„Nádherně smyslná, vzrušující, pulzující životem. Nepopsatelné. Určitě ale ne zdvořilá a plachá,” odpověděl Torr, jako by jí četl myšlenky.

„Ach,” uniklo jí. Tento muž by měl vědět, jak vypadá při milování. Nervózně si skousla ret. „Mám strach, Torre.”

„Vím. Zabírá to, viď?” Vložil fotku se všemi výstřižky zpátky do obálky.

„Co jako?”

„Vyděračův plán, abys vzala do zaječích a on se tě mohl snadno zmocnit.” „Nikam neutíkám,” zabručela, nevysvětlitelně spokojená, že už jsou výstřižky a fotka z dohledu. Sáhla po sendviči, i když nebyla ani trochu hladová. „Ale myslíš na to, ne?”

„Stěží teď dokážu vůbec souvisle myslet!” Abby vstala a šla se napít vody. Má ale pravdu, přiznala v duchu. Chtěla utéct. Cítila přímo hmatatelný strach, brzdil jí krok a zatemňoval mysl.

A nebyl to jen strach z neznámého vyděrače. Byla tu i obava, co si o ní teď Torr bude myslet, když uviděl ty hrozné fotografie. Nebude jí věřit. Strach, co bude dělat, když usoudí, že snímky jsou pravé. Začíná to být všechno moc komplikované. Stála bez hnutí u dřezu a dlouho se dívala na kohoutek vodovodu.

Z druhé strany místnosti ji s přivřenýma očima pozoroval Torr. Abby vypadá, že každou chvíli vybuchne. Napjatá jako struna, nervózní. Jako postrašená srna.

Tiše seděl a přemýšlel, jak by ji zastavil. Nebude mu důvěřovat, když teď viděla novinové výstřižky. Sevřel ruku v pěst, jako by v ní svíral vyděrače. Neměla se dozvědět o jeho minulosti. Právě mu začínala věřit a teď tohle. Jestli uteče, nebude lehké ji najít. Může zmizet na několik dnů nebo i déle. Než ji objeví, může ji zatím najít vyděrač. Bůhví, co by se stalo, kdyby ji ten bídák chytil první.

Ale jak má člověk zabránit ženě, aby neutekla? Zvlášť když se zmítá v nejistotě a strachu? Kdyby mu víc důvěřovala, mohli by společně vypátrat, kdo se skrývá za těmi dopisy. Bojuje dvě bitvy - jednu za získání Abbyiny důvěry a druhou, aby vystopoval jejího pronásledovatele.

Celé odpoledne mezi nimi panovalo napětí. Torr sice odstranil snímky z dohledu, ale určitě nebyly pryč z Abbyiny mysli. Předstírala, že čte časopis, potom se tiše pokoušela luštit křížovku, ani jednou nepožádala Torra, aby jí poradil. Pila jednu kávu za druhou.

Jak dlouho bude trvat, než se pokusí odejít? Požádá ho přímo, aby ji odvezl do Portlandu? Nebo popadne v noci klíče a odplíží se sama pryč?

Těžko něco předvídat, když má nervy napjaté k prasknutí. Ani s ním to není o moc lepší. Nedokázal přijít na něco uklidňujícího nebo humorného, co by jí řekl. Ticho mezi nimi stále houstlo. S každou přibývající hodinou bylo těžší ho prolomit.

Měl by jí povědět o svém nešťastném manželství. Raději ne. Ostatně, co by jí povídal? Byla to katastrofa hned od začátku. Kdyby zacházel do detailů, mohla by si Abby začít myslet, že jí neřekl všechno. Kdyby jí řekl o všech zklamáních a hněvu, který zažil během krátkého manželství, mohla by si myslet, že se takhle ospravedlňuje právě proto, že je vinen její smrtí.

Ne, zapomeň na tohle téma. Kdyby ji tak dokázal zapojit do práce na seznamu podezřelých. Ale Abby nevypadala, že by ji to zajímalo.

Stejně tu něco nehraje. Pachatel musí mít nejenom velmi důvěrné informace, ale musí i vědět, jak zhoubně některé věci na jeho oběť působí. Ať Abby hrozí kdokoliv, není to žádný cvok, který někde náhodně udělal pár snímků. Tohle všechno se honilo Torrovi hlavou, když mlčky připravoval večeři.

Teprve když před krbem tiše upíjeli koňak, rozhodl se, že musí jednou provždy upevnit svazek mezi sebou a Abby.

S trochu pročervenalou tváří se Abby upřeně dívala do praskajícího ohně. Je duchem na míle daleko, odhadoval. Asi plánuje útěk. Ráno se probudím a ona bude pryč.

S náhlým svíravým pocitem si uvědomil, že se to nesmí stát. Je jeho, ať už to ví nebo ne.

Jediný způsob, jak zajistit, že s ním bude Abby ještě ráno, je vlézt s ní do postele a držet ji tam do rána. Nebylo mu zrovna po chuti, že byl dohnán k takovému extrému, ale věděl, že mu nic jiného nezbude.

Postavil před sebe na stůl sklenku koňaku. Prohlížel si jantarovou tekutinu proti světlu. Pak promluvil.

„Jak to provedeš, Abby? Pokusíš se mi v noci ukrást klíče, nebo si půjdeš nahoru sbalit věci a rozkážeš mi, abych tě odvezl do Portlandu?”

Otočil k ní hlavu a v jejích očích uviděl provinilý výraz. Ani netušil, jak je blízko pravdě. Chápe to vůbec? Nemůže ji nechat odejít. Ne po tom všem, co spolu prožili.

„Taky ti můžu říct, že tě do Portlandu neodvezu. Takže ti zbývá ukrást klíče.” I když seděla na druhé straně gauče, cítil, jak je napjatá. Asi jí nahnal strach, ale nemohl si pomoct. Sám se také bál.

„O čem to mluvíš?” zeptala se ho upjatě. „Nemám v úmyslu ti krást klíče od auta.” „Ne? Tak jak mi chceš utéct?” „Kdo tady mluví o útěku?”

„Máš to vepsané ve tváři od chvíle, kdy přišla obálka. V očích máš strach.” „Myslím, že se mi ani nemůžeš divit,” bránila se. „Možná. Ale neboj se mě.”

Prudce vstala. „Nenapadlo tě, že mám možná víc strach o tebe než o sebe?”

„Nevím, proč by ses o mě měla bát. Neřekl jsem ti snad, že jsem v tom s tebou dobrovolně? Nepoužívej to jako výmluvu, Abby.”

„Já se nevymlouvám!” Oči jí planuly, tělo měla napjaté. „To je můj problém, Torre. Nemám právo tě do toho zatahovat. Jsi hodný, že mi chceš pomoct, ale já.”

„Hodný!” Pružně vyskočil, jako by ho šlehla bičem. „Abby, to je to poslední, co chci. Nikdy jsem neměl potřebu být k tobě hodný. Dámo, chci se s tebou milovat, chci tě chránit. Chci každou buňkou těla cítit, že mi patříš. Nic z toho nesouvisí s potřebou být hodný.”

Když ji takhle napadl, automaticky ustoupila o krok. Dál už nemáš kam, pomyslel si Torr. Za jejími zády zapraskal oheň. Náhle mu došlo, že ji k smrti vyděsil. Modré oči jí žhnuly zoufalým odporem. Stála bez hnutí, připravená utéct nebo bojovat.

Dělám to špatně, neměl bych na ni tak naléhat. Ale co jiného mi zbývá? Hlodala v něm nejistota a nutila ho podniknout něco konkrétního. „Nevyhrožuj mi, Torre.”

„Já ti nevyhrožuju.” Ale bylo to tak a oba to věděli.

„Zrovna teď nepotřebuju někoho dalšího, aby mě k něčemu nutil. Myslela jsem, že jsi laskavý a. ohleduplný. Že počkáš, až se náš vztah přirozeně vyvine. Ale místo toho mě celý týden diriguješ a snažíš se mě přesvědčit, že mi rozumíš. Možná sis myslel, že jsem jiná. Ale viděl jsi přece ty fotky, ne? Teď víš, že víkend na pláži s Wardem nebyl jen náhoda, kterou někdo využívá. Ach ne. Tady máš důkaz, že všechno je jinak. Jak to tam stálo? Vyspím se s kýmkoliv, kdo má peníze. Děvka. Jak se ti to líbí, Torre? Přece se nezapleteš s další takovou, jako byla tvoje žena.”

„Abby, buď zticha! Nevíš, o čem mluvíš.”

„Ovšemže vím, o čem mluvím. Myslíš, že jsem si nevšimla, jak jsi držel moji fotku s tím mužem? Ujišťoval jsi mě sladkými slovy, ale myslel jsi na něco zcela jiného. Přemýšlel jsi o tom, jestli nebudu stejná jako tvoje žena. Ale nemusíš mít obavy. Nehodlám s tebou žít. Pro klid nás obou bude nejlepší, když vypadnu. Ještě dnes.”

„Nikam nepůjdeš.” Torr zaslechl ve svých slovech nezlomnou jistotu. Účinek na Abby byl okamžitý. Začala ustupovat doprava, protože za zády neměla další prostor. Jako by stála tváří v tvář šelmě, snažila se udržet mezi nimi co největší vzdálenost a nedělat prudké pohyby, aby v něm nevyvolala primitivní instinkty.

„Musím odejít, Torre. Myslím na to celé odpoledne.”

„Myslíš, že to nevím? Od té doby, cos dostala tu proklatou obálku, se mi víc a víc vzdaluješ. Nepustím tě. Do Portlandu pěšky neodejdeš. Musíš mi tedy sebrat klíče.”

„Proč, Torre?” vyhrkla žalostně. „Proč mi to děláš? Protože nesneseš představu, že ses dal dohromady s další nespolehlivou a nedůvěryhodnou ženou? Musíš si něco dokázat?”

„Možná. Hlavně musím dokázat něco tobě.”

„Nevyhrožuj!”

„Přestaň se mnou bojovat,” odsekl. Sledoval její pomalé kroužení. „Abby, buď rozumná. Nemáš teď večer kam utéct. Zůstaň tady v bezpečí. Důvěřuj mi, lásko.” „Ty mi věříš?” zašeptala přiškrceným hlasem. „Ano.”

„Lžeš! Dobře jsem viděla, jak ses díval na ten snímek. Vypadal jsi, jako bys chtěl někoho zabít.”

„Ne tebe!” řekl chraplavě. „Chápeš to, lásko?”

„Měla bych?”

Torr se snažil ovládnout. Nadlidský úkol. Měl pravdu, uteče mu. Snažila se dostat ke dveřím, aby mohla uprchnout do noci. Co tím chce dokázat? „Abby, panikou nic nevyřešíš.” „Odcházím, Torre.”

„Ne.”

„Nemůžeš mě zastavit.” Potměšile se usmál. „Myslíš?”

Naznačená hrozba ji zbavila posledního zbytku sebeovládání - přesně, jak předpokládal. Nemělo smysl odkládat nevyhnutelné. „Už tě mám po krk, Torre!”

Otočila se a proběhla kolem něho. Torr ji snadno zachytil, velkýma rukama ji neúprosně sevřel okolo pasu a přitáhl ji zády k sobě. Zápolila s ním s neočekávanou zarputilostí. Naprosto tiše se svíjela v jeho sevření. Neplýtvala energií na křik.

Neměla pochopitelně žádnou šanci. Byla příliš slabá a malá, než aby ho mohla porazit. Torr ji prostě sevřel do náručí, přitiskl jí paže k bokům a jen se vyhýbal kopajícím nohám.

„Abby, miláčku, přestaň. Zbytečně se-”

Neposlouchala. Prudce sebou trhla doprava. Torr ztratil rovnováhu a oba přistáli na jedné hromadě na gauči. V posledním okamžiku se mírně otočil a skončil navrchu. Ležela pod ním, znehybněná tíhou jeho těla.

„Abby, drahoušku, neplač.” Znepokojený sípavými zvuky pod sebou se trochu posunul stranou.

„Nepláču. Snažím se dýchat. Vážíš tunu!”

„Promiň.” Začal ji hladit po zádech až ke křivce boků. „Buď klidná, nic ti neudělám, přísahám.”

Abby, stále ještě uvězněná pod jeho nohama, vzlykala zklamáním a vztekem. Nesmí plakat.

„Torre, nemáš právo se mnou takhle zacházet. Nemůžeš mě tu držet proti mé vůli.” „Nepustím tě,” odpověděl prostě. Pokračoval v hlazení. Konejšil ji tak, že měla opět chuť zaprotestovat. Nesmí si s ní dělat, co se mu zamane. Měla by utéct. Co vlastně o něm ví?

Může být ještě nebezpečnější než Flynn Randolph. Vždyť přece v novinách stálo, že by byl schopen v žárlivosti zabít svou ženu.

Zabořila hlavu do polštáře. Silnou rukou bloudil po jejím těle. Uchvácený i uchvatitel v tichosti zvažovali své možnosti.

Její šance byly nepatrné. Žár a váha jeho těla ji zcela prostupovaly. I když se částečně nadzdvihl, Abby se nemohla ani pohnout. Cítila se úplně přemožená.

„Torre?”

„Hm?” Hladil ji dál po nohou.

„Chceš mě přinutit násilím?”

Chvilku bylo ticho. Potom: „Není to zbytečné?”

Teď se odmlčela ona. „Jestli si myslíš, že tady budu ležet jako ovce a nechám se ovládat tvými něžnostmi, tak jsi blázen!”

Laskající ruka se zastavila na pevné křivce zadečku. Cítila, jak ji jeho prsty sevřely, a projelo jí vzrušení. Tělo jí zaplavily vzpomínky na předešlé milování.

Pozvolna ji obracel, až ležela na zádech. „Nikdo tě nedokáže spoutat sexem, Abby,” řekl Torr tiše. V jantarových očích se mu zrcadlily plameny krbu. „Ale myslím, že je možné tě spoutat láskou.”

Když se jí dotkl ústy, pocítila v sobě Abby napětí. Pod Torrovým dotykem si připadala úžasně bezmocná. Ach bože, pomyslela si rozechvěle. On to ví. Ví, že jsem se do něj zamilovala.

OSMÁ KAPITOLA

S láskou přišla důvěra. Nebo to bylo možná obráceně. Abby nevěděla. Možná, že obě dohromady tvoří pevný uzel, který ji poutá k Torru Latimerovi.

Teď ale nedokázala uvažovat příliš souvisle. Torrova ústa se k ní přisála s takovou silou, že neměla jinou možnost, než vyjít jim vstříc. Jako vždy, když ji držel, toužila se zcela oddat opojnému žáru milování. Cítila na svém těle jeho ruce, a chuť utéct se vytratila.

Torr rozepínal knoflíky její kostkované košile a cítil, jak mu její tělo kouzelně roztává pod rukama. Měl jsem pravdu, usoudil jásavě. Konečně jí ukázal, že ani jeden z nich nedokáže uniknout kouzlu, které je k sobě poutá.

„Neměl jsem ti minulý týden dávat tolik času,” posteskl si, když rozhrnul košili a dotkl se jejích prsů. „Měl jsem tě vzít do postele a ukázat ti, jak moc tě potřebuju. Snažil jsem se, abys mi věřila, aby bylo po tvém a já tě mohl chránit. Ale dnes jsi mi chtěla utéct a já tě nedokážu pustit.”

„Myslela jsem.” Abby se odmlčela a z hrdla se jí vydral vzdech. „Myslela jsem, že to tak bude lepší. Prosím tě, věř mi. Nechtěla jsem tě do toho zatahovat.”

Zdusil její slova polibkem. Neříkal jí snad mnohokrát, že nemá šanci? Hladově zkoumal její ústa. Nenasytně zatoužil i po jiných rozkoších.

Cítil, jak mu její bradavky tuhnou v dlaních. Nezřetelně zaslechl svůj chraplavý vzdech. Rozkvetla v jeho rukách tak, jako dosud žádná jiná žena. Teprve s Abby se cítil naprosto naplněný. V určitém ohledu to byl primitivní, skoro divošský pocit. Možná, že se oprávněně bojí mých vlastnických sklonů, přiznal si v duchu. Dokázal by jí vysvětlit, že dokud ji nepoznal, nebyl si něčeho takového vědom? Věděl jen, že by ji nedokázal nikdy opustit.

Abbyina pokožka se v záři sálajících plamenů zbarvila do zlatova. „Abby, miláčku. Jsi tak nádherná. Jak sis mohla myslet, že tě nechám odejít? Potřebuju tvoje poddajné tělo, lásko.”

Objala ho pažemi okolo krku a nabídla mu svou něžnou šíji. Torr nalezl malou prohloubeninu, v které tepal pulz, a políbil ji. Zasténala, prohnula se v oblouku proti němu a on myslel, že snad ztratí rozum.

„Torre, miláčku,” vydechla mu do ucha.

Chytil ji za ruku a přitiskl jeden jejím prst na knoflík své košile. Nepotřebovala další pobízení. Zatímco zápolila s jeho oděvem, Torr nahmatal zip. Nemohl odolat. Přejel rukou po jejím vlhkém hřejivém klínu, a uvědomil si, že dnes už nedokáže být trpělivým, galantním milencem jako posledně.

„Abby, miláčku, dnes večer budeš moje. Potom už nebudeš mít žádné pochybnosti. Nebudeš moct utéct. Připoutám si tě ke svému srdci.”

Svlékl jí džíny a nechal je spadnout na podlahu. Její tělo vypadalo jako smyslná past zlatavých kopečků a stinných prohlubenin. Byla to past, do které se rád nechal lapit.

Strhnul ze sebe kalhoty a naklonil se nad ní. Nemohl odtrhnout oči od jejích plných ňader vibrujících životem. Nahý si lehl vedle ní. Schválně se o ni otřel připravenou žerdí svého mužství.

„Když si tě beru, je to, jako bych klesal do hlubokého jezírka z jemných okvětních lístků,” vydechl. „Nevím, jak jsem mohl čekat tak dlouho. A vím, že už dál čekat nemůžu.” „Ani já ne.” Zdusila v sobě vzdech.

Vklouzl rukou mezi její stehna a dotkl se hedvábné štěrbinky. Poslušně se rozevřela pod jeho dotykem. Když se nad ni naklonil, těsně ho objala nohama.

Viděl, jak její tělo pulzuje očekáváním a vnořil se do ní s chraplavým vzdechem. Pevně ho sevřela, nehty obtiskla na jeho zádech malé půlměsíčky.

Chce mě, touží po mně, řekl si šťastně. Žádná žena by nedokázala předstírat takovou vášeň. A i kdyby, tak rozhodně ne Abby. U ní musí být všechno opravdové. Je příliš spontánní a čestná, než aby hrála rafinované hry. To v něm opět posílilo naději a rozhodnost.

Bude se s ní milovat tak, až bude křičet touhou. Potom jí už nikdy nedá na ten okamžik zapomenout.

„Řekni mi,” vydechl s tváří na jejích prsou, „řekni, že mě chceš.” S vášnivou divokostí pronikal jejím tělem, odemykal tajemství jednoho okvětního lístku za druhým. A nořil se stále hlouběji do hlubin rozkoše. Z jejího hrdla se vydral výkřik, který ho naplnil radostí.

„Torre, ach, Torre, chci tě. Nikdy jsem nechtěla nikoho víc než tebe!”

Cítil, jak jí proběhlo bouřlivé zachvění, tělo se napjalo blížícím se vyvrcholením. Torr už nedokázal dál vzdorovat primitivní vášni, nechal se jí unášet jako proudem. S tlumeným výkřikem se vydal napospas nekonečnému oceánu sametových okvětních lístků, vědom si toho, že Abby mu už blaženě pluje v náručí.

Abby ucítila na prsou vlhký dotyk Torrova jazyka. Ospale se vracela do reálného světa. Zvedla víčka a setkala se s jeho pohledem. V jeho jantarových očích uviděla uspokojení a výzvu. Dotkl se prsty jejích rtů.

„Chceš mě, Abby?”

„Ano.” Nemělo smysl to teď zapírat. „Potřebuješ mě?”

„Ano.”

„Všechno tohle cítím, když tě držím v náručí. Nedokážeš lhát svým tělem.” „Jsi si tím tak jistý?”

Důrazně přikývl. Abby se zmítala mezi čistě ženským nutkáním pokárat ho za jeho mužskou aroganci a mezi stejně ženskou touhou se mu podvolit. Asi jí protichůdné pocity četl v očích, protože jeho pohled náhle zněžněl. Sklonil se a dal jí malou pusu na špičku nosu.

„Nezlob se za to na mě. Nemůžu si pomoct. Potřebuju, abys to přiznala, protože když to řekneš nahlas, snad to i přijmeš. A potom mi dokážeš opravdu důvěřovat.”

„Je to pro tebe tak důležité?”

„Nesmírně, miláčku. Odpoledne, když jsem čekal na tvůj útěk, jsem se málem zbláznil.” „Nechtěla jsem utéct,” ohradila se ihned. „Ale ano.”

„Jen jsem si myslela, že by to tak bylo lepší. Nechci tě ranit, Torre.”

„Mě raníš jedině tím, že mi nebudeš věřit a nenecháš mě, abych ti pomohl.”

Zhluboka se nadechla. Ucítila jemnou vůni jeho vlhkého těla a hořícího dřeva v krbu. Stále ještě ležela uvězněná pod Torrem, nohy propletené s jeho. Svou vahou ji tiskl ke gauči a nehodlal ji pustit.

„Nechci ti ubližovat, Torre.”

„Potom mi budeš muset důvěřovat.”

Abby si úzkostlivě prohlížela jeho tvář. „A co ty? Ty mi věříš? Viděla jsem, jak ses díval na tu fotku. Vím, co sis asi myslel.”

„Říkal jsem si, že bych rád dostal do rukou toho darebáka. Připouštím, že se mi hlavou honily divoké myšlenky. Zlobil jsem se, ale ne na tebe, zlato. K tomu musíš ovšem dojít sama. Prosím tě, věř mi.”

„Věřím,” zašeptala.

Povzdechl si a sklonil hlavu na její hruď. „Nezabil jsem ji, Abby.” „Já to vím.”

„Bál jsem se dne, kdy se dozvíš všechno o mé minulosti,” přiznal se. „Bál jsem se, že mě budeš srovnávat s mužem, na kterého máš tak strašné vzpomínky.” Abby zavrtěla hlavou. „Ty jsi úplně jiný než Flynn Randolph.” „Čím jsem jiný?” naléhal.

„Vším.” Usmála se. Ach, ti muži. Kladou daleko dotěrnější otázky než ženy. Odlesky ohně se třpytily v Torrových černých vlasech a to ji přimělo k širokému úsměvu. „Byl jiný z jednoho prostého důvodu - ty máš černé vlasy a on měl hnědé.”

„To je tedy opravdu podstatný rozdíl. Nenapadá tě něco markantnějšího?” „Uvidíme. Máš úplně jinou postavu. Ty jsi jako boxer, on byl spíš štíhlý jako tenista.” „Abby, já tě varuju.”

„Snažím se tě přesvědčit,” zaprotestovala. „Počkej, co je ještě na tobě odlišného? Určitě bych se s ním nepotkala na večerním kurzu japonské ikebany. Měl jiné zájmy.”

„Něco víc chlapského? Jako třeba závodní auta?” Torr začal vypadat rozezleně. Hra nepokračovala tak, jak si představoval.

„Vlastně ne, zajímal se o.” Abby zmlkla, když potlačená vzpomínka vyplula na povrch. Obraz Flynna s fotografickým aparátem, podrážděného nad tím, že mu nechce pózovat nahá. Další obraz, kdy Flynn sedí ve své špičkově vybavené fotokomoře. „Fotografování,” dostala konečně ze sebe nevzrušeně Abby. „Flynn byl blázen do fotografování.”

Torr náhle ztichl a zpozorněl. Nastalo napjaté ticho. Oba vstřebávali, co právě řekla. Potom se Torr pomalu posadil.

„Hnědé vlasy, říkáš?”

Abby si olízla rty. „Ano.”

„Štíhlý?”

„Ano, Torre. Snad si-”

„A fotograf?”

„Alespoň jím byl, když jsem ho znala, ale to už je dva roky. Proč by… To nedává smysl, Torre. Proč by něco takového dělal? Po dvou letech?”

„Věděl, jak moc ti záleží na Cynthii?” zeptal se důrazně. Pomalu ji pustil. Vstal a neklidně přešel sem tam, oči upřené do ohně. Abby v plápolajícím světle krbu pozorovala jeho nádherně urostlou postavu. Je tak silný a mužný! Ještě na sobě cítila otisk jeho těla.

„Věděl,” připustila neochotně a zamračila se. „Ale Torre, to nedává žádný smysl. Skončili jsme spolu před dvěma roky. Byl rád, že už mě víckrát neuvidí. Řekl mi, že jsem.” Hlas jí selhal, když si vzpomněla na poznámku na rubu té ošklivé fotografie. „Nazval mě děvkou.”

„Sakra.” Torr si nervózně pročísl vlasy. „Abby, vždyť ho nemáme na seznamu.” Ostře na ni pohlédl. „Proč, proboha, není na seznamu?”

Abby sebou cukla, když uslyšela jeho rozzlobený hlas. Skrčila nohy pod sebe a instinktivně hmátla po košili. „Torre, poslouchej mě. Flynn nemůže být v žádném případě pisatelem těch dopisů. Už jsem ho neviděla celé dva roky. Proč by mi, sakra, chtěl teď dělat potíže?”

„Chci vědět, proč není na seznamu, který jsi sestavovala. Má hnědé vlasy, fotografuje, zná všechna tvá zranitelná místa. Dámo, myslíš si, že jsme ten seznam sestavovali jen tak - z legrace? Chtěl jsem, aby na něm byl každý, kdo odpovídá popisu.”

Abby na sebe navlékla košili. Opatrně sledovala muže, který ji ještě před chvílí vášnivě miloval. Takhle ho ještě neznala. Bylo to pro ni nepříjemné odhalení. Z ničeho nic si vzpomněla na novinovou zprávu, která ho líčila jako mocného, nelítostného a úspěšného prezidenta firmy.

I když Torr teď stál nahý před příjemně sálajícím krbem, nedalo jí moc práce představit si ho jako představitele obchodní společnosti v slušivém šedivém obleku. Z tohoto muže vyzařovala síla - bez ohledu na čas, místo a oblečení. Stejně lehce se sama viděla v roli podřízeného, který nesplnil důležitý úkol.

„Nemusíš na mě křičet, Torre.”

„Já na tebe nekřičím,” vyštěkl drsně, „ale abych ti řekl pravdu, mám chuť udělat daleko víc než to. Nejradši bych odepnul pásek a nasekal ti na tvůj rozkošný zadeček. Díky tomu, žes mě idiotsky odmítla poslechnout, přehlédli jsme jednoho z hlavních podezřelých. Chlapa, který podle toho, jak jsi ho popisovala, klidně může být trochu na hlavu. Kolik dalších možných kandidátů jsi vynechala?”

„Nikoho! Žádného jsem nevynechala, snad… kromě…” ztlumila hlas, že ji skoro nebylo slyšet, „.možná pár lidí, kteří s tím asi nemají.” „Jako například?” naléhal Torr.

Abby se něho podívala, ústa sevřená vzdorem. Stál s mírně rozkročenýma nohama, ruce v bok. Ztělesněná rozhodnost.

„Torre, jestli začneš zapisovat každého, tak se nikdy nikam nedostaneme. Kolik myslíš, že jsem v životě potkala hnědovlasých mužů?”

„Nemám ponětí, ale žádal jsem tě už mnohokrát, aby sis na ně zkusila vzpomenout.”

„Podívej, když začnu, musela bych do toho počítat i Warda!”

„Tysona? Manžela sestřenice? Má hnědé vlasy?”

„Má, ale-”

„Fotografuje?”

„Soudě dle fotografií dítěte, které dostávám každých čtrnáct dní, by se to tak dalo říct,” odsekla ironicky. „Torre, každý novopečený otec je náruživým fotografem.” „Kdo ještě?” ignoroval její podrážděnou odpověď.

„Nevím, už mě nikdo nenapadá. Torre, chováš se, jako kdybys vedl policejní vyšetřování.”

„Máš pravdu.” Přistoupil těsně k ní. Mračil se. „Co se od tebe ještě dozvím? Kdybys to hned udělala pořádně, bylo by teď všechno jinak. Byl jsem moc benevolentní. Měl jsem vědět, že pokud na tebe pořádně nezatlačím, nebudeš tomu věnovat dostatečnou pozornost. Od začátku jsem přehnaně opatrný.”

„Nejsem jeden z tvých zaměstnanců!”

Sehnul se a silnýma rukama ji popadl za ramena. Jako kdyby byla lehká jako pírko, zvedl ji nad zem do úrovně svých očí. „Řekni to ještě jednou,” varoval ji. „Můj zaměstnanec nejsi. Jsi moje žena. A je na mně, abych tě ochránil. Když jde o tvou bezpečnost, poslechneš mě, jasné? Rozumíš tomu, co říkám?”

Abby se bezmocně zmítala v jeho železném sevření. Cítila se strašně zranitelná, snad proto, že byla nahá. Zvláštní bylo, že Torr bez šatů jí tak zranitelný nepřipadal. Polkla a potom tiše řekla: „Rozumím.”

„Skvělé,” procedil skrz zuby. Postavil ji na zem, ale stále se nad ni výhrůžně nakláněl. „Podívej se na mě, Abby.” Poslechla. Kousla se do rtu. „Hrajeme tu hru na čekání nějak moc dlouho. Zítra začneme jednat. Máme už dost stop. Dost na to, abychom tu neseděli jako párek hliněných holubů. Ráno vyrazíme do Seattlu. Chci si promluvit s Tysonem.”

„S Wardem? Ale Torre, já ho do toho nechci zatahovat.”

„Už v tom je. Měl jsem ho kontaktovat hned na začátku,” zavrčel znechuceně.

„Ale Ward to být nemůže. To je logické!”

„Neřekl jsem, že je to on. Ale je součástí téhle šarády tak či onak. A je čas, abychom ho o tom informovali.”

„Tohle se mi nelíbí.”

„Co se ti líbí nebo ne, v tuto chvíli není zase tak důležité, Abby. Zajímá mě jen to, jak tě dostat z téhle bláznivé situace. Jdi nahoru spát. Už je pozdě a vyjíždíme brzy ráno. Já se postarám o oheň.”

Otočil se, aniž by čekal na její odpověď, a mosaznými kleštěmi začal přerovnávat ohořelé zbytky polen. Slyšel za sebou šramotit Abby. Sebrala oblečení a vydala se ke schodišti. Torr pevně sevřel v ruce mosazné držadlo a s napětím čekal, do kterého pokoje půjde, až dorazí nahoru.

Byl jsem k ní trochu hrubý, přiznal si smutně. Ale neměl na vybranou. Co mohla čekat, když se k pátrání stavěla tak liknavě? Ovšemže to nedělala úmyslně. Byla prostě zvyklá tímto způsobem přistupovat ke všemu - bez disciplíny.

On na to ale zvyklý nebyl.

Teď stála nahoře na schodišti. Stěží zaslechl cupot jejích nohou na podlaze z tvrdého dřeva. Neřekla ani slovo, když jí poručil, aby šla spát.

Možná, že jsem to přehnal, říkal si. Asi byla rozčilená. Ale věděl, že její hněv dokáže zvládnout. Znepokojovalo ho spíš, jestli se ho ještě nebojí. Neztratil teď všechno, co tak pracně minulý týden získával?

Ta otázka ho trápila. Zavěsil kleště a zatáhl ochrannou mřížku před rozžhavené uhlí. Zasloužila by pár na zadek. Ale jestli utekla nahoru a krčí se ve svém pokoji, bude muset jít za ní a vystrnadit ji odtamtud. Od nynějška patří do jeho postele a je čas, aby si to uvědomila. Situace je příliš vážná na to, aby jí dopřál luxus hrát na čas.

Zavrzání mříže před krbem utajilo Abbyiny poslední kroky. Když se Torr vzpřímil a vyrazil ke schodišti, bylo už nahoře ticho.

Bral schody po dvou se směsicí touhy, podráždění a strachu. Strachu, že všechno, čeho se mu minulý týden podařilo dosáhnout, se mu rozpadlo pod rukama kvůli těm prokletým novinovým zprávám, a taky proto, že ztratil trpělivost.

Šel kolem své ložnice, kde byla dosud tma, a zastavil se před zavřenými dveřmi pokoje, který používala Abby. Bude laskavý, ale neoblomný. Ne, pokusí se s ní promluvit, omluví se a vysvětlí jí, že nemá jinou možnost. Jsou věci, které nesnesou odklad.

Ale co, prostě ji popadne, hodí si ji přes rameno a odnese ji do svého pokoje. Ať už to dopadne jakkoliv, dnes večer by měla dostat důležitou lekci.

Napůl očekával, že najde dveře zavřené. Zkusil vzít za kliku. Snadno otevřel, mžoural do šera na ustlanou postel.

Spadl mu kámen ze srdce. Neodešla tedy do bezpečí svého pokoje! Otočil se a zamířil do své ložnice. Otevřel dveře, vešel a chvíli čekal, až jeho oči přivyknou temnotě.

Nebylo těžké rozlišit pod přikrývkou Abbyiny ladné křivky.

„Lhal jsi mi,” zamumlala.

„Ne,” ozval se tiše, skoro s úzkostí. Nedokázal se pohnout.

„Ale ano.” Odhrnula roh přikrývky, mlčky ho zvala do postele. „Slíbils, že na mě nebudeš nikdy naléhat, abych něco dělala proti své vůli.”

Torr s úlevou přivřel oči a postoupil dopředu. „Máš pocit, že nedržím slovo?”

„Ano. Jak fyzicky, tak slovně.” V očích se jí ale šibalsky zatřpytilo. Torr hlasitě vzdychl a posadil se vedle ní.

„Jak jsem mohl vědět, že když jsem s tebou, probudí se ve mně šelma?”

„Ta v tobě byla vždycky.”

Než mohla cokoliv dodat, naklonil se nad ni a políbil ji. Tentokrát si dá zvlášť záležet. Toužil stále víc slyšet své jméno z jejích rtů. Nemohl se nabažit jejích tichých proseb.

Ráno se Abby ještě pokoušela rozmluvit Torrovi rozhodnutí setkat se s Wardem Tysonem, ale marně.

Cesta zpátky do Portlandu a potom na sever do Seattlu trvala několik hodin. Byl to dlouhý výlet a Abby se snažila nepromarnit ani minutu času.

„Nevidím důvod, proč do toho tahat Warda. Nemůže udělat nic, a možná to dokonce prozradí Cynthii, aby mě z toho dostal,” dorážela.

„Možná,” přitakal Torr. Její stížnosti, námitky i rozlícené prosby snášel se stoickým klidem.

„Já ale nechci, aby se to Cynthia dozvěděla. Proto tohle martyrium podnikám.” „To je jistě i vyděračova logika.”

„Torre, já a má sestřenice se přátelíme od malička a tímhle bych všechno zničila.” „Jen si vzpomeň, že jsi to nebyla ty, ale Tyson.”

„Zničit manželství by byl ještě horší čin,” namítla. „Nechápu, proč to musíme udělat teď. Dej tomu trochu času.”

„Čas jen nahrává ve prospěch pachatele. Má víc příležitostí působit na tvoje nervy. Tyson není jediný, koho navštívíme. Až budeme skutečně vydíráni, oznámíme to policii. Udělal bych to už teď, ale zatím vlastně nemáme nic než fotografie a skryté hrozby.”

Abby jen zírala. „Když jsem tě poprvé potkala, připadal jsi mi takový hodný!”

„A jak se ti jevím teď?”

„Arogantní a nesnesitelný,” řekla se zlomyslným uspokojením. „Ovládl jsi můj život a to mě trápí, protože nevím, jak tě zastavit a kontrolovat.”

„Až tohle skončí, slibuji ti, že budu opět jako beránek.” Tomu ale Abby nevěřila ani na okamžik.

„Poslouchej mě, prosím. Pokusím se ti vysvětlit, proč v tomto okamžiku nechci kontaktovat Warda.” Zkřížila ruce na prsou.

„Mám snad jinou možnost než naslouchat? Je to malé auto.” „Ale nebudeš dávat pozor, viď?”

„Popovídáme si s Tysonem, miláčku,” řekl s konečnou platností.

Abby se toho setkání obávala, ale nemohla nic dělat. O několik hodin později uháněl Torr podle jejích instrukcí po vnitrostátní dálnici číslo pět do centra Seattlu. Chvíli byla v pokušení nechat ho bloudit ve vysoké správní budově, ale vnímala jeho pochmurnou náladu a věděla, že by to nebylo moudré. S povzdechem ho navigovala k podzemnímu parkovišti hlavní budovy Lyndon Technologies.

Když je sekretářka uváděla do kanceláře, Abby čekala, že na Wardově hezké tváři spatří cokoliv od údivu až po šok. Ale místo toho spatřila ke svému úžasu směs rozhořčení a úlevy.

„Kde jsi, proboha, byla, Abby? Snažím se tě sehnat už skoro týden!” vystřelil od stolu. Měl na sobě tmavý oblek a neposkvrněnou bílou košili - šéf každým coulem. „Sedni si. Potřebuju s tebou mluvit. Stalo se něco vážného. Kdo je to?” Vrhl vyzývavý, hodnotící pohled na muže po jejím boku.

„Muž, který má výsadní právo křičet na Abby,” řekl Torr se zřetelnou hrozbou v hlase. „Proto bych byl rád, kdybyste si tento tón napříště odpustil. Jmenuji se Torr Latimer.” Neobtěžoval se podáním ruky. Místo toho galantně usadil Abby a potom zaujal místo vedle ní v koženém křesle.

Abby se až zachvěla nad nenucenou útočností v jeho hlase. Velice snadno si dovedla představit Torra v roli hlavy korporace. Respekt, s jakým si Ward měřil cizince, prozradil Abby lépe než jakákoliv slova, jak Torr v jeho očích vyrostl. Nadzdvihl tmavé obočí a s posměšnou formálností se uklonil.

„Omlouvám se, Abby. Kde jsi potkala svého rytíře ve stříbrné zbroji?”

„Na hodině ikebany,” odsekla Abby. „Warde, stalo se něco vážného. Torr trvá na tom, abys o tom věděl. Nechtěla jsem dnes za tebou jít, ale-”

„Ale námitky se zamítají,” přerušil ji Torr.

„Chápu.” Ward se posadil na otáčecí židli a sledoval je přes široký stůl. „Vidím, že všichni máme nějakou novinu. Tak začněte třeba vy.”

Abby se zamračila. Znala Warda natolik dobře, aby rozpoznala v jeho očích nelíčený zájem. „Není to Cynthia ani dítě, viď? Jsou v pořádku?”

Ward přikývl. „Jsou v pořádku. Můj problém je ryze obchodní. A co ty?”

„Její záležitost je taky trochu obchodní. Vydírání.” Torr nechal slova chvilku působit a potom bez obalu pokračoval. „Týká se vás, a proto jsme tady.”

„Vydírání!” Ward vypadal ohromeně. „To je žert?”

„Bohužel ne,” odpověděla s povzdechem Abby. Podívala se krátce na Torra a z nehybného výrazu jeho tváře vyčetla, že ji rozhodně nenechá problém obejít. „Vzpomínáš. vzpomínáš si na víkend na pobřeží, Warde?”

„Nijak zvlášť.” Ward na moment zavřel oči a třel si unaveně kořen nosu. „Co se děje,

Abby?”

„Někdo tam pořídil pár snímků. Naše fotky. tebe a mě, jak vycházíme z hotelového pokoje.” Abby cítila, jak se jí po tváři rozlévá červeň, když se snažila vysvětlit tu trapnou situaci.

„Fotografie?” Ward doširoka otevřel oči, soustředil se na Torra, ne na Abby. „Kompromitující snímky?”

„Mohly by být. Pro Cynthii.” Smutek podtrhl její slova. „Promiň, Warde. Nevěděla jsem, co si mám počít. Torr viděl snímky a došlo mu, co se děje. Naléhal na mě, abych tě informovala. Říká, že se tě to týká.”

„To ano,” odpověděl Ward lakonicky a hned se zase obrátil k Torrovi. „Kolik toho víte, Latimere?”

„Všechno.”

„Vytáhl jste z Abby celý ten truchlivý příběh?” „Nebylo to jednoduché.”

„To rád věřím. Je to nezávislá žena a nenechá si vnutit cizí názory.”

„Ale má sklon se chovat trochu impulzivně,” poznamenal Torr mírně. „Chtěla to zvládnout celé sama.”

„Ona by to dokázala,” zavrčel Ward. „Dobrá, co se stalo? Hrozby? Požadavek peněz?”

„Zatím ne. Ale očekávám to brzy,” řekl Torr chladně. „Věděl jsem, že ani vy nebudete chtít, aby Abby čelila pachateli úplně sama.”

„Vyhrožuje, že poví Cynthii o našem víkendu? Je to tak?” Ward zamyšleně pohlédl na Abby, která ho soucitně sledovala.

„Bohužel ano.”

„Zajímavé,” dumal Ward. „Kdo tě zná tak dobře, že ví, že to není planá hrozba?” „To byla jedna z prvních Torrových otázek,” povzdechla si Abby. Uvědomila si, jak jsou si tito dva muži podobní. Oba myslí se stejnou věcnou logikou. „A odpověď?” otočil se Ward na Torra. „Několik možností.” „Úžasné,” poznamenal suše Ward.

„Natolik úžasné, že jsem věděl, že vás to bude zajímat,” řekl tiše Torr. „Ovšem,” odpověděl Ward s pokrčením ramen.

„Warde,” přidala se Abby, „pořád si myslím, že z toho můžeme Cynthii vynechat. Torr věří, že bychom tím sice vzali vyděrači vítr z plachet, ale jsem si jistá, že když my tři dáme hlavy dohromady, něco vymyslíme. Až zjistíme jeho požadavky, bude hned jasné, koho máme před sebou. Cynthia o tom vůbec nemusí vědět.”

„Myslím,” prohlásil Torr rozvážně, „že by bylo nejlepší, kdyby naopak věděla všechno. Je to jediný způsob, jak Abby úplně osvobodit.”

„Ne!” Rozlíceně se k němu obrátila. „Souhlasila jsem s tím, abychom promluvili s Wardem, ale to je všechno. O Cynthii už ani slovo.”

„Uděláš to, co si myslím, že je nejlepší, Abby,” řekl Torr tiše. „Mám větší zkušenost s takovými lidmi než ty. Nezapomeň na moje minulé zaměstnání.”

„Tohle rozhodnutí za mě neuděláš, Torre Latimere,” zasyčela.

Dřív, než mohl Torr odpovědět, se do toho vložil Ward. „Vlastně to záleží na mém rozhodnutí a já ho už udělal. Ten den, co jsem se vrátil z toho hloupého víkendu, řekl jsem Cynthii všechno,” prohlásil chladně. „Ještě to odpoledne.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Abby zbledla. Ztuhle seděla a upírala oči na Warda. „Co jsi udělal?” vypravila ze sebe konečně.

„Všechno jsem jí vysvětlil,” řekl Ward klidně. „Řekl jsem jí, jaký jsem byl blázen, a jak jsem se do toho snažil zaplést i tebe. Jestli mám být upřímný, myslím si, že už to stejně věděla.”

„To nemyslíš vážně! Ale. vždyť jsme si v tu dobu byli bližší než kdy jindy. Ani jednou mi nenaznačila nic o tom, že ty a já. že my.”

„Vždyť jsme nic neprovedli, Abby. To by sis přeci měla pamatovat. Kromě toho, nikdy by sis se mnou nic nezačala. Snad jsem si tohle všechno mimoděk uvědomoval. Nejsem hrdý na to, co se stalo, ale pro Cynthii to rozhodně nebyl konec světa. Úplně mi odpustila.”

„Vaše žena je obdivuhodná,” poznamenal Torr.

„Moje žena je opravdu mimořádná bytost a miluje mne,” řekl Ward prostě. „Taky ji miluju a vždycky budu. Trochu jsem to tenkrát nezvládl. Ale už se to nikdy nestane.”

Abby teprve po chvíli došla závažnost jeho tvrzení. Uprostřed vnitřního zmatku, který prožívala, náhle zřetelně pocítila touhu po takovém vyznání lásky - od Torra Latimera.

„Výborně,” řekl Torr vlídně, „to trochu zjednodušuje situaci.”

„Co navrhujete teď?” Zdálo se, že Ward byl ochoten přijmout druhého muže jako sobě rovného. Nejprve to Abby překvapilo. Potom si ale uvědomila, že Ward je všechno, jen ne hlupák. Hned, jak Torra spatřil, poznal v něm silného soupeře.

„Myslím, že bychom měli počkat na jeho finanční požadavky. Potom to oznámíme policii a předáme jí seznam podezřelých,” prohlásil Torr.

„Je tady ještě jiná možnost,” ozval se Ward.

„Soukromý detektiv,” přikývl Torr zamyšleně. Abby si začala připadat trochu mimo hru.

„Proč potřebujeme soukromého detektiva?” zeptala se.

„Možná by měl větší štěstí při pátrání,” vysvětloval Torr zdvořile.

„Řekněte mi, koho podezříváte?” naléhal Ward.

„Ale. Torr měl takovou směšnou představu, že by za tím mohl být Flynn Randolph,” odpověděla Abby a zatvářila se odmítavě. „Odpovídá popisu.” „Jakému popisu?” naléhal Ward. „Torr ho sestavil z toho mála, co víme.”

„Randolph je jen jednou z více možností,” přerušil ji Torr chladně. „Mně by se v tomhle okamžiku docela zamlouvalo, abychom najali detektiva. Znáte nějakou dobrou agenturu?”

„Mám kontakt na jednu z nejlepších. Zrovna jsem ji najal na něco jiného. Budu tam volat odpoledne.”

Abby se podívala z jednoho na druhého a usoudila, že všechno, co se stane dál, půjde mimo ni. Muži. Myslí si, že dokážou řídit celý svět. „Warde, proč jsi se mnou chtěl minulý týden mluvit?”

Ward se k ní otočil. „Kvůli obchodu, jak jsem řekl. Někdo vykupuje naše akcie na trhu. Protože ty máš největší podíl hned po Cynthii, chtěl jsem se s tebou spojit a upozornit tě, že za tebou nejspíš někdo přijde s nabídkou.”

Abby to překvapilo. „Ale Warde, vždyť víš, že akcie nikdy neprodávám. A určitě ne bez dohody s tebou a Cynthií. Kromě toho, podíly nemají moc velkou hodnotu.”

Ward si pročísl prsty hnědé vlasy a smutně se usmál. „Nabídky jsou překvapivě lukrativní. Teta May a strýc Harold prodali akcie minulý týden, aniž by se obtěžovali předem mě informovat. Prý nevěděli, že by mě to mohlo naštvat.”

„Ale vždyť tohle byl vždycky rodinný podnik.”

„Za několik měsíců už nebude. Hodlám celou firmu nabídnout ke koupi na burze.” „Chceš prodat akcie na volném trhu? Proč?”

Teď odpověděl Torr. „Nejrychlejší způsob pro malou firmu, jak získat velký kapitál. Nabídnout akcie a prodat je na volném trhu. Okamžitý zisk za předpokladu, že se najdou ochotní kupci.”

„Bude jich dost, až jim předvedeme naši nejnovější technologii,” řekl Ward.

„Takže se vám někdo pokouší dostat do podniku tím, že chce vykoupit to, co je v rodinných rukách?” usmál se Torr šelmovsky.

„Získal by dost na to, aby měl nad firmou kontrolu. Taky se stane přes noc velmi bohatým, až se akcie objeví na burze.”

„Kdo je to?” přerušila ho rychle Abby.

„Ještě nevím. Nabídky přišly přes zprostředkovatele. Třetí strana tvrdí, že zastupuje zajímavého obchodníka. Zjistit, kdo je tím zajímavým obchodníkem je úkol, který právě řeší detektivní kancelář.”

„Sakra.” Torrova poznámka byla stručná a ne bez sympatií.

„Není to tak zlé,” přisvědčil mrzutě Ward. „Cítím se teď líp, když jsem se konečně setkal s Abby a měl jsem šanci ji varovat.”

„Hodně příbuzných se zbavuje akcií?” zeptala se rozčileně Abby.

„Bohužel jsem nedokázal přesvědčit všechny příbuzné Cynthie, že když chtějí prodávat, musí aspoň počkat, dokud nepůjdeme s akciemi na burzu. Potom by za své akcie dostali víc. Ale představa firmy potácející se na pokraji krachu je děsí natolik, že vítají každou nabídku. Asi nevěří, že z toho podnik dostanu.”

„Moje akcie ti můžu zaručit!” prohlásila vehementně Abby.

„Díky,” zazubil se Ward. „To jsem potřeboval slyšet. Nebyl jsem si jistý, kolik do mě vkládáš důvěry. Zvlášť po tom, co se přihodilo před dvěma měsíci.”

Abby se naklonila a položila ruku na Wardovy prsty. „Nikdy jsem nepochybovala o tvých schopnostech. Kromě toho, vždycky jsem ti jako chlapovi věřila. Jsem ráda, že je s tebou Cynthia šťastná.”

Torr náhle prudce vstal. Velkou rukou sevřel Abbyino zápěstí a odtrhl její utěšující prsty od Wardových. „Myslím, že už bylo rodinných sympatií a ujišťování dost,” poznamenal. „Je to všechno přirozeně velmi dojemné, ale pro mě to je toho až až. Pojď, Abby, dáme si kávu a Ward zatím zavolá do detektivní kanceláře.” Podíval se na pobaveně se tvářícího Warda. „Dohlédněte na to, ať sem někoho rychle pošlou. Rád bych se ráno vrátil zpátky do Portlandu.”

Ward přikývl. „Pustím se do toho hned. A, Abby.?”

„Ano, Warde?” Abby už byla napůl venku ze dveří, protože ji Torr pevně držel za zápěstí. „Omlouvám se ti za všechno.”

„Já taky, Warde, a.” Dál se nedostala. Než stačila dokončit větu, Torr za nimi zavřel dveře. Zdvořile, i když trochu roztržitě pokynul sekretářce středního věku. Ta mu odpověděla mírně udiveným úsměvem. Potom se Abby ocitla ve výtahu, který je svezl dolů do vstupní haly. Teprve poté, co ji Torr posadil naproti sobě v prosklené kavárně v přízemí budovy, měla šanci se vysvobodit z jeho ocelového sevření. Odměnila ho silně otráveným pohledem.

„Nemusíš se mnou takhle zacházet! Teď víš moc dobře, že mezi mnou a Wardem nikdy nic nebylo a nebude. Jen mi ho bylo líto, nic víc. Má moc starostí.”

„Utěšovat muže, když je v takovém stavu, může vést k celé řadě problémů. Člověk by si řekl, že už si dáš pozor. Přesně takhle to nejspíš bylo minule,” ušklíbl se Torr a roztržitě si míchal kávu.

Abby náhle zpozorněla. „Ale nic se nestalo. Vždyť to víš.”

„Přesto se ochotně necháš vydírat, jen aby se Cynthia nedozvěděla, že se vlastně nic nestalo!”

„Torre, chceš snad říct, že mi nevěříš?” zašeptala. Hrdlo se jí stáhlo.

„Ne, věřím ti.” V jejích modrých očích viděl poděšený výraz. „To ale neznamená, že tě nechám utěšovat kdejakého chlapa v okolí, který je zrovna ve stresu. Jestli chceš někoho chlácholit, zkus to se mnou. Věřím ti, miláčku, ale nechci, aby tě tvoje impulzivnost přivedla do neštěstí. Jasné?”

„Stal ses teď tak strašně panovačný, Torre.” Abby přimhouřila oči. „Možná, žes byl takový vždycky, jenom já jsem si toho nevšimla.”

Torr neřekl nic, jen se pousmál a vyndal z malé vázičky uprostřed stolu sedmikrásku. Natáhl ruku s kytičkou na dlani. V jeho jantarových očích se zablýsklo.

Abby se podívala na sedmikrásku a potom na muže, který ji nabízel. Určitě jí chce připomenout noc, kdy přijala žlutou růži a skončila v jeho náruči. Zaplavily ji vzpomínky. Zachvěla se láskou a smyslným očekáváním.

„Myslíš si,” hlesla, „že květinami získáš všechno, co chceš?”

„Já chci jen tebe.”

Abby se kousla do rtu a rychle sáhla po sedmikrásce. Pevně ji uchopila a skryla ji pod stůl na klín. Na chvíli odmítla podívat se mu do očí, protože věděla, že v nich neuvidí nic než mužskou spokojenost.

Rozhovor s detektivem vůbec nesplnil její očekávání. Četla hodně detektivek, a tak měla představu o tom, jak by takové soukromé očko mělo vypadat. Ale tenhle člověk do toho obrázku nezapadal. Byl oblečený jako úředník, mluvil velice spisovně a dělal si poznámky. Tím Abby znervózňoval, ale nakonec z ní opatrnými dotazy dostal všechno. Zatímco ona odpovídala váhavě, Torr a Ward hovořili tak uvolněně, jako by všechno měli předem připravené písemně. Prostě šéfové až do morku kostí, pomyslela si chmurně. Jejich odpovědi byly stručné, rázné a výstižné. Nezdálo se, že by se zalekli některých choulostivějších stránek situace.

„Není to přesně takové, jak jsi čekala, Abby?” zeptal se nonšalantně Torr, když detektiv odešel.

„Ten chlap určitě nečetl Raymonda Chandlera,” odfrkla si.

„Nebo možná četl a rozhodl se ho trochu pozměnit,” podotkl Ward. „Ať má styl jakýkoliv, agentura je skvělá.”

„Říkal jste, že jste je pověřil prošetřením toho skupování akcií?” zeptal se Torr zvědavě. „Hm, chci vědět, kdo tam venku kupuje rodinný kapitál a ještě chci zjistit, jak se dozvěděl, že je vůbec k mání.”

„Musí mít někoho uvnitř,” řekl Torr zamyšleně. „Bohužel je to tak.”

„Špeh? V podniku?” zeptala se postrašeně Abby.

„Prostě někdo, kdo se snaží vydělat pár babek tím způsobem, že prodá informace o společnosti,” odpověděl Ward a pokrčil rameny. „To se dnes stává často.”

„To je nechutné. Díkybohu, že se nemusím s něčím takovým potýkat v mé branži.”

„Být zaměstnancem a zaměstnavatelem v jedné osobě je výhoda. Rozumím ti,” řekla

Abby.

„Vidím, že máte přece jenom na některé věci stejný názor,” usmál se Ward. „Ve více věcech, než si dovedete představit,” přitakal Torr. „A jak jde obchod, Abby?” otočil se k ní Ward.

„Pokud můžu soudit podle množství prášků, které denně polyká, musí přímo vzkvétat,” odpověděl místo ní Torr.

„Jen se klidně směj,” odsekla Abby. „Nebyla jsem nastydlá skoro celý rok.” Ward se podíval na Torra. „Prožijete s ní život plný zdraví.”

Abby při jeho slovech zčervenala. Ona a Torr o společné budoucnosti zatím nemluvili, ale neměla chuť Wardovi cokoliv vysvětlovat. Torr to ale přijal podstatně veseleji. „Žena stojí za těch pár prášků,” řekl ironicky.

„Děkuju pěkně.” Abby se s pohrdáním zvedla ze židle. „Jestli jste vy dva už skončili s hraním na detektivy, ráda bych obstarala nějaké nákupy.”

„Zavolám Cynthii a řeknu jí, že přijdete na večeři,” řekl Ward a sáhl po telefonu.

„Ne!” Abby se k němu rychle otočila s úzkostlivým výrazem v obličeji. „Ne, Warde, raději ne. Myslím, že dnes ne. Možná příště. Nechci nic vysvětlovat. Bylo by to trapné a ona jistě má plné ruce práce s Laurou a-”

„Abby,” přerušil ji klidně Torr a chytil ji za zápěstí, „uklidni se. Ward přece řekl, že Cynthia všechno ví.”

„Ale já o tom nic nevěděla,” naříkala Abby.

„Jste s Cynthii jako dvě sestry. Kdyby ji na té trapné záležitosti něco trápilo, určitě bys to už věděla,” zdůraznil Ward chladně a vytáčel číslo.

Má pravdu, uvědomila si ztrápená Abby. Ale jak mu má vysvětlit, že si teď bude na večeři s Cynthii připadat divně? Vzpomínala na všechny telefonní hovory s Cynthii od doby, kdy se jí narodilo dítě, na to, jak ji navštívila v nemocnici. Cynthia už tehdy věděla všechno, a přesto se její vztah k ní vůbec nezměnil.

„Abby, přestaň se obviňovat,” káral ji laskavě Torr. „Neudělala jsi nic špatného a Cynthia to ví.” Vstal a kývl na Warda. „Přijdeme k vám na večeři. V sedm?”

„Dobře. Laura už bude v posteli.”

Torr vyprovodil Abby z kanceláře, než mohla cokoliv namítnout. Oba vlastně mají pravdu, uznala Abby. Není tu žádný důvod, proč by se neměla těšit na večeři s Cynthii a Wardem. Vždycky s nimi ráda sedávala. Tak proč se teď cítí tak rozrušená a nejistá?

„Opravdu jsi tak nervózní z toho, že uvidíš sestřenici?” Torr ji vedl k výtahu dolů na parkoviště.

„To ti nedokážu vysvětlit,” povzdechla si Abby, když ji jemně postrčil do BMW. „Opravdu?” zeptal se, když nastartoval vůz a zamířil k výjezdu.

„Přestaň dělat narážky,” rozohnila se. „Co to má znamenat? Myslím, že důvody, proč si připadám před Cynthií divně, jsou jasné!”

„Právě jsi řekla, že je nedokážeš vysvětlit. Tak jak můžou být jasné?” Torr zaplatil za parkování a potom se zařadil do proudu vozidel.

„Schválně mě chytáš za slovo,” obvinila ho.

Torr zavrtěl hlavou. „Ne, jen se snažím objevit něco konkrétního.”

„Tak se ptej. Ale přímo a ne oklikou.”

„Dobrá. Tedy přímo. Jsi nervózní ze setkání s Cynthií proto, že se emocionálně stavíš na její místo? Představuješ si, jaké by to bylo, kdybys připravovala večeři pro ženu, kterou se tvůj muž nedávno pokusil dostat do postele?”

Abby zaraženě, vyhlížela z okna na obchody a budovy podél Fourth Avenue. „Máš hroznou logiku.”

„Ale vystihl jsem to?”

„Proč to chceš vědět?”

„Možná, že bych chtěl vědět, jestli důvod, proč se tak vciťuješ do Cynthiiny role je, žes dospěla k bodu, kdy bys byla schopná žárlit?” „Na koho?” zeptala se.

„Na mě?” napověděl s nadějí v hlase. Nevěřícně zírala na jeho nehybný profil. Potom jako by pochopila. „To snad není potřeba, ne?” zašeptala.

„Myslíš?”

„Já můžu nebo nemusím cítit žárlivost. Ale u tebe snad nemám k žárlivosti důvod.” Pokrčil rameny. „Možná, že tak to teď cítí Cynthia vůči Tysonovi.” „Ale v jejím případě důvod přeci jen byl.”

„Wardovo vyznání dnes odpoledne vypadalo dost přesvědčivě. Nevím, proč bys měla pochybovat, že ti tvá sestřenice důvěřuje. Ty sama jsi v posledních dnech prokázala víc důvěry, než by byla schopna většina žen za těchto okolností.”

„O nic víc než ty.”

„Budeme muset dovést tento zajímavý rozhovor ke zdárnému závěru,” poznamenal Torr, když zaparkoval své BMW vedle velkého hotelu v centru. „Proč tu zastavuješ?” Abby se ohlédla.

„Protože i když nemám nic proti tomu, setkat se s členy tvé rodiny, později bych tě chtěl mít jen pro sebe.” Torr zaparkoval a otevřel dveře. „Zamluvím pokoj a hned jsem zpátky.”

Abby sledovala Torra, jak mizí za bohatě zdobenými dveřmi hotelové haly. Nebylo co dodat. Taky jí se líbilo, že ho bude mít jen pro sebe.

Pomalu se asi musí smířit s faktem, že její milostná pletka bude mít delší trvání. Pletka s mužem, kterého miluje. Zbývá jen otázka, co Torr cítí k ní. Chce ji ochraňovat? Jistě. Přitahuje ho? Určitě. Miluje ji?

Na poslední otázku nezná odpověď. Nebude ji znát, dokud to Torr sám neřekne nebo dokud ji nepožádá o ruku. Torr se už jednou v manželství šeredně spálil. Asi nebude mít chuť tak brzy znovu riskovat. Abby se zarazila. O čem to proboha přemýšlí? Vzít si toho muže? Vždyť ho potkala teprve před několika týdny. Předvedl jí jen velmi málo charakterových vlastností, které by se jí líbily. Začal dobře, trpce si pomyslela. Zdrženlivý, přátelský, zdvořilý. Ale tento týden jí ukázal, jaký skutečně je - panovačný a někdy až moc neústupný.

Jenže pak je tady ten jeho obdiv ke květinám.

I Cynthia si vzpomněla na květiny, sotva jim otevřela dveře. Fascinovaně zírala na Torra.

„Tak to je ten, kterého jsi potkala na kurzu aranžování květin, Abby?” hlesla.

„Ano,” řekla Abby s úsměvem.

„Měla jsi pravdu, to je vážný kandidát.”

Abby zrudla tak, jako snad ještě nikdy předtím. „Cynthie!” Torr ji pevně objal kolem ramen. V obličeji se mu mihl rozpustilý, docela spokojený úsměv.

„Jsem polichocen. Neměl jsem ani tušení, že si stojím tak vysoko. Čeho přesně že jsem

kandidát?”

„Toho si nevšímej,” zamumlala Abby, když vstoupili do prostorné haly.

„Snažím se u Abby vzbudit o někoho zájem už dva roky,” řekla Cynthia. „Vážný zájem. Ale marně. Chtěla jsem ji seznámit s mužem, který pro Warda pracuje jako zástupce. Ale teď vidím, že by to bylo zbytečné.”

„Naprosto,” přitakal Torr s náznakem hrozby. Přivinul k sobě Abby ještě pevněji, i když se stále povzneseně usmíval.

„Nebude to mít holka lehké, panovačný typ,” uculovala se Cynthia, když je vedla do obýváku, kde Ward připravoval u baru drink. „Neměla jsem tušení, že je Abby na tenhle typ mužů. Zvlášť po její smutné zkušenosti s jedním takovým před dvěma lety.”

„Obávám se, že jsem nedal Abby jinou šanci,” svěřil se Torr.

„Můžu se podívat na Lauru?” vložila se do toho Abby rázně, aby změnila téma hovoru.

„Tudy,” řekla Cynthia se smíchem. Nechala Warda a Torra, aby se pozdravili.

Abby následovala svou plavovlasou sestřenici do dětského pokojíku.

Cynthia už opět získala svou dřívější pěknou postavu. Vyzařovalo z ní zdraví, které jí celé těhotenství chybělo. Když se usmívala na Abby, zračila se jí v očích sesterská důvěra a náklonnost.

Tiše se sklonily nad nepatrným uzlíčkem v kolébce. Laura poklidně spala, malinké prsty stočené do pěstičky. Dlouhou dobu se Abby dívala na toho drobečka a měla pocit, jako by ji

zaplavil zvláštní klid. Když vzhlédla k Cynthii, viděla, že stejný mír se zrcadlí i v jejích usmívajících se očích. Náhle si byla jistá, že mezi ní a Cynthii je všechno v pořádku.

Napadlo ji ještě něco jiného. Torr měl dnes odpoledne pravdu. Pocitově se stavěla do role Cynthie. Poprvé v životě pocítila osten ženské žárlivosti a muž, který stál přímo v jejím středu, byl Torr Latimer.

Abby nežertovala. Věděla, že si začíná dělat na Torra nároky. Věděla také, že to nemá logiku a nemá na to vlastně ani právo. Kdyby jí dal Torr někdy slib věrnosti, nikdy by neměla důvod k žárlivosti. S neochvějnou jistotou cítila, že tomuto muži může důvěřovat.

To ještě ale nijak nezmenšovalo majetnické pocity, které vždy zažívala v jeho blízkosti. Nebyla to chorobná bezhlavá žárlivost, kterou poznala u Randolpha. Měla ten cit pod kontrolou a věděla, že je součástí její lásky k Torrovi. Cítila ženskou hrdost i vášeň. Možná, že u mužů je to také tak.

„Vypadáš, jako kdybys právě měla zjevení,” usmála se Cynthia, když zamířily zpátky do obýváku.

„Zjevení se obtížně vysvětlují,” zamumlala v odpověď. „Ale s Torrem jsem už zažila nejedno.”

„Jsi zamilovaná, viď?” řekla Cynthia v náhlém poznání. „Je to vidět?”

„Musí to být jasné každému, kdo tě zná tak dobře jako já. Řekla jsi to Torrovi?”

Abby zavrtěla hlavou. „Ale myslím, že to ví.” Vzpomněla si na předešlý večer, kdy jí řekl, že se dá spoutat láskou.

„Dej na mou radu, Abby. Nespoléhej na to, že se muž o tvé lásce dozví. Musíš mu to říct. V některých věcech jsou pomalu chápaví.”

„Muži?”

„Milí tvorové, ale ne vždy bystří ve věcech lásky.”

Abby se podívala na sestřenici a vyprskla smíchy. Cynthia se k ní pohotově přidala a Abbyiny poslední pochybnosti se rozplynuly jako dým.

Ten večer o hodně později se Abby v Torrově náručí třpytila jako rozžhavené zlato. Tak jako vždycky, i teď jeho nenasytná touha rostla s její odezvou. Volala bez dechu jeho jméno. Sledoval ji až na samý vrchol touhy a pak zase zpátky do hlubin reality.

Bledý svit ulic okolo hotelu vrhal kouzelné stíny na širokou zmuchlanou postel a na nahé ženské tělo, které Torr držel v náručí. Měla zavřené oči, zatímco její půvabné tělo znovu čerpalo energii. Torr se jí s údivem díval do tváře. Měl pravdu, když ji přirovnal k jednomu z jejích květinových výtvorů. Divoká, nespoutaná, vzrušující. Nedisciplinovaná a vzdorující na začátku, ale vřelá a zvoucí nakonec.

„Na co myslíš?” ozvala se Abby s hlavou položenou na jeho rameni.

„Že jsi jako krásná květina. Nikdy se nenabažím pohledu na tebe.”

Uchichtla se jako malá holka a smyslně se protáhla. Prsem lehce zavadila o jeho hruď. Torr nemohl odolat. Natáhl se a prstem pohladil růžovou bradavku. „Pořád se o mně vyjadřuješ v botanické terminologii?”

„Květina v očekávání mistrovského doteku květinového návrháře,” poškádlil ji. Naklonil se a dotkl se rty jejího hrdla.

„Začínáš být nějak moc zkušený,” vzdychla a zaklonila hlavu. Její medové vlasy se rozlétly po polštáři.

„Stává se mi to drogou,” připustil Torr a vyhledával citlivá místa na jejím krku. Vůně jejího těla po milování ho opět vzrušila. „Myslím, že bychom si měli popovídat.” „O tom, že jsem tvojí drogou?”

„Hmm. Abby, až se vrátíme do Portlandu, nechci, abychom zase pokračovali v opatrném vztahu jako dřív.” Pocítil v ní napětí, ale nechtěl couvnout. V některých věcech musí být jasno hned.

„Jak to myslíš, Torre?”

Přivřel slastně oči, když se probírala v jeho vlasech. Teď nebo nikdy. Už to odkládal dost dlouho. „Chci, abys se mnou žila, Abby.”

Jako kdyby čekala jinou odpověď, její tělo ztuhlo, a pak jen tiše ležela. „Já… já o tom budu přemýšlet, Torre.” Popadl ji pevně za ramena a podíval se jí do očí.

„Není o čem,” řekl, zaskočený její váhavostí. I když si říkal, že se to dalo čekat. „Stěhuješ se ke mně a basta.”

Pohnula se. „Toho nemůžeš dosáhnout násilím. Řekla jsem ti, že o tom budu uvažovat.” „Nežádám tě, aby sis mě vzala,” zaskřípal zuby.

„Ne, nežádáš mě, abych si tě vzala.” Torr se na ni podíval a v tu chvíli nedokázal rozluštit výraz v její tváři. „Až se vrátíme do Portlandu, budu každopádně s tebou,” zdůraznil. „Budu s tebou bydlet, dokud tohle martyrium neskončí.”

„Vážně?”

„Ano! Abby, vždyť jsme spolu žili celý uplynulý týden tak jako tak. Tak proč se teď tak divně chováš? Chceš mě. Vím, že mě chceš.”

„Ano,” vydechla chraptivě. „Chci tě.” Přitáhla si jeho tmavou hlavu k sobě. Pootevřela rty tak, že musel reagovat. Byla jako velká kytice květů. Úplná záplava. Svěží růže, koketní sedmikrásky, exotické orchideje. Torr neodolal a ztratil se ve vůni okvětních lístků, které ho obklopily.

Zítra, sliboval si, když sál medový nektar z jejích úst a rukou zajel do svůdného klína. Zítra jí dá jasně najevo, že nemá šanci. Přestěhuje se k němu a bude s ním žít.

Později vedle ní Torr ležel a spal. Abby byla vzhůru a dívala z okna na třpytící se hvězdy. Proč si vůbec myslela, že jí nabídne manželství? Vždyť si přeci nedávno řekla, že Torr se v manželství zklamal a nebude se chtít hned vrhnout do dalšího.

Proč si ho vůbec chci vzít? přemýšlela dál. Protože je to záruka jistoty, uvědomila si. Záruka, že mi nejen důvěřuje, ale že mě i miluje.

Co proboha čekala po jednom týdnu soužití? Jaký byla blázen! Pochopitelně, že Torr potřebuje čas.

Stejně tak ona, jestli je jen trochu realistická. Tohle je teprve začátek opravdového vztahu. Myslet na manželství bylo v tomto okamžiku ukvapené. Torrův návrh je daleko rozumnější.

Dnes večer ji překvapil. To je celý ten problém. Právě se vrátila z místa, kde ji obklopovala příjemná harmonie domova. Děti a domov, věrnost a oddanost dvou lidí - to všechno v ní vyvolalo pocit, že tohle ve svém životě dosud postrádala.

Věděla s naprostou jistotou, že Torr Latimer je jediný muž, který by jí tohle všechno dokázal poskytnout. S ním toužila po domově, oddanosti a budoucnosti. Když mluvil o společném životě, chtěla slyšet něco zásadního. Chtěla, aby dal najevo, že se do ní zamiloval, že ji má rád a že ji potřebuje stejně jako ona jeho.

Převrátil celý můj život vzhůru nohama, pomyslela si. Ještě před několika dny bych o něčem takovém jako je manželství nehodlala s žádným mužem diskutovat. Abby se kajícně usmála do tmy. Napadlo ji, že když ji Torr požádal, aby s ním žila, vlastně takový slib věrnosti udělal. Přece by nenavrhoval tak závažnou věc, kdyby nebyl ochoten dodržovat všechno, co je s tím spojené.

Proč tak váhala? Měla snad strach vzdát se osobní svobody pro neurčitý slib? Vždyť toho muže miluje.

Abby se otočila na bok a zatřásla Torrem. Jemně mu zabořila nehty do ramen.

„Co je.?” Pomalu se obrátil na záda. Díval se na ni ospalýma, napůl přivřenýma očima. „O co jde, květinko? Chceš, abych se ti věnoval?” zeptal se rozespalým hlasem plným něhy.

„Chci ti říct, že jsem se rozhodla s tebou v Portlandu žít,” zašeptala nesměle.

Chvíli bylo ticho. Ale bylo to ticho plné jiskření. I když měl přivřená víčka, stejně jí neušlo, jak zpozorněl.

Žádnou slovní odpověď od něj ale nedostala.

Než se nadála, ležela na zádech a cítila na sobě známou tíhu. Torr ji přikryl s vášnivou silou a ona se zcela oddala čarovné moci jeho touhy.

DESÁTÁ KAPITOLA

K Abbyinu velkému překvapení byl Torr další den velmi příjemný. Když mu vysvětlila, že přímo ze svého bytu řídí distribuci vitaminů a že by trvalo dlouho, než by všechno přestěhovali k němu, souhlasil, že budou zatím bydlet u ní. Byl pro, aby si před odjezdem ze Seattlu zašli na oběd do restaurace na pobřeží. A kus cesty zpátky do Portlandu ji nechal řídit

BMW.

„Proč?” To bylo všechno, co řekl, když vyslovila své přání. „Protože jsem ještě nikdy neřídila auto cizí značky.”

„Ach tak.” Věděla, že nebyl úplně klidný, dokud nevyjeli z města a nezamířili jižně na státní dálnici číslo pět. Nicméně byl galantní.

„Co je tu tak zábavného?” zeptal se, když ujeli dalších několik mil a on si všiml, že se Abby usmívá.

„Myslela jsem na to, jak jsi dneska milý.”

Zkoumavě si ji změřil. „Spokojení muži bývají milí.”

„Opravdu? Jsi spokojený?”

„Skoro.”

„Chceš říct, že nebudeš úplně spokojený, dokud nebudu bydlet v tvém bytě?” osmělila se zvědavě.

Pokrčil rameny. „Není až tak důležité, kde budeme bydlet. Není problém strávit pár týdnů jinde, než přestěhuješ své obchodování ke mně. Mně se tvůj byt líbí.”

„Vážně? Proč?”

„Protože na všem je znát tvoje ruka.”

„Já vím,” řekla s povzdechem, „impulzivní, nevyzpytatelná.”

„A jemná, hřejivá a přitažlivá,” dokončil rezolutně. „Heleď, vím, že to ode mne zní trochu opatrnicky a usedle, ale chtěl bych ti připomenout, že v tomhle státě se dodržuje omezená rychlost.”

„Fakt?”

„Ty ji překračuješ,” zdůraznil zdvořile. „Na tebe trochu moc riskantní, že?” „Asi,” řekl ironicky. „Zastav. Budu řídit.” „Už ti došla trpělivost?” povzdechla si.

Přijeli do Portlandu pozdě odpoledne. Přímo do dopravní špičky. Mosty vedoucí do středu města přetékaly auty. Místo marného snažení Torr radši zaparkoval před květinářstvím a zmizel uvnitř. Abby se usmála, když ho viděla odcházet. Jaké květiny jí vybere tentokrát?

Když se vrátil, nesl několik květin v plastikovém sáčku a hlubší nefritově zelenou misku. „Pochybuji, že bys měla něco na ikebanu, tak jsem koupil tohle.”

Zastavili se taky v obchodu s potravinami. Stává se to docela příjemným rituálem, pomyslela si Abby, když vybírala žampiony a hrachové lusky. Skoro jako by byli svoji. Když uložili celý nákup do kufru auta, dopravní zácpa už prořídla. Rozjeli se do centra k Abbyinu bytu.

„Nechápu, jak to dokážeš,” žasla, když Torr jako obvykle neomylně nalezl parkovací prostor v ulici naproti. „Šance, že tady člověk najde místo, je tak jedna ku milionu.” „Když to umíš, je to hračka.”

Nesli kufry, nákup a květiny k výtahu a chodbou k bytu. Na klice dveří Abby našla oznámení o uložené zásilce na poště.

„Proboha, doufám, že všechny vitamíny došly v pořádku,” řekla starostlivě a vylovila z kabelky klíče. Hned za dveřmi bylo naskládáno několik zelených a zlatých krabic s lahvičkami plnými tablet. Spolu s nimi různé vzkazy od obchodnice, která ji zastupovala.

„Posílají ti krabice pravidelně?” zeptal se zvědavě Torr.

„Bohužel potřebuji stálé dodávky, abych držela krok s poptávkou.”

„Myslím si, že existuje efektivnější způsob, jak zacházet se zbožím,” podotkl zamračeně.

„Co může být lepšího než dostávat ho až do bytu?” zeptala se udiveně.

„V mém bytě je volná místnost, kde se dají krabice uskladnit,” řekl Torr a nohou odstrčil karton, aby se dostal do kuchyně.

„Nikdy bych neměla odcházet na tak dlouho,” řekla s obavami Abby, když si prohlížela poznámky naskládané na nejbližší krabici. „Vypadá to, že byly nějaké problémy.”

„Máš své vlastní,” připomněl jí neradostně Torr, když vybaloval nákup. „A ty ještě neskončily.”

Přestala číst vzkazy a zvedla k němu přísně oči. „Ale ten soukromý detektiv je snad objasní, ne?”

„Doufám,” kývl Torr. „Vyděrač možná couvne, když mu dojde, že jeho hrozba je planá.”

„Stejně chci vědět, kdo to je a proč to dělá. Nemůžu prostě uvěřit, že by to byl Flynn. Nedává to smysl.” Zavrtěla hlavou a šla se do ložnice převléknout.

Torr neodpověděl, měl na to svůj názor. Tušila, že když slyšel, jak se k ní Randolph choval, pocítil potřebu ji chránit. Torrův postoj pramenil z obav o ni. Svlékla si pletené šaty krémové barvy a vybrala si džíny a halenku. Slyšela v kuchyni téct vodu. Jestlipak Torr nezačal dělat večeři? Říkal, že zajede domů pro čisté oblečení. Abby vklouzla do sandálů a odcupitala zvědavě zpátky do kuchyně.

Torr pilně aranžoval květiny do misky. Abby se zastavila ve dveřích a usmívala se jeho zaujetí. Připomnělo jí to okamžik, kdy ho poprvé uviděla ve škole.

„Už ses nemohl dočkat, až si zase pohraješ s kytičkami, hm?” škádlila ho.

„Nechci, aby uschly, než se vrátím. A taky nechci, abys mě předběhla,” dodal mírně.

„Nemáš ke mně důvěru!”

„Mám, ale na tuhle misku by to nebylo ono. Kromě toho, je to dárek ode mne.”

„Víš, co si myslím? Chceš prostě vytvořit něco uspořádaného a harmonického, abys aspoň trochu zneutralizoval chaos v tomhle bytě.” Rozhlédla se po všech krabicích s vitaminy a zaúpěla. „Pokusím se jich část nacpat do skříně, až budeš pryč.”

Zamračil se. „Chtěl jsem tě vzít sebou.” Velice opatrně posunul nádherný žlutý gladiol, takže byl v rovnováze s nízkou orchidejí.

„Radši zůstanu tady. Udělám večeři a trochu uklidím. Neboj, tvým květinovým kráskám se nic nestane.”

„No dobře. Možná to bude lepší. Vrátím se asi za hodinu.” Trpce se usmál. „Nejsem zvyklý pouštět tě z dohledu.”

„Jestli se obáváš vyděrače, tak jediné, co bezpečně víme, je, že se dosud osobně neukázal,” zdůraznila Abby. „Není pravděpodobné, že teď to udělá.”

Torr s velkou pečlivostí naaranžoval další malou orchidej. Potom vzal vysoký zelený list a umístil ho za gladiol a orchidej. Celkem použil jen tři květiny a list. Zřejmě byl spokojený. Odstoupil, aby si prohlédl své dílo.

„Ještě ti zbývá několik květin,” připomněla mu Abby a svraštila obočí.

„No a? Člověk musí vědět, kdy přestat.”

„Ale co támhle napravo? Mohl bys tam dát dvě gladioly a možná malou sedmikrásku. Vypadá to trochu chudě.”

„To je harmonické,” prohlásil Torr. „Paní Yamamoto by s tím taky souhlasila.” Abby zamyšleně přivřela oči. „Stejně si myslím, že trochu žluté by vůbec neuškodilo.”

„A potom bys chtěla přidat trochu zlatavé támhle a další list. Podívej, až budu pryč, klidně si tady pohraj se zbylými květy.” „Dobře.” Nadšeně přijala nabídku. „Ale ne v mé misce,” dodal přísně. „Najdi si svoji.”

„Myslela jsem, že bych mohla vylepšit dílo, které jsi začal,” namítla. „Chce to jen několik závěrečných-”

Torr jí položil prsty na ústa. Potom se sehnul a políbil ji do vlasů. „Miláčku, chci od tebe jen dvě věci. Za prvé, abys nikomu neotvírala, a za druhé, abys dala ruce pryč od téhle misky.

Jasné?”

„Nikdy mi nedovolíš trochu legrace.” Ale nevypadá nijak ustaraně, pomyslela si Abby spokojeně, když si vzal kabát a zamířil ke dveřím. S trochou fantazie by se dalo říct, že vypadá skoro jako zamilovaný. Nebo velmi podobně. Jak vůbec vypadá muž, když je zamilovaný? Zaklaply za ním dveře.

Dlouho stála bez pohnutí, a potom si všimla květin. Automaticky se podívala na zelenou misku s vkusnou úpravou. Připomněla si, že se nesmí nechat rozptylovat, a rozhodla se odstranit pokušení z cesty. Donesla ji do obýváku a postavila ji na servírovací stolek z kouřového skla. Je to opravdu elegantní a osobité dílo.

Trochu žluté a zlaté napravo by tomu neuškodilo. Nemá ale smysl vkročit do nového života špatnou nohou. Zbylé květiny statečně odnesla zpátky do kuchyně, kde je chaoticky nacpala do vázy. Potom se pustila do rovnání krabic.

Při posunování kartonů ji napadlo, že si v poslední době zapomíná brát svou denní dávku vitaminů. Usmála se. Něco z Torrovy síly a vitality se zřejmě přeneslo i na ni. Když byla s ním, vitaminy ani nepotřebovala.

Snažila se postavit tři krabice na vysokou pyramidu z minerálních doplňků. Vtom zazvonil zvonek. Trhla sebou a krabice se zřítily na podlahu. Otráveně je odkopla a zamířila ke dveřím.

„Kdo je to?” Otřela si zpocené čelo do rukávu.

„Pošta,” ozvala se lakonická odpověď.

Ach bože! Další bedny. To přesně potřebuju. Rozezleně vyšla z pokoje a otevřela dveře. „Vy si snad nedáte pokoj ani tak pozdě večer. Nemohl jste to nechat na zítra? Ani to nemám kde skladovat. ach, proboha.”

Poslední slova vyslovila pomalu a konečně si uvědomila, kdo stojí před jejími dveřmi. „Ahoj, Abby. Už jsme se dlouho neviděli, viď?”

Dřív, než ji vůbec napadlo zavřít dveře, byl Flynn Randolph uvnitř. Odtrhl jí ruku od kliky dveří s hrubostí, na kterou si dobře pamatovala, a potom se usmál. Úsměvem, který kdysi považovala za zajímavý. Teprve později si uvědomila, že v sobě ukrývá hrozbu, která neměla žádnou příčinu ani logiku.

„Nekřič, drahoušku. Mám teď trochu špatnou náladu. Pamatuješ si přece na mou prchlivost? Ke konci sis už na ni hodně stěžovala.” Prsty zabloudil k jejímu hrdlu a sevřel je dost silně na to, aby jí připomněl poslední setkání. Tehdy se přestal úplně ovládat a udeřil ji.

„Co tu děláš, Flynne?” Abby se s velkým úsilím snažila mluvit klidně. Vyprostila se z jeho sevření a couvla dozadu. Zůstat v klidu byl jediný způsob, kterým ho dřív zvládala.

„Myslím, že je čas, abychom obnovili staré přátelství, ty kurvičko. Tak co, Abby? Hloupá jsi nikdy nebyla. Víš dobře, proč jsem tu.”

„To tys mi posílal fotografie, viď?” Snažila se mluvit klidně, jako kdyby jenom obyčejně konverzovali.

„Ovšem.” Usmál se a tmavé oči se mu nepřirozeně zaleskly vzrušením. „Myslela jsi, že se se svým posledním milencem přede mnou schováš? Ale teď je pryč. Viděl jsem ho odjíždět. Odvezl tě domů a nechal tě, že? Zhnusila ses mu, když se dozvěděl, co jsi zač. Máš štěstí, že s tebou neudělal to, co se svou ženou. Pamatuju si na tu událost. Vzpomněl jsem si na to, když

jsem zjistil, že tě veze ke kaňonu řeky Columbia. Stačilo trochu pátrat ve veřejné knihovně a najít novinové články. Pěkně tě to postrašilo, co? Zjistit, že sis našla útočiště u vraha.” „Není vrah a brzy se vrátí, Flynne.”

„Jsi prolhaná mrcha.” Jeho zlý úsměv povadl. „Nechal tě. Sledoval jsem tvůj byt posledních několik dní. Věděl jsem, že je to jen otázka času, než tě opustí. Kam se chystáš

utéct teď?”

Flynn zřejmě neví o naší krátké zastávce v Seattlu, pomyslela si Abby. Neuvědomoval si, že by jeho plán mohl ztroskotat.

„Tvoje hrozby nemají žádný význam, Flynne. Moje sestřenice ví o tom víkendu na pobřeží všechno.”

Opět se mu vrátil úsměv. „Abby, Abby. Proč mi tak lžeš? Ty bys chtěla, aby se Cynthia dozvěděla, jaká jsi běhna? To přece víme oba. Proto jsem tady a trochu si teď o tom popovídáme.” Popadl ji za zátylek a vedl ji k válendě. Přinutil ji, aby si sedla. Stál blízko, až příliš blízko. Abby se neodvážila pohnout ze strachu, aby ho nevyprovokovala. Možná, že když zůstane v klidu a bude s ním mluvit, dokud se nevrátí Torr, neublíží jí. Flynn ale býval ke konci jejich známosti nepředvídatelný. Nevěděla, jestli se jeho chování za uplynulé dva roky ještě nezhoršilo.

Proč jsem ksakru otvírala dveře? Torra to určitě nepotěší, usoudila s trpkostí.

„Neřekl jsi mi, co chceš, Flynne.” Podařilo se jí to říct tak lhostejně, že ji to samotnou překvapilo.

„Určitě nechci tebe, štětko,” odpověděl ledabyle. „Ty opravdu nemáš dost? Vždycky jsi na mě hrála divadlo. Odmítla jsi jít se mnou do postele, a přitom jsi tam s kýmkoliv jiným pohotově vlezla.”

„To není pravda, Flynne. Nikdy jsme spolu vážně nechodili.”

„Byli jsme zasnoubeni!” procedil mezi zuby.

„Ne, nebyli, a ty to víš. Nikdy jsi na mě neměl žádný nárok, Flynne.” Ihned si uvědomila svou chybu. Nesnáší, když se mu odporuje. Oči mu nebezpečně potemněly a tvář ztvrdla do nenávistné grimasy.

„Myslíš, že nevím, co jsi dělala, když jsme byli zasnoubeni? Že nevím o všech mužích, se kterými jsi byla za mými zády? Ty mrňavá děvko! Proč to nepřiznáš?”

„Co ode mne chceš, Flynne?” stále opakovala. Podíval se na ni, a potom se zdálo, že se uklidnil. Abby v sobě potlačila chvění. Takhle nebezpečné to s ním nikdy nebylo. Teď se velice snadno rozrušil. Sklon k násilí, který u něj zaznamenala už před dvěma lety, nyní vyplul na povrch. Stal se opravdu nebezpečným. „Čeho se to týká?”

„Není to nic tak složitého, abys to nepochopila.” Sklonil se k ní s nečekanou rychlostí, prsty sklouzl k jejímu krku. Oči se mu nepřirozeně leskly a to ji kupodivu polekalo víc než co jiného. „Chci podíly, Abby. Akcie, které vlastníš u firmy své drahé sestřenice. Víš, hodně jsem o tom přemýšlel. Přišel jsem na dokonalou pomstu. Uděláš ze mě velice bohatého člověka.”

„To jsi ty, kdo se snaží vykoupit rodinné akcie?” vyhrkla překvapeně. „Ale jak jsi věděl, že společnost.” Zarazila se. Nechtěla vyzradit víc, než sám věděl.

„Že se Tyson chystá prodat své akcie na burze? Že se nakonec postaví na nohy, a když nabídne své akcie, oznámí také zároveň velký objev v grafickém programování? Vím všechno, Abby. Včetně toho, jak velkou budu mít moc, když získám tvou část akcií. Prodáš mi je. Za deset dolarů,” zakončil spokojeně.

„Jak. tohle všechno víš?” Povídat. Musí na něj stále mluvit. Torr řekl, že bude pryč hodinu, a čtyřicet minut už uplynulo.

„Celou dobu jsem věděl, kde jsi. To sis opravdu myslela, že ti jen tak projde, co jsi mi udělala? To ne. Musíš být potrestaná. Věděl jsem o tvých akciích od začátku, vzpomeň si. Smála ses tomu, jakou mají malou cenu. Také jsi mi řekla o podílech ostatních z rodiny. Ale

neřeklas mi, jak málo každý má. Brzy mi došlo, že je plýtváním času všímat si všech příbuzných. Pamatoval jsem si, že máš velkou část akcií. Dost na to, abych spolu s vykoupením drobných podílů od tvých hodných tetiček a strýců, synovců a neteří získal místo v radě a kontrolu.”

„A co když ti je neprodám za nominální hodnotu?” zkoušela opatrně.

„Potom si dám tu práci, aby se tvoje sladká sestřenka Cynthia dozvěděla, jaká jsi falešná čubka. Ukážu jí, jak jsi svedla jejího manžela a tahala ses s ním minulou zimu na pobřeží. Jak myslíš, že jí bude, až uvidí ty fotky?” Sebejistě se usmál. „Nikdy nepřipustíš, aby se to stalo. Jsi příliš měkká, pokud jde o Cynthii. Ale ostrá jako břitva, když něco potřebuješ od muže. Znám tě, zlato, velice dobře.”

Zoufale se snažila vrátit k původní otázce. „Dobře, Flynne, připouštím, že mě znáš dobře. Ale jak jsi dokázal zjistit finanční situaci firmy? Jak jsi věděl, že se Ward chystá nabídnout akcie na burze?”

„Jsem obchodník, nezapomeň,” holedbal se. „Mám ve vaší firmě informátora. Skoro rok už sleduju, jak se Tyson snaží dostat z nejhoršího. Je dobrý, to musím uznat. Nemám nic proti tomu, aby byl prezidentem. Ale až budu v radě, bude muset postupovat podle mých příkazů. S tím novým grafickým zobrazováním vyděláme obrovský balík. Akcie budou mít na burze velkou hodnotu. Až to všechno skončí, budu nesmírně bohatý. Měla by ses mě držet, Abby. Byla bys ženou zámožného muže.”

„Ty jsi mě nemiloval, Flynne. Víš to dobře. Z nějakého záhadného důvodu jsi mě chtěl vlastnit, ale nemiloval jsi mě.”

„Ovšem, že jsem tě nemiloval,” vyštěkl. „Jak by někdo mohl milovat poběhlici, jako jsi ty? Ale toužil jsem po tobě,” pokračoval rozpáleně.

„Svedla jsi mě. Hrála jsi se mnou falešnou hru, a když jsi dosáhla svého, odešla jsi bez jediného ohlédnutí. Přímo do náručí jiných mužů. Ale za to zaplatíš. Budeš muset přihlížet, jak sedím na Tysonově místě a dělám rozhodnutí, která budou mít vliv na život tvé drahé sestřenky a celé rodiny. To tě bude pěkně sžírat, co? Vědomí, žes to byla ty, kdo mi dal tu moc.”

„Flynne, věř mi, nikdy jsem na tebe nic nehrála. Chodili jsme spolu jen několik týdnů. Nikdy jsem se s tebou nezasnoubila, ani jsem ti nedala najevo, že tě miluji.” „Lžeš mi! Pohrávala sis se mnou. A za to mi zaplatíš,” zasyčel. „Víš jak?” „Flynne, přestaň!”

„Ne, ne, Abby, hned ti povím, jak odčiníš svou nevěru. Staneš se mojí milenkou.” Podívala se na něj ohromeně. „Tvojí milenkou?”

„Správně,” přikývnul spokojeně. „Budeš mi patřit tělem i duší a budeš se vzorně chovat, protože jinak použiju své místo v radě a zničím tvoji rodinu!”

Abby se přerývaně nadechla. „Potřebuješ pomoc, Flynne. Tvoje zatrpklost vůči mně tě nutí dělat strašné věci. Nemůžeš se uchylovat k vydírání, proboha! Dřív nebo později budeš-”

„Neříkej mi, co můžu a nemůžu. Teď tu udílím rozkazy já.” Hmátl po ní a postavil ji na nohy. Cítila přes košili, jak jí udělal modřinu na paži. Přestože se Abby snažila zůstat klidná, cítila, jak ji zaplavuje strach. Zmocnila se jí panika a dalo jí velkou práci ovládat se.

„Flynne, prosím tě, poslouchej mě,” snažila se říct pevným hlasem. „Neprodám ti akcie. Ani za deset ani za dvacet dolarů.”

„Ale ano!” Potřásl hlavou a upřel na ni studený, nelidský pohled. „Uděláš všechno, abys ochránila tvou sestřenici.”

„Možná,” připustila Abby pravdivě, „ale v tomhle případě to není potřeba. Ví všechno o víkendu na pobřeží. Kromě toho se mezi mnou a Wardem nic nestalo.”

Udělala další chybu. Ve Flynnových očích vzplanul vztek, jeho ruce se jí zaryly do paží hlouběji. „Lžeš!”

„Ne, je to pravda. Ví všechno.”

„Jestli ano, potom ví, že ses vyspala s jejím mužem.” „To není pravda.”

„Ty děvko! Vím o tom všechno. Posledních šest měsíců tě sleduji. Vím, že ses setkala s Tysonem na pobřeží. Vím, že jsi s ním strávila noc. Nesnaž se mi namluvit něco jiného. Nebudu věřit dalším tvým lžím.”

„Tys mě špehoval?” vydechla, postrašená tou představou.

„Před šesti měsíci, když jsem si uvědomil, že Tysonova firma se asi zachrání a vydělá velký balík, mě napadlo, jak bych se ti mohl odvděčit za to, jak ses ke mně zachovala. Myslela sis, že ti jen tak odpustím? Že zapomenu na den, kdy jsi nechala práce a zmizela?” Zatřásl s ní ještě zlověstněji než před chvílí.

„Jsi hezký, úspěšný muž, Flynne,” pokusila se Abby o věcný tón. „Mohl bys mít kteroukoli ženu-”

„Kromě tebe, že? Kdo si, ksakru, myslíš, že jsi, že tě nemůžu mít? Před dvěma roky jsem si tě chtěl vzít. Tentokrát to budu já, kdo diktuje podmínky, a ty budeš přítulná a poslušná, abych byl spokojený, jasný? Protože jinak si to odnese celá tvoje rodina.”

„To je iracionální, Flynne.”

„Tohle mi řekli v práci taky,” přiznal se k jejímu úžasu. „Řekli mi, že se stávám iracionálním a dělám svévolná rozhodnutí. Ale já všem ještě ukážu. Budu mít všechno. Majetek a ženu, která si myslí, že je jí pro mě škoda. Vlastně si teď konečně můžu vzít to, co je moje!”

„Flynne, ne!”

Přerušil její polekaný výkřik hrubou ranou přes ústa, až spadla na gauč. Abby zpanikařila, když ucítila, jak jí trhá šaty. Jediným prudkým pohybem jí roztrhl košili. Objevila se podprsenka.

„Ukážu ti přesně, co jsi. Děvka!” Něco se změnilo, viděla mu to na očích. Má co dělat s mužem, který není jenom šílený vzteky, ale opravdu šílený.

Nemohla křičet, protože jí zpocenou dlaní zakrýval ústa. Abby bojovala s tichou zarputilostí. Cítila na svém těle jeho ruku a strach se v ní mísil s hněvem, jaký ještě nikdy nepoznala. Hnusil se jí jeho dotyk a najednou si uvědomila, proč s ním ve skutečnosti nikdy nechodila. Instinktivně cítila, že s ním cosi není v pořádku. Povrchní kouzlo, kterým na ni kdysi působil, bylo dávno to tam. Stál před ní nemocný a nebezpečný člověk.

Zápas byl zlověstně tichý. Abby slyšela, jak Flynn namáhavě oddechuje. Snažil se přitisknout ji ke gauči. Horkou rukou bloudil po jejích prsou a snažil se jí rozepnout podprsenku.

„Přestaň se bránit, ty děvko. Koledovala sis o to. Udělám ti to líp než kdokoliv předtím. Ještě mě o to budeš prosit.”

Abby ho škrábala nehty po tváři a krku a snažila se ho odkopnout nohama. Ale zdálo se, že její rány vůbec nevnímá. Začalo jí docházet, že nemá šanci ho od sebe odrazit. Divoce se zmítala. Podařilo se jí dostat se dolů z gauče.

Úplně ztratila pojem o čase, nevěděla, kdy se Torr může vrátit. Jak dlouho ještě dokáže vzdorovat?

Flynn byl daleko silnější a bojoval s takovou zběsilostí, že věděla, že nemá žádnou naději.

Rukou zatápala po skleněné desce stolku. Flynn svíral v prstech zip jejích džín. Zoufale se svíjela. Ještě jednou přejela nehty po skleněné desce a tentokrát nahmatala předmět. Misku, do které Torr naaranžoval své květiny.

Ucítila její chladný a tvrdý povrch. Náhle si uvědomila, že drží v ruce zbraň. Bez rozmýšlení popadla misku a prudce jí švihla. Koutkem oka zahlédla barevný třpyt květin. Jak může tak křehká krása posloužit k podobnému činu?

Mísa se se strašlivou silou roztříštila o Randolphovu lebku. Ledová voda s květinami zlila Abby od hlavy k patě. Abby leknutím zalapala po dechu. Přesně v tu chvíli se také ode dveří ozval drsný výkřik.

Abby měla stěží čas si uvědomit, že to nebyl Flynnův hlas. Konečně se vysvobodila zpod těžkého, bezvládného těla.

„Torre!”

Ani se na ni nepodíval. Odtáhl od ní muže v bezvědomí a mrštil jím na zem. Abby viděla, jak se mu pod bílou košilí napnuly svaly. Stál nad Flynnem lehce rozkročený s rukama v pěst. Abby si přitáhla roztrženou košili k tělu a snažila se zklidnit dech. Květiny ležely poházené na koberci, jednu z nich drtil Torr podpatkem.

„Ach bože, Torre.” Uvědomila si, že se chvěje jako v zimnici. „Ach, Torre.”

Otočil se, zjevně uklidněný tím, že muž na podlaze se nehýbe. Torrovy jantarové oči planuly hněvem stejně divoce jako před chvílí Flynnovy. Ale ačkoliv se měla před tímto projevem na pozoru, věděla, že Torra se nemusí obávat. Byl sice rozzuřený, ale dokázal se ovládnout. Rozdíl mezi těmito muži byl tak jasný, jako rozdíl mezi nocí a dnem.

„Jak se sem dostal?” zeptal se Torr drsným hlasem plným napětí.

„Já…” Abby si olízla suché rty a zkusila to znovu. „Myslela jsem, že je to pošta s další zásilkou vitamínů.” Hlas zněl zoufale slabě, dokonce i pro její uši.

Chvíli bylo ticho. Torr si dával dohromady, jak ke všemu došlo. „Jsi v pořádku?” Abby němě přikývla, překvapená, že nedostala přísné pokárání za otevření dveří. „Tak zavolej na policii.”

„Ano, Torre.” Když vytáčela číslo, z podlahy se ozvalo Flynnovo zasténání. Otevřel oči. Torr se nad ním sklonil.

„Pohni se a zlámu ti vaz,” řekl s tak zlověstným klidem, že ta slova pronikla i do Flynnova omráčeného vědomí. Podíval se na Torra a pak upřel rozzuřený pohled na Abby.

„Patří mně. Byla by moje, kdybych dostal šanci.” Zaúpěl a rukou se dotkl krvácející hlavy.

„Není při smyslech, Torre. Je nemocný,” řekla Abby tiše. Čekala na odpověď v telefonu.

Torr zvedl pohled od muže u svých nohou k její neklidné tváři. „To vidím. Ale ať je chorý nebo ne, jestli se tě ještě dotkne, zabiju ho.” Sedl si vedle ležícího muže a podíval se do jeho ztrápeného obličeje. „Je ti to jasné, Randolphe?”

„Patří mně,” zasyčel Flynn.

„Ne,” řekl Torr klidně. „Je moje, protože to sama chtěla. Poslouchej mě, Randolphe! Budu chránit, co je moje. Jestli se ještě někdy objevíš v její blízkosti, zabiju tě. Zabít tě pro mě není žádný problém. Už jsem v minulosti zabil, vzpomínáš?”

Flynnovy oči se rozšířily poznáním. „Tvoje žena. Zabil jsi svou ženu. Četl jsem o tom v novinách. Nikdy na to nezapomenu. Ženám se nedá věřit.” Vypadal zmateně, mluvil nejasně a nesouvisle. Nedokázal si uspořádat myšlenky. „Člověk jim nemůže věřit.”

Torr se zlověstným výrazem sevřel Flynnovo hrdlo. „Důvěřuji Abby. A vždycky budu. Nic nemůže moji důvěru ohrozit. Takže jestli ji někdy uvidím v tvé blízkosti, nebude to její vina. Budu z toho automaticky vinit tebe. Nezapomeň, Randolphe. Budeš vinen. A já tě zabiju.”

Abby seděla u telefonu jako přimrazená. Z Torrových slov na ni šla hrůza. Čišela z nich přímo hmatatelná hrozba a z Flynnova hypnotizovaného výrazu bylo jasně vidět, že cítil nebezpečí také.

„Zabiješ mě,” opakoval Flynn otupěle.

„Ano.”

Potřásl hlavou, jako by se snažil zbavit bolesti a zmatku. „Už se k ní nepřiblížím. Je teď tvoje.”

„Do konce života,” dodal bez okolků Torr.

„Neublížím jí. Nepřiblížím se k ní,” sliboval Flynn jako malé dítě. „Tvoje.”

„Torre!”

Torr si jí nevšímal. Byl zcela soustředěný na Randolpha, dokud neupadl zase do bezvědomí. Teprve když bylo zřejmé, že ho Flynn nemůže slyšet, podíval se na Abby. „Dokonči hovor, Abby.”

Poslušně udělala, jak řekl, ale ani na chvilku nespustila oči z jeho ponuré tváře. Když konečně položila telefon, tápavě hledala správná slova. Temná, planoucí hrozba v Torrových očích pomalu mizela. Zhluboka se nadechla.

„Co proboha mělo znamenat to divadlo s Flynnem?” zašeptala.

„Trocha elementární psychologie,” povzdychl si Torr a postavil se. „Chci, aby se mě bál. Jen pro případ, že by vězeňský systém v naší zemi nefungoval správně. Chci, aby si vtiskl do paměti, že tvoje blízkost pro něj znamená jít si pro vlastní smrt.”

„Psychologie nebo zkušenosti kriminálníka?” Dívala se, jak se sehnul a sebral květiny rozházené na koberci. Zacházel s nimi se samozřejmou péčí.

Narovnal se a obrátil k ní tvář, květiny v ruce. „Abby?”

Poznala, že je nejistý, a rozběhla se mu do náruče. „To víš, že jsem si to nerozmyslela.” Zabořila tvář do jeho košile, pevně ho držela kolem pasu. „Vím naprosto jistě, že jsi svou ženu nezabil.”

„Abby, zabil bych Randolpha, kdybych musel,” řekl Torr opatrně. „Já vím.”

„Neleká tě to?”

„Ne,” řekla prostě. „Uděláš, cokoliv je potřeba, abys mě ochránil.”

„Zní to, jako kdybys mi rozuměla.” Zvedla k němu hlavu. V očích se jí leskly slzy úlevy a lásky.

„Vždyť já bych pro tebe taky udělala cokoliv.”

Viděla, jak se mu ulevilo. S tlumeným vzdechem ji pevně sevřel v náručí. Každý muž je za určitých okolností schopen násilí. Stejně tak žena. Teď tomu rozuměla. Ale Torra se nikdy bát nebude. Cítila se s ním v naprostém bezpečí. Snad to bylo také tím, že když ho viděla poprvé, sestavoval svá mistrovská květinová díla.

Setrvali v objetí v naprostém tichu, dokud nepřijela policie.

Mnohem později, když se vrátili z výslechu na policii, seděla Abby vysprchovaná v županu, s nohama pod sebou. Upíjela víno a připravovala se na Torrovu přednášku. Teď, když bylo nebezpečí zažehnáno, mu klidně může dopřát, aby ze sebe dostal nashromážděné napětí. Věděla, že až se zase všechno vrátí do normálních kolejí, uklidní se i Torr.

Pozoroval ji z druhé strany pokoje. Pozvedl káravě tmavé obočí. „Myslím, že mám důvod být trochu rozčilený.”

„Ano, Torre.”

„Neříkal jsem ti snad, abys nikomu neotvírala?” „Ano, říkal, Torre.”

„Hodláš mi odpovídat jen ,ano, Torre’?” „Ano, Torre.”

„Měl bych tě přehnout přes koleno,” povzdychl si. Po jeho poznámce nastalo napjaté ticho. „Neodpovíš mi ,ano, Torre’?” vyzval ji lstivě. „Ani ne.”

„Abby, nedokážeš poslechnout tak jednoduchý příkaz?” vyjel na ni drsně. „Jednodušší už to být nemohlo. Ale prostě jsi to nedokázala, viď? Lehkovážně jsi otevřela dveře prvnímu chlapovi, který zaklepal. Kdybys mě poslechla, nic takového by se nestalo.”

„Já si to uvědomuju, Torre.”

„Nehraj na mě to kajícné divadlo,” odfrkl si pohoršeně. Začal rázovat sem a tam jako rozzuřený tygr. „Ano, Torre.”

„To není legrace.” Otočil se a zlostně se mračil.

„Já vím, promiň. Nevím, co říct. Nepřemýšlela jsem. Řekl, že je od pošty. Dostávám tolik balíků, že mě ani nenapadlo o tom pochybovat.” Abby si olízla spodní ret. Podívala se na muže před sebou. Zvláštně ji uklidnilo, že se ho nemusí bát. Torr Latimer je teď sice pořádně naštvaný, ale i tak se dokáže ovládat.

„To je celý tvůj problém, Abby Lyndonová. Nepromyslíš věci do konce, prostě jen jednáš. Jsi impulzivní tvor. Tvoje nedisciplinovanost tě dostává do nebezpečných situací. Jestli si nenajdeš anděla strážného, tak jednou špatně skončíš.”

„Nemusíš na mě řvát, jako bych byla malá hloupá holka,” ohradila se.

„Vím moc dobře, že už nejsi žádné dítě,” vybuchl. „To je právě celý problém. Jsi žena a potřebuješ chlapa, který by ti zabránil dělat hlouposti. Dříve nebo později tě nedostatek předvídavosti a sebeovládání přivede do maléru.”

„To od tebe není fér, Torre,” protestovala rozhořčeně. „Zatím jsem přežila.”

„Jen tak tak.”

„Přeháníš,” odsekla povýšeně.

„To není možné. Od prvního okamžiku, kdy jsem tě zahlédl ve třídě, jsem věděl, že máš sklon jednat unáhleně.”

„Pokud si pamatuju, považoval jsi to za roztomilé,” připomněla mu. „Dokonce jsi mě nazval odvážnou.”

„Nemysli si, že mě vyvedeš z míry.”

„To nedokáže nikdo, Torre,” zabručela. „Já jsem nedisciplinovaná a impulzivní a nezodpovědná, ale ty jsi můj pravý opak, že? Je obdivuhodné, že mě vůbec dokážeš tolerovat.”

V té chvíli se ozval telefon. Torr vděčně popadl sluchátko.

„Haló? To jsi ty, Warde? Chtěli jsme vám s Abby zavolat později. Teprve až si ji podám. Rozčilený? Máš pravdu, jsem. Ale stejně mi to nepomůže. Ta ženská je hrozná. Měla by být připoutaná v kuchyni řetězem akorát tak dlouhým, aby dosahoval do ložnice. Chystám se nějaký hodně pevný sehnat. Cože? Asi jsi mi chtěl něco říct, tak spusť.”

Abby upíjela víno a předstírala, že nevnímá Torrův pohled.

„Kdy jsi to zjistil? To jsme vám právě chtěli říct. Randolph se objevil okolo šesté. Nebyl jsem v tu dobu v bytě a Abby měla přísný zákaz komukoli otvírat.” Krátká pauza a Torr mrzutě pokračoval: „Co bys tomu řekl? Otevřela a střetla se s ním. Ten člověk není normální, Tysone. Praštěný a nebezpečný. Když uviděl po dlouhé době Abby a zjistil, že mu jeho plán pomsty nevyjde, přišel o rozum. Je teď ve vazbě na psychiatrickém pozorování. Policie ho před několika hodinami odvezla. Je mimo jiné obviněn za napadení. Abby? Je v pořádku, opravdu. Když jsem vcházel do bytu, právě praštila Randolpha miskou s květinami do hlavy. Ale to je u ní typické. Nikdy nedokáže odolat, když jde o zničení krásného květinového aranžmá.”

Abby si pohrdavě odfrkla. Torr ji umlčel pohledem.

„Správně,” pokračoval po chvíli do telefonu. „Měl na svědomí to vydírání. A je to ten, kdo vykoupil vaše akcie. Proto taky vydíral Abby. Chápu,” přikývl Torr a zamračil se. „Správně. Co? Ovšem, že si ji vezmu. Co můžu dělat? Snažil jsem se jí dát nějaký čas, respektovat citlivé a křehké ženské city a nenaléhat na ni. Ale teď vidím, že by to bylo riskantní. Potřebuje muže, který by ji vychoval, a nechci tu práci svěřit nikomu jinému. Její něžná duše si zkrátka bude muset zvyknout. Mimochodem, ženská, která dokáže rozbít o hlavu takovou mísu, se o své křehké city nemusí tak bát. Dobře, popovídáme si později. Dobrou noc.”

Torr zavěsil a zamračil se na Abby, která na něj užasle zírala. „Ward se právě od detektiva dověděl, že to byl Randolph, kdo chtěl koupit od příbuzných akcie, a okamžitě si uvědomil souvislost mezi touto akcí a vydíráním. Ví, že vlastníš velkou část akcií. Škoda, že jsme to nevěděli ráno. Ušetřilo by nám to hodně potíží.”

„Torre, myslel jsi to vážně?” přerušila ho Abby.

„To víš, že ano. Myslíš, že je příjemné přijít domů a najít svou ženu přepadenou? Abby, jestli mi to ještě jednou uděláš, zamknu tě a zahodím klíče. Kde jsem to přestal? Aha. Detektiv taky přišel na to, že Randolph je cvok. Trochu pozdě, co? Randolph ztratil místo viceprezidenta firmy s nemovitostmi. Začal dělat v práci chyby a byl nespolehlivý. Strach z vyhození z práce ho donutil přemýšlet o pomstě. Zítra zavolám Wardovi a zeptám se, jestli nemá ponětí, kdo z jeho firmy mu mohl prodat informace. Randolph musel někoho uplácet, aby mu dodával zprávy o vývoji ve firmě.”

„To souhlasí. I mně řekl, že má ve Wardově firmě informátora.” Abby odsunula problém stranou a zeptala se na důležitější věc, která ji trápila. „Myslel jsi vážně, že si mě chceš vzít?” Postavila se, oběma rukama sevřela pásek od županu a vzdychla. V tomhle oblečení a s medovými vlasy svázanými v nedbalém uzlu vůbec nevypadala tak, jak by měla vypadat žena, když je požádána o ruku. Ale ani ten způsob tak nevypadal.

Torr ji pozoroval přivřenýma očima. „Nikdy neříkám nic, co nemyslím vážně. Ano, chci si tě vzít. Chtěl jsem ti dát víc času, aby sis zvykla žít se mnou, ale rozhodl jsem se, že podniknu důraznější kroky. Připoutám tě k sobě tak důkladně, že mi nebudeš moct utéct. Uvědomuju si, že takové přivlastňování se nepochybně dotkne tvého jemnocitu,” posmíval se jí. „Ale dostala jsi šanci smířit se s tím pomalu a tys ji propásla. Když nedokážeš poslechnout svého milence, potom uvidíme, jak se naučíš poslouchat manžela. A varuju tě, Abby Lyndonová, s manželi si není radno zahrávat. Manžel na rozdíl od milence nemusí být stále galantní. Má mnoho práv, které nemá milenec.”

„Vypadá to, že o tom víš svoje.”

Torr k ní přistoupil, pevně jí stiskl ramena. Jeho jantarové oči se třpytily. „Vím přesně, jaký budu manžel. Náročný, nesnesitelný a často panovačný. Ale slibuju ti, že tě budu milovat, pokud budu živ. A to není málo.”

Rozechvěle se na něho usmála. „Ano, s tebou to určitě není málo.” Torrova rozhodnost ji hřála u srdce.

„Abby?”

„Miluju tě, Torre. Ty to víš.”

Zdálo se, že obtížně hledá slova. „Ne, nevěděl jsem to. Ne jistě. Jak bych to mohl vědět?” „Když jsme se milovali, řekl jsi, že je možné mě spoutat láskou.” „Myslel jsem svou láskou k tobě,” povzdychl si. „Nevěděl jsem, že mě miluješ.” Abby se dotkla jeho tváře. „Teď si říkám, žes mě musel moc dobře znát, když jsi mě tak snadno svedl.”

Zavrtěl hlavou. „Když jsem tě požádal, abys se mnou žila, skoro jsi mě odmítla,” připomněl jí.

„Jenom proto, že jsem si nebyla jistá tvými city. Chtěla jsem od tebe slyšet závazný slib a neuvědomila jsem si, žes to už udělal. Ach, Torre, máš mě opravdu rád?”

„Asi jsem se do tebe zamiloval hned ten první večer ve škole,” zašeptal a přitáhl si ji k sobě. „Fascinovalo mě všechno, cos dělala. Strašně rád jsem pozoroval, jak vytváříš rozevlátá květinová díla. Moje mi připadala ve srovnání s tvými strohá a fádní.”

Tiše se zasmála. „Kdepak fádní. Elegantní a působivá - ale vždyť to víš. Měl ses přihlásit do té soutěže, jak ti radila paní Yamamoto.”

„O tom až později. Teď chci mluvit o nás. Lásko, netrap mě a řekni, od kdy víš, že mě miluješ?” Tiskl ji vřele na hruď a tvář měl zabořenou do jejích vlasů.

„Stalo se to během těch dnů, které jsme trávili ve srubu. Možná ještě dřív. Ale tam jsem to věděla najisto.”

„Proč jsi mi to neřekla?” vyhrkl napůl s ulehčením a napůl rozzlobeně. „Kdybys věděla, co jsem prožíval, když jsem se snažil tě nepolekat.”

„Nebyla jsem si tvými city jistá, chtěla jsem ti dát čas. Přesně tolik, aby ses do mě zamiloval.”

„Máme docela štěstí. Přestože jsme si oba dávali na čas, všechno se vyřešilo docela rychle. Varuju tě! Ne abys vždycky něco vyvedla, když budeš chtít řešit problém.” „Ano, Torre.”

Čtverácky se zazubil. „Vidím, že se učíš rychle. Říkej jen ,ano, Torre’ a budeme mít klidné a dlouhé manželství.”

„Klidné?”

„Hmm. Znáš mě. Mírný, tichý, zdrženlivý.” Otočil ji k sobě a začal jí rozvazovat pásek na županu.

„Mírný, tichý, zdrženlivý,” opakovala zamyšleně Abby. „Zní to nádherně.”

Župan jí sklouzl z ramen a spadl na podlahu. Torr si prsty pohrával s pevným háčkovaným límcem její noční košile. „Abby, miláčku, jsi pro mě to nejdůležitější v životě.”

Abby se dívala, jak jí opatrně a soustředěně rozepíná knoflíčky. „Chceš se se mnou milovat? Nedokončíš nejdřív svou přednášku?”

„A mělo by to nějakou cenu?”

„Určitě ne takovou, jako se se mnou pomilovat,” ujistila ho láskyplně. Něžně ho hladila.

„Taky si myslím.” Vzal ji do náruče a noční košile jí spadla k nohám. „Lásko, teď tě odnesu do postele a budeme se milovat celou noc. Moc po tobě toužím.”

„Je s tebou lepší pořízení, než jsem si myslela,” škádlila ho sametovým hlasem, náhle probuzená drsným dotykem jeho zarostlé hrudi.

Vzal ji do náručí a vyšel na chodbu. „Jestli budeš používat takovéhle přesvědčovací metody, pořídíš se mnou vždycky.”

„Jediný problém je, že vlastně nevím, kdo koho přesvědčuje,” povzdechla si.

„Jen si vzpomeň, že jsem to byl já, koho vždycky na hodinách ikebany chválili.” Zastavil se u kuchyňského stolu, vyrovnal váhu svého živého břemene a sáhl po váze plné nedbale uspořádaných květin, které tam Abby předtím zanechala. Opatrně vybral jednu z orchidejí a květ jí položil na břicho.

Mlčky pokračoval chodbou do ložnice a tam umístil svůj náklad doprostřed rozestlané postele. Abby roztouženýma očima sledovala, jak se svléká. Pohled na jeho nádherně stavěné tělo ji nesmírně vzrušoval.

„Vypadáš jako jedno z tvých květinových děl,” vydechla okouzleně, když si sedl vedle ní. „Silný, sebejistý a neuvěřitelně mužný.”

Ochraptěle se zasmál a rozvážně posunul orchidej mezi její prsy. „Rád bych věděl, kolik žen by přirovnalo muže ke květině.” Sklonil hlavu a políbil vztyčený hrot jejího ňadra.

„Jen tak pro pořádek, Torre Latimere, nechci, aby tě jiná žena viděla tak, jak tě vidím já,” prohlásila Abby s překvapující rozhodností, když hladila dlaní dobře vyvinuté svaly na jeho noze.

„To zní podezřele panovačně.”

„Slyšíš dobře.” Nezdálo se, že se jí to nějak zvlášť dotklo. Mučivě pomalu posunovala prsty po vnitřní straně jeho nohy, až zasténal.

„Znamená to snad, že v budoucnu už kolem tebe nebudu muset chodit po špičkách? Nemusím se už bát, že tě urazím nebo vystraším?”

„Nevšimla jsem si, že bys mě někdy urážel nebo strašil,” zapředla mazlivě a opřela si hlavu o jeho ruku.

„Nevšimla sis mnoha jiných věcí, ale chystám se ti jednu po druhé postupně ukázat. Máme na to celý život.”

„Chceš změnit můj nedisciplinovaný přístup k životu?”

„Ne. To je naprosto nadlidský úkol. Budu spokojený, když ti ukážu nekonečný počet způsobů, jak aranžovat květiny.”

Abby k sobě přitáhla jeho hlavu. Voňavá orchidej vzala za své, když se Torr zmocnil své ženy.