Jayne Ann Krentz

Noc kouzelníka

PRVNÍ KAPITOLA

„Za starých časů lidé nepovažovali za moudré urazit kouzelníka,” podotkl varovně Lucian Hawk temným, sametovým hlasem.

„Mám to brát jako hrozbu, že mě přeříznete napůl?” prohodila s velkým zájmem Ariana Warkeldová. „Nebo necháte zmizet?” Usmála se na něho a kouřově modré oči za čočkami nápadně velkých, značkových brýlí měla doširoka rozevřené a bezelstné.

Právě její bratr Drake to byl, kdo přispěchal potlačit vznikající nepřátelství, které vzplanulo, když před pár minutami představil Arianu kouzelníkovi. Učinil tak se svojí obvyklou otevřeností, která se týkala sestřiných nedostatků. „Nevšímej si jí, Luciane. Taková je vždycky ve společnosti lidí, kteří jsou na tom, ehm, finančně hůř než ona.” Vesele se zazubil. „Víš, ona se obvykle nestýká s muži, kteří vydělávají míň!”

„Aha.” Lucian přikývl, když mu to takhle objasnil, a nezdálo se, že ho to nějak zvlášť překvapilo. Soustředěně si ženu, kterou měl před sebou, kritickým, hloubavým pohledem prohlížel. Upíral na ni zlatohnědé oči za skly vlastních brýlí, které ovšem neměly zdaleka tak elegantní obruby jako ty její. Nerozhodl se ani pro obruby podle poslední módy, ani pro intelektuálský vzhled. Jeho brýle byly praktické a velice tradiční. Silné černé obruby rámovaly medově hnědou barvu jeho očí a hodily se k jeho sametově černým vlasům.

Snášela jeho zářivý pohled a ke své hrůze si uvědomila, že ji polévá horko; přivedlo ji to do trapných rozpaků. Urazila snad toho člověka? V sebeobraně se obrátila na bratra, jenž byl o dva roky mladší než ona, třicátnice, a tudíž se nabízel jako vhodný hromosvod.

„Nikoho jsem neurážela, Drakeu. Pouze jsem podotkla, že údělem obyčejného iluzionisty musí být existence z ruky do úst!”

„Zeptat se někoho, proč se neusadil a nemá slušné, pravidelné zaměstnání, se často považuje za svým způsobem urážku,” odtušil Drake suše.

„Zvláště když je mého věku,” zdůraznil Lucian. „Víte, je mi skoro čtyřicet. Je tedy zřejmé, že už to, pravděpodobně nikam dál

nedotáhnu.” V očích mu nyní žhnula posměšná výzva a Ariana si to pronikavě uvědomovala.

„Buď rozumná, Ariano,” navázal Drake a modrýma očima, které byly v jejich rodině dědičné, se na sestru smál. „Nepřišla jsi dneska na můj večírek, aby ses seznámila s případným manželem. Přišla jsi, aby sis najala kouzelníka.”

„Voilá!” zamumlal Lucian a upil ze své sklenice whisky se sodou. „Tady vidíte kouzelníka k pronajmutí. Možná.”

„Možná!” Ariana po něm šlehla pohledem přivřených očí. „Co chcete říct tím ,možná’? Máte o tu práci zájem, nebo ne?”

„Mám zájem si o ní promluvit,” snažil se získat čas Lucian. „Co kdyby se Drake vrátil k hostům a my si našli nějaký klidný kout a prohovořili to?” uchopil Arianu za paži a pokývl na svého hostitele. „To je v pořádku, Drakeu. Pošlu pro tebe, jestli začnou urážky lítat příliš zostra a rychle a sám je nedokážu zarazit.”

„Tak počkat,” ohradila se Ariana uštěpačně, ale její hezký bratr si s Lucianem už vyměnil typicky mužský, spiklenecký pohled. „Tak jo, uvidím se s vámi později. Zkuste pracovnu vzadu, měl by tam být relativní klid. Buď na něho milá, Ari,” poradil sestře. „Potřebuješ ho k tomu, co sis usmyslela. A víš, Lucian má pravda. Urážet kouzelníky, to není moc dobrý tah!”

Než mu Ariana stačila vyložit, co si o tom myslí, kráčel už zpátky mezi ten barvitý dav lidí, kteří zabrali jeho prostorný obývací pokoj. Na Drakeových večírcích se vždycky sešlo plno zvláštních, excentrických, zajímavých a příležitostně i fascinujících lidí. Při jejich výběru nehleděl na jejich společenské nebo finanční postavení. Aby byli pozváni na některý večírek Drakea Warfielda, stačilo, když byli zajímaví. Drake byl vynálezce a prohlašoval, že tyhle večírky potřebuje, že z nich čerpá inspiraci pro své myšlenkové pochody.

Ariana si vzpomněla, jak se to jeden rok snažil vysvětlit finančnímu úřadu. Tam ovšem nechtěli ani slyšet, že by si výdaje na večírky, které každý měsíc pořádal, zahrnul do výdajů. Jako obvykle přivolali Arianu, aby ten nastalý finanční spor dala do pořádku.

Usoudila, že ji ta mužská ruka na paži začíná obtěžovat, jak ji Lucian vedl ke dveřím. Byla to velká ruka s ohebnými silnými prsty a v jejich sevření měla paži úplně bezmocnou.

„Myslím, že zvládnu celou tu cestu do pracovny sama,” poznamenala suše a bezúspěšně se pokusila vyprostit si paži. „Nevadilo by vám, kdybyste mě pustil? Budu mít na ruce otlaky!”

Nadzvedl jedno černé obočí a vrhl pohled na svoji zajatkyni. „Promiňte. Nechtěl jsem riskovat, že bych vás v tomhle návalu ztratil.”

„Není pravděpodobné, že zmizím za tu krátkou vzdálenost mezi obývacím pokojem a pracovnou.”

„Dobrý kouzelník by vás mohl nechat zmizet během dvou vteřin,” upozornil. „Ale dokud vás pevně držím, nic vám nehrozí.”

„Díky!” podotkla sžíravě. „Jsou zde dnes večer nějací další kouzelníci, před kterými bych se měla mít na pozoru?”

„Jeden nikdy neví,” řekl nevzrušeně.

Rychle ji vyvedl ze dveří obývacího pokoje, zařízeného v bílých barvách, tak jak to navrhla teta Filomena. Jak Drakeův, tak Arianin obývací pokoj nechávala teta Filomena malovat nebo tapetovat každého půl roku. Ne že by se jim tak časté změny líbily, ale teta Filomena to milovala a Drake s Arianou ji měli moc rádi. Byla to právě Filomena Warfieldová, kdo se jich ujal, když jim zemřeli rodiče.

Poslední půlrok měla Ariana vymalovaný obývací pokoj v odstínech vanilkové žluti a papáji. Jedním z prvních náznaků, že se v životě tety Filomeny odehrálo něco neobvyklého a znepokojivého, bylo, když si Ariana před čtrnácti dny uvědomila, že vůbec nepřišla řeč na to, jak se vymaluje její byt pro příští půlrok. Ale skutečně ji znepokojil až příval Seků, které nechala teta proplácet ze svého konta.

Jestli existovalo něco, čemu Ariana rozuměla, pak to byly peníze.

Pokradmu si prohlížela muže, který ji vedl chodbou pokrytou kobercem. Iluzionista. Musela se opravdu zaplést s člověkem tohohle druhu, aby uskutečnila svůj plán?

Lucian Hawk měří tak metr osmdesát, odhadla. Vypadá tak starý jak před pár minutami naznačil. Rozhodně mu bylo skoro čtyřicet.

Byla to ovšem čtyřicítka odolná, zkušená a drsná, nebylo v ni stopy po změkčilosti, ochablosti a pohodlnosti čtyřicítky, která zřejmě potkávala ústupnější muže. Ariana měla tušení, že v Lucianu

Hawkovi ani v jeho životě příliš poddajnosti, mírnosti a měkkosti nikdy nebylo.

Temně tmavé vlasy měl zastřižené klasicky a poměrně nakrátko a měl je maličko prokvetlé. Z hlubokých, nazlátle hnědých očí mu zářila sebejistá inteligence. Veškerou pohlednost, která v jeho ostře řezaném obličeji svého času bývala, během let potlačila téměř nelítostná síla patrná v nesmlouvavé linii nosu a brady. Alespoň že se neobléká výstředně a nápadně, jak by se dalo u člověka jeho profese čekat, pomyslela si vděčně. Spousta Drakeových excentrických známých dávala svůj vrcholně individualistický životní styl najevo právě oblékáním. Lucian měl na sobě tmavé keprové kalhoty, které mu obepínaly štíhlý pas, a rozhalenku z jemné hlazené kůže. Kožené oblečení mu velice sedí, pomyslela si roztržitě. Ladilo s drsnou, mužnou agresivitou, která se v něm, jak vytušila, hned pod povrchem skrývala. Oblečení doplňovaly kožené, ručně šité boty a dost obnošený opasek.

„A jsme tady.” Lucian rozrazil dveře na konci chodby. „Vypadá to, že ať už Drakeovi zařizoval obývák kdokoliv, na jeho pracovnu nesáhl!” Přejel uznalým pohledem útulnou, pohodlnou místnost, zařízenou masivním dřevěným a koženým nábytkem. Pak vrhl zkoumavý pohled na Arianu.

„Na mě nekoukejte,” podotkla suše, když jí pustil paži. „Já Drakeovi byt nezařizuju, nemám žádný umělecký talent. Tohle specifické nadání má teta Filomena.” Svezla se do obrovitého koženého křesla. „Vlastně zařizovala i tenhle pokoj, ale řídila se přesnými Drakeovými pokyny, a když to bylo hotovo, přinutil ji ke slibu, že se tady toho už nikdy nedotkne. Tady bratr většinou promýšlí ty nejzávažnější úkoly.”

„Jasně vidím, proč profesionální vynálezce potřebuje takovýhle pokoj.” Lucian se pousmál a usedl do protějšího křesla.

Na tom, jak bezstarostně se usadil do křesla svého hostitele, bylo něco protivně nenuceného, jako by mu v nejmenším nedělalo potíže používat věci in koho jiného. V tom drahém koženém křesle vypadal jako doma, nohy si natáhl před sebe, paže pohodlně položil na vycpávané opěrky. Nenucený, pružný půvab, který z něho vyzařoval, ji popuzoval. Kde, proboha, Drake bere ty svoje přátele?

„Bratr pracuje usilovně, pane Hawku, i když trochu nepravidelně,” pravila útočně.

Naklonil tmavovlasou hlavu v nečekaném, téměř uhlazeném gestu. „Samozřejmě tím naznačujete, že já nijak zvlášť usilovně nepracuji?” Nazlátle hnědé oči se mu třpytily.

Krátce zavřela oči a snažila se neztratit trpělivost. „Jsem si jistá, že profesionální iluzionista musí příležitostně dělat něco, co se podobá práci.”

„Chcete říct, když netahám prachy ze svých finančně mnohem úspěšnějších přátel, jako je váš bratr?”

„Nechtěla jsem naznačit, že nějak bratra využíváte!” odsekla chladně. „Vím že ne, alespoň ne nijak významně. Věřte mi, že kdyby ano, byla bych první, kdo by o tom věděl!”

Hloubavě si ji měřil. „Bedlivě sledujete bratrovy finance, Ariano?” zeptal se nakonec mírně.

„Nic vám po tom není, pane Hawku, ale ano, opravdu na jeho finanční situaci dohlížím.”

„Peníze jsou váš hlavní zájem,” odtušil lenivě.

Pokrčila rameny. Byla to pravda a neviděla, proč by to měla popírat. „Možná bychom měli přejít k věci, pane Hawku.”

„Říkejte mi Luciane.”

„Výborně, tak tedy Luciane.” Rázně pokývla, maličko si poposedla, propletla prsty a opřela si lokty o opěrky křesla. „Vysvětlil vám něco Drake?”

„Pouze se zmínil, že si děláte obavy o svoji tetu. A řekl mi něco málo o vás,” dodal zamyšleně, jako by se snažil vybavit si, co to vlastně Drake o ní říkal a nakolik přesně se o ní vyjádřil.

Neztrácela příliš času úvahami, co asi o ní Lucian Hawk soudí. Dívala se na sebe poctivě a otevřeně a věděla, jak musí tomuhle muži připadat. Stejně jako bratr podědila husté, skořicově hnědé vlasy jejich matky. Nosila je rovně zastřižené na ramena, sčesané za uši a dnes večer je měla připevněné dvěma zlatými sponami. Byl to zdrženlivý, elegantní účes a zdůrazňoval otevřený, bystrý, maličko ostražily pohled jejích kouřově modrých očí. Brýle jí oči zvýrazňovaly, ale rovněž jako by ji do jisté míry chránily. Přes lehce

tónované čočky se mohla dívat na svět z určitého těžko popsatelného bezpečí.

O svém vzhledu si nedělala nejmenší iluze. Věděla, že maličko ohrnutý nos a jemná linie lícních kostí a brady by potřebovala o hodně vylepšit, aby |i bylo možné považovat za krásnou. A příliš bezbranná ústa byla dalším zdrojem její nespokojenosti. Dělala, co mohla, aby jakékoliv náznaky změkčilosti zakryla tím, že se oblékala s promyšlenou vytříbeností.

Dnes večer měla na sobě úzké černé vlněné šaty s bílými, prostřiženými saténovými rukávy a bílým laténovým stojáčkem. Elegantní černé kožené lodičky i tmavé punčochy podtrhovaly střízlivý styl šatů. Střih šatů zvýrazňoval její štíhlou postavu.

„Abych to řekla na rovinu, jsem přesvědčená, že teta nějak zadala podléhal vlivu člověka, který tvrdí, že je jasnovidec,” spustila Ariana a na hlase jí bylo znát znechuceni, které pociťovala. „Filomena není hloupá - to zdaleka ne - ale má neobyčejně živou fantazii a fascinuje ji představa vznášejících se podšálků a návštěvníků z jiného světa. Tenhleten týpek, s kterým se zapletla, živí její zájem o tyto věci a prohlašuje, že zažil ,setkání’.”

„Takhle to dnes jasnovidci pojmenovávají,” podotkl Lucian. „Za starých časů spiritistická média tvrdila, že jsou ve spojení s ,oním světem’, se světem duchů. Dnes často prohlašují, že svoje schopnosti získali od návštěvníků z jiného světa.”

„Nesnáším podvod a klam jakéhokoliv druhu,” prohlásila zachmuřeně a bylo jí lhostejné, že Lucian existenci jasnovidců klidně

přijal.

„Může to být zábava a často k tomu patří i výtečné kouzelnické triky. Jestliže vaši tetu baví, proč ji u toho nenechat? Možná se jí nelíbí dívat se na svět z vašeho mnohem, ehm, pragmatičtějšího

hlediska.”

„Pokud stojí o kouzelnickou show, může si koupit lístek a na nějakou se jít podívat! Tohle je něco úplně jiného. Jsem přesvědčená, že ji ten člověk využívá, a chci to zarazit. Ráda bych, abyste mi ho pomohl odhalit.”

„Vycházíte z předpokladu, že to chce kouzelníka, aby nachytal jiného iluzionistu?” Ústa se mu ironicky zvlnila.

„Něco na ten způsob. Dokázal byste to?” Nechal si to projít hlavou. „Možná. Vím, že nemáte o mém skromném řemesle zrovna vysoké mínění, ale jsem v tom poměrně dobrý. Jak přesně tenhle člověk vaši tetu využívá?”

Soustředěně svraštila čelo. „V poslední době došlo na peněžním trhu k nějakým výběrům z jejího kapitálu. Když jsem se jí o tom zmínila, vyhnula se přímé odpovědi, jenom řekla, že to bylo na nějaké nečekané nákupy. Je to umělkyně, víte, a vždycky pracuje na nějakém novém projektu.”

S posměšným úžasem si ji měřil. „Vy opravdu hlídáte finance svých příbuzných, že? Nerad upozorňuji na zřejmou věc, ale napadlo vás, že vaše teta má právo utrácet peníze, jak uzná za vhodné?”

„Vy jasně nemáte představu o zodpovědnosti, jíž |c při zacházení s penězi zapotřebí, Luciane,” odsekla. „A upřímně řečeno nemám čas ani chuť, abych se vám to pokoušela vysvětlit. Momentálně mě plně zaměstnává ten šarlatán, který Filomenu zřejmě fascinuje!”

„Jste si jistá, že peníze, které vaše teta z účtu vyzvedává, jdou tomu jasnovidci?”

„Ano, mám silný pocit, že je to tak.”

„Ale s naprostou jistotou to nevíte?” naléhal Lucian.

„Nechtěla jsem tetu Filomenu tlačit ke zdi,” vysvětlovala Ariana a trochu rozpačitě poposedla. „Nechci, aby mě začala podezírat, že se o tu záležitost zajímám.”

„Proč ne?”

„Jestli si bude myslet, že jejímu novému učiteli nedůvěřuju, nepustí mě k němu na krok. A my se přece k němu musíme přiblížit, že je to tak? Abychom ho odhalili.”

„Abychom ho odhalili náležitě působivě, to ano,” souhlasil Lucian. „Nicméně si doufám uvědomujete, že ti, kteří svému jasnovidci bezmezné důvěřují, mu věří i potom, kdy je většina lidí přesvědčená, že jde pouze o předstírání. Mohl bych uskutečnit propracované odhalení uprostřed některého jeho vystoupení, a ani tak by se mi nemuselo podařit vaši tetu přesvědčit, že ten člověk není jasnovidec, jehož bytosti z vesmíru obdařily zvláštnimi schopnostmi. Jestli v něho opravdu chce dál věřit…” Větu nedopověděl, jenom pokrčil rameny.

„Je mi to jasné, ale moje teta je inteligentní žena, která myslím bude mít dost rozumu, aby nahlédla, že je to podvodník, jakmile jednou bude odhalen. Filomena není jediná, koho uchvátil, Luciane. Několik jejích přátel rovněž o víkendech jezdí k němu do hor na ty jeho takzvané semináře.”

„Možná se všichni opravdu baví,” nadhodil sarkasticky. „Máte právo se do toho plést? Nakonec jsou to peníze vaší tety a její čas a tvrdíte, že je inteligentní. O co vám přesně jde, že do toho chcete zasáhnout?”

Ariana přivřela oči a poposedla v křesle dozadu. Špičkou kožené lodičky netrpělivě poklepávala do orientálního koberce. „Naznačujete, že mám nějaké postranní úmysly? Že mi nejde pouze o to, abych tetu chránila?” pronesla tiše a výhružně.

„Myslím, že váš poněkud zbytnělý zájem o peníze by mohl vaši starostlivost částečně vysvětlovat,” podotkl Lucian mírně. „Peníze vaší tety budou jednoho dne pravděpodobně představovat vaše dědictví.”

Z toho naznačeného obvinění málem zesinala. Chvilku seděla naprosto nehybně, pak rázně, zuřivě vyskočila a vyrazila ke dveřím. Dostihl ji dřív, než je stačila otevřít, a sevřel jí zápěstí železným stiskem. Jak to, že se dokáže tak rychle pohybovat? Nedopřála si chvilku, aby o tom popřemýšlela. Místo toho se nechala silou, jíž jí svíral ruku, otočit a druhou rukou se rychle rozmáchla a vlepila mu políček.

„Co si to dovolujete?” zasyčela uraženě. „Nevíte nic o tom, jaké máme s tetou vztahy, a přesto mě prakticky obviňujete, že o ni mám starost jedině proto, že se snažím ochránit svoje dědictví! Pusťte mě, vy mizero!”

Nepustil ji, místo toho si druhou ruku zvedl ke tváři, kde mu zůstal po její facce rudnoucí otisk. Nazlátlé oči mu žhnuly hněvem, který se očividně snažil ovládnout.

„Uklidněte se,” nařídil jí ledovým hlasem. „Uklidněte se a dejte mi příležitost, abych udělal totéž.”

„Mně je to fuk, jestli se uklidníte, nebo ne!”

„To by nemělo,” zavrčel. „Rozzuřila jste mě. Není moudré urážet kouzelníky, ale je přímo nebezpečné je rozzuřit! Hleďte si to zapamatovat, Ariano!”

„Nebudu se tím zatěžovat, protože nemám v úmyslu se s vámi znovu setkat. Pusťte mě, nebo • začnu ječet a přiběhne sem Drake!”

„V tom kraválu, co dělá stereo v obýváku, vás vůbec neuslyší. Pojďte se znovu posadit, Ariano,” nařídil jí s náznakem odevzdanosti. „Navrhuju, abychom začali znovu. Neměl jsem naznačovat, že vám jde o vaši tetu jenom kvůli penězům, a vy jste mě neměla fackovat. Ale uznám, že jsem si to možná zasloužil,” dodal a téměř něžně ji strkal zpátky ke křeslu.

„To rozhodně ano! To se jako omlouváte?” nanejvýš opovržlivě vystrčila bradu.

„Nebylo ode mě zdvořilé ptát se, jaké k tomu máte důvody,” řekl Lucian tiše a znovu se posadil. Ústa se mu letmo zvlnila v náznaku ironického pobavení. „Co ale nakonec můžete čekat od obyčejného iluzionisty. Člověka, který si vydělává na živobytí různými triky lze sotva považovat za džentlmena, že je to tak?”

Ariana na něho jenom zírala a nebyla si tak docela jistá, v jaké je Lucian náladě. Před pár vteřinami zuřil. Poznala to podle napjatých rýh kolem jeho úst a jiskření v jeho očích. Když teď byla bezprostřední krize zažehnána, musela si dokonce přiznat, že možná měla mít trochu strach. Jediným důvodem, proč ji strach nepřepadl, bylo, že se sama tak rozběsnila.

„Přijmete moji omluvu?” zeptal se Lucian zdvořile.

Zhluboka se nadechla a řekla mu pravdu. „Upřímně řečeno pochybuju, že mám na vybranou.

Nevím, kde ani jak bych takhle narychlo sehnala jiného kouzelníka.”

„S vybranou zdvořilostí to moc nepřehánějte,”

doporučil jí suše.

„Buďte bez obav, to se nestane ani náhodou. Ve vašem případě

ne.”

„Ouvej, ouvej.” Trhl sebou. „Vám asi nepřipadá, že byste se mi mohla omluvit.”

„Za to, že jsem vás udeřila? Sám jste říkal, že jste si to zasloužil,” připomněla mu odvážně.

„Přesto vám doporučuju, abyste si nezvykala vrazit mi facku pokaždé, když vás naštvu.”

„Má to být další varování ohledně hněvu kouzelníků?” zamumlala s patrným zájmem. V duchu se začínala sama sebe ptát, jestli z toho tentokrát opravdu nevyvázla lehce. Tenhle muž o sobě rozhodně netvrdil, že je džentlmen, a vyzařovala z něho drsná, nepoddajná výbušnost, která ji měla varovat.

„Vidím, že neberete moji profesi moc vážně,” odtušil.

„Beru ji vážně jenom tehdy, když některý člen téhle profese zkříží mně nebo někomu z mojí rodiny cestu,” prohlásila kousavě. „Věřte mi, že nového známého svojí tety beru velice vážně!”

„Nesrovnávejte mě s tím jasnovidcem, o něhož se zajímá vaše

teta!”

Spolkla poznámku v tom smyslu, že jí připadají všichni kouzelníci, iluzionisti a podvodníci víceméně stejní. Ničemu by to nepomohlo, kdyby tohohle člověka ještě víc urážela, a v tuhle chvíli jeho spolupráci potřebovala, ať se jí to líbilo nebo ne. Musel jí něco vyčíst z očí, protože se tak trochu zachmuřeně usmál.

„Moudré rozhodnutí,” pochválil ji hlubokým, sametovým hlasem.

„Hodláte tvrdit, že mi dokážete číst myšlenky?” posmívala se mu podrážděně. „Ze jste poznal, co si právě myslím?”

„Každý muž, sedící na mém místě, by poznal, co přesně si o něm myslíte. Vy se ale vlastně ani moc nesnažíte utajit, jaký na mě máte názor, viďte?”

Takhle se nikam nedostanou. „Luciane,” spustila odhodlaným, vyrovnaným hlasem, „myslím že jste měl před pár minutami pravdu. Měli bychom začít znovu. Pojďme se shodnout na základním faktu, že si o mně myslíte, že jsem ziskuchtivá, a já že mám pár výhrad k vaší profesi. Mám zájem jenom o jedno, aby mezi námi byl obchodní vztah, a jsem ochotná vám za vaši speciální expertizu dobře zaplatit. Pomůžete mi odhalit toho člověka, s kterým se zapletla moje teta?”

Opřel si loket o opěrku křesla a zadumaně si podepřel bradu dlaní.

„Zvláštní věc. Jsem v pokušení.” Nadzvedla za obrubami brýlí skořicově hnědé obočí.

„Ani vám nedokážu vypovědět, jak jsem vám vděčná,” pravila s přehnanou zdvořilostí.

„Abyste mě dobře pochopila, neláká mě vaše laskavá nabídka počestného zaměstnání.”

„Ne?”

„Ne. Zaujala mě představa, že bych sledoval jiného kouzelníka při práci a zkoušel přijít na to, jak pracuje. Předpokládám, že byste můj zájem o vaši nabídku mohla nazvat určitou formou profesionální zvědavosti. Nicméně vám nemůžu dát žádné záruky, je vám to jasné? Existuje vždycky možnost, že ten člověk bude ve svém umění o hodně lepší, než jsem já, a že se mi ho nepodaří odhalit. Existuje další možnost, že až ho opravdu uvidím v akci, usoudím, že vlastně nedělá nic špatného, a v takovém případě se rozhodnu ho neodhalovat. Je to věc profesní etiky.”

„Vy nepovažujete za špatnost, když nějaký iluzionista využívá svých dovedností, aby oškubal moji tetu a pár jejích přátel?”

„Pokud se vskutku děje tohle, pak udělám, co bude v mých silách, abych to zarazil.”

Chvíli si Ariana měřila muže, jehož začínala považovat za svého protivníka. „A jakou částku byste za práci tohoto druhu považoval za přiměřenou?” zeptala se nakonec chladně.

„Máte štěstí. Zrovna včera jsem dostal potravinové poukázky a budu velkorysý. Nebudu vám počítat ani cent,” řekl lenivým, hlubokým hlasem.

„To naprosto není nutné,” obořila se na něho. „Jsem připravena vám za vaše služby zaplatit.”

„Já ovšem nejsem připravený od vás peníze přijmout,” utrhl se na ni podobně a náhle se jediným plavným pohybem zvedl. Pozorovala ho, jak jde k arkýřovému oknu, kde zůstal stát a pozoroval panoráma San Franciska. Co se mu při tom honí hlavou?

„Luciane, nevidím důvod, abychom se o tomhle dohadovali. Od začátku se rozumělo samo sebou, že si chci nějakého kouzelníka najmout.”

„Přemýšlejte o dohodě, která se vám nabízí,” prohodil až příliš mile.

„Nechci se dohadovat,” odpověděla za jeho zády a poprvé přišel ke slovu její smysl pro humor. „Říká se, že dostanete to, za co si zaplatíte, a já chci to nejlepší.”

Prudce se otočil a ještě zachytil stopy nefalšovaného pobavení, jež bylo patrné na jejích jemných ústech. Na okamžik jako by ho ten pohled fascinoval. „Zaručuju vám, že odvedu to nejlepší, čeho jsem schopen. V tomhle ohledu si nemusíte dělat starosti. Ale mám takový divný pocit, že každý muž, co se s vámi zaplete, udělá líp, když od samého začátku stanoví, že to bude rovnocenný vztah. Myslím si, Ariano Warfieldová, že kdybych od vás peníze skutečně přijal a začal pro vás pracovat, udělala byste mi ze života peklo. Dohodneme se tudíž na partnerství, jinak můžete na celou věc zapomenout.”

Vyjádřil se s konečnou platností, že až zadržela dech. Myslí to vážně, uvědomila si. Neměl v úmyslu vzít od ní peníze, a tím se dostat do situace, že by mu mohla rozkazovat. Kouzelníci zřejmě mají svoji hrdost. „Tak dobrá,” souhlasila váhavě. „Jestli to opravdu chcete takhle.”

„Naprosto.”

Zvedla se. „Tak tedy dohodnuto.” Pohlédla na drobné zlaté náramkové hodinky na zápěstí. „V tomhle týdnu si musíme promluvit o podrobnostech. Momentálně mám nějakou schůzku a už jsem se zpozdila, takže abych vyrazila. Kdy byste se chtěl setkat, abychom probrali informace, které mám?”

Lhostejně mávl rukou. „Řekněme zítra večer? Přes den budu mít bohužel hodně co dělat,” řekl opatrně a upřeně ji pozoroval.

„Zítra večer se to bude hodit.” Jednou přikývla, byla spokojená a ulevilo se jí, že se věci začínají hýbat mnohem hladčeji. „Co kdybyste přišel kolem sedmé ke mně do bytu?”

„Před večeří, nebo po večeři?” zeptal se mírně. „Během večeře,” odpověděla rázně a vykročila ke dveřím. „A potravinové poukázky můžete nechat doma. Nakrmím vás zadarmo. To je to nejmenší, co můžu udělat, když se chystáte své služby tomu případu věnovat!”

„Děkuju,” řekl a tiše za ní vykročil, takže to byl on, kdo první sáhl po klice dveří, a ne ona. „Kam máte dnes večer namířeno?”

„Vezmu si taxi do Čínské čtvrti. Jdu tam s někým na pozdní večeři,” vysvětlila, zatímco jí otevíral dveře. Myslela na Richarda, který na ni čeká, a svižně vykročila na chodbu. Připozdívalo se.

„Zavolala jste si taxi?” Lucian vedle ní kráčel k hlučnému obývacímu pokoji.

„Ano, objednala jsem si taxík, aby přijel před tlum za pár minut. Vezmu si kabát a poběžím.”

„Pojedu s vámi,” řekl rozhodně a zastavil se před skříní v hale s dlaždicovou podlahou. „Který kabát je váš?” Už sahal po svojí obnošené černé bundě s manšestrovým límcem a kovovými sponami.

„Ten bílý kašmírový,” odpověděla a pokývla na elegantní jednoduchý plášť visící na kraji. „Poslouchejte, není vůbec nutné, abyste mě do Čínské čtvrti doprovázel,” vyhrkla spěšně, když jí pomáhal do kabátu. „Budu naprosto v pořádku. Richard na mě bude čekat přes restaurací.”

„Vím, že nemáte valné mínění o způsobech kouzelníků, ale pár jich přece jenom máme,” prohodil, když si vázala pásek na kabátě. „Kromě toho jsem se stejně chystal odejít. Po tom, co vás vysadím v Čínské čtvrti, pojedu prostě domů. Tak to bude nejjednodušší.”

„Ach,” odmlčela se, viděla, že to má logiku. Bude to pro něho snazší, když si nebude muset volat jiný taxík. „Tak tedy dobrá, jestli jste už opravdu připravený k odchodu.”

Zvedl hlavu, když do haly dolehl zvláště ryčný smích. Ironicky zkřivil rty. „Věřte mi, jsem připravený. Ještě pár minut a někdo určitě začne hulákat, abych předvedl nějaké triky, a protože moje schopnosti nezahrnují to, abych nechal celý ten dav zmizet, zvolím si myslím jednoduchý způsob úniku a zmizím sám.”

„Haló, vy dva, někam vyrážíte?” Ve dveřích se zjevil Drake se sklenicí šampaňského v ruce a druhou paží objímal zajímavou ženu s modrými a zelenými vlasy.

„Doprovodím tvoji sestru na její další schůzku a pak pojedu domů. Brzy se uvidíme.”

„Dohodli jste se s Arianou na něčem?”

„Ale jistě. Vyměnili jsme si pár urážek, vrazila mi facku, omluvil jsem se a shodli jsme se na tom, že jsme položili dokonalý základ pro

fungující partnerství,” řekl Lucian jakoby nic, zapnul kovové spony na své bundě a sáhl po Arianině paži.

Drake spokojeně přikývl a pozoroval je, jak vycházejí do chladné, mlžnaté noci.

„To vypadá jako dobrý začátek. Dobrou noc, Ari. Zítra ti zavolám, ano?”

„Dobře. Dobrou noc, Drakeu.” Změřila si ženu se zelenými a modrými vlasy, která se na ni vesele usmála. Pak za nimi Lucian rázně zaklapl dveře. U chodníku už čekalo taxi.

„Ví tenhleten Richard, který na vás údajně tak trpělivě čeká, že máte v plánu odhalit jistého jasnovidce?” zeptal se Lucian, když ji usadil na zadní sedadlo, nastoupil k ní a zavřel dveře.

„Ne, neřekla jsem o té věci nikomu, jenom Drakeovi a vám.” Vrtalo jí hlavou, proč si tolik uvědomuje, jak Lucian stísněný prostor taxíku ovládl. V té černé bundě, s černými, postříbřenými vlasy a zlatě hnědýma očima v tom malém prostoru Lucian Hawk rozhodně dominoval. Trochu stísněně si poposedla, aby se dostala až do rohu. Uvědomila si, co dělá, a v duchu se pokárala. Každopádně se nehodlala nechat tímhle člověkem zastrašit!

„Dělá si Drake o vaši tetu stejné starosti jako vy?”

„Ne, ale souhlasí s tím, že bude asi prozíravé si toho jasnovidce prověřit,” odpověděla neurčitě a zahleděla se z okénka na ulice města. Mlha byla dnes v noci nízko a halila pouliční lampy, takže vydávaly přízračný zlatavý svit. Z dálky se ozývala mlhová siréna a Ariana se najednou bezdůvodně zachvěla. Rychle se otočila a přistihla Luciana, jak si ji kočičíma očima upřeně prohlíží. Tohle je pro kouzelníka dokonalá noc, aby vyrazil mezi lidi, mihlo se jí hlavou, a pak tu fantaskní představu rázně zahnala.

Nicméně se jí tak trochu ulevilo, když uviděla Richarda Dearborna, jak na ni trpělivě čeká před drahou čínskou restaurací, kterou pro tento večer vybral. V křiklavém osvětlení ulic Čínské čtvrti se mu světlé vlasy leskly a elegantní trenčkot měl frajersky přepásaný. Je to pohledný muž s vybranými způsoby, řekla si Ariana. Žádný drsný, případně nebezpečný kouzelník. Taxík zastavil a Ariana položila ruku na kliku dveří. „Dobrou noc, Luciane. Zítra večer se uvidíme.”

„Nemám vaši adresu,” podotkl klidně a upíral pohled na muže, který kráčel po chodníku naproti Arianě.

, „Ach ano, samozřejmě. Rychle vylovila z malé černé kabelky firemní vizitku, na níž plastickými písmeny stálo Warfield & Co., finanční poradci.

Delikátním zlatým perem na ni rychle připsala svoji adresu. „Tady máte.” Strčila mu vizitku do ruky.

„Děkuju,” řekl vlídně a vzal si ji. Pořád ještě pozoroval světlovlasého muže, který se skláněl, aby otevřel dveře taxíku. Řidič začínal být trochu netrpělivý. „Je to od vás milé, že jste mě pozvala na večeři. Chci říct, když uvážím, co si o mně myslíte a tak,” zamručel.

Skousla si spodní ret a vyhrkla: „Ano, tedy, obávám se, že si budeme muset zvyknout na představu, že spolu budeme vycházet. Víte, na téhle situaci je pár věcí, které jsem vám ještě neměla možnost vysvětlit.”

„Jako třeba co?”

Nadechla se a přitom, jak otevírala dveře, ze sebe vysypala: „Jako třeba, že se mi může podařit tetu Filomenu přesvědčit, aby nám dovolila zúčastnit se sezení s jasnovidcem, jenom tehdy, když si bude myslet, že jste, ehm, můj blízký přítel.”

To ho plně zaujalo. Okamžitě odtrhl pohled od čekajícího muže na chodníku a upřel je na její náhle napjatý obličej. „Budu vystupovat jako váš milenec?” zeptal se chraplavě.

„Všechno vám vysvětlím zítra večer!”

Rychle vystoupila a s úlevou téměř vklopýtala Richardovi do náruče.

Dveře taxíku se zabouchly a řidič bez dalšího zdržování vystřelil od chodníku.

Lucian zíral zadním okénkem, paži položenou na opěradle, a pozoroval, jak Ariana mizí zavěšená do svého společníka v restauraci.

Je tenhle světlovlasý chlápek v drahém trenčkotu její skutečný milenec? A co víc, proč ho ksakru tahle představa tak podivně otrávila? Poctivě řečeno skutečný důvod, proč trval na tom, že s ní dnes večer pojede v jednom taxíku, byl ten, že byl velice zvědavý na

muže, za nímž spěchala. Ariana byla žena, která ho na jedné straně doháněla k zuřivosti, na druhé fascinovala.

Když taxík nechal Čínskou čtvrť za sebou a vyrazil na příští adresu, Lucian si udělal na sedadle pohodlí. Pohlédl na firemní vizitku, již držel v ruce, a přemýšlel, jaké by to bylo, stát se milencem Ariany Warfieldové.

DRUHÁ KAPITOLA

Richard Dearborn nebyl Arianin milenec. Dal jasně najevo, že by se mu ta role líbila, avšak Ariana neměla zvlášť zájem jej do ní obsadit. Po „katastrofě” v roce, kdy jí bylo šestadvacet, neměla v úmyslu nechat se unést něčím tak nejistým a nebezpečným, jako je mužská vášnivost.

Cena za to byla příliš vysoká, a pokud existovalo něco, nač měla talent, pak to bylo analyzování nákladů.

Na druhou stranu byla více než připravená uvažovat o manželství - což její malou rodinu dost mrzelo. Filomena ani Drake se nijak netajili tím, že ji považují za příliš opatrnou a praktickou, pokud jde o muže. Zastávali názor, že potřebuje divoký, žhavý milostný vztah, který by vymazal vzpomínku na to, co se stalo, když jí bylo šestadvacet. Měli velké obavy, že jí život protéká mezi prsty.

Divoký, žhavý milostný vztah nicméně u Ariany iozhodně nepadal v úvahu. Momentálně potřebovala vyvážené, pohodlné manželství.

Přemýšlela o té situaci druhý den večer, kdy se pustila do přípravy večeře pro kouzelníka, kterého si právě obstarala. Richard Dearborn měl v sobě všechno, co u muže chtěla a potřebovala. Nejenom že vydělával stejně peněz jako ona, vydělával podstatně

víc. Jako džentlmen a byznysmen měl prvotřídní pověst. Pocházel z rodiny, která byla v San Francisku nenápadně úspěšná po tři generace, a prokázal vlastní vrozené schopnosti, když se před třemi lety chopil otěží v rodinné bance. Ve čtyřiatřiceti ukázal, že jako nástupce svého otce dostál všem nárokům.

A protože byl solidní obchodník, stejně jako ve všech ohledech logický člověk, bude mít Richard pochopení, že Ariana bude neochvějně trvat na uzavření předmanželské smlouvy, pokud by si ho měla vzít. Taková smlouva dávala nakonec dokonale smysl, vzhledem k finanční situaci každého z nich a k tomu, že je praktické pojistit se proti nejistotám moderního manželství. Předmanželská smlouva ochrání jeho stejně jako ji.

Na výrazných ústech se jí objevil ironický úsměv, když strčila ořechový koláč, který právě připravila, do trouby. Ano, až přijde pravý čas, předloží plán týkající se předmanželské smlouvy Richardovi s tím, jak bude chránit jeho. Takový přístup by měl na bankéře zabrat.

Jen nebesa věděla, že si nepřeje vysvětlovat, že je to ona, kdo potřebuje psychologickou jistotu předmanželské smlouvy. S tichým znechuceným povzdechem si sundala zástěru a zamířila do ložnice, aby se oblékla k večeři. Kdyby vysvětlovala vlastní hluboce zakořeněnou potřebu nenapadnutelné předmanželské smlouvy, jedině by tím oživila ponížení a finanční pohromu, jimiž před čtyřmi lety prodá. Byl to rok, kdy si myslela, že má všechno: úspěch a muže svých snů.

Nicméně z muže jejích snů se vyklubal podvodník, šarlatán, který najednou zničil její lásku i její vznikající finanční říši. Už nikdy víc.

Stála před skříní a myslela na to, jaká je to ironie, /c dnes večer bude dělat společnost profesionálnímu podvodníkovi, člověku, který přeměnil klam a iluzi v působivé umění.

Ach ano, potřebuje takové schopnosti, jestli se má vypořádat se situací, v níž se podle všeho ocitla |i jí teta. Jakpak je to staré přísloví? Vyhánět čerta ďáblem. Potřebuje kouzelníka, aby odhalil jiného kouzelníka.

Lucian Hawk je alespoň pokud jde o povolání, jež si zvolil, poctivý, uznala, když si vybrala úzké sametové kalhoty. Nijak tuhle profesi neobdivovala, ale ji osobně to neohrožovalo. Téměř roztržitě vytáhla hedvábnou pestrobarevnou halenu s nabíranými rukávy. Rubínová, safírová a zlatá barva oproti černému sametu zářily. Oblečení doplnila černými balerínkami.

Na jedné straně si sčesala skořicově hnědé vlasy za ucho a připevnila je sponou, na druhé si nechala vlasy volně splývat. Módní obruby jejích brýlí byly už samy o sobě výrazným doplňkem, a tak se rozA hodlá, že si žádné šperky brát nebude.

Jak by dnes večer měla vlastně jednat s Lucianem Hawkem? Zamyšleně se mračila do zrcadla, když si ještě naposledy kontrolovala, jak vypadá. Včera večer ho tou poznámkou na rozloučenou, že bude muset vystupovat jako její „blízký přítel”, vyvedla z míry. Okamžitě ten eufemismus pochopil. Jak jinak, kouzelníci mají pověst chytrých lidí, připomněla si s pobaveným úsměvem.

Náznak humoru ji ovšem přešel, jakmile se vrátila do kuchyně dokončit přípravy na večeři. Jak: vlastně bystrý Lucian Hawk je? Zřejmě dost, když odmítl vzít si od ní peníze. Tuhle prozíravost mu musela nerada připsat k dobru.

Měl naprostou pravdu.

Snáz by ho ovládala, kdyby ho přímo zaměstnávala. Zaměstnavatel je oproti zaměstnanci dost ve výhodě tím, že mu za poskytnuté služby platí. Vztah tohoto druhu poskytuje určitou moc a ona by

< cítila mnohem líp a bezpečněji, kdyby ji mohla Uplatnit.

Teď mezi nimi stály věci tak, že bude závislá na tom, jak se jí ho podaří přemluvit a jak s ní bude spolupracovat.

Nejdřív ho musí přemluvit, aby sehrál roli muže, s nímž má „vážnou známost”. Filomena by začala být podezíravá při jakémkoliv jiném vysvětlení, že její neteř na další sezení s jasnovidcem provází nějaký muž. Ostatně i sám jasnovidec by pravděpodobně začal být také pěkně podezíravý.

Iluzionista. Bude muset Lucianovi vymyslet nějaké jiné zaměstnání, až ho bude Filomeně představovat. Něco úctyhodného.

O půl hodiny později se ozval zvonek u dveří. Přesně včas. Ariana prošla přes obývací pokoj vynulovaný teplými barvami, aby otevřela. Byla to krásná a útulná místnost. Nebylo pochyb, že Filomena Warfieldová je velice talentovaná žena. Pokud šlo o sladění barev a materiálů, mohl se jí rovnat málokdo. Koberec červený jako papája výrazně doplňoval nábytek ve vanilkových odstínech. Každý kus nábytku v pokoji byl vybrán tak, aby byl stylový a pohodlný zároveň. Ve směsici francouzského designu a vyřezávaného masivního nábytku ve stylu Queen Anne bylo patrné, jak důkladně je celek promyšlený. Výsledné ovzduší bylo v dokonalém souladu s jejím životním stylem, stejně jako elegantní ultramoderní Drakeův byt odpovídal jeho poněkud neobvyklému způsobu života.

„Dobrý večer, Luciane,” pozdravila ho s neosobní odtažitostí, když otevřela dveře. „Jste velice přesný.”

„Na domácí jídlo obvykle chodím včas,” řekl a vstoupil. Měl na sobě tmavé kalhoty a tmavozelený pulovr a vypadal nenucené a v pohodě. Vyklouzl z bundy s kovovými sponami, stejné, jakou měl na sobě předchozího večera, a podal jí ji, aby ji mohla pověsit do skříně v předsíni.

Ariana využila toho malého rozptýlení k tomu, aby se přizpůsobila jeho znepokojivé přítomnosti ve svém v teplých pastelových barvách laděném obývacím pokoji. Černé vlasy mu v mlze trochu zvlhly a připadal jí stejně mohutný a trochu hrozivý jako včera večer v taxíku. Ne snad že by to byl nějak mimořádně velký člověk, ale rozhodně něco v něm způsobovalo, že si jeho přítomnost stísněně uvědomovala. Nicméně když mu pověsila těžkou bundu, už se zase naprosto ovládala.

„Děkuji, že jste přišel, Luciane. Posaďte se, prosím. Co byste si

dal k pití?”

Nenucené mu pokynula na pohovku, on ale místo toho za ní vešel do kuchyně, která na obývací pokoj navazovala. Otevřela skříňku plnou sklenic a on vklouzl na stoličku na opačné straně jídelního pultu.

„Bude mi vyhovovat všechno, co máte.”

„Sklenku ryzlinku?” zeptala se, otevřela lednici a vyndala láhev bílého, která se tam chladila.

„Dobře.” Nespouštěl z ní pohled.

„Asi byste mi nechtěl pomoct ušetřit tím, že byste nějakým kouzelnickým trikem zařídil, že by mi / kohoutku tekl dobrý ryzlink, a nemusela jsem tohle drahé víno otevírat?” prohodila žertem, postavila láhev na pult a hledala vývrtku.

„Nevypadáte na to, že byste si musela s šetřením dělat až zas takové starosti,” podotkl a významně /hodnotil pohledem nákladné zařízení bytu. „Ale nabízím se, že vám tu láhev otevřu.”

Podala mu ji.

„Kouzlem, nebo potřebujete vývrtku?” zeptala se se zájmem.

„Myslel jsem, že použiju zuby,” zamručel. Potom rozkazovačně natáhl ruku. „Co to má být? Nějaká /kouška?”

Zářivě se usmála a podala mu vývrtku. „To jenom, že jsem se s mnoha kouzelníky nesetkala a nejsem si jistá, co můžu čekat.”

„Tak to jsme na tom stejně. Ani já si nejsem tak docela jistý, co od vás můžu očekávat.” Zručně začal vytahovat zátku z láhve. „Takže abychom začali uspokojovat vzájemnou zvědavost. Proč budu vy stupovat jako váš milenec?”

Při té přímé otázce sebou trhla. „Ne jako můj milenec, Luciane,” upřesnila. „Jenom jako muž, s kterým momentálně chodím. Jako člověk, k němuž mám vztah. Takový vztah, aby vás moje teta důvěřivě přijala, až ji požádám, jestli bych vás s sebou mohla vzít na seanci, nebo jak ten její jasnovidec ta setkání nazývá.”

Lucian jenom zamručel a vytáhl zátku z láhve.

„Nemůžu jí dost dobře říct, kdo jste, ani očekávat, že vás přijme s otevřenou náručí,” pokračova la odhodlaně. „Kromě toho by ten zatracený jasno videc nepochybně zakázal, abyste se toho sezení zúčastnil, kdyby věděl, kdo jste. Nejspíš by nechtěl aby ho jiný kouzelník pozoroval při práci.”

Lucian nalil víno, v tvrdém obličeji mu seděl zamyšlený výraz. „No dobrá, takže potřebujete ro zumnou výmluvu, abyste mě vzala s sebou. Kdo jiný kromě nás dvou ví, co plánujete?”

„Jenom Drake.”

„Co ten muž, co jste se s ním včera večer scházela před restaurací?” zeptal se tiše, podal jí sklenici a ze své trochu upil.

„Richard?” Svraštila čelo. „Ne, myslím, že m neřeknu, co se děje. Bylo by to trochu trapné vy světlování.”

„To, že vám budu dělat milence?” zeptal se a měl v přivřených očích hodnotící pohled.

„To, že Filomena naletěla nějakému jasnovidci,” upřesnila nevzrušeně. „Raději bych to pokud možno nechala v rodině.”

„Z něčeho, co včera večer Drake říkal, soudím, že vy, on a Filomena tvoříte celou vaši rodinu, je to tak?”

„Správně,” přitakala a vykročila zpátky do obývacího pokoje. Cestou zvedla stříbrný tác s plněnými vejci zdobenými kaviárem. „Naši rodiče zahynuli, když jsme s Drakem byli malí. Byli to botanici. Skvělí botanici, abych pravdu řekla. Zemřeli na studijní cestě po Amazonii.” Z tónu jejího hlasu jasně vyplynulo, že si nepřeje o té věci víc mluvit.

Lucian to ignoroval. „Tedy vědci, hmmm.” Udělal si pohodlí na pohovce a snědl několik plněných vajec. „Takže Drake je velmi důmyslný a úspěšný vynálezce, vaši rodiče byli vědci a Filomena je uznávaná bytová architektka a umělkyně. Vaše rodina je zřejmě víc než průměrně nadaná.”

Pokrčila rameny a žvýkala jednohubku. Posadila se k širokému nízkému stolku naproti němu.

„Jakým nadáním jste byla požehnaná vy, Ariano?” zeptal se téměř něžně.

„Bohužel ničím tak vzrušujícím nebo zajímavým jako Drake a Filomena,” odtušila chladně. „Jediné, k čemu mám nějaké chopnosti, je vydělávání peněz a zacházení s nimi.”

„Čímž se vysvětluje váš poměrně značný zájem v této věci.” Zajiskřilo jí v kouřově modrých očích a Lucian zvedl ruku. „Nemám v úmyslu vyvolat další střet, při kterém budou lítat urážky. Včera večer jsem dostal za vyučenou,” dodal a pokřiveně se usmál. „Warfield a spol., finanční poradci, rozumím, znamená to správu peněz a poradenství?”

„Správně,” odpověděla strnule, neboť z jeho hlasu vycítila skrytý nesouhlas. „Prodáváme jednotlivcům a firmám různé finanční

služby, které jsou vypracované tak, aby jim pomohly vydělat peníze, a hlídá se, co vydělají, aby všechno nesebral finanční úřad. A co vy, Luciane?” zeptala se neústupně; hledala možnost, jak obrátit hovor jinam. „Bylo kouzlení vždycky vaším hlavním zájmem?”

„Miloval jsem kouzla od deseti let,” řekl prostě. Nedokázala zadržet otázku, která se jí drala přes rty. „Proboha, proč?” Její užaslý výraz byl naprosto upřímný. Jak může mít někdo opravdu v lásce záměrný klam?

Chvíli na ni upřeně zíral, jako by se snažil odhadnout, jaké má k té otázce důvody. „Je v nich skutečná krása, Ariano,” odpověděl nakonec tiše. „Lidé na ně reagují tak jedinečně. Jsou jimi unesení. Vytváří to pocit, že se odehrává zázrak, a ten pocit se ničemu nevyrovná. Líbí se mi ovládat umění, které dokáže takový zázrak vytvořit.”

Uvážila to a pak se váhavě usmála.

„Mluvíte jako Filomena, když hovoří o dokonalém pokoji, nebo jako Drake, když pracuje na něčem zvláště důmyslném.”

„Ale nemluvím jako vy, když vyděláváte peníze nějakým obzvlášť šikovným způsobem,” podotkl bystře.

Zavrtěla hlavou. „Ne, nikdy jsem nepovažovala zacházení s penězi za umění. Je to jenom schopnost, kterou mám. Nevzbuzuji v lidech pocit, že se odehrává zázrak, i když snad opravdu pociťují trochu vděčnosti, když všechno dobře dopadá nebo se někomu urovnají jeho finanční záležitosti.”

„Možná se vám daří ohromovat lidi v jiných oblastech svého života,” rozvíjel myšlenku Lucian. „Příkladně ve vztahu s mužem, který na vás čekal včera večer před restaurací?”

Pozvedla hlavu. „Vás Richard nějak zajímá.”

„Přiznávám, že jsem na něho trochu zvědavý,” řekl otevřeně.

„Proč? S tímhle nemá nic společného.”

„Což je jeden z důvodů, proč jsem zvědavý. Co by asi tak řekl, kdyby věděl, že u vás dnes večer večeřím a že máte v plánu mě uvádět jako svého milence?”

„Ne jako milence,” opakovala automaticky. „A s Richardem si nemusíte dělat starosti. Zapomeňte na něho, prosím vás!”

„Znamená to, že vy si kvůli němu těžkou hlavu dělat nebudete?”

„Samozřejmě že ne. Proč bych propána měla?” odsekla. Nějak musí tenhle směšný rozhovor usměrnit. „Takže on není váš skutečný milenec?”

„Luciane, nevím, co vás vede k domněnce, že máte právo takhle strkat nos do mého soukromého života, ale…”

„Jenom chci mít přehled o všech případných rizicích,” odpověděl nekompromisně.

„Rizicích!” Vyjeveně na něho zůstala koukat. „Dělá vám starost riziko, že Richard přijde na to, že předstíráte, že jste můj - můj přítel, a urazí se?” Odmítala používat slovo milenec.

„Třeba nebude čas na vysvětlování, že je to jenom jako. Muži v jeho situaci by se muselo odpustit, kdyby se naštval, pokud by zjistil, že se po večerech bavíte s jinými muži. Ptám se jenom na to, jestli je v právu, nebo ne, aby se kvůli tomu namíchnul. Je to váš milenec? Jestli ano, myslím, že byste mu měla radši říct, co se děje.” V jeho slovech zazněl neoblomný tón, který ji rozzuřil.

Odložila sklenici na stolek, až to cvaklo, a přes tu krátkou vzdálenost, která je dělila, se na něho rozhněvaně zamračila. „Dovolte, abych vám pár věcí objasnila, Luciane Hawku. Za prvé není zapotřebí, abyste se zabýval čímkoliv z mého soukromí. Buďte ujištěn, že Richard Dearborn se na vás nevrhne a nevymlátí vám duši z těla, ani kdyby situaci špatně pochopil. Je to džentlmen. Za druhé nepotřebuju ani nechci, abyste mi radil, co mu mám nebo nemám říkat. Ve vztahu k němu se budu chovat tak, jak uznám za vhodné!”

„Spíte s ním? Na nic jiného se neptám,” zavrčel. „Do toho vám vůbec nic není!”

„Je mi do toho! Proboha, ženská, jestli s ním máte poměr a on se o mně dozví, tak budete lítat v pěkném maléru. Co to do vás vjelo? Jste tak naivní, že si myslíte, že mu to bude jedno? Chlapovi, který má pocit, že má na nějakou ženu právo, se nebude líbit, když ta jistá žena předstírá, že je zamilovaná do jiného, a to bez ohledu na situaci nebo důvody. A bude dokonce o to víc zuřit, když se to nedozví přímo od vás!”

„Mluvíte o tom zkušeně!” odsekla zlostně.

„Dívám se na to z mužského hlediska. Moc dobře vím, jak bych reagoval, kdybych zjistil, že moje žena je do takové situace zapletená a předem se mnou o tom nepromluvila!”

Chvíli ze sebe nedokázala vypravit slovo, tak byla rozzuřená. Vší silou se ovládla a nápadně sladce se zeptala: „A co přesně byste udělal, pane Hawku? S pomocí kouzel byste toho druhého změnil v ropuchu?”

Zadíval se na ni se zneklidňující přímočarostí, až zatajila dech. Měla dojem, že se Lucian skutečně pokouší vžít se do Richardovy situace. „Zuřil bych, že jste ke mně neměla důvěru. Otevřeně řečeno, pořádně bych si to s vámi vyřídil.”

Měla co dělat, aby nevyletěla. „Tak to je potom štěstí, že nejste na Richardově místě, že? Aby bylo jasno, Luciane, Richard Dearborn je muž, za kterého se možná vdám. To rozhodnutí leží nicméně v budoucnosti. Nemá na mě žádný ,nárok’, jak jste to tak šovinistický vyjádřil. Ujišťuju vás, že vám vůbec nic nehrozí.”

Zahleděl se do svého vína, jako by na jeho hladině objevil něco fascinujícího. „Když pomýšlíte na to, že si ho vezmete, tak s ním musíte spát. Jestli s ním spíte, koledujete si o pěkný malér, když se za jeho zády pouštíte do takovéhle šarády. Já, jakožto člověk, který to se vší pravděpodobností přitom odskáče, se proti tomu musím bohužel ohradit.”

„Já s ním nespím!” vyhrkla. Pomalu se přestávala ovládat. „Tak! Jste spokojený? Nemám poměr s nikým. Nic vám nehrozí, kouzelníku. Slyšíte mě? Nic!”

Znovu zvedl hlavu, ale kdyby si měla život spasit, nedokázala se ve výrazu jeho nazlátlých to ovšem účinek jeho zářivého pohledu n. slabilo. Za čočkami brýlí mu v medových hlubinách očí na letmý okamžik zažhnulo, pak ten žár vystřídalo sebeovládání.

„Omlouvám se, že jsem na vás kvůli tomu tolik naléhal,” řekl tiše. „Potřeboval jsem přesně vědět, do čeho jdu.” Hlas měl napjatý.

Ariana se neklidně zavrtěla a pokoušela se znovu ovládnout svoje emoce. „Zapomeňte na to. Jenom jsem si neuvědomila, jak bude člověk ve vašem postavení neklidný při představě, že by Richard situaci špatně pochopil.”

„Ne,” souhlasil, „to jste si neuvědomila.”

„Věřte mi, Richard by nepředstavoval hrozbu, i kdyby věci mezi ním a mnou byly tak, jak jste si myslel.”

„Chápu,” komentoval to Lucian neutrálně.

Podrážděně si povzdechla. „Myslím, že nechápete, ale na tom vlastně nezáleží, pokud budete pořád ještě ochotný mi v mém plánu pomoct.”

„Ale ano. Pomůžu vám. Včera večer jsem se rozhodl.”

Vykulila oči. „Proč potom ten výslech?” vyskočila. „Ále, to je jedno. Nemám chuť poslouchat žádné další spletité mužské důvody. Budu podávat večeři.” Netrpělivým, vznosným krokem zamířila do kuchyně. Znovu šel za ní. Tentokrát se opřel ve vchodu do kuchyně a pozoroval ji, jak si všechno chystá.

„Rozumím tomu dobře, že pokud se rozhodnete za Richarda provdat, představujete si velice moderní svazek?” zeptal se nakonec, jako by si jen tak povídali. Když vytáhla pečeného lososa z trouby, uznale nasál vůni.

„Jestli máte na mysli takzvané otevřené manželství, když říkáte ,moderní’, tak to rozhodně ne. Věrnost je naprosto zásadní. Ale jestli na druhou stranu mluvíte o finančně a právně moderním manželství, pak ano, takový vztah opravdu chci,” řekla téměř roztržitě, soustředěná na přendávání lososa na nahřátý talíř. Při práci na sobě cítila jeho pohled a jeho intenzita jí nešla do hlavy.

„Co to znamená?” zeptal se.

„Znamená to, že bych nikdy nevstoupila do manželství bez takových věcí, jako je kupříkladu jasná a závazná předmanželská smlouva,” odpověděla, otočila se a strčila mu talíř do rukou. „Tumáte, buďte trochu užitečný a odneste to na stůl.”

„Předmanželská smlouva?” Přijal talíř, avšak soustředěný byl na ni. Znovu se obrátila k troubě, aby vytáhla brambory. Zaslechla v jeho hlasu nechápavý tón.

„Přesně tak. Smlouva chrání obě strany. Je to jediný rozumný způsob jak přistupovat k něčemu tak nejistému, jako je manželství.”

Za jejími zády se rozhostilo ticho, a když se otočila, že odnese brambory na stůl, viděla, že Lucian už položil talíř s rybou na kulatý jídelní stůl v pokoji. „Rozumím tomu dobře, že s tím nesouhlasíte,

Luciane?” Mírně pobaveně se usmála. Položila na stůl brambory a vrátila se do kuchyně pro špenátový salát.

„Na mých pocitech v téhle věci nezáleží,” řekl pomalu a přidržel jí židli. V jeho slovech zazněla zvláštní zdrženlivost. „Ženatý jsem už jednou byl a mám v úmyslu tu chybu už nikdy neopakovat. Tudíž mě takové moderní problémy, jako je předmanželská smlouva, nechávají v klidu.”

Posadil se naproti ní a čelil jejímu pevnému pohledu. Na okamžik mezi nimi nastalo zvláštní napětí, jež Ariana uvolnila vrcholně blahosklonným úsměvem. „Takže to, kouzelníku, vypadá, že máme v osudu stát na opačných stranách dalšího plotu. Vy a já jsme si zřejmě vzali ze svých minulých chyb rozdílná poučení.”

Dolil trochu vína a zvedl svoji sklenici. „Na poučení, kterého se mi dostalo,” zamumlal ironicky. „Nikdy nedůvěřuj ženě, která tvrdí, že je zamilovaná a chce se vdávat. Může svoji lásku docela

dobře dokázat tím, že bude riskovat milostný poměr se mnou.”

Povýšeně vystrčila bradu. „A na poučení, kterého se dostalo mně. Nikdy nevěř muži, který říká, že je zamilovaný. Může docela dobře dokázat svoji lásku tím, že přistoupí na riziko manželství s předmanželskou smlouvou.”

Beze slova si každý dal symbolický doušek a Ariana měla pocit, jako by nějak dospěli k jakési křehké shodě. Bylo načase pustit se do práce.

„Teta by se měla tenhle víkend zúčastnit dalšího sezení toho svého jasnovidce,” spustila věcně. „Už jsem jí říkala, že jsem sama zvědavá a chtěla bych se toho zúčastnit. Nic nenamítala, když jsem jí řekla, že přijdu s vámi; vysvětlila jsem jí, že spolu chodíme a že jste také zvědavý. Je si naprosto jistá, že její nový guru snese trochu dalšího zájmu.”

„Kdepak ten guru bydlí?”

„Má takový jako útulek nahoře v horách tak asi sto mil odtud. Zní to velice tajemně. Soudím, že tam panuje zvláštní ovzduší,” dodala ironicky a ochutnala rybu. V každém případě se každý víkend smí těch seancí zúčastnit jen malá skupina lidí. Filomena se zřejmě nezatěžuje, aby dostala povolení, že může někoho přivést.”

„Vybírá se za účast nějaký poplatek?”

„Přirozeně. A pěkně vysoký. Vlastně by mi to neleželo tolik v hlavě, kdyby to vypadalo, že víc to tetu stát nebude. Nakonec člověk počítá s tím, že za jakékoliv představení zaplatí. Bývala bych čekala, že ji tenhle poslední výstřelek přestane po nějaké době bavit a že se pustí do něčeho jiného.”

„Z účtu ovšem vybírala mnohem víc, než činí vstupní poplatky na ty seance?” zeptal se zkusmo.

„Podstatně víc,” zdůraznila.

„Jak se ten jasnovidec jmenuje?”

„Fletcher Galen. Říká vám to něco?”

Zavrtěl hlavou. „Ne, bohužel ne. Což ale nic neznamená. Pravděpodobně je to jméno, pod kterým vystupuje.”

„Chcete říct falešné!” řekla posměšně a podala mu mísu se salátem, kterou si horlivě vzal. Najednou si všimla, jak mu chutná jídlo, které připravila. Copak ten člověk nikdy nemá domácí jídlo?

„Správně, falešné,” přitakal. „Mohl bych, prosím, dostat ještě trochu lososa?” Zadíval se s nadějí na talíř.

Pokračovali v hovoru, ale začalo být čím dál zřejmější, že Lucian Hawk se zajímá hlavně o jídlo. Ve chvíli, kdy se ocitl na stole ořechový koláč, bylo na něm zřetelně znát, že je s vývojem večera spokojený.

„Varuju vás, mohl bych náš pracovní vztah protahovat nekonečně dlouho, kdybyste mi zaručila, že mě budete krmit,” zažertoval po tom, co v něm zmizel koláč, a krátce se zasmál. „Kam se hrabou na vaše jídlo potravinové poukázky!”

„Díky,” odtušila.

„Žádný strach, vím, jak zaplatit za večeři,” prohodil nenucené, když jí pomáhal odnést nádobí do kuchyně. „Předvedete nějaké kouzlo?”

„Jak jste to uhodla?” Naskládala zbytek nádobí do výlevky, otočila se k němu a přitom si utírala prsty do ručníku. „Tak dobrá,” řekla vyzývavě. „Podíváme se, co umíte.”

„To myslíte vážně?” pousmál se a zvědavě si ji měřil.

„Proč ne? Najímám si kouzelníka, ne snad? Proč bych se nepodívala, jak dobrého kouzelníka jsem získala.”

Zaváhal. „Nenajímáte si mě, Ariano, zapomněla jste? Tohle je partnerství.”

„Promiňte, budu se snažit na to nezapomínat,” zamumlala a sáhla do skříňky po dvou skleničkách na brandy. „Ukažte mi svoje umění, kouzelníku,” přikázala mu a vykročila zpátky do obývacího pokoje s láhví brandy a skleničkami.

„Pro začátek snad něco jednoduchého,” řekl s náznakem pobavení, když si sedal doprostřed oranžovožlutého koberce. „Máte dolarovou bankovku?”

Mohla bych se podívat, jak se to dělá, řekla si B vyhrabala požadovanou bankovku z peněženky. Potom se posadila se zkříženýma nohama před něho a nalila do dvou sklenek brandy. Předpokládala, Že Lucian bude potřebovat pár minut, aby si na trik, který chtěl předvést, všechno připravil, takže se zaměstnávala naléváním pití.

Uslyšela, jak trhá bankovku na kusy, a prudce /vedla hlavu. „Můj dolar!” vyhrkla s nelíčenou i ozmrzelostí člověka, který má patřičnou úctu k penězům. Poslední útržky roztrhaného dolaru si zrovna přesypával do levé ruky. „Právě jste zničil moje peníze!”

„Myslel jsem, že by vás to mohlo upoutat,” řekl mile. Ukázal jí kuličku z kousků předtím dokonalé bankovky, která mu ležela v dlani. Potom sevřel ruku v pěst, druhou rukou přes ni přejel a vzápětí už rozbaloval předtím roztrhanou bankovku.

Teď byla opět vcelku.

Svraštila čelo a najednou zvedla soustředěný pohled od bankovky k jeho nazlátlým očím. „Jak jste to udělal?” chtěla vědět. „Je to kouzlo,” připomněl jí mírně.

„To mi nevykládejte,” namítla netrpělivě. „Jak se ten trik dělá?” „Právě jsem vám to řekl. Je to kouzlo.” „Udělejte to ještě.”

Poslušně trik zopakoval, roztrhal bankovku na několik kousků, zmačkal je do kuličky a potom ji rozvinul v neporušený dolar.

Soustředěně svraštila čelo, posunula se k němu o něco blíž a dala si doušek brandy. „Udělejte to znovu. Pomalu.”

Usmál se a poslušně celý trik zopakoval. Opět si musela připustit, že to vypadá, jako by bankovku roztrhal a kouzlem ji zase zcelil.

Posunula se na koberci ještě blíž. Byla tím tak zaujatá, že nic jiného nevnímala.

„Vzhledem k tomu, jak vás zajímají peníze,” prohodil hlubokým, vábivým hlasem, „by se vám mohlo líbit i tohle kouzlo.”

Sáhl do zadní kapsy a vytáhl kapesník a minci. Potom uchopil prázdnou sklenici, kterou si předtím přinesl z kuchyně, udělal z kapesníku kuličku a vstrčil jej do sklenice. Postavil sklenici na koberec mezi nimi a pak nechal zmizet minci, jež ležela vedle sklenice.

„Schoval jste ji do dlaně,” obvinila ho okamžitě.

„Vážně? Podívejte se do kapesníku,” poradil jí, ústa zvlněná do pobaveného úsměvu.

Podezíravě sáhla do sklenice a vytáhla kapesník. Vypadla z něho zmizelá mince. Otráveně zavrtěla hlavou. „Ukažte to ještě jednou.”

„Co se děje, Ariano, nevěříte vlastním očím?” dobíral si ji a poslušně nechal minci zmizet a znovu se objevit v kapesníku.

„Řekněte mi, jak to děláte,” naléhala a přisunula se ještě o kousek.

Napil se trochu brandy a přemýšlivě si ji prohlížel přes okraj sklenice.

„Ne,” řekl nakonec. „To vám nepovím. Ale dám vám příležitost a předvedu ještě něco. Natáhněte ruku.”

Udělala, jak řekl. Dráždilo ji to čím dál víc. K většině věcí přistupovala naprosto pragmaticky, a tak ji značně znervózňovalo, že nedokáže přijít na tajemství Lucianových triků. Byla odhodlaná přistihnout ho uprostřed předvádění a přesně zjistit, jak svoje triky dělá.

Pečlivě jí odpočítal do dlaně pět mincí. Sledovala to s vrcholným soustředěním. „Teď mi je odpočítejte zpátky do ruky,” vybídl ji jemným, svůdným hlasem. Natáhl dlaň.

Bedlivě mu odpočítala do dlaně pět mincí a ani při tom nemrkla.

„Shodujeme se, že mám v ruce pět mincí?” zeptal se a nespouštěl neproniknutelný pohled, jehož si nevšímala, z jejího dychtivého, ostražitého obličeje. Chtěla za každou cenu zjistit, jak se ten trik dělá.

„Shodujeme.”

„Dobrá. Natáhněte znovu ruku,” vybídl ji a rychle jí mince vrátil do dlaně a ruku jí zavřel. Vlastní ruku měl prázdnou. „A teď sledujte,” usmál se, „jak jednu z těch mincí, které tak pevně svíráte, dostanu z vaší ruky do své.”

Téměř okamžitě se mince objevila mezi prsty jeho pravé ruky. Rychle rozevřela pěst a zjistila, že v ní má jenom čtyři mince. Trpělivost ji opustila.

„Krucinál! Řekněte mi, jak to děláte, Luciane!”

Provokativně se usmál, nazlátle hnědé oči se jí posmívaly.

„Dám vám ještě jednu příležitost, abyste si zkusila, jestli na to dokážete přijít.”

Znovu jí začal odpočítávat mince do dlaně. Bedlivě sledovala každý jeho pohyb. Dokonce ani sobě by nedokázala vysvětlit, proč ji jeho kouzlení tak dráždí. Nějak se stalo, že jí připadalo nanejvýš důležité, aby jeho tajemství odhalila. Jako by chtěla jim oběma dokázat, že není o nic chytřejší ani rychlejší než ona.

Rozvážně mu odpočítala mince do dlaně. Ať to dělá jakkoliv, musí to provést ve chvíli, kdy jí vrací mince do ruky a pak jí zavírá ruku v pěst. To musí být ten okamžik, kdy ten klam provádí. Čekala, připravena zasáhnout.

Pozoroval napětí v jejím křehkém těle, jak se chystala vrhnout se kupředu. Její odhodlanost na něho působila, o to víc se bavil a byla to zároveň i výzva. Byla tak zarputile rozhodnutá, že tomu přijde na kloub.

On ji ale na měkkém, hustém koberci záměrně lákal k sobě blíž a blíž, protože od předchozího večera musel myslet na to, jak asi Ariana Warfieldová reaguje, když se tolik nehlídá. Ta žena byla pro něho hotová záhada a Luciana něco nezvladatelně pohánělo, aby zjistil, co se za jejím chladným zevnějškem skrývá. Jaká jsou tajemství, jež naznačují ta její nečekaně plná, zranitelná ústa?

Takže s Dearbornem, chlápkem v trenčkotu za několik set dolarů, nespí…

Držel ruku nad její dlaní, připravený spustit jí do dlaně pouze čtyři mince. Vyčkávavě čekala, oči upřené na jeho ruku plnou mincí. Se zábleskem humoru si uvědomil, že se chystá popadnout ho za ruku ve chvíli, kdy bude jednu minci schovávat. Už na lo skoro

přišla, a až se vrhne po jeho ruce, ztratí rovnováhu. Přesně tak to chtěl.

Promyšleně jí začal spouštět mince do ruky.

„Tak takhle ne!” zvolala a sáhla volnými prsty po jeho ruce.

Nedohadoval se. Jenom jí obemkl prsty zápěstí, trochu zatáhl, takže ztratila rovnováhu a svezla se na záda. V příštím okamžiku ležela částečně uvězněná pod ním. Cítil, jak nepřirozeně strnula a doširoka rozevřenýma očima na něho hleděla.

Rozvážně jí sundal brýle a pak si je sundal také. Nekonečně dlouhou chvíli se jí nazlátlýma očima nořil do hlubin neproniknutelných kouřově modrých očí a pak zastřeně řekl: „Je nebezpečné vyrušovat kouzelníka při práci.”

Vychutnával si, jak se všechny jeho smysly pomalu probouzejí, jak jeho tělo reaguje na ženu, kterou měl pod sebou, a pomalu se sklonil k jejím ústům.

TŘETÍ KAPITOLA

Bezprostřední reakcí na situaci, v níž se ocitla, byl úžas. Ne proto, že se Lucian rozhodl ji políbit, ale kvůli tomu, že se tolik soustředila na jeho kouzlení, že si vůbec neuvědomila, o co mu vlastně jde. Celý ten kouzelnický výstup byl pouhým důmyslným rozptýlením, aby odvedl její pozornost jinam. Nechala se zručně nalákat do velice staré léčky.

Když se Lucianova ústa zmocnila jejích rtů, pořád ještě ji zaměstnávalo vědomí, že ji tak obratně zmanipuloval. Na něco takového nebyla u mužů prostě zvyklá.

Lucian jejího překvapení plně využil. Tiskl jí ruce jemně, ale pevně po obou stranách hlavy ke koberci a s rozmyslem si pohrával s jejími rty. Připadalo jí, jako by ji opatrně poznával, jako by prozkoumával její ústa co možná nejdůkladněji. V tom polibku tkvěla žádostivá smyslnost a ji mlhavě napadlo, že se stala předmětem jak jeho zvědavosti, tak jeho touhy. Opravdu je na ni Lucian Hawk zvědavý?

Znepokojovalo ji pomyšlení, že by mohl zjišťovat, jaká ona vlastně je. Když jí začal jazykem zlehka přejíždět po spodním rtu, aby ji povzbudil, zavrtěla se pod ním.

A právě v tuhle chvíli si musela přiznat, že neleží na zádech na koberci jenom proto, že je zaskočená a překvapená. Znovu se zkusila pohnout, ale byla spoutaná i fyzicky. Lucian ji váhou svého těla a nenuceným stiskem rukou držel tam, kde ji chtěl mít.

Pocítila, jak se jí znovu začíná zmocňovat podrážděnost, a zároveň, že se v ní začíná probouzet cosi, co se podezřele podobalo fyzické odezvě, a tak rozevřela rty, aby protestovala. „Luciane, to stačí!” zašeptala mnohem roztřeseněji, než by bývala chtěla.

On ale jednoduše využil příležitosti a zajel jí jazykem mezi rty a opanoval její ústa tak beze zbytku, že její protest skončil dřív, než skutečně začal.

Když tak důvěrně pronikl do jejích úst, její tělo zareagovalo. Rozechvěla ji vstřícná odezva. Bylo to, jako by dostala malý elektrický šok. Všechna nervová zakončení jako by se jí v těle probudila. Naplno si uvědomovala mrazení v zátylku a napětí v břiše, které se jí rozlilo až do špiček nohou. Zasténala, byl to tichý, primitivní zvuk, jenž zůstal zpola uvězněný v jejím hrdle.

Odpověděl zdušeným, zastřeným zasténáním, které se mu vydralo z hloubi hrudi, a tlak jeho těla jako by ještě zesílil. Jeho jazyk v jejích ústech se teď pohyboval se vzrůstající naléhavostí a záměrně napodoboval mnohem intimnější spojení, k němuž tohle byla pouhá předehra. Ten primitivní rytmus jako by Arianiny smysly vyburcoval a osvobodil je z pout její normální chladné rozvahy.

Kouzlo, snažila se přesvědčit sama sebe, pevně zavřela oči a mimovolně zvedla boky. Musel na ni uplatnit nějaké kouzlo.

Jako by byl ten instinktivní pohyb jejích stehen nějakým signálem, Lucian přidušeně vyslovil její jméno do jejích úst.

„Ariano!” Potom jí bezostyšně přejel nohou přes nohy a agresivně ji vsunul mezi její kolena. Zavedl jednu její ruku k svému zátylku a ona mu s roztřeseným očekáváním zajela prsty do černých prokvetlých vlasů.

To očekávání jí otřáslo stejně jako všechno, k čemu dosud došlo. Přistihla se, že se snaží potlačit význam toho, co se právě odehrává. Řekla si, že pár minut si bude užívat trošičku z toho, co se jí nabízí. Příslib něčeho okouzlujícího jí ještě nikdy nepřipadal tak vábivý.

„Panebože! Je to tak příjemné, jak pode mnou ležíš,” vydechl, zdráhavě se odpoutal od jejích úst a drobnými polibky sledoval křivku její brady. „Věděl jsem, že to bude příjemné.”

„Luciane?”

Nejistý, tázavý tón jejího hlasu přešel v ostré nadechnutí, když jí jemně stiskl zuby ušní lalůček. Zároveň sjel rukou na její prs. Její tělo okamžitě zareagovalo. Pocítila, jak se jí napínají prsy, a věděla, že jí bradavka pod jeho dlaní tuhne. Hedvábná halena a ten kousek krajky, co tvořil podprsenku, nepředstavovaly žádnou ochranu. Věděla, že on si také musí uvědomovat, jak na ni jeho doteky působí.

Hluboké zasténání, v němž se mísilo očekávání s rozkoší, dostatečně vypovídalo o tom, že je s tím, jak reaguje ona, spokojený. Něco v ní ji ponoukalo, aby se stáhla, aby tomuto muži odepřela vědomí, že na její smysly tolik působí. Pro ženu je nebezpečné připustit, aby muž poznal, jak velkou moc nad ní má, připomněla si.

Ta moudrá slova ale dnes večer na její mozek nepůsobila. Bylo jednodušší naslouchat svým smyslům. Rozkošnicky se prsty probírala jeho tmavými vlasy a odměnou jí bylo zachvění, které mu projelo celým tělem. Odhodlaně jí sunul nohu po vnitřní straně stehna.

Laskal ji na citlivé pokožce hrdla a přitom jí začal rozepínat halenu. Neklidně se zavrtěla. Nebezpečí jeho kouzla ji opřádalo víc a víc a věděla, že by mu měla odolat.

„Ach Luciane!” hlesla, když rozepnul přední zapínání její podprsenky a obemkl dlaní její oblý prs. Instinktivně otočila obličej, přitiskla mu ho k rameni a vdechovala teplou, mužnou vůni jeho těla.

„Taková hebká,” zašeptal chraptivě s ústy u jejího ňadra, jehož bradavku hladil palcem. „Hebká, něžná a vášnivá. Byl jsem si jistý, že za tím chladným zevnějškem se skrývá něco zvláštního. Musel jsem to zjistit.” Vyrážel ta slova přerušovaně, prokládal je drobnými, palčivými polibky, a tak se víc a víc blížil svému cíli, až najednou vzal její bradavku do teplých úst.

Zalapala po dechu a bez zábran se k němu přitiskla. Bylo to potěšení hladit pevné obrysy jeho silných ramen. „Luciane, Luciane, prosím! Já nevím. Neměli.”

„Psst!” zašeptal konejšivě a jako by ji zároveň příjemně hypnotizoval. „Psst, čarodějko. Chci objevit všechna tvá tajemství.” Přejel jí dlaní přes břicho, hledal zapínání na jejích sametových kalhotách. „Ráno budu přesně vědět, co v tobě je.”

Ráno? Dobré nebe, myslí si, že s ní zůstane přes noc? To vědomí jí otřáslo a okouzlení ji opouštělo.

Co ji to napadlo, že dovolila tomuhle skoro cizímu člověku, aby se s ní málem pomiloval! Zbláznila se?

„Ne! Luciane, ne! To stačí!”

Roztřeseně, ale postupně s čím dál větším odhodláním se začala pod jeho váhou vrtět a opírala se mu do ramenou.

„Jen klid, děvče,” broukl, hlas měl pořád ještě vábivý a plný příslibů. „Uvolni se a nechej mě, abych tě vzal tam, kam oba chceme

jít.”

Ostře se nadechla a prudce zavrtěla hlavou. „Přestaň, Luciane. Myslím to vážně. Pusť mě!”

Musel zaslechnout potlačovanou paniku, která prosákla do jejího hlasu, protože přestal útočit na její smysly, zvedl hlavu a upřeně se na ni zadíval. Viděla, že mu v hlubinách očí stále ještě žhne vášeň, a na dlouhý, napjatý okamžik zadržela dech.

Co udělá, jestli ji nepustí?

„Co se děje, čarodějko?” zamumlal a hladil ji špičkami prstů. Usmál se, aby ji uklidnil. „Nechceš mě? Vnímal jsem, jak reaguješ, miláčku. Proč najednou ten strach?”

„Nemám strach,” ohradila se rozhněvaně. „Jenom chci zarazit polibek, který zašel příliš daleko. Nevím, co tě to napadlo, že bys snad zůstal do rána, kouzelníku, ale to jsi na omylu. Budeš muset

předvést rychlé zmizení s pomocí mých hlavních dveří. Nech mě vstát, Luciane.”

Nepohnul se.

„Co když to neudělám?”

„Uděláš.” Neúhybně mu pohled oplácela a hlas se jí ani nezachvěl.

Ještě chvíli vyčkával, pak se překulil na bok, opřel se o loket a pozoroval ji, jak si rychle sedá a upravuje si oblečení. „Máš pravdu. Odejdu. Tentokrát.” Poslední slovo vyslovil s velkým důrazem.

„Nemluv, jako by mělo být nějaké příště!” Zašátrala po koberci po brýlích a nasadila si je na nos, jako by ji měly chránit.

„Ty se umíš po čertech rychle změnit,” podotkl téměř ledabyle, sáhl po svých brýlích a posadil se. „Ještě před minutou.”

„Před minutou se věci začínaly vymykat z rukou!”

„Ne,” namítl tiše. „Měl jsem všechno pod kontrolou.” Pohled v jeho očích způsobil, že jí projelo horko od hlavy k patě.

„Chceš říct, že ses chystal to sám od sebe zarazit?” prohodila skepticky, vstala a sebrala sklenice od brandy.

„To jsem neřekl. Jenom jsem řekl, že jsem měl všechno pod kontrolou.” Vzal láhev brandy a šel za ní do kuchyně, kde láhev postavil na linku.

„Tvoje představa, jak mít věci pod kontrolou, se liší od mojí, kouzelníku, takže je myslím načase, abychom tenhle večer zakončili.”

„Máš ze mě strach, viď?” prohodil tázavě. „Co se děje? To má na svědomí ten Dearborn, že takhle reaguješ?”

Prudce se k němu otočila, v očích chladnou zlost. „Aby bylo mezi námi jasné, Luciane. Nestojím o žádný poměr ani s tebou, ani s nikým jiným. Mezi námi dvěma je pracovní vztah, nic víc. Nepleť se do mého soukromí a já se nebudu plést do tvého. Domluveno?”

Najednou se usmál, byl to ryze mužský, znalecký úsměv, který by naštval každou ženu. Ariana nebyla výjimkou.

„Do mého soukromí klidně vtrhni, budu jen rád,” zapředl provokativně. „A když už mluvíme na rovinu, chtěl bych tě upozornit, že sis před pár minutami alespoň částečně užívala to naše malé sezení na koberci!”

Pyšně zvedla hlavu. „Můžu si užít polibek po večeři jako každý

jiný.”

„Mluvíš o tom, jako by to byl peprmintový bonbon!”

„Pro mě to patří do stejné kategorie. Dát si jich pár je moc příjemné, celý sáček by bylo víc než dost. Dobrou noc, Luciane Hawku. Zavolám ti někdy tenhle týden a dám ti vědět, jak to bude s cestou doj útočiště Fletchera Galena.”

„Dovolila bys mi zůstat, kdybych se nabídl, že ti ukážu, jak mince zmizí z podlahy a znovu se objeví v kapesníku?” nevzdával to.

Uviděla, jak se mu oči začínají smát, a málem tomu podlehla. Odhodlaně udržela ve tváři neoblomně rozhodný výraz. „Nemůžeš mě podplatit, Luciane. Ne tím, že mi slíbíš, že mě naučíš triky svého řemesla.”

„Co by to chtělo, abych tě podplatil?” zeptal se s nelíčenou zvědavostí.

„Nic, co bys mi mohl nabídnout. Dobrou noc, Luciane!” Pánovitě přistoupila ke skříni ve vstupní hale a podala mu černou bundu.

Vzal si ji téměř pokorně a bezmyšlenkovitě si ji natáhl. Nespustil pohled z jejího obličeje. „Potřebuješ zavolat taxi?” vzpomněla si opožděně, nějak záhadně se cítila provinile, že ho takhle vyhání ze dveří.

„Ne. Přijel jsem vozem.” „Ach. Tak v tom případě.”

„V tom případě neexistuje výmluva, proč bych nemohl odejít, že je to tak?” dopověděl za ni přívětivě.

Pocit provinilosti se ještě prohloubil. „Moc mě mrzí, Luciane, jestli jsem v tobě dnes večer vzbudila mylný dojem,” vyhrkla kajícné. „Opravdu se nezlobíš?”

Nadzvedl černé obočí nad okraj brýlí, upřeně si ji měřil a záhadně se při tom usmíval. „Copak je, Ariano? Konečně ti začínají dělat starost důsledky toho, že jsi rozhněvala kouzelníka?”

Přesně to ji přivedlo k rozumu. Prudce otevřela dveře a beze slova ho vystrčila do mlžnaté noci.

„Děkuju za večeři, Ariano,” zamumlal zdvořile a byl pryč.

Konečky prstů se jí nepřirozeně třásly, když za ním pevně zavřela. Proč jsem tak rozklepaná, proboha, ptala se v duchu. Co to se mnou je? Nebylo to poprvé, co se muž pokusil vzít si víc, než byla ochotná dát.

Bylo to ale po dlouhé době poprvé, kdy byla v pokušení zapomenout na všechna ta rozhodnutí, jež učinila, když se před čtyřmi léty všechno tak zhroutilo.

No, přišla jsem k rozumu a včas jsem situaci zvládla, ujišťovala se, když procházela obývacím pokojem. Dokázala pokrotit Luciana Hawka.

Z náhlého popudu sáhla po telefonu. Její bratr měl velice zvláštní časový rozvrh a dalo se čekat, že bude ještě vzhůru. Když se jí z druhého konce linky vesele ozval, vychrlila na něho otázku, která byla na jejím seznamu na prvním místě.

„Co přesně víš o Lucianu Hawkovi, Drakeu?”

„Co se děje? Nepůjde to s ním?” Mocně jí zívl do ucha. „Je to moc dobrý kouzelník. Skutečný umělec.”

„No dobře, to beru, ale co víš o něm osobního? Jak ses s ním

poznal?”

„Přes jednoho známého, chlápka, který se snaží napsat knížku o Houdinim. Ví toho o kouzelnících spoustu. Hawk je v pořádku, Ari. Můj známý ho zná dost dlouho. Zaručil se za něj. A když jsem Luciana poznal, taky jsem si ho oblíbil. Ty ne?” zeptal se nevinně.

Tu otázku přešla bez povšimnutí. „Nic víc o něm nevíš?”

„No tedy…”

„No tedy co?” pobídla ho mrazivě.

„Minulý týden jsme si s Lucianem dali tuhle večer pár skleniček a klábosili jsme.” Drake se vyjadřoval mnohem mlhavěji, než u něho bylo zvykem, když zrovna pracoval na novém projektu.

„A co?”

„Vlastně nic. Soudím, že dělal spoustu různých věcí. Což se asi dalo čekat. Chci říct, že neměl chytrou sestru, jako jsi ty, aby se mu postarala o peníze a pomohla mu zbohatnout, že jo?” „Jestli je tady něco, Drakeu, co bych měla vědět, než v sobotu ráno s Lucianem Hawkem odjedu, pak bych ocenila, kdybys mi to řekl,” podotkla jízlivě.

„Hele, můžu ti říct jedno, ten známý, co mi Luciana představil, přísahá, že by mu svěřil vlastní život. Kromě toho mám Luciana rád. Taky bych mu důvěřoval. Co to s tebou je? Stalo se něco, čím tě znervóznil? Můžu vytáhnout ze svého známého ještě další podrobnosti, jestli budeš chtít, ale měl jsem dojem, že Hawk je relativně rozvážný člověk, kterému se dá důvěřovat a který zná svoje řemeslo. Co víc bys chtěla?”

Povzdechla si. „Nic, Drakeu. Hawk bude muset stačit. Teď už opravdu není čas hledat někoho jiného. Už jsem řekla tetičce, že se s ní tenhle víkend zúčastním seance a že někoho přivedu s sebou.”

„Pořád si myslím, že si děláš těžkou hlavu pro nic za nic. Asi je to jenom další pomíjivá záliba tety Filomeny. Víš, jak nadšená byla do všech těch filmů a knih, kde se tvrdilo, že před tisíciletími navštívili Zemi cizinci z vesmíru. Vždycky ji nadchne možnost, že by se dostavili návštěvníci z jiných světů. A dost brzy si uvědomí, že tenhleten Galen je podvodník.”

„Tím si nejsem tak jistá, Drakeu. Tentokrát jsou v tom peníze,” prohlásila rozhodně.

Na druhém konci linky se ozval smích. „A když jsou v něčem peníze, Ariana Warfieldová se posadí zpříma a věnuje tomu pozornost, že? Hodně štěstí, Ari. Už se nemůžu dočkat, k čemu tohle velké víkendové odhalení povede. Dobrou noc. Ještě se musím vrátit k tomu šikovnému vynálezu, na kterém pracuju. Osamělé ženy ve velkém městě se budou moct přestat bát. Vypadá to jako běžná rtěnka, ale.”

„Dobrou noc, Drakeu,” přetrhla mu řeč Ariana. Dnes večer už ho bylo dost, řekla si kousavě. „Zavolám ti, až se vrátím z hor.”

Lucian Hawk se objevil u Arianiných dveří příští sobotu v přesně dohodnutou dobu. Vystoupil z taxíku s malým, koženým příručním zavazadlem a v té svojí černé bundě. Pozorovala ho přes záclony a znechuceně si lámala hlavu, proč se jí při pohledu na toho tmavovlasého muže zrychlil tep. Předtím se utvrdila v tom, že její tělo už zapomnělo na ten smyslný útok, který před pár dny prodělalo na koberci v obývacím pokoji.

Když teď Lucian zaplatil taxikáři a bez námahy vyběhl po schodech k jejímu hlavnímu vchodu, musela si přiznat, že některé nelogické věci mají tužší kořínek než jiné. Pohled na něho na ni záhadně účinkoval a nebyla si jistá, jak by se tomu měla bránit. Měj na paměti, že toho o něm víš jen málo, říkala si, když šla otevřít. Jako by to dodatečné varování potřebovala. Copak skutečnost, že klam je jeho profesí, nestačí, aby si od něho udržovala odstup?

„Ahoj, Luciane, pojď dál. Za minutku jsem hotová,” řekla zdvořile, otevřela dveře a ustoupila stranou. Měl na sobě vybledlé džíny, světle žlutou plátěnou košili a plátěné boty. Přejela ho pohledem a hodnotila, jak vypadá.

„Co se děje? Nevypadám dostatečně přijatelně, abys mě mohla představit tetě Filomeně?” zeptal se nenucené a odložil zavazadlo.

„Myslím, že to dokážeme předstírat,” vyhrkla a uvědomovala si, že jí zrudly tváře. „Ne že bys vypadal špatně nebo tak,” pokusila se objasnit.

„Až na to, že nevypadám, že bych byl bohatý?” podotkl bystře a mírně se usmál.

„To je jedno. Budeš vypadat dobře. Každý se dneska obléká neformálně. Tetička si džínů a bot určitě nevšimne!” Unikla tím, že odspěchala do ložnice. To je tedy způsob, jak začít výlet! Vzala z postele kabelku přes rameno a ještě jednou si v zrcadle zkontrolovala, jak vypadá.

Měla na sobě elegantní lodenové zavinovací sako a plizované béžové kalhoty. Nažehlená žlutá košile smokingového střihu a elegantní pohodlné boty z jemné kůže podtrhovaly celkový vytříbený přirozený styl. Jak bude připadat Filomeně, až se postaví vedle Luciana v džínech? Zašklebila se a ihned se rozhodla, že to pustí z hlavy.

Mohla nechat stranou oblečení, ale ne základní problém, na který upozorňovalo. „Měli bychom si promluvit o prostředí, z něhož pocházíš a tak,” oznámila Lucianovi rozhodně, když se vynořila z ložnice.

„Prosím?” Pozoroval ji s náhlou ostražitostí v očích. „Ne o tvém skutečném prostředí,” ujistila ho rychle. Znovu pocítila, jak rudne, a zamaskovala ty chvilkové rozpaky tím, že

zvedla své elegantní žluté plátěné zavazadlo. „O tom, co řekneme tetě Filomeně, abys z toho vyšel jako přijatelná známost. Bude o tobě chtít něco vědět. Což je asi jenom přirozené. Když jsem jí řekla, že s sebou přivedu přítele, okamžitě byla celá dychtivá.”

„Představuje si, jak tě provdá, je to tak?” prohodil celkem mile, vyšel za ní ven a čekal, až za nimi zamkne.

Překvapeně na něho rychle pohlédla a musela se usmát, když si uvědomila, že Lucian o její výjimečné příbuzné vlastně nic neví. „Vůbec ne. V tomhle ohledu nemusíš mít žádný strach. Tetička v manželství doopravdy nevěří. Myslí si, že dobrý milostný vztah je zdaleka lepší než špatné manželství. Moc ráda by viděla, abych někoho měla, ale nemyslím, že si nějak zvlášť přeje, abych se vdala. Sama vdaná nikdy nebyla.” Což tetě Filomeně nezabránilo, aby si pěkně diskrétně neužila několika báječných milostných dobrodružství, pomyslela si Ariana pro sebe. Zamířila k elegantnímu černému porsche, parkujícímu u chodníku. V San Francisku se udělal studený, oblačný den a ve vzduchu už visel podzimní chlad. „Ona ovšem ví, s jakým typem muže bych se scházela.”

„A nemusel bych se do toho obrazu vejít,” podotkl suše. „Tvoje teta vypadá na zajímavou ženu.” Uložil zavazadla. „Ukaž, hoď mi klíče, budu řídit.”

„To je v pořádku. Jsem zvyklá řídit sama.”

„To já taky.” Natáhl ruku.

Vjela do ní rozpustilost. Zazubila se a pevně sevřela klíče v ruce. „Proč neuděláš kouzlo a nenecháš ty klíče zmizet z mojí ruky do svojí, tak jako jsi to udělal s těmi mincemi?”

„Dobrá, dívej se,” přikázal a popadl ji za zápěstí dřív, než si uvědomila, co má v úmyslu. V mžiku jí rozevřel prsty a klíče sebral. „Voilá! Kouzlo! Teď mám klíče já.” Zamával jimi ve vzduchu.

„To není žádný trik!”

„Zabral, nebo snad ne? Víc kouzelník od triku nepožaduje.” Podvolila se nevyhnutelnému, obešla vůz a vklouzla na sedadlo pro spolujezdce.

„A teď k tvému smyšlenému zaměstnání a tak,” začala, jen co nastartoval a zkušeně se s tím skvělým vozem rozjel. „Žádný strach, už jsem to promyslel,” řekl nenucené, zamířil na most Golden Gate a

nespouštěl pohled z provozu na silnici. „Napadlo mě, že zatímco tam budeme, mohla by se mě tvoje teta na leccos vyptávat.”

Mrskla po něm pohledem. „No dobře, tak povídej. Pro jaké zaměstnání ses rozhodl?”

„Co kdybych vystupoval jako sice samotářský, ale nesmírně úspěšný spekulant s nemovitostmi?” navrhl.

„Hmm. Spekulant, to zní trochu pochybně. Udělejme z toho developer a finančník,” řekla zamyšleně a důkladně o věci uvažovala. „Naznačuje to nenápadné bohatství. To se mi líbí.”

Sarkasticky zkřivil rty. „Jenom proto, že developer’ a finančník’ má lepší zvuk, Ariano?”

„Myslím že ano,” řekla zvolna. „,Spekulant, to má v sobě takovou nestálost, nemyslíš? Navozuje to představu mazaného jednání a chytračení. Ano, rozhodně jsem pro developera a finančníka.”

„Jak si přeješ,” souhlasil neutrálně. „Jestli ti to bude znít dostatečně zazobaně.”

Zaslechla v jeho hlasu posměch a rozhodla se, že jej bude ignorovat. Lucian nemůže ani náhodou pochopit její obavy a neměla v úmyslu pokoušet se mú je vysvětlit.

Ujížděli právě po vznosném mostě Golden Gate, když se přistihla, že melancholicky přemýšlí, jaké by to bylo, kdyby Lucian Hawk skutečně splňoval její požadavky na manžela. Okamžitě si tyhle před stavy zakázala. Je to směšné. I kdyby byl nějakým zázrakem při penězích a měl bezvadnou pověst, i kdyby se měl do ní zamilovat, hlavní zůstávalo, že neměl o manželství zájem. Tuhle večer se v tom smyslu jasně vyjádřil.

Jsem husa, že se takovými myšlenkami vůbec zaobírám, pokárala se v duchu. S náznakem útočnosti, což způsobilo, že po ní Lucian vrhl postranní pohled, obrátila hovor jinam.

Malebný hotel na kraji horského městečka byl okouzlující, postavený ve starobylém viktoriánském slohu. Byl útulně usazený mezi vzrostlými borovicemi a jedlemi, které jej obklopovaly, a vypadal, jako by tady v horách stál sto let. Teta Filomena Arianě s potěšením sdělila, že ho postavili teprve před pěti lety a že na vodovodní rozvody je díkybohu spolehnutí.

Lucian zajel s černým porsche na malé parkoviště, vypnul motor a zvědavě se rozhlédl. „Tady Fletcher Galen předvádí ty svoje produkce?”

„Podle tetičky bydlí několik mil odtud. Lidé tam nesmějí zůstávat přes noc. Většina z nich bydlí v tomhle hotelu. Pokud se ti podaří odhalit, že Galen je podvodník, majitelé tohohle hotelu ti pravděpodobně nepoděkují. Díky němu sem jezdí turisté a oni na tom nepochybně vydělávají!” Otevřela dveře vozu, nečekala, až to udělá on. „A, to je dobře. Měli bychom právě včas přijít k odpolednímu čaji. Tetička bude mít radost.” „K čaji?” Právě vyndával zavazadla.

„Ano. Teta říká, že je to jeden z půvabů tohohle hotelu. To a sherry na dobrou noc!” Usmívala se, když vcházeli do haly. Okamžitě poznala, kdo to stojí u recepce, zabraný do hovoru s recepčním středního věku, hovoru, který se zdvořile dal popsat jenom jako energická diskuze.

Jedině Filomena Warfieldová na sebe dokázala vzít takový módní výstřelek, jako byla kombinace rozevlátého, květovaného kaftanu, ručně šitých kovbojských bot a pestrobarevného šátku, který měla na dlouhých stříbrných vlasech uvázaný jako cikánka. A jedině Filomena měla tu odvahu takhle nestydatě se dohadovat. Ariana cítila, jak jí z trapných rozpaků stoupá červeň po hrdle a do tváří. Už by měla být dávno přivyklá na Filomeniny excentrické způsoby, ale pořád nastávaly chvíle, kdy ji to zaskočilo a nejraději by se neviděla.

„Je mi jedno, co jsem si podle vás objednala přede dvěma dny. Už nechci pro svoji neteř a jejího přítele dva pokoje. Chci jeden pokoj. Co to s vámi je, člověče? Žijete v temném středověku? Máme moderní svět a moje neteř je velmi moderní žena. Víte, muži a ženy tráví společně víkendy v lakovýchhle místech! V dnešní době pravidelně. Arianě je třicet a má právo mít jeden pokoj se svým přítelem!”

„Madam,” spustil recepční zarputile, „lady nemluvíme o milostném živolě vaší neteře, Je mi jedno, s kým vaše neteř spí nebo kde dáví noci. Je řeč o dvou rezervovaných pokojích. Ty pokoje byly rezervovány na vaši žádost. Snadno si je mohli vzít lidé, které jsme museli odmítnout. Takže jestli si vaše neteř přeje mít společný pokoj

se svým přítelem, je to čistě její věc. Ale někdo ten pokoj navíc bude muset zaplatit!”

„To je směšné,” prohlásila Filomena velkopansky. „Proč bych měla platit za dva pokoje, když pro ni požaduji jenom jeden? Jestli ovšem kvůli tomu budete vyvádět, tak zaplatím za oba. Ovšem pod jednou podmínkou. Řeknete mojí neteři a jejímu doprovodu, že je k dispozici jenom jeden pokoj, je vám to jasné?”

Ariana konečně našla řeč. „Tetičko!” Polapená mezi tetou, která se záměrně snažila zařídit kompromitující situaci, a uváděla tím svoji neteř do velkých rozpaků, a vysokým, tmavovlasým Lucianem, který se za ní tyčil s rošťácky pobaveným úsměvem, mohla si Ariana jenom přát skutečný kouzelnický trik. Něco na ten způsob, že by se podlaha rozestoupila a umožnila jí, aby beze stopy zmizela. Místo toho měla jenom jednu možnost a to vzít situaci okamžitě pevně do ruky.

„Na to můžeš zapomenout, tetičko. Nepůjde to,” pronesla s rozvážnou pobaveností. Aspoň doufala, že to tak vyznělo. Planoucí tváře ovšem zamaskovat nemohla.

„Ariano, miláčku!” Drobná Filomena se s rozevlátým kaftanem a v oblaku parfému hnala uvítat svoji neteř. Ve dvaašedesáti byla Filomena Warfieldová stále ještě půvabná žena. Překypovala energií a nadáním a vnesla život do každé místnosti, v níž se ocitla. „Konečně jste dorazili! Už jsem se nemohla dočkat, až poznám tvého nového přítele. Drake mi o něm právě dnes dopoledne po telefonu všechno pověděl. Už nemarni čas, představ nás, drahoušku!”

Ariana si povzdechla. „Filomeno, tohle je Lucian Hawk. Luciane, moje teta.”

Pustil jedno zavazadlo, jež držel, a obešel Arianu, aby mohl sevřít Filomeninu půvabně nabízenou ruku. Zdvořile sklonil hlavu, což se musel podle Arianina úsudku naučit v kurzu herectví. „Je mi potěšením, že vás poznávám, slečno Warfieldová.” Vyslovil to s vážnou zdvořilostí, ale v nazlátlých očích mu jiskřilo, když pokračoval: „A vážím si toho, jak jste se kvůli mně v recepci snažila.”

Filomena se rozzářila. „Vůbec bych se nenamáhala,” svěřila se mu a oba Arianu ignorovali, „kdybyste byl ten Richard Dearborn, co

se s ním poslední dobou Ariana tolik scházela. Ale moc příjemně jsem si dneska popovídala s Drakem a on mi o vás všechno pověděl. Usoudila jsem, že byste mohl být přesně to, co Ari potřebuje. V posledních čtyřech letech byla strašně, ale strašné opatrná, pokud šlo o zajímavé muže.”

„Rozumím,” řekl Lucian a přikyvoval.

„Tetičko, to už stačí,” vložila se do toho Ariana nasupeně a přemýšlela, co jí proboha Drake navykládal. „Přestaň tetu povzbuzovat, Luciane, slyšíš? Oba mě nevýslovně ponižujete. Jen se podívejte na všechny ty lidi, co nás pozorují! To byla úplně směšná pleticha, tetičko, co ses pokoušela zařídit u recepčního. To by bývalo vůbec nezabralo, tos měla vědět! Kdybychom s Lucianem přijeli a byl k dispozici jenom jeden pokoj, bydlela bych s tebou!”

„Můj ty smutku.” Filomena se obrátila k Lucianovi. „Nemá tu nejmenší představivost, že? Nu, dělala jsem, co jsem mohla: Za pokus to stálo. Pojďte, vy dva. Právě se začíná podávat čaj a určitě vám po té dlouhé cestě šálek sedne.”

Ariana bezmocně pohlédla na svého společníka, Lucian se ale pouze mile usmál, vzal ji za paži a vedl ji za Filomenou.

Jedno se musí Filomeně přiznat, utěšovala se Ariana zoufale, když teta zabrala stůl a objednala opulentní svačinu, vždycky udržuje hovor v proudu. Filomena vedla živý monolog a přitom rozestavovala šálky a aranžovala vdolečky. V hovoru se většinou obracela na Luciana, který pozorně naslouchal. Ariana jenom zatínala zuby a trpěla. Co se Luciana týkalo, byl přímo uchvácený. „Vždycky se Ariana tolik zajímala o finanční záležitosti?” zeptal se mírně a nedbal na spalující pohled, který na něho vrhla. Namazal si vdolek máslem a pořádně si ukousl.

Filomena se shovívavě zasmála a odpověděla: „Ale ano, vždycky. Už od střední školy. Vždycky uměla zacházet s penězi. Ze je to tak, Ari?” Než stačila Ariana odpovědět, Filomena repetila dál. „Drake a já jsme jí přirozeně nesmírně vděční, chápete, Luciane.”

„Vážně?”

Pohlédl na Arianu, která strnule mlčela.

„Rozhodně jsme. Drake a já bychom dnes byli určitě na mizině, to musím s politováním přiznat, kdyby nebylo Ari. Synovec a já jsme

docela talentovaní ve svých oborech, ale nemáme vůbec žádný smysl pro peníze. Pouze je rádi utrácíme. To Ariana během let naše výdělky za nás investovala a příjemně je rozmnožila. S Drakem jsme oba brzy rozpoznali, jaký v ní máme poklad, a co nejdříve to šlo, z*ačali jsme jí všechno předával. Musím říct, že nám vydělala pěknou sumičku. Bůh jí žehnej. Já mám moc ráda peníze, které múzu utrácet, vy ne?”

„Může se to… velice hodil,” připustil Lucian a nespouštěl pohled z Ariany, která se na oplátku plně soustředila na obsah svého šálku.

„Peníze mají rádi všichni.” Filomena spokojeně přikyvovala. „Ariana je na mě a na Drakea tak hodná, vždyť si nenechala ani cent provize! Ale umí být taky hrozně pyšná. Po tom průšvihu před čtyřmi lety, kdy přišla o všechno a musela si od Drakea a ode mě vypůjčit, trvala na tom, že to zaplatí do posledního dolaru i s úroky. Snažili jsme se jí vysvětlit, že to opravdu nemusí, ale ona.”

Otočila se k tetě, v očích naléhavou prosbu. „Už dost, tetičko,” zaprosila tiše. „Už o tom nemluvme, prosím.”

Filomena se hned začala zkroušeně omlouvat. „Promiň, drahoušku, neuvědomila jsem si, že jsi pravděpodobně Lucianovi neřekla všechno. Neměla jsem ti ten strašný rok vůbec připomínat.”

„To nevadí. Jenom povídej o něčem jiném.” Přes okraj šálku pohlédla Lucianovi do zářivých tázavých očí. Neústupně ten pohled vydržela, ale prozrazovalo ji jemné chvění prstů. Vydržela jeho pohled, ale pranic se jí nelíbil přemýšlivý, zkoumavý výraz, který v něm vyčetla. Přepadlo ji neblahé tušení. Než ale stačila vymyslet, co by řekla, Filomena se znovu rozpovídala.

„Nemá smysl ohřívat staré věci, že?” prohlásila teta vesele. „Dnešek a zítřek je jediné, na čem záleží. Souhlasíte, Luciane?”

„Rozhodně ano,” prohlásil pevně.

„Tak mi tedy povězte něco o sobě, Luciane,” vybídla ho zvesela. „Drake říkal, že bydlíte v San Francisku a že vás představil Ari na jednom svém večírku.”

„Lucian pracuje v nemovitostech,” prohlásila zřetelně Ariana a nešlo jí do hlavy, proč se právě teď obtěžuje obstarávat svému společníkovi řádnou reputaci. Filomena je z něho jasně i bez toho celá pryč! „Je developer. Financuje velké projekty ve městě a okolí.”

„Jo tak, je spekulant. Jak vzrušující!” Filomena pochvalně tleskla. „Vsadím se, že si na vás hned tak někdo nepřijde, Luciane, že? Jste bystrý a umíte se otáčet.”

Lucian se začal smát. Rozesmál se hlubokým, sytým, sametovým, typicky mužským smíchem. Ariana se na něho mračila, ale ten smích nedokázalo nic zarazit. Filomena na něho s udiveným potěšením jenom hleděla, zřetelně nevěděla, co je tady tak legračního, ale Lucian se tak chechtal, že ze sebe nedostal slovo.

Ariana úpěnlivě zvedla oči k nebi. Naprosto jasně si vybavila, jak se s Lucianem ve voze bavili o rozdílu mezi spekulantem a finančníkem a developerem. Jeho smysl pro humor byl zřejmě stejně nevypočitatelný a vrtkavý jako Filomenin.

„Povězte mi jedno,” pokračovala nezkrotně Filomena, když se Lucian konečně přestal smát. „Řekla vám Ari, že má v úmyslu trvat na předmanželské smlouvě v případě, že by se někdy vdávala?”

„Tetičko!” Znovu se k Filomeně otočila, ale Lucian už odpovídal.

„Vlastně,” prohodil jakoby nic a pořád ještě se zubil, „se o tom tuším opravdu zmínila.”

„A co si o tom nápadu myslíte?” zkoumala Filomena se zájmem.

„Doufám, že jsem dal jasně najevo, že nemám v plánu takovou smlouvu podepsat,” řekl kategoricky a z očí mu vyprchalo veškeré veselí.

„Výborně,” schválila mu to Filomena okamžitě. „Čtyři roky tvrdím, že muž, který by dokázal Arianu přimět, aby to znovu v lásce zkusila, by pro ni byl to pravé. Někdo ji musí zachránit před tou její obsesí, že se musí chránit smlouvami a manželstvím a penězi! Nespoutaný, nádherný milostný vztah by jí udělal tak dobře, nemyslíte?”

Statečnost Arianu opustila. „Myslím,” prohlásila povzneseně a s grácií královny se zvedla, „že si půjdu do svého pokoje vybalit.”

Prchla z čajovny a přenechala ji kouzelníkovi a té šibalské pokušitelce, kteří si ji zabrali.

ČTVRTÁ KAPITOLA

O několik hodin později toho dne seděla Ariana večer v místnosti, kde panovala laková tma, že nedokázala rozeznat ani rysy lidí vedle sebe, a shledávala, že jsou mnohem náročnější sil nace, než když musí čelit jistému kouzelníkovi a uličnické dobromyslné tetě.

Snad ještě nikdy se necítila tak znejistělá, tak primitivně znepokojená, a vědomí, že všechno, čeho je svědkem, je pouhé promyšlené představení, nedokázalo nijak zvládnout strach, jenž v ní

klíčil.

V ztemnělé místnosti bylo lak dvacet lidí, včetně její tety a Luciana. Filomena většinu ostatních účastníků té jasnovidecké produkce znala a mnohé z nich Arianě a jejímu průvodci představila, než celou skupinu provedli vysokou bránou „útočiště” Fletchera Galena a zavedli do masivního kamenného domu uprostřed pozemku.

Galenovi asistenti byli všichni lidé s vážnými obličeji, oblečení do tmavých hábitů připomínajících kutny středověkých mnichů. Moc nemluvili, když vybírali u brány takzvané dary a odváděli lidi do ztemnělé místnosti, kde měl Galen předvádět svoje vystoupení.

Zpočátku si Ariana říkala, že je to jako jít do strašidelného domu v Disneylandu, ale vážnost, s jakou to všichni brali, jí tohle uvažování nějak ztěžovala. Přicházela na to, že v tom hrají roli určité velice zajímavé prvky skupinové psychologie. Když lidé okolo zřetelně věřili, že se stanou svědky něčeho zázračného a nevysvětlitelného, shledala, že jí hrozí, že také přestane rozumně uvažovat.

Ariana ovšem nedokázala pochopit, proč je nejvyděšenější osobou v místnosti. Nikdo jiný jí nepřipadal nepřiměřeně vystrašený, lidi to pouze fascinovalo a nesmírně zajímalo. Proč je právě ona, jeden ze dvou lidí, kteří sem přišli, aby odhalili podvod, tak vyplašená? Na malém pódiu před obecenstvem se objevilo sotva patrné světlo a Ariana se zachvěla. Najednou byla nesmírně ráda, že má Luciana vedle sebe.

Světlo v přední části místnosti postupně sílilo, až se objevil stůl a jediná židle. Nazelenalé, přízračné, fosforeskující světlo jí nic neříkalo, ale shromážděním projela vlna očekávání, jako by to světlo byl nějaký signál.

„Jen klid, hmm?” Lucian se naklonil a šeptal jí do ucha. „Máš v úmyslu odhalovat podvodníky a šarlatány, nezapomnělas? Neměla bys ztratit nervy na svojí první seanci!”

Slyšela z jeho hlasu smích, i když do obličeje mu neviděla. Vší mocí se ovládla. Ať se propadne, jestli mu dnes večer poskytne další důvod k povyražení. Odpoledne se na její účet nasmál dost.

Než stačila připadnout na pádnou odpověď na jeho škádlení, zaplnil místnost hluboký, energický hlas a na pódiu za stolem se židlí se objevila postava. Na sobě měla beztvarý žlutý hábit se zvláštním obrazcem vepředu. K hábitu patřila kápě, ale tu měl ten člověk odhrnutou dozadu, takže bylo vidět chladné a pohledné rysy muže kolem pětačtyřicítky. Měl hubený, asketický obličej, jemuž dominovaly tmavé oči a silný nos - obličej muže, jenž by se docela klidně ve volném čase věnoval inkvizičním výslechům. Člověka s posláním. Člověka, který s velkou důstojností nese těžké, náročné břímě.

Fletcher Galen byl to, čemu se neformálně říká „osobnost”. Měl zvláštní dar, vyhrazený nejlepším hercům, nejpřesvědčivějším politikům a nejcharismatičtějším veřejným osobám. Od okamžiku, kdy Galen do místnosti vešel, stal se středobodem pozornosti.

„Dobrý večer, přátelé,” pozdravil. Ozvalo se uctivé mumlání. Galen pomalým, rozvážným tónem pokračoval: „Ještě jednou vám děkuji, že jste přišli, abyste se spolu se mnou stali svědkem vznešeného vlivu a moci našeho dobrého přítele Kraytona.” Galen se posadil na židli ke stolu.

Ariana se zachvěla a neklidně se zavrtěla na židli. Vedle ní z jedné strany seděla vyčkávavě Filomena, z druhé zamyšlený Lucian a nespouštěl pohled z člověka, kterého měli před sebou.

„Kraytonovy schopnosti promlouvat skrze mne nabývají den ode dne na síle,” oznámil Galen příjemným, přesto pokorným tónem. „Propojení našich myslí se utužuje a sílí a stejně tak jeho schopnost přenášet tímto poutem své schopnosti z jiného světa. Avšak jak jsem

již předtím vysvětlil, vaše podpora je rovněž mocnou složkou těchto experimentů. Skrze mne může Krayton přejímat vaši energii a dobrou vůli a využít je k provádění různých zkoušek. Jako vše ostatní ve vesmíru je veškerá síla živena energií a energie je živena silou. Prolínají se a jsou neoddělitelné. Pouze podstata energie se mění. Zde na zemi čerpáme velmi primitivní formy energie jako jsou pevná paliva a atom. Avšak Kraytonovi lidé postoupili daleko za tyto zdroje. Dnes večer budete svědky toho jak daleko.”

Ariana maličko nadskočila, když si uvědomila, že se při Galenově řečnění objevila v rohu pódia další osoba. Jeho asistent měl kápi staženou do očí a z jeho obličeje nebylo vůbec nic vidět. Nesl podnos s malými předměty.

„Soustřeďte se spolu se mnou,” zanotoval Galen a jezdil rukou nad podnosem s předměty. „Nechte Kraytona proniknout do síly vašich myslí a předvést bohaté zdroje lidského mozku, jež čekají, aby byly uvolněny, stejně jako byly uvolněny zdroje jeho vlastní mysli médii z jeho planety. Vy jste strážci energie zde na Zemi.”

Načež následovaly ukázky psychokineze, kdy se předměty pohybovaly silou myšlenky. Předměty na podnosu se střídavě vznášely ve vzduchu, lámaly se napůl nebo zcela mizely z místnosti.

Vše doprovázelo přízračné osvětlení, upřímný hutný Galenův hlas a nepopsatelný vliv publika, které ochotně věřilo ve schopnosti jasnovidce. Ariana si průběžně připomínala, že tohle je shromáždění lidí, kteří též uvěřili v Bermudský trojúhelník a dávné návštěvníky z vesmíru. Avšak bez ohledu na to, jak často si připomínala, že tohle je jenom představení, nedokázala zvládnout neklid, který se zmocňoval jejího těla i mysli.

Demonstrace byly čím dál složitější, až se v jednu chvíli vznášel ve vzduchu sám Galen. Potom byl uveden do hypnotického stavu člověk z publika a prohlásil, že tajemného Kraytona skutečně vidí, jako bý se na něho díval fotoaparátem. Filomena se k Arianě a Lucianovi naklonila a zašeptala, že se s tím zhypnotizovaným člověkem zná a nemůže se dočkat, až si s ním o té zkušenosti promluví.

V temné místnosti postupně narůstalo napětí a pocit, že je zde přítomen někdo z jiného světa, až se téměř všechno, co se tam

odehrávalo, dalo připočíst na vrub Kraytonovu paranormálnímu zásahu. Ariana věděla, že je to všechno humbuk, ale zanic na světě o tom nedokázala plně přesvědčit své smysly. Tiše se krčila na židli, celá napjatá a poplašená. Začala se modlit, aby to už rychle skončilo.

A potom jako by místností proletěl lehký závan větru. Okamžitě se rozhostilo rozechvělé ticho a sám Fletcher Galen úplně znehybněl, jako by to i jeho ohromilo. Zahleděl se tmavýma očima do prostoru nad hlavami publika a všichni obrátili pohled stejným směrem.

Zjevilo se další zářivé světlo, zřejmě vyzařující z prostoru, a uprostřed něho se slabě rýsoval člověku nepodobný obličej.

„Kraytone!” vyjekl šokované Galen. „Kraytone, je to možné? Opravdu jsi našel sílu zjevit se z takové dálky?”

Obličej ve tmě jako by s velkým úsilím otočil hlavu a pak se ozval vzdálený hlas, který jako by přicházel přes rozlehlý mezihvězdný prostor.

„Nedosti. Ještě ne. Ještě ne.” Obraz i hlas se začaly ztrácet.

Ariana se otřásla a cítila, jak ji opouštějí poslední zbytky zdravého rozumu. Hlasitě zalapala po dechu a slepě hmatala po Lucianově ruce. Sevřel jí dlaň, a tím jí okamžitě poskytl oporu. Otočila hlavu k jeho rameni a zabořila obličej do látky jeho saka. Okamžitě ji ochranitelsky objal paží a tím gestem jako by si ji i přivlastňoval.

V tu chvíli ovšem Ariana takové jemné náznaky nevnímala. Chtěla se jenom skrýt před magií, která jí drásala nervy tak, jak si to nikdy předtím nedokázala představit. Děsilo ji nejenom to, co viděla, ale i jak zareagovala!

„Pojďme odtud!” rozkázal najednou Lucian. Naklonil se, aby upoutal Filomeninu pozornost. „Pojďte, Filomeno. Chci odvést Arianu zpátky do hotelu. Má toho dost.”

„Samozřejmě,” zašeptala Filomena a ihned se zvedla. „Ale nevidím na krok!”

„Chytněte se mě.”

Lucian natáhl volnou ruku a uchopil Filomenu za zápěstí. Druhou rukou pořád ještě objímal Arianu, která se nekontrolovatelně chvěla a choulila se do tepla jeho těla.

Když zvedla hlavu z bezpečí jeho ramene, objevilo se na podlaze u jejích nohou další světlo a tím uviděla uličku opatřenou kobercem. To nevysvětlitelné světlo způsobilo, že se prudce nadechla.

„Baterka,” zašeptal Lucian. V ruce, jíž objímal Arianu kolem ramen, držel baterku tenkou jako tužka a vedl své dvě svěřenky k závěsu, jímž předtím vešli. Na druhé straně jim asistent v rozevlátém hábitu spěchal otevřít dveře.

„Je dáma v pořádku?” zeptal se starostlivě.

„Nic jí není. Je jenom trochu nervózní,” řekl Lucian mírně a vyvedl Arianu s Filomenou z místnosti do prostorné haly. Nezastavil se a vyšel s nimi ven, k místu, kde Filomena parkovala s mercedesem. Předtím vůz řídil, a tak měl klíčky u sebe a za okamžik usadil Arianu a Filomenu bezpečně do vozu.

„Ari, holčičko, není ti nic?” Filomena se naklonila přes sedadlo. Lucian se rozjel zpátky k hotelu. „Co se děje? Nehrozilo vůbec žádné nebezpečí, to přece víš. Krayton by nikomu neublížil!”

Ariana se otřásla a upřeně hleděla z okna. Lucian stručně vysvětlil, co se stalo. „Bude v pořádku, Filomeno. Ariana jenom zapomněla vzít v úvahu, jak dokáže na lidskou mysl působit sugesce. Někteří lidé tomu snadněji podléhají. Může to být šok, když člověk zjistí, že neovládá vlastní smysly tak, jak si myslel.”

Ariana našla hlas. „Byl to trik, že? Všechno to byly jenom kouzelnické triky.” Věděla, že ho prosí, aby ji uklidnil. Její hlas nebyl víc než drsný šepot.

„Ano, byly to kouzelnické triky,” řekl Lucian tiše. „Ten chlap je dobrý a dovede velice zručně ovládat publikum. Ale všechno to byla jenom kouzelnická produkce. S trochou praxe a šikovným osvětlovačem by to, co dnes večer předvedl on, dokázal každý.”

„Cože?” otočila se na sedadle Filomena. „Chcete říct, že to všechno byl švindl?”

„Je mi líto, Filomeno. Hodně obratnosti, neviditelných drátů a světelných efektů. Nic zvlášť komplikovaného.” Vlídně se usmál.

„Nevěřím vám! Krayton se zjevuje přímo přes toho člověka! Krayton působí prostřednictvím Fletchera Galena, o tom svědčí všechno, co jsme viděli!” zvolala Filomena.

„Filomeno,” řekl trpělivě a pohlédl na ni ve zpětném zrcátku. „Dokázal bych zopakovat kterýkoliv z efektů, jež jste dnes večer viděla, a přimět vás k přesvědčení, že vidíte Kraytona v akci.”

„Netvrdím, že dobrý kouzelník by nedokázal najít způsoby, jak napodobit Kraytonovy výkony. To ale neznamená, že to, co jsme dnes večer viděli, nebylo skutečné! Nezapomínejte, že jsem to už předtím viděla! Byla jsem u toho, když lidé v publiku upadli do hypnotického stavu a skutečně viděli svět, z kterého Krayton přichází!”

„Lidé v hypnóze se dají přimět k tomu, aby měli všemožné zajímavé vidiny,” objasnil Lucian tiše. „Podívejte, Filomeno, promluvíme si o tom ráno, ano? Ariana je i bez toho dost rozčilená.”

Filomena ihned začala mít znovu obavy o svoji neteř.

„Ari, drahoušku, poslouchej mě. Krayton je naprosto neškodný. Nemusíš se bát ani jeho, ani Fletchera Galena. Neměj strach. Propána, neměla jsem tušení, že tě to tolik rozčílí!”

„Jsem v pořádku, tetičko,” vypravila ze sebe Ariana chraptivě, stále ještě soustředěná na ztemnělou krajinu za okny vozu. „Opravdu, jenom jsem prostě nečekala to, co… se dálo.”

„Vím, že jsi nečekala tak úžasnou ukázku Kraytonových schopností,” švitořila Filomena. „A když znám tvůj praktický přístup k životu, tak sis pravděpodobně myslela, že je to všechno nějaká hloupá, starobylá spiritistická seance, viď?”

„Jenom jsem nečekala to, co se událo,” zopakovala sklíčeně, právě když Lucian zastavil na parkovišti před hotelem.

„Ariana potřebuje jedno, a to pořádnou skleničku toho sherry, které jsem viděl stát na krbové římse v hale,” prohlásil Lucian, když pomáhal oběma ženám vystoupit z vozu. „Rozumím tomu dobře, že je tam pro hosty?”

„Ano, ovšem, jen si poslužte,” přikývla Filomena. „Je to výtečný nápad. Sama si trošičku dám.”

Lucian je usadil v útulném viktoriánském salonu a šel pro sherry. Měli salon sami pro sebe, protože většina hotelových hostů se účastnila Galenovy seance.

„Za chvíli jsou všichni tady,” řekla Filomena, když jí Lucian podal sklenku sherry. „Moc zajímavě si vždycky potom popovídáme.”

„Já bych to povídání raději vynechala, jestli ti to nebude vadit,” řekla Ariana a dala si pořádný doušek sherry. „Jsem vyčerpaná. Raději bych si šla lehnout.”

„Samozřejmě, to úplně chápu,” zamumlala Filomena soucitně.

„Doprovodím ji nahoru.” Lucian nalil Arianě do sklenice ještě trochu sherry a pomohl jí vstát. „Jestli nás omluvíte, Filomeno?”

Filomena se laskavě usmála. „Zajisté. Ale nemyslete si, Luciane, že tohle je konec našeho malého sporu. Fletcher Galen není podvodník!”

Přikývl. „Můžeme si o tom promluvit ráno.”

„Nemusíš mě odvádět do postele, jako bych byla malá,” zamumlala Ariana rozzlobeně, když ji nasměroval ke schodišti.

„Pozor, ať si nevyliješ sherry,” odpověděl mírně, jako by skutečně malá byla.

Nahoře na podestě varovně zašeptala.

„Jestli se mi opovážíš posmívat kvůli tomu, co se dnes večer stalo, tak přísahám, že ti ukradnu kouzelnou hůlku!”

„Nesměju se ti,” řekl něžně a vedl ji ke dveřím jejího pokoje.

Zhluboka se nadechla, když zastrčil klíč do zámku. Pak se zhluboka napila sherry. „Děkuju, žes mě odtamtud dostal, Luciane. Snad ještě nikdy jsem nebyla tak zničená!” řekla mu upřímně.

„Chápu a rádo se stalo.” Zavřel za nimi, zůstal stát zády ke dveřím a pozoroval ji, jak neklidně kráčí přes pokoj.

„Ale já to nechápu. Věděla jsem, že je to všechno podvod! Kdo by vůbec mohl takovému nesmyslu uvěřit.”

„Ten, kdo tomu uvěřit chce,” řekl prostě. „A existuje velká spousta lidí, které povzbuzuje představa, že je navštěvují neznámé bytosti.”

„A přesto jsem byla já jediná, kdo se v celé té místnosti vyděsil,” zašeptala a sklesle zavrtěla hlavou.

„Někteří lidé na sugesci reagují silněji. Ty jsi takový typ, že bys nikdy neměla dobrovolně přistoupit na hypnózu. Vsadím se, že s

tebou byla velká zábava na horské dráze nebo v strašidelném domě,” dodal a pokřiveně se usmál.

Otřásla se. „Tuhle zábavu jsem nenáviděla!”

„Vidím proč. Rozum ti říká jedno a smysly něco jiného, a výsledný konflikt rozhodně hluboce působí na tvoje nervy. Měla jsi ovšem naprostou pravdu. Galen je prvotřídní podvodník.” Odlepil se od dveří, zamyšleně přešel přes pokoj a zůstal stát u okna. Byl z něho výhled na potemnělé borovice a jedle.

„Myslela jsem, že se zvedneš a uděláš něco dramatického, jako třeba že rozsvítíš všechna světla a ukážeš neviditelné dráty a naaranžované osvětlení,” broukla Ariana. Posadila se v nohách postele a skopla střevíce na vysokém podpatku. „Kam se podělo velké odhalení? Houdini si udělal právě tím jméno, že je to tak? Odhaloval přece šarlatány a podvodníky, kteří tvrdili, že mají spojení se světem duchů.”

„Ano.” Nepřestával zamyšleně hledět z okna, s rukama zastrčenýma v zadních kapsách džínů. „To odhaloval.”

„Myslela jsem, že to budeš brát jako svoji velkou příležitost,” povzdechla si Ariana a ještě si pro povzbuzení srkla sherry.

„Nebylo by to tak jednoduché, Ariano. Galen je určitě dost chytrý a pojistil se proti možnosti, že by ho někdo z publika prohlásil za podvodníka a snažil se to prokázat.”

„Pojistil?”

„Nemyslíš si snad, že všichni ti silní mladí muži v hábitech a kápích tam jsou čistě jenom kvůli atmosféře, že ne?” zeptal se suše.

Ohromeně zamrkala. „Proboha, to mě vůbec nenapadlo. Předpokládáš, že je najímá, aby dohlíželi na publikum?”

„Řekl bych, že to patří mezi jejich povinnosti. Kdyby někdo začal opravdu dělat potíže, pravděpodobně by ho vyprovodili z místnosti a vykázali z pozemku.”

Trhla sebou. „Jak vůbec tetičce něco dokážeme?”

„Tvoje teta je inteligentní žena, jak jsi mi už říkala. Myslím, že jí bude jasné, jak se věci mají.” Otočil se k Arianě. „Koneckonců je dost bystrá, aby poznala, že ty a já bychom se k sobě velice hodili,” dodal promyšleně.

Nový tón jeho hlasu ji přiměl prudce zvednout hlavu. Neklid, který od seance zažívala, se ještě znásobil. Nebyly to Galenovy čáry, čeho se měla dnes večer obávat, ale Lucianovy.

„Moje teta je nevyléčitelně romantická,” prohlásila pevně. „Nemysli si, že mě můžeš mít jenom proto, že to schválila.”

Z dálky k nim dolehlo hřmění hromu.

„Blíží se bouřka,” prohodil, jako by předtím nic neřekla.

„Bouřky nejsou zrovna to, z čeho mám strach. Nebudu potřebovat žádnou útěchu, abych bouřku přečkala, jestli jsi to chtěl navrhnout, Luciane.”

„Jseš si tím jistá?” zeptal se něžně. Pozoroval ji tak, jak si představovala, že čaroděj pozoruje magický pentagram a čeká, co se objeví uprostřed. Znovu zažila pocit osudové neblahé předtuchy, jako předtím, když svačili.

Podrážděně se zvedla a setřásla ji ze sebe spolu s podivným, omamným strachem, který ji doprovázel. Cítila na sobě jeho nazlátle hnědé oči, vycítila v něm, že vyčkává, a chtěla se schovat, stejně jako se předtím chtěla schovat před jiným okouzlením.

Avšak Lucianovo kouzlo představovalo daleko větší hrozbu. „Myslím, že už bys měl jít,” přikázala mu zastřeně. V zrcadle nad toaletním stolkem se jejich pohledy setkaly. „Dobrou noc, Luciane.”

Neřekl nic, ale udělal pár kroků a postavil se přímo za ni. Vycítila v něm touhu a zalekla se, když její tělo zareagovalo smyslným napětím, které jí začalo kolotat v žilách. Stál za ní a neviditelně ji opřádal pohledem svých zářivých očí.

„Opravdu chceš, abych odešel, Ariano?”

Polkla a nevědomky se přidržela okraje toaletního stolku. „Ano.” Věděla, že se nedokáže pohnout. Co by udělala, kdyby ji sevřel do náruče?

„Chci tě,” zašeptal a pohladil ji po rameni. „Moc tě chci.”

Beze slova zavrtěla hlavou a snažila se potlačit chvění, které se jí po jeho doteku zmocnilo. Co to v sobě tenhle muž má, že to na ni tolik působí? Proč to musí být ze všech lidí právě Lucian Hawk, kdo má na ni takový vliv?

„Jenom mi řekni, že víš, jak moc po tobě toužím,” přesvědčoval ji zdušené. „Řekni mi, že si uvědomuješ, jak nás to k sobě přitahuje.”

„Luciane, nemá smysl.” spustila naléhavě. „Řekni mi to a já odejdu,” skočil jí do řeči vemlouvavě. „Chci slyšet, jak ta slova říkáš.” „Proč?” zeptala se stroze.

„Protože v těch slovech je kouzlo.” Pousmál se a jemně ji políbil do skořicově hnědých vlasů. „To jsi nevěděla? A to kouzlo je silnější, když ta slova vyslovíš nahlas. Pověz mi, že víš, jak mi je.” Špičkami prstů jí opět přejel po křivce ramene a Ariana se zachvěla.

„Já… já vím, že mě chceš,” řekla a okamžitě toho litovala. Měl pravdu. Slovům, která zazněla nahlas, to dodávalo určitou moc. Připadalo jí, že tím, když to vyslovila, nějakým způsobem uznala, že má právo ji chtít. „Já ale nechci tebe,” vyhrkla divoce a otočila se k němu. „Nechci s tebou mít žádný poměr! Kolikrát to mám opakovat?”

„Dokud o tom sama sebe nepřesvědčíš, řekl bych,” odtušil zdvořile. „Dobrou noc, Ariano. Budu hned vedle, kdyby ses nakonec rozhodla, že se bouřek bojíš.” Sklonil se a zlehka, beze spěchu ji políbil, jako by nějakým kouzlem opřádal její ústa, pak se otočil a odešel.

Když za ním zaklaply dveře, ozářil noční oblohu blesk a Ariana tam jenom stála a přemýšlela, proč bylo v jeho slovech tolik síly, ale v jejích vůbec žádná.

S vynaložením sil ze sebe setřásla účinky jeho osobnosti a tvrdošíjně se začala připravovat ke spánku. Dnes odpoledne a večer se toho tolik událo, utěšovala se, když se svlékala, sprchovala a pak vklouzla do krajkové noční košile broskvové barvy. Není divu, že se cítí uondaná.

Uondaná. To je přece pěkný starý viktoriánský výraz, jako dělaný na to, aby jej člověk použil v takovémhle hotelu! Rozhlédla se ironicky po hotelovém pokoji, který byl dokonalou napodobeninou starobylé romantické dámské ložnice. Široká postel se čtyřmi vyřezávanými sloupky a krajkou lemovaným přehozem. Nábytek byl těžký a solidní a tapety měly půvabný květinový vzorek.

Když si vylezla na vysokou postel, najednou pochopila, proč ženy minulého století občas propadaly melancholii. Bývaly chvíle, kdy žádná jiná reakce by nebyla na místě. Natáhla se a zhasla noční

lampičku a lenivě pozorovala oknem, jak se venku sbírá bouře. Vypadalo to, že bude pořádná.

S povzdechem si pomyslela, že ta bouřka dokonale doplňuje události večera. Znovu jí vytanuly. vzpomínky na seanci a popadl ji vztek na Fletchera Galena, který jí ukázal, kde má slabé místo. Ten

člověk si zaslouží, aby všem ukázali, jaký je to podvodník.

Vtom se spustil déšť a divoce se opíral do posuvných skleněných dveří, jež vedly na balkon a byly zdobené jako francouzské okno. Ležela na boku, pozorovala blesky, naslouchala hřmění a myslela na Luciana Hawka.

Jakým právem ji chce? Jakým právem ji nutí k tomu, aby vzala jeho touhu na vědomí? A proč byla tak slabá, aby to přiznala, když to po ní chtěl?

V jejích myšlenkách bylo příliš mnoho nejrůznějších „proč” a „kdyby”, ale nejzrádnější ze všeho jí připadala záhada, proč to musí být zrovna Lucian Hawk, kdo dokáže vzrušit její tělo i mysl.

Nehodí se k ní. Vůbec se k ní nehodí.

Pomalu se jí oči zavřely, zvolna přicházel spánek a zklidňoval její rozbouřené myšlenky. Ráno bude znamenat zase spoustu povídání, kromě jiného i o tom, jak budou postupovat, aby tetičku přesvědčili, že se zapletla s podvodníkem.

Ráno budu silnější, řekla si těsně předtím, než se propadla do spánku. Zase se jí vrátí pevná vůle a zdravý rozum, které tolik utrpěly na té seanci. Je to hloupost, nechat se takhle snadno vyděsit. Velká hloupost. Lucian si bohudíky uvědomil, jak je rozčilená, a dostal ji z té místnosti pryč.

A v jejích snech to byla právě uklidňující Lucianova přítomnost, co ovládalo tuto noc. Magické kouzlo, jako by byla neoddělitelně spojena s uklidněním a ochranou. Nedávalo to vlastně vůbec žádný smysl, protože to, co Lucian nabízel, bylo nejisté, zneklidňující a nebezpečné.

Venku bouře dál sbírala své síly, křižovala nebe blesky a rozechvívala vzduch hromobitím. Ariana ležela stočená do klubíčka uprostřed postele a snila o tmavovlasém kouzelníkovi, který si na ni chtěl učinit nárok.

A protože se tolik prolínal s jejími sny, poznala, že nevyhnutelné se přiblížilo, když ji o dvě hodiny později probudilo zvláště hlasité zahřmění. Na balkoně, ve světle blesku, stál její kouzelník.

Hleděla na postavu zahalenou nocí a nedokázala se pohnout, když Lucian klidně odsunul posuvné dveře a vešel. Byl to muž půlnoci a stínů, když se pomalu blížil k posteli.

A když se nakonec zastavil a upřeně hleděl na její napjaté, nehybné tělo, poznala, že kouzlo, jímž ji dnes v noci obestřel, je dost silné, aby zahodila budoucnost a všechen zdravý rozum.

PÁTÁ KAPITOLA

Byla to noc pro kouzelníky jako stvořená.

Za Lucianem vítr skučel a blesky protkávaly černé nebe. Tahle noc patřila živlům a muži, který ovládal jejich sílu.

Pozorovala kouzelníka u své postele a poznala, že to kvůli ní tyhle síly ovládl. Přitažlivost mezi nimi se nepodobala ničemu, co dosud poznala, a i když jí rozum přikazoval, aby se pustila bezpečnou cestou a vyvarovala se toho, aby té přitažlivosti podlehla, tohle nebyla noc zdravého rozumu.

V nazlátlých očích, jež na ni hleděly, tkvělo jakési dávné tajemství a nepokrytá mužská touha. I ) louhou chvíli se Lucian tyčil u postele a vpíjel se do ní pohledem, potom se ozval jeho tichý, rozhodný hlas.

„Dnes v noci tě chci, Ariano.” Natáhl ruku, dotkl se jejích zcuchaných vlasů a pak ze sebe setřásl černou bundu a nechal ji sklouznout na podlahu. Na sobě měl už jenom džíny.

Jako by na to potřebovala veškerou energii, kterou v sobě vyburcovala, aby něžně a tázavě vyslovila jeho jméno. „Luciane?”

„Pojď to se mnou zkusit, čarodějko,” zašeptal, ztěžka dosedl na kraj postele a naklonil se nad ni. Polapil rukama její tělo a zadíval se jí do zmámených očí. Brýle s tmavými obrubami zanechal ve svém pokoji a bez ochrany jejich čoček jako by mu oči zářily medově zbarveným ohněm. Zavrtěla se a uvědomila si, jak se jí zrychlil pulz.

„Bojím se tě, Luciane.”

„Nebojíš se mě,” odtušil, „jsi vůči mě ostražitá a opatrná, to asi ano, ale nebojíš se mě. Ráno o mně budeš vědět všechno, co o mně vědět potřebuješ.” Pomalu sklonil hlavu. „A já budu vědět všechno, co potřebuju vědět o tobě.”

Spoutal polibkem její rozevřené rty, a tím se teplo jejich těl promísilo. Jinak se jí nedotkl, ačkoliv cítila váhu jeho těla těsně nad svými prsy. Ten polibek byl pomalé, žádostivé, smyslné laskání, jež mělo být předehrou k banketu, na němž chtěl Lucian hodovat. Vemlouvavě si pohrával s jejími rty a bylo v tom plno příslibů.

Jak by se takového kouzla mohl někdo bát? zeptala se Ariana v duchu a zasténala při doteku jeho rtů. Takovéhle okouzlení by žena mohla hledat po celý život a nikdy jej nenalézt. Vzrušeně se rozechvěla touhou.

„Ano, Luciane. Ano,” vydechla ve vášnivém odevzdání.

Chraptivě zasténal se rty u jejích úst. „Nebudeš toho litovat, čarodějko. Přísahám, že se o všechno postarám.”

Nerozuměla, co tím myslí, ale nebyla příležitost, aby se dožadovala vysvětlení. Rychle se od ní odtrhl a rozepnul si džíny a už ten samotný pohyb dostatečně vypovídal o naléhavosti jeho touhy. Ve chvilce stál nahý vedle postele. Dokonalý muž.

Myslela si, že k ní půjde, ale místo toho vyčkával. Zvedla k němu pohled a pokoušela se vyčíst něco z napjatých, drsných rysů jeho obličeje. Pak zvedla okraj přikrývky a odhrnula ji a přitom mu ani na okamžik nepřestala hledět do očí.

Bylo to výmluvné, prastaré pozvání a Lucian je přijal a přerývaně přitom vydechl: „Ariano!” Vklouzl do postele vedle ní, vzal ji do náruče a převrátil na záda.

Zvedla ruce, aby se poprvé dotkla hladké pokožky jeho svalnatých ramen, aby ho objala. Síla, která z něho vyzařovala, byla zdrojem vzrušení, vyjadřovala jeho právo fyzické i duševní a

působila na ni hned na několika rovinách. Vtiskla mu špičky nehtů do pokožky, když jí zajel jazykem do úst a začal je prozkoumávat.

Běsnící bouře vytvářela příhodné pozadí k vášni, již začal Lucian rozpoutávat. Znovu a znovu pronikal jazykem mezi její rty a vyžadoval od jejích citlivých úst odezvu, kterou by mu nedokázala odepřít, ani kdyby chtěla. Její jazyk podstoupil vášnivý duel a pronikl do jeho úst. Při tomto důvěrném prolnutí jako by její touha narůstala čím dál rychleji. Poznávala samu podstatu tohoto strhujícího muže.

Nechal ji, aby si tu zkušenost vychutnala, ochotně rozevřel rty a povzbuzoval ji tichým, chraptivým sténáním.

A zatímco se ztrácela ve vzrušujícím objevování vlastní moci, kterou nad ním měla, sjel jí rukama po hrdle na ramena a hledal krajková ramínka její broskvově zbarvené noční košile. Stáhl jí ji k pasu dřív, než si uvědomila, co se děje, a potom už na tom nezáleželo.

„Ach Luciane!” Odtáhla se od něho a vydechla jeho jméno, když sevřel do dlaně její ňadro, jako by si ji přivlastňoval, což by ji za jiných okolností poplašilo. „Lucianel”

„Cítíš, jak se napíná?” zamručel chraptivě a palcem jí hladil rozcitlivělou bradavku. „Cítíš, jak se pro mě probouzí? A ta hebkost tady,” vydechl a pohladil ji pod prsem. „Ach Ariano, dnes v noci kvůli tobě ztratím hlavu, víš to?”

Znovu jí polaskal bradavky, palcem a ukazováčkem je něžně tiskl, až tiše vášnivě vykřikla a zaryla mu nehty do ramenou. Neuspěchaným dráždivým hlazením a polibky Lucian zvyšoval napětí mezi nimi, až se pod ním začala Ariana zmítat. Když ji uchopil za prsty a položil si je na stehno, vstřícně se ho začala s něžnou důvěrností dotýkat. „Ariano, Ariano.” Neustále šeptal její jméno, když špičkami prstů hladila jeho vzrušený penis. „Dotýkej se mě všude, miláčku! Všude!”

Poslechla ho, roztřesená silou vlastní touhy, toužila potěšit ho tak, jako on těšil ji. Hladila ho s něžným úžasem, objevovala plochost jeho břicha, svalnaté, pevné hýždě a mocnou sílu jeho mužství.

Lucian se zase opájel vábivým prozkoumáváním jejího hebkého, navýsost ženského těla. Sevřel jednu její bradavku do rtů a zajel jí

rukou přes bok na vnitřní stranu stehna. Chvěla se a on ji konejšil hlubokým, hypnotickým, smyslným hlasem. „Dnes v noci to se mnou riskneš, miláčku. Jinak to nejde. Dnes v noci oba skočíme do tmy. Pusť mě k sobě, miláčku. Dovol mi, ať se tě dotýkám tak, jak bych rád.”

Znovu a znovu jí šeptal do ucha, až ji kouzlo jeho hlasu laskalo stejně jako jeho ruce. Podlehla jeho vemlouvavému, povzbuzujícímu naléhání, rozevřela nohy a zaťala mu přitom nehty do stehna.

Propletl prsty houštinou tmavých, skořicově hnědých chloupků a našel její nejcitlivější místo. „Ach lásko!” Zalapala po dechu a přitiskla se mu obličejem k rameni. Tiskla se k němu stejně, jako zkraje večera, kdy ji k tomu hnal strach.

A stejně jako při té první příležitosti ji Lucian objal paží a prudce a majetnicky přitáhl k sobě a laskal a dráždil ji, až pod jeho doteky rozkvetla a její touha byla stejně silná jako ta jeho. Žár, který z ní sálal, ho opájel a burcoval jeho smysly.

Pevně zavřela oči a vzdala se tomu muži a té chvíli. „Prosím, Luciane, prosím, pojď ke mně. Tolik tě potřebuju,” zašeptala zastřeným hlasem, plným nekontrolovaného úžasu. Nikdy nepoznala tak neodbytnou touhu, aby žadonila, aby si ji muž vzal. Avšak nikdy předtím nebyla pod vlivem kouzel.

„Tolik tě chci, čarodějko!”

Tyčil se nad ní, širokými rameny stínil blesky na obloze za oknem. Okamžik žhnuly zlatohnědé drahokamy jeho očí na její tváři, potom znovu zavřela oči, neboť nedokázala unést intenzitu jeho pohledu.

Pomalu se k ní naklonil, a tím jako by vyjadřoval své svrchované právo muže, průbojně zajel nohama mezi její hebká stehna, kudrnaté chlupy na jeho hrudi se přitiskly na její vzrušené prsy, a pak se zmocnil jejích úst.

Cítila, že je připravený ke konečnému spojení. Připadalo jí, jako by ji bral celou do náruče, a potom do ní pomalu vnikl.

Dech se mu zadrhl v hrdle, jak na něho zapůsobil dopad jejich fyzického spojení. V křehkém těle ženy, již objímal, vycítil chvění, a poznal, že prožívá podobné pocity jako on. Hodila se k němu, byla pro něho jako stvořená!

Přitiskl jí hlavu k rameni, sevřel ji snad až divoce a začal se v ní pohybovat, aby je oba přivedl k tajemstvím vesmíru. V její vstřícnosti rozpoznal vášeň a uspokojení. Bylo naprosto nezbytné, aby v jeho náruči prožila rozkoš. Musel si na ni vyhradit právo, a tohle byl základní způsob, jak s tím začít. Všechny jeho smysly burcovala potřeba dokonale ji uspokojit a vymazat vzpomínku na jakéhokoliv jiného muže, kterého poznala. Jaká to slast cítit, jak mu zatíná nehty do ramen a čím dál víc jej obemyká nohama kolem pasu, slyšet její přerývané vzdechy. Jeho tělo i mysl polapila bouře vášně a touhy. S ústy na jejím hrdle šeptal slova plná vzrušení. Vychutnával si, jak na jeho slova reaguje, jak na vše reaguje.

Konečně vycítil, jak v jejím těle narůstá napětí, a poznal, že se blíží k vyvrcholení. Na to poznání je

ho tělo divoce zareagovalo a hrozilo, že ztratí poslední zbytky sebeovládání. S vynaložením železné v vůle se ovládl. Bezpodmínečně ji musel uspokojit jako první. Potřeboval vědět, že se mu naprosto odevzdala.

„Luciane! Luciane?”

Zachytil své jméno a postřehl v něm nejistotu, náznak paniky. „Riskuj, čarodějko. Nemáš na vybranou. Riskuj.”

Zajel jí rukou pod zadeček, stiskl ji a nadzvedl. To ji stačilo přivést ke konečnému vyvrcholení.

„Ach bože, bože!” To tiché zasténání jí uvízlo v hrdle, když se celé její tělo napjalo a pak přišlo postupné uvolnění.

Pocítil, jak se mu v žilách vaří krev, a poddal se vrcholné extázi. Přivlastnil si ji, neodvolatelně mu patří.

Pozvolna se vynořila z dozvuků milování a nejdříve si uvědomila váhu jeho těla, jak na ní nádherně uvolněně pořád ještě ležel. Vlastně nádherně majetnicky.

Ty dva pocity následovaly těsně za sebou a Ariana se trochu neklidně pohnula. To, jak vedle ní ležel natažený, s hlavou na jejím prsu, rukama se mu nějak podařilo uchopit ji za zápěstí a těžkou nohu jí přehodil přes nohy, takže jimi nemohla pohnout, vypovídalo samo za sebe.

Pocítila, jak ji zachvacuje počáteční panika, kterou zažívala, než se naprosto oddala Lucianovu milování. Rozhodně ji potlačila. Nebyl

žádný důvod, aby panikařila. Je zralý člověk, dospělá žena, jež má potřeby, které příliš dlouho držela na uzdě. Ale ani před čtyřmi lety, kdy si myslela, že je divoce, slepě zamilovaná, nezažívala takovouhle touhu.

Nikdy nic nebylo takové jako dnes.

A to pomyšlení její paniku znovu probudilo k životu. Jak je možné, že se ocitla v této situaci po tolika létech, kdy byla velice, velice opatrná? Je v posteli s kouzelníkem, který se naprosto liší od všech požadavků, jež si stanovila u manžela. S mužem, který dokonce nemá ani v úmyslu stát se manželem!

„Copak je, Ariano?” Zvedl hlavu a věděla, že musí vnímat, jak se rozechvěla. Jeho oči se na ni usmívaly, vroucně a něžně, ale tkvělo v nich i lenivé vítězství, které nedokázal zamaskovat. Ústa se mu zvlnila v úsměvu, v němž byla shovívavost spolu se vzpomínkou na prožitou rozkoš. Zvedl ruku a odhrnul jí pramen vlasů z tváře. „Už si začínáš dělat starosti?”

Řasy se jí zachvěly, upřímně na něho pohlédla. „Vždycky si dělám starosti, když riskuji.”

„Nebudeš mít důvod litovat, že jsi právě riskovala, miláčku,” ujišťoval ji sametovým hlasem.

„Opravdu?”

„Opravdu ne. Můžu ti poskytnout to, co chceš. Ale musel jsem se přesvědčit, že se poddáš a nebudeš nejdřív vyžadovat výpisy z banky a smlouvu. Také jsem se trochu bál riskovat,” dodal a rošťácky se pousmál. „Ale teď jsme vykročili pravou nohou. Všechno bude v pořádku.”

Zmateně na něho hleděla. „O čem to mluvíš, Luciane?”

„Zapomeň na to. Všechno ti vysvětlím ráno. Teď si přeju jenom jedno, užít si ještě to, co zbývá z noci. Kouzelníci vždycky odvádějí nejlepší práci v noci, jak víš.”

Sklonil se, aby ji mohl líbat, a přitom jí nohou hladit lýtko. Pocítila slabé záchvěvy znovu se probouzející vášně a nestačila se divit.

Kouzlo. Jiné vysvětlení není. Znovu ho objala kolem krku a odsunula stranou zmatek a pochybnosti, jež na ni začínaly útočit…

Ráno byla bouřka pryč a kouzelník také.

Ariana se zavrtěla a probudila. Instinktivně hledala teplo muže, jenž vedle ní během noci ležel. Když vedle sebe našla jenom prázdnou postel, zmámeně se posadila a mrkáním zahnala poslední zbytky spánku.

• Na polštáři pořád ještě zůstal otisk Lucianovy

hlavy, a když do něho zabořila obličej, připadalo jí, že cítí závan jeho jedinečné vůně.

Co ji to popadlo, takhle tam sedět v posteli a vdechovat jeho vůni z polštáře? Odhodila přikrývku a chtěla lehce seskočit z vysoké viktoriánské postele, ale málem přitom upadla, neboť se ukázalo, že má tělo na nejrůznějších místech nečekaně rozbolavělé.

Překvapeně se nadechla. Tělo jí dost důrazně připomínalo vytrvalou sílu muže, který s ní strávil noc. Přidržela se sloupku postele, protahovala se, aby se zbavila ztuhlosti ve svalech. Lucian byl náročný milenec, ale odvděčil se jí za odezvu, kterou v ní probudil a již bral se zřejmě nevyčerpatelnou mužskou vášnivostí.

Kdy odešel? Cestou do koupelny vraštila čelo a snažila se přijít na to, co se mezi nimi stane dál. Zřejmě se někdy před svítáním vrátil do svého pokoje. Neměli příležitost si promluvit. Co říká žena muži u snídaně po noci, jako byla ta, která právě uplynula?

Stála pod sprchou a připadala si neklidná a zmatená. V noci se Lucian odmítl zabývat složitou situací, kterou vytvořil, a okouzlil její smysly, aby odvedl její pozornost od budoucnosti, kdykoliv se snažila na to zavést řeč.

Neměla dojem, že tu budoucnost ignoruje, jenom že pokud jde o něho, je daná a není vlastně zapotřebí o ní hovořit. Slíbil jí, že ráno všechno vysvětlí.

Co to znamenalo? Co tady bylo k vysvětlování? Čím větší zmatek měla v myšlenkách, tím se cítila neklidnější a nejistější. Stěží dokázala uvěřit tomu, že byla tak dlouho opatrná, aby se nakonec vzdala v žáru vášně muži, který vůbec nebyl takový, jaký měl podle jejích nároků být. To pomyšlení jí neustále znělo v mozku a chvílemi mu zkřížila cestu vzpomínka na něžnost téhož muže nebo na jeho starostlivost během seance. Znovu a znovu se jí vracelo, jak ho uviděla stát za bouře na balkoně, tajemná silueta vykrojená blesky

křižujícími temné nebe, a jak vešel do její ložnice, a to vše jí hrálo na nervy.

Noc patřila bouři a kouzelníkovi, jenž byl její součástí. Co bude ve dne?

Usoudila, že její jedinou obranou proti neznámému bude osvědčená ženská taktika, což znamená obléknout se tak, aby to posílilo její sebejistotu. Vyšla z koupelny a pečlivě se oblékla, aby vydržela náročné setkání u snídaně.

K úzké plátěné sukni, která jí sahala do půli lýtek, si vzala blůzu s šálovým límcem a dlouhými rukávy a přepásala ji páskem. Nazula si lodičky z měkké kůže na vysokém podpatku. Výsledný dojem byl promyšlený a působivý. Přesně takový dojem chtěla vzbuzovat, aby překryl její nejistoty a slabá místa. Takhle se v tom utvrzovala, když sebrala klíč od hotelového pokoje a vykročila ke dveřím.

Položila ruku na kliku a uvědomila si, že v noci byla bezpečně zamčená v pokoji. Váhavě se otočila a vrhla pohled na posuvné skleněné dveře, jimiž Lucian vešel. Přísahala by, že než odešli na seanci, posuvné dveře byly zamčené. To znamenalo, že je musel záměrně odemknout, než v ten večer poprvé odcházel z jejího pokoje. Vybavila si, jak stál u okna obrácený zády k ní a jak obratně umí manipulovat s předměty. Lucian moc dobře věděl, že se vrátí, potom co jí popřál dobrou noc.

Jeho jednoznačná opovážlivost ji trochu omračovala. Pustila se po schodech dolů. Tetička bude čekat v hotelové jídelně, aby s ní posnídala.

Jen co vešla dvoukřídlovými dveřmi do krásně zařízené místnosti, uviděla, že teta není sama. Naproti ní seděl u stolu Lucian a nápadně se se svými l mavými vlasy, v džínech a černém pulovru vyjímal v jídelně, kde bylo bíle prostřeno. Téměř okamžitě zvedl oči, jako by vycítil, že přišla, a pak se zvedl a vykročil jí naproti se spokojeným úsměvem a nadějí v očích.

„Dobré ráno, Ariano,” zamumlal zastřeně, sklo

nil se a zlehka ji jako manžel políbil na rty, pak ji pchopil za paži a vedl ji ke stolu.

Jako manžel? Ne, to je naprosto nevhodné slovo, připomněla si Ariana rozhodně, když se zdravila s tetou. Filomena vypadala dnes

ráno spíš jako nějaký velký tropický pták s jasnýma očima, neboť byla oblečená v barvách exotického peří, ale všechno dohromady to spolu velice dobře ladilo.

„Dobré ráno, drahoušku. Už ses vzpamatovala z toho šoku včera večer?”

Ariana sáhla po šálku s kávou a setkala se přes stůl s pohledem zlatohnědých očí. Odolala a nezeptala se tety, který šok má na mysli. Otřes z té seance byl nakonec pouhou předehrou k celému večeru.

„Jsem v pořádku, tetičko. Mrzí mě, žes kvůli mně musela odejít dřív. Doufám, že jsi nepřišla o nic důležitého,” řekla zdušené, horlivě prohledala košíček s pečivem a objevila teplý vdolek.

„Ne, ne, kdepak! Přátelé říkali, že sezení skončilo krátce poté, co jsme odešli. Chudák Krayton nedokázal navázat spojení, ale všechny nás ohromně povzbudilo, jaký se udělal pokrok,” švitořila Filomena vesele.

Ariana si skousla ret. „Tetičko,” začala přísně a snažila se zvolit vhodná slova, aby potlačila radostnou víru svojí tety v šarlatánství Fletchera Galena.

„To je v pořádku, Ariano,” skočil jí Lucian tiše do řeči. „S tvojí tetou jsme uzavřeli dohodu.”

Překvapeně zvedla pohled a svraštila čelo. „Jakou dohodu?”

„Trochu víc se podívám na Galenovu minulost, a pokud zjistím něco, co by měla Filomena vědět, řeknu jí to. To je rozumné ujednání.”

Otevřela ústa a chystala se něco podotknout o penězích, ale varování v Lucianových očích ji přimělo ústa zase zavřít. Rozmrzele ustoupila a namazala si vdolek máslem.

„Jsem si jistá, že Lucian nic špatného o panu (ialenovi neobjeví,” ujistila ji Filomena sdílně. „Přistoupila jsem na to, že se nebudu bránit jiným názorům.”

„No, aspoň něco,” povzdechla si Ariana odevzdaně.

„Lucian mi taky říkal, že dnes brzy vyrážíte na zpáteční cestu do města,” pokračovala Filomena. „Na cestu máte krásný den. Bouřka byla včera pořádná, ale dneska je všechno takové jasné a svěží, lak jsi ji přečkala, Ari, drahoušku, po té seanci s Kraytonem?”

„Docela dobře,” odtušila Ariana, ale na Luciana se nepodívala.

„Výborně,” Filomena se usmívala a přikyvovala. „Měla jsem obavy, že by ti to mohlo ještě dodat.”

S poslední troškou přišel ještě Lucian. „Co se mě týká, takv bouřka přispěla k obzvlášť nezapomenutelnému večeru.” Vesele a ryze mužsky se zasmál, až mu zuby bíle zasvítily, takže Arianu přepadlo pokušení zabodnout mu vidličku do ruky. S vypětím všech sil tomu slastnému pokušení odolala.

O hodinu později naskládal Lucian jejich zavazadla do porsche a šel se rozloučit s Filomenou.

„Dávejte na sebe pozor, Filomeno. Moc rád jsem se s vámi poznal a těším se, že se zase brzy uvidíme.”

„Pěkně si to tady užij,” řekla Ariana trochu váhavě a políbila tetu na rozloučenou. „Zůstaneš tady celý týden?”

„Ano, Fletcher Galen se nechal slyšet, že s Kraytonem jsme se včera velice přiblížili k rozhodujícímu průlomu. Jelikož je hladina energie tak vysoká, připadá mu, že bychom toho měli všichni využít. Tento týden by se mělo uskutečnit několik soustředěných pokusů o přímé spojení. To je tak vzrušující!”

„Ano. tedy. hodně štěstí,” hlesla Ariana. Lucian ji vzal kolem ramen a vykročil s ní k vozu. „Zavolej mi, až se vrátíš do města!”

„Zavolám!” Filomena pozorovala Luciana, jak usazuje její neteř na přední sedadlo vozu, a s porozuměním se usmála. Tetička vypadá se sebou náramně spokojená, pomyslela si Ariana znepokojeně. Nebo spokojená s Lucianem.

„Proč odjíždíme s takovým spěchem?” chtěla vědět Ariana, když Lucian přibouchl dveře a nastartoval.

„Protože máme ve městě něco na práci a tady jsme prozatím udělali všechno, co se dalo,” objasnil jí, jako by nebyla nijak zvlášť bystrá.

„Chceš říct, že dneska začneš Galena prověřovat? V neděli? Nebudou všechny agentury, které budeš muset kontaktovat, zavřené?”

„Galen může počkat do zítřka.” Pohlédl na ni a na rtech mu pohrával úsměv, když zamířil s vozem na hlavní silnici. „My dva máme dnes na práci něco jiného.”

„Jako třeba co?” zeptala se a jasně zaslechla ve vlastním hlase kousavý tón. Pocit stísněnosti a vrozená opatrnost u ní nevymizely. Vedle tohoto muže si připadala nejistá a až příliš zranitelná.

„Musíme si mezi sebou pár věcí vyjasnit.”

„Ach. Je mi to jasné,” hlesla a bezvýrazně na něho pohlédla, protože nevěděla, co by na to měla říct.

Zazubil se a nenucené a láskyplně jí položil ruku na koleno.

„To pochybuju, ale brzy ti to jasné bude.”

„Byla bych ráda, kdyby ses nesnažil být takový záhadný,” postěžovala si a masírovala si spánky. „Dneska se na to necítím.” Stiskl jí koleno.

„Opravdu jsi vypadala trochu zdrchaně, když ses ráno objevila v jídelně. Omlouvám se, miláčku, byl jsem k tobě trochu drsný, ale to proto, že ani já nejsem zvyklý riskovat. Alespoň ne tak, jak jsme riskovali včera v noci.”

„O čem to mluvíš, Luciane?”

„Mluvím o tom, jak jsme se oba snažili kolem toho druhého v bezpečné vzdálenosti kroužit, dokud s jistotou nebudeme vědět, co chceme. Víš, takhle to mohlo jít donekonečna, a na to jsem neměl nervy! To proto jsem to včera urychlil.”

„Pokoušíš se mi vysvětlit, co tě vedlo k tomu, že ses rozhodl. přijít včera v noci za mnou?” zeptala se opatrně a upírala pohled předním sklem přímo před sebe.

„Asi ano. Nevyznával jsem se v tobě, Ariano. Na jednu stranu jsi mi připadala jako nafoukaná ženská, co myslí jenom na peníze,” sarkasticky se uchechtl. „V ten první večer, co jsme se poznali, jsem měl sto chutí přehnout si tě přes koleno a naplácat ti. Dokonce i tvoji příbuzní otevřeně přiznali, že by ses dvakrát nepodívala na muže, který by neodpovídal tvým finančním požadavkům. Bylo to nesnesitelné!”

„Žena má právo omezit rizika, která podstupuje,” prohlásila kamenně.

Překvapivě souhlasil.

„Možná ano, ale nechtěl jsem, abys uplatňovala tahle měřítka na mě a zjistila, že jim nevyhovuju. Přál jsem si, abys mě chtěla stejně jako já tebe. A neustále jsem si opakoval, že máš v sobě mnohem

víc, než se na první pohled zdá. Tvůj bratr a Filomena tě zřejmě zbožňují. Vycítil jsem v tobě jemnost a zranitelnost a chtěl jsem rozbít tu tvoji fasádu a najít je.”

„Luciane,” hlesla rozčileně. Vůbec netušila, kam tím míří.

„Nepotrpím si na ženy, co jim jde o peníze, a ty si nepotrpíš na muže, kteří nemají bankovní konta srovnatelná s tvými. Dostali jsme se do slepé uličky a já se rozhodl, že jeden z nás riskovat musí.” Vrhl na ni omluvný pohled. „Včera večer mi to připadalo jako dobrá příležitost k prvnímu zkřížení zbraní.”

„Chceš říct, že ses rozhodl, že to budu já, kdo podstoupí riziko,” konstatovala suše.

„Bohužel ano,” přitakal lítostivě. „Chtěl jsem se ujistit, že ke mně přijdeš dobrovolně, i když nesplňuju tvoje finanční požadavky. A přišla jsi,” řekl s hlubokým uspokojením. „Vzdala ses tak nádherně. Včerejší noc si budu pamatovat do konce života. Uvědomuješ si to?”

Panický strach jí sevřel žaludek. „A co si mám pamatovat já?” vypravila ze sebe sklíčeně. „Že jsem se nechala přimět k riskování od muže, který nevěří na závazky?”

Rychle na ni pohlédl a v obličeji se mu jasně zračilo ohromení.

„Já vím, jak na sebe vzít závazky, Ariano. A vím, co očekávám na oplátku.”

„Milostný poměr?”

„To v každém případě,” zavrčel a přeřadil na nižší rychlost, jak se blížili k další z mnoha zatáček na horské silnici. „Pořád ještě se toho musíme o sobě navzájem hodně dozvědět, ale už toho víme dost, abychom si uvědomovali, že to, co k sobě cítíme, je něco mimořádného, plného možností. A já nejsem ten, kdo by chtěl tyto možnosti promarnit. Ty bys je promarnit chtěla?”

„Já. já potřebuju čas, abych o tom mohla přemýšlet.”

O poznání víc sevřel volant.

„Teď, když jsme udělali základní rozhodnutí, nebudeme tolik spěchat,” přislíbil. „Chtěl bych, abys mě lépe poznala, a já bych rád poznal blíž tebe. Ale ať se ti to líbí nebo ne, milostný poměr mezi námi včera v noci začal a ani jeden z nás to nemůže vrátit.”

Znovu ji přepadl pocit nevyhnutelného, jaký prožívala předchozí noci, když otevřela oči a uviděla ho stát na balkoně. Byla pravda, že

Lucian nestál o nic jiného než o milostný poměr, a ona si předtím slíbila, že do takového vztahu nepůjde. Přesto část jejího já naléhala, aby přesně to udělala, aby podstoupila riziko nezávazného vztahu.

Řekl, že nebudou tolik spěchat, aby se navzájem poznali. Možná, ale opravdu jenom možná, mezi nimi skutečně je něco mimořádného a měla by podstoupit to riziko, aby to objevila. Včerejší noc se odlišovala od všeho, co kdy poznala. Chtěla by se k takové vroucnosti a vášni opravdu otočit zády? Je pravda, že Lucian má hodně daleko k tomu, co si slíbila, že bude u muže hledat, ale Filomena i Drake ho mají rádi. Už tak docela nedůvěřovala vlastním pocitům, ale nikdy neměla důvod pochybovat o jejich názorech. Uměli dobře odhadnout lidskou povahu.

Ach bože, pomyslela si, jak tak seděla zabořená v sedadle a pozorovala horskou krajinu, co mám dělat? Mám se pokusit logicky si vysvětlit vlastní touhy? Pravděpodobně. Už moc nescházelo, aby zahodila tak dlouho pěstované požadavky, které má na muže, a dokonce i požadavky na manželství se smlouvou. Neboť nebylo pravděpodobné, že by manželství s Lucianem Hawkem vůbec padalo v úvahu.

Myšlenky jí tak vířily v hlavě, že většinu zpáteční cesty do San Franciska mlčela. Lucian se nepokoušel nutit ji do hovoru, zřejmě ho zaměstnávaly vlastní myšlenky. Až když přejeli přes most a zamířili do bohaté čtvrti města, která byla od jejího bydliště dost daleko, uvědomila si Ariana, že něco není v pořádku. „Kam to jedeme, Luciane?”

„Domů.”

„K tobě domů?” Uvědomila si, že si to nepřeje. Na to bylo moc brzy.

„Hmm. Chtěl bych ti něco ukázat.” Usmál se a vypadal sám se sebou ohromně spokojený.

„Co mi chceš ukázat? Co máš za lubem, Luciane?” vyptávala se podezíravě.

„Jenom chci prokázat, že ženy jako jsi ty, které riskují s muži jako jsem já, čeká odměna,” odtušil, právě když vyjeli na jeden z nejelegantnějších městských vršků.

„Odměna!” V tuhle chvíli ji přepadl nefalšovaný strach.

„Včera v noci jsem tě požádal, aby ses mi vzdala bez jakýchkoliv podmínek. Vím, že ses tím dostala do situace, kdy tě nic nechrání. Dnes ti to chci vynahradit.”

Zajel s vozem do podzemní garáže pěkného nájemního domu obráceného k zátoce. Beze slova zaparkoval, pomohl jí vystoupit a jejího tázavého, napjatého pohledu si nevšímal. Mlčky vyjeli výtahem vybaveným hustým kobercem do jednoho z horních pater a mlčky ji odvedl po chodbě k masivním dubovým dveřím.

Vsunul klíč do zámku, otevřel dveře a ukázal se nádherný výhled na sanfranciskou zátoku, který se nabízel z obývacího pokoje drahého a krásně zařízeného bytu. Ariana zůstala stát na prahu elegantního pokoje a jenom zírala na obrovská okna.

„Vítej, domů, čarodějko,” řekl Lucian tiše za jejími zády.

Prudce se k němu otočila. „Tady bydlíš?”

Přikývl a nespouštěl z ní vyčkávavý pohled. „Když přijde na peníze, miláčku, mohl bych tě párkrát koupit. Dodává ti to jistotu, pokud jde o to, jak jsi včera v noci riskovala? Vyjádřila ses jasně, že si přeješ muže, jehož příjem je alespoň stejný jako tvůj. Takže to splňuju víc než vrchovatě.”

„Proč jsi mi to neřekl?” vypravila ze sebe, upřeně na něho hleděla a cítila, jak se v ní začíná vzmáhat chladný hněv.

„Protože jsem chtěl, aby ses mi nejdřív vzdala beze všech podmínek,” připustil klidně, jako by byla ta nejpřirozenější věc na světě, že riziko měla podstoupit ona.

„Podvedl jsi mě,” zašeptala. „Vzbudil jsi ve mně klamnou představu a nechal jsi mě, abych jí věřila.”

„Utvořila sis nějaký názor a rozhodla ses, že té představě budeš věřit,” namítl trochu nevrle a přivřel zlatavé oči.

„Kdykoliv jsi to mohl uvést na pravou míru!”

„Mohl jsem, ale chtěl jsem, abys mi nejdřív patřila,” řekl rozvážně.

Její hněv ještě zesílil a divoce na něho vyjela. „Proboha, kouzelníku, myslel sis, že se dá tímhle nějakým zázrakem dát všechno do pořádku?” Máchla rukou kolem sebe. „Myslel sis, že si můžeš zahrát na bohatého krále z pohádky, který se převleče za chudáka a pak vyrazí získat princeznu?”

„Ariano,” řekl rozhodně; jasně mu začínalo docházet, že s jeho plány to dopadá nějak špatně. „Vyslechni mě.”

„Mám tě vyslechnout! Poslouchala jsem tě včera v noci! Poslouchala jsem, jak splétáš síť lží a klamu, a teď ode mě očekáváš, že ti řeknu, že je všechno v pořádku? Myslel sis, že jako ta princezna z pohádky jsem ochotná vzít tě takového, jaký jsi předstíral, že jsi, a že budu celá pryč, až zjistím, že jsi vlastně bohatý, a že budeme žít šťastně až do smrti? Tak to si to nech znovu projít hlavou, kouzelníku,” prohlásila rozzuřeně. „Možná bych byla ochotná smířit se se skutečností, že neodpovídáš mým finančním požadavkům, ale neexistuje, že bych se někdy smířila s tím, žes mě podvedl!”

„Krucinál, Ariano!” Vykročil a chtěl jí zastoupit cestu, ale byla rychlejší. Vytrhla mu klíčky od vozu /. ruky, než mu došlo, co chce udělat.

A pak se rozběhla po chodbě k čekajícímu výtahu, jako by ji honili všichni kouzelníci vesmíru.

ŠESTÁ KAPITOLA

Jen co Ariana vešla k sobě do bytu, zavolala bratrovi. Odhodila kabelku, přešla přes oranžovožlutý koberec a zvedla bílý telefon se stolku vedle pohovky. Z druhého konce linky se jí Drake Warfield ozval poněkud roztržitě, jako by ho zastihla uprostřed nějakého vážného přemýšlení. Nemilosrdně si zajistila jeho plnou pozornost.

„Slyšels mě, Drakeu. Ptala jsem se, co přesně víš o Lucianu Hawkovi.”

„Tuhle otázku jsi mi položila před pár dny, Ari, a já ti řekl, že ho mám rád a že jsem slyšel, že se mu dá důvěřovat. Co víc chceš vědět? Co se vlastně tam v horách stalo? Připadáš mi trochu rozčilená.”

„Rozčilená, to je velice mírně řečeno! A neopovažuj se mi vykládat, že toho o Lucianovi moc nevíš! Myslím, že toho o něm víš mnohem víc, než jsi mi před pár dny řekl!”

Na druhém konci linky se rozhostilo zamyšlené ticho a Ariana div neslyšela, jak si její velice inteligentní bratr dává dvě a dvě dohromady. „Rozumím tomu dobře, že jsi zjistila, že není jenom kouzelník?” zeptal se nakonec opatrně Drake.

„No ano, Drakeu,” odsekla naštvaně. „Zjistila jsem to. Dnes dopoledne. Ale ty a teta Filomena jste to po celou dobu věděli, že je

to tak?”

„No, věděl jsem, že není zrovna chudák, Ari, a opravdu jsem tetě, když jsem s ní v sobotu ráno mluvil, řekl, že mi Lucian připadá pro tebe ten pravý…”

„Ten pravý pro mě! Pravý pro měl” Tváří v tvář takové opovážlivosti nedokázala připadnout na vhodnou odpověď. Úplně ji to ohromilo. „Proč jsi mi proboha neřekl, že je bohatý?”

„No tak, Ari, není nějak bůhvíjak bohatý, jenom bohatší než ty,” hrál na čas Drake. „Ale co je na tom? Myslel jsem, že budeš ráda!”

„To si on myslel taky!” procedila mezi zuby. „Ale neodpověděls mi na otázku, Drakeu. Proč jsi mi to neřekl? Proč jsi mě nechal při tom, že je to jenom nějaký kouzelník?”

„Je to kouzelník. A po čertech dobrý.”

„Drakeu!”

„No dobře, dobře, Ari. Neřekl jsem ti to, protože mě požádal, abych ti to neříkal,” pravil Drake prostě.

Tahle odpověď jí vzala vítr z plachet. „Aha,” vypravila ze sebe nakonec mrazivě.

„Není to tak”zlé, Ari, jak se to zdá,” snažil se ji uklidnit. „Po tom, co nás společný známý představil, řekl jsem Lucianovi, proč potřebuješ kouzelníka, a jeho to velice zaujalo. Byl na tebe zvědavý. My. dali jsme si pár skleniček a já mu řekl, jak jsi opatrná, co se mužů týká. Jak by tě ani nenapadlo scházet se s někým, kdo nemá peníze.”

„Proboha!”

„Vždyť je to pravda, Ari,” podotkl jemně s bratrskou přímočarostí. „V posledních čtyřech létech jsi odmítala schůzky právě z toho důvodu, to dobře víš.”

„To je moje věc, Drakeu!”

„Tak nebo tak, povídali jsme si o tobě a já mu řekl, že jsi ve skutečnosti moc milá, až na ten předsudek, co máš vůči mužům, kteří nemají stejně peněz jako ty.”

„Říkal jsi mu, co se před čtyřmi lety stalo, Drakeu?” chtěla vědět.

To ho ohromilo. „Samozřejmě že ne! Nikdy bych o tom nikomu nevyprávěl! Ale ničíš si tím celý život a já myslím, že je načase, aby ses na to začala dívat střízlivě. Každý se může nechat doběhnout, a i když připouštím, že to není nic příjemného, neměla bys všechny ostatní, co potkáš, soudit podle toho, co ti provedl ten podvodník!”

„Zapomeň‘na to, Drakeu. Prostě to nechápeš,” skočila mu do řeči sklíčeně, sklonila čelo do dlaně a začala si je masírovat. „Jenom mi dopověz, co se stalo mezi tebou a Lucianem.”

„Kromě toho, co jsem ti pověděl, už nic moc. Jak jsem říkal, po pár skleničkách jsem mu vyklopil, proč potřebuješ kouzelníka, a že pokud jde o muže, máš trochu sklony k předsudkům, ale v podstatě že jsi fajn. No, už si nevzpomínám, co všechno jsem říkal, Ari. Víš, jak to chodí, když si dva chlapi spolu něco vypijí!”

„Ne, nevím, jak to chodí, ale začínám mít představu!”

„Uklidni se. Nic víc na tom nebylo. Řekl, že by se s tebou moc rád setkal a promluvil si o té práci, co máš na mysli, a požádal mě, abych ti neříkal, jaké je jeho hlavní zaměstnání. Myslím, že pracuje v nemovitostech nebo tak,” dodal Drake, jako by se s námahou rozpomínal, o čem spolu hovořili. „Mně se Lucian zamlouvá, Ari. V sobotu ráno jsem zavolal tetě Filomeně a řekl jsem jí, že přijedeš s někým, kdo je oproti Dearbornovi příjemná změna. Kladla mi spoustu otázek, na které jsem musel víceméně odpovědět. Ostatně jsem nechtěl mluvit o tom, že je mimo jiné kouzelník a že s tebou jede hlavně proto, aby se podíval na toho jejího jasnovidce. Připadalo mi bezpečnější mluvit o tom, co dělá, z jakého je prostředí a tak, tedy o tom, co jsem věděl.”

„A co jsi přesně o něm věděl, Drakeu?” utrhla se na něho. „Co dalšího ses o něm dozvěděl, zatímco jste si tak pěkně po chlapsku vykládali a opíjeli se?”

Povzdechl si. „Jenom že vydělal peníze v nemovitostech a že to podle všeho neměl lehké, než se vypracoval. Myslím, že jako kluk lítal každou chvíli v nějakém maléru. Žádný zvláštní rodinný život si neužil, co jsem se tak domyslel. Rodiče se rozešli nebo tak, a víceméně ho nechali, ať se o sebe postará, jak umí. Moc peněz myslím taky nebylo. Utekl z dětského domova, kam ho umístili, když začal příliš divočet a matka ho už nezvládala. Říkal mi myslím, že lhal ohledně svého věku a dostal práci u pojízdného varieté. Myslím, že tehdy se mu moc začala hodit jeho záliba v kouzlení.”

„Proboha,” zasténala chabě. „Kouzelník z pojízdného varieté. Podvodník od přírody.”

„No tak, Ari, to není fér,” napomenul ji Drake příkře. „Jak můžeme vědět, co bychom dělali, kdybychom byli na jeho místě? My dva jsme měli velké štěstí, že tady byl někdo jako teta Filomena, kdo se o nás postaral!”

„No nic. Ještě něco, Drakeu? Máš ještě nějaké další maličkosti, které bys rád pověděl svojí důvěřivé sestře?” zasyčela sžíravě.

„Ne, to bude tak všecko, jenom ještě chci říct, že ho mám rád a věřím mu. Upřímně jsem si myslel, že by mohl být pro tebe ten pravý. Když mě požádal, abych o jeho finanční situaci nic neříkal, souhlasil jsem. Teď je řada na tobě, Ari. Co se tam v horách stalo?”

Zavřela oči a vzpomínala na bouřku, která se strhla za oknem jejího hotelového pokoje a potom v pokoji samém. Pak vyrovnaně řekla: „Galen je samozřejmě podvodník. Lucian říká, že by dokázal všechny triky, které na seanci použil, zopakovat. Tetička se ovšem ohromně baví při pomyšlení, že pomáhá vytvořit spojení s někým z jiné planety. Nechce ani slyšet, že by Galen byl šarlatán.”

„A co bude dál?” naléhal Drake.

„Tetička přistoupila na to, že Luciana vyslechne, pokud jí předloží nějaký důkaz, že je Fletcher Galen šejdíř. To je ale ironie, co? Chtěla jsem kouzelníka, aby nachytal kouzelníka, a dostala jsem něco dokonce ještě lepšího. Podvodníka, aby nachytal jiného podvodníka. Až na to, že moje partnerství s mým podvodníkem -

kouzelníkem dnes dopoledne víceméně skončilo, takže si možná budu muset najít jiného podvodníka. Ne, to vlastně už nebude nutné. Že je Fletcher Galen ničema, už vím, takže bych jako další měla možná navázat pracovní vztahy s detektivem! V poslední době se setkávám s takovými zajímavými lidmi, Drakeu!”

„Mluvíš tak zahořkle, Ari,” poznamenal Drake znepokojeně. „Povědělas mi, co bylo ohledně Galena, ale rád bych věděl, co se stalo mezi tebou a Hawkem.”

„Na čem přesně jste se ty s Hawkem domluvili?” obořila se na něho divoce. „Byla jsem oklamaná, podvedená, uvedena v omyl a vůbec jsem z toho vyšla, jako bych byla úplně pitomá. Dost podobně, jako se mi stalo před čtyřmi lety.”

„Ari! O čem to prosím tě mluvíš? Lucian nešel po tvých penězích!”

„Ne,” souhlasila. „Tolik ti můžu zaručit.”

„Proč potom říkáš, že se k tobě zachoval, jako bys byla pitomá? To jako proto, že se neobtěžoval předložit ti výpis z účtu?” dožadoval se vysvětlení Drake. Potom jako by si v mysli poskládal poslední dílky skládačky. „Počkat, už to mám. Tobě se začal líbit, viď? To proto teď tak zuříš. Jsi naštvaná, protože tě chvíli vodil za nos, jak si doopravdy stojí. To tě namíchlo.”

„Nechápeš, Drakeu. Nikdy jsi nechápal,” zopakovala Ariana a najednou pocítila hlubokou únavu. „Ale na tom nesejde. Je to jedno. Promluvíme si zítra.” Zavěsila a opřela si hlavu o opěradlo francouzské pohovky v jemně žluté barvě.

Drake za to vlastně nemůže, že nechápe. Tolik si musela přiznat. Nikdy neřekla ani tetě, ani bratrovi, jak dalece se s Marshem Sutcliffem před čtyřmi lety zapletla. Finanční stránku věci znali, to ano, a věděli, že se s Marshem scházela, ale vůbec si neuvědomili, že jí neprovedl jenom finanční podraz. Svěřila mu všechny svoje peníze, protože ho bezhlavě milovala. Pro Marshe Sutcliffa by udělala skoro cokoliv.

Skoro, ale ne úplně všechno. Nějak se jí podařilo stanovit hranici a nesvěřila mu spolu se svými penězi také Drakeovy a Filomeniny.

Telefon vedle ní rozkazovačně zařinčel a Ariana automaticky sáhla po sluchátku. „Ano?” To jí volá ještě Drake.

Ale nebyl to Drake. „Chci s tebou mluvit, Ariano,” řekl Lucian bez velkých cirátů.

„To půjde těžko, protože já nechci mluvit s tebou,” zašeptala.

„Poobědvej se mnou zítra. To už se trochu uklidníš a můžeme to probrat.”

„Ne.”

Znovu zavěsila a vytáhla telefon ze zásuvky.

Než si šla v ten večer lehnout, dvakrát zkontrolovala všechny zámky na dveřích a oknech. Kouzelníkům není co věřit.

Příští den hledala útočiště v přátelském šumu a ruchu kanceláří firmy Warfield a spol., finanční poradci v centru města. Nešlo o velkou firmu, co se počtu zaměstnanců týkalo, ale byla to firma úspěšná a kanceláře jejího vedení zařídila Filomena Warfieldová tak, aby byl ten úspěch patrný

Ariana seděla v koženém křesle za moderním stolem se skleněnou deskou a záměrně se zahltila prací. Dřevem obložené stěny působily uklidňujícím dojmem. Na stěnách visely ukázky abstraktního umění, jež namalovala Filomena. Od té doby, co je podepsala a pověsila v Arianině pracovně, ztrojnásobily svoji cenu. Na jedné stěně se vyjímalo japonské kimono jako mimořádný kus obřadního oděvu, na podlaze ležel bílý koberec ode zdi ke zdi a podtrhoval černý kožený nábytek a skleněné doplňky. Ariana se pustila do zpráv a hlášení, která měla před sebou s horlivostí a pílí, která ji dvakrát vynesla od nuly k úspěchu. Šálek s kávou při ruce měla stále plný a ztratila přehled, kolik jich od příchodu do práce v půl osmé ráno vlastně vypila. Měla jistotu, že hodně. Začínala si uvědomovat, že se jí maličko chvějí konečky prstů. No, o polední pauze si něco pořádného sní. Možná to trochu oslabí účinky kofeinu. Na druhou stranu kofein potřebovala, aby potlačila následky neklidné noci. Byl to začarovaný kruh.

Bylo právě poledne, když ji sekretářka z přední kanceláře prozvonila. Ariana se právě mrzutě dívala na hrnek od kávy a uvažovala, jestli si má před obědem ještě nalít, když vtom přišlo to diskrétní vyrušení.

„Ano, Beth?”

„Přišel za vámi pan Lucian Hawk, slečno Warfieldová,” sdělil jí hlas Beth Dextetové. Slečno War-lieldová jí Beth říkala jenom tehdy, když jí chtěla naznačit, že se jí návštěvník ani trochu nezamlouvá. Ariana si nevesele pomyslela, že Lucian určitě vyvolal v přední kanceláři rozruch.

„Řekněte mu, že mám práci, Beth.” Lucian to mohl slyšet přes hlasitý telefon na Bethině stole. Nijak se nesnažila zmírnit rozhodný tón svého hlasu. Použila vlastně stejný tón, jako když se snažila zbavit podomního obchodníka. Rozhostilo se krátké ticho, když Beth přerušila spojení. Ariana si uvědomila, že zadržuje dech a pozoruje zavřené dveře svojí kanceláře, jako by za nimi čekaly tucty kober. Nečetla někde, že mezi největší Houdiniho kousky patřilo umění procházet zdí?

Nemusela čekat dlouho. Lucian sice doslova neprošel zavřenými dveřmi, rozrazil je, vykročil přes bílý koberec a zůstal stát před jejím stolem. Pak se předklonil, opřel se dlaněmi o skleněnou desku stolu a zářivým pohledem ji přikoval do křesla.

„Přišel jsem tě vzít na oběd.”

Sevřela prsty čalouněné područky křesla a měřila si ho zlostným pohledem. „Nemám zájem jít s tebou na oběd. Myslela jsem, že jsem se včera večer vyjádřila jasně. Okamžitě odtud odejdi, prosím tě.”

Ještě ani nedomluvila, a už si částečně uvědomovala změnu v jeho vzhledu. Doposud ho viděla jenom v nenuceném oblečení, jaké mohl nosit kdokoliv bez ohledu na výši příjmů. Dnes Lucian Hawk předvedl další kouzelnický trik. Změnil se v ztělesnění řídícího pracovníka úspěšné firmy. Černé vlasy se stříbrnými pramínky měl pečlivě učesané. Vlněný černý oblek s jemným bílým proužkem s vestou měl konzervativní střih, který zdůrazňoval jeho štíhlý pás a široká ramena. Košile s jemným proužkem doplňovala oblek a vázanku měl hedvábnou, to rozhodně. Jestli ne, sní vlastní hedvábnou blůzu, kterou si oblékla k bílému kostýmu.

„Poobědváme spolu, Ariano,” oznámil nevzrušeně a v každém tahu jeho drsného obličeje byla vepsána mužská rozhodnost.

Znepokojeně polkla a odmítla se podvolit. „Ne.”

„Ty se mnou odtud neodejdeš?”

„Rozhodně ne.”

Nepohnul se, pouze zvedl ruku a luskl prsty směrem ke dveřím za sebou. Nespustil pohled z Ariany, ani když se na prahu objevil nějaký člověk se servírovacím stolkem.

„Co to propána.” Přestala s Lucianem bojovat pohledem a upřela oči na výjev, který se začal odehrávat v její kanceláři. Muž, který přivezl servírovací stolek, byl oblečený jako číšník a servírovací stolek byl prostřený bílým ubrusem, stříbrem a porcelánem. Pod skleněnými poklopy bylo vidět nejrůznější jídlo. Číšník na Arianu ani nepohlédl a začal servírovat.

„Kouzelnický trik, Ariano,” vysvětlil Lucian. „Nechceš jít na oběd ven, tak jsem neměl na vybranou, musel jsem ho přičarovat sem do tvojí kanceláře.”

„To nemůžeš, Luciane!” soptila. „Okamžitě tomu člověku řekni, ať to odtud odveze!”

„Myslíš, že to udělám, když mi dalo tolik práce ten trik zařídit?” zavrčel ironicky.

Bezmocně pozorovala, jak číšník dokončuje servírování, aby vše bylo k jeho spokojenosti, pak se jí vážně uklonil, vyšel z kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„Nejdříve si dáme trochu toho výtečného francouzského vína,” oznámil Lucian, přistoupil k vozíku a vytáhl láhev vína ze stříbrného kbelíku, kde se chladila. „A pak všechno probereme.” Nalil dvě sklenky a jednu Arianě rozmáchlým gestem podal. „Na budoucnost,” prohlásil a dopřál si pořádný doušek.

Vzala si od něho skleničku, ne proto, že by si s ním chtěla připít, ale proto, že si potřebovala trochu uklidnit rozjitřené nervy. Mlčky upíjela víno a Lucian mezitím obhlížel prostřený vozík.

„Garnáty a mušle v těstíčku, houbový a celerový salát a šunková pěna s broskvovým čatní. Jako dezert lehký ovocný koláč se šlehačkou nebo ovoce a sýr. Co si dáš jako první, Ariano?”

Pocit naprosté bezmoci tváří v tvář nevypočitatelnému chování ji uvěznil v křesle. Slyšela se, jak jakoby z velké dálky říká: „Asi salát a plody moře.” Obsloužil ji stylem, za jaký by se nemusel stydět ani ten číšník ve smokingu.

„Svého času jsem dělal i tohle řemeslo,” vysvětlil jako by o nic nešlo, když si všiml, že ho pozoruje.

„To bylo předtím, než jsi jezdil s pojízdným varieté, nebo potom?” zeptala se chladně.

Nadzvedl jedno černé obočí. „Vidím, že jsi mluvila se svým bratrem.” Přitáhl si židli naproti ní a posadil se, aby si vychutnal jídlo. „Co ještě ti o mně říkal?”

„Že jsi jako kluk střídavě lítal v různých malérech, že jsi utekl a přidal se k pojízdnému varieté a že teď podnikáš v nemovitostech. Jsi opravdu spekulant, rozumím tomu dobře?”

„Finančník a developer,” opravil ji klidně a zakousl se do rohlíku. „Vzpomínáš?”

„Spekulant,” trvala na svém jízlivě a soustředila se na garnáty.

„To jsou jen slova,” řekl. „Pokud jde o úspěch, vyjde to nastejno. Tvoje peníze nepotřebuju, Ariano. Už ses dnes natolik uklidnila, abys aspoň připustila, že tě nijak finančně neohrožuju?”

„Jak mám vědět, jakou hrozbu bys mohl představovat? Oklamal jsi mě jednou, proč bys mě neoklamal znovu?”

Obličej mu ztvrdl. „Pro urážky nejdeš daleko, Ariano, a jednoho krásného dne tě to dostane do maléru.”

„To mi chceš vyložit, jak je nebezpečné rozzlobit kouzelníka?” odsekla ledově. „Neobtěžuj se, nemám zájem to poslouchat.”

Pozoroval ji a prsty jedné ruky zlehka bubnoval do desky stolu.

„Jenom nezapomeň, že jsem tě varoval.”

„Děkuju. Budu to mít na paměti!”

Očividně mu dalo práci, aby neztratil trpělivost. „Opravdu se tolik zlobíš jenom proto, že jsem ti neřekl pravdu o svých financích?”

Prudce zvedla hlavu.

„Zvláštní, že se ptáš. Bratr mi položil úplně stejnou otázku. Co to s vámi mužskými je? Nedokážete to pochopit?”

„Dovedl bych pochopit, kdybys byla mírně otrávená,” řekl klidně. „Ale co na tom nakonec záleží, miláčku? Bylas ochotná pustit mě k sobě do postele, risknout to se mnou, když sis myslela, že jsem jenom potulný iluzionista. Nemůžu uvěřit, že jsi ztratila veškerý zájem jenom proto, že se ukázalo, že splňuju tvoje finanční požadavky!”

„Nic nechápeš!” vybuchla hněvivě. „Zkrátka nic nechápeš!”

„Tak mi to vysvětli,” zavrčel. „Co nechápu? Nejde mi o tvoje vzácné peníze, Ariano, mám dost vlastních, a co víc, my dva se k sobě ve více ohledech ohromně hodíme,” řekl mnohoznačně. „Je pravda, že nemám zájem podepsat s tebou předmanželskou smlouvu, jelikož ale pro tvoji finanční říši hrozbu nepředstavuju, co na tom kruci záleží? Nemusíš se přede mnou chránit, takže žádná předmanželská smlouva není zapotřebí.”

„To má být nabídka k sňatku bez předmanželské smlouvy?” zeptala se až nápadně sladce a uspokojilo ji, jak přivřel oči.

„Od začátku jsem ti říkal, že nemám o manželství zájem,” řekl tiše.

„Ach ano, to je pravda, málem jsem zapomněla. Chceš, aby to žena s tebou riskla. Chceš, aby všechna rizika nesla ona.”

„Jaká rizika?” procedil mezi zuby. „Nepotřebuješ moje peníze o nic víc než já ty tvoje. Nijak finančně neriskuješ, když se spolu budeme stýkat. Požadoval jsem po tobě, abys riskovala jedině v sobotu v noci, když jsem za tebou přišel. Tohle už máme za sebou. To jsi riskovala, to připouštím, když ses vzdala muži, který zřejmě nesplňoval tvoje finanční požadavky. Ale v sobotu v noci jsi byla ochotna tuhle maličkost přehlédnout. Proč jsi proboha teď tak rozčilená, když jsi zjistila, že tady žádné riziko nebylo?”

Ztratila rozvahu. Nervy měla příliš vybičované, aby dokázala ignorovat jeho provokativní slova. Vymrštila se z křesla a vestoje se mu postavila jako malé, do kouta zahnané zvíře, které už nemůže jinak, než v sebeobraně zaútočit.

„Tak já ti povím, proč jsem tak naštvaná, Luciane Hawku,” vypravila ze sebe. „Je pravda, že se ti podařilo splnit jeden z požadavků, které na muže mám, ale v tom druhém, který jsem vždycky považovala za mnohem důležitější, jsi beznadějně selhal. Lhal jsi mi, Luciane. Nejenom to. Celá tvoje minulost naznačuje, že se přetvářka stala nedílnou součástí tvého životního stylu. Jakého druhu byly ty tvoje problémy, když jsi byl kluk?”

Zaváhal. „To už je dávno, Ariano!”

„Řekni mi to!”

Opřel se do židle a ostražitě ji pozoroval. „Nějakou dobu jsem patřil k pouličnímu gangu. Bylo to trochu drsné, ale tam, kde jsem

vyrostl, to bylo logické sociální uspořádání. Jen se zeptej kteréhokoliv sociálního pracovníka,” zamumlal mírně. „A že jsem jich do šestnácti poznal.”

„Co bylo dál?” dožadovala se odpovědi a v ústech jí najednou vyschlo, když si ho představila v koženém oblečení s řetězy a noži. Člen pouličního gangu. Pravděpodobně jeho vůdce, pomyslela si divoce.

Pokrčil rameny a stále jí přitom hleděl do očí. „Potom jsem se přidal k tomu varieté. Byl jsem tam hlavní kouzelník.” Ironicky zkřivil ústa. „Rovněž jsem opravoval, co bylo zapotřebí, urovnával spory mezi místními a členy společnosti, upravoval jsem výherní automaty tak, aby platící zákazníci moc často nevyhrávali, tak porůznu. Potom přišla vojenská služba a jihovýchodní Asie. Pak přišlo rozhodnutí, že je lepší být bohatý než chudý.”

„Jak jsi tohle rozhodnutí uskutečnil, Luciane?” zeptala se věcně.

„Stejně jako ty. Tvrdou prací.”

„Tvrdou prací a vychytralými machinacemi?” nedala pokoj.

„Vychytralé machinace, jak tomu říkáš, do podnikání v nemovitostech patří, zlato,” sdělil jí bez obalu. „To proto jsem se tuhle dopoledne smál, když ses snažila vymezit rozdíl mezi spekulanty a finančníky. Žádné rozdíly mezi nimi nejsou.”

„A co hranice mezi tím, co je zákonné a co ne?”

„I ta je občas poněkud nejasná, Ariano,” odpověděl kamenně.

„Chceš mi říct, žes ji někdy překročil?”

Stiskl v prstech nožku skleničky, jak ji nesl k ústům. V hlubinách očí se mu mihlo cosi nebezpečného. Rozzuřený kouzelník, blesklo jí hlavou.

„Myslím, že už ti nic víc neřeknu, dokud nezjistím, o co tady jde,” prohlásil studeně. „Proč se tak vyptáváš?”

„Protože jsi mi zalhal, a já si chci udělat nějakou představu, jak dlouho už lidi klameš.” Nezůstala mu nic dlužná. „Zřejmě se pohybuješ na hraně už hodně, hodně dlouho.” Předklonila se a opřela se dlaněmi o desku stolu téměř stejně, jako to udělal před nějakou chvílí on. Každé slovo vyřkla s mimořádnou pečlivostí. „Zařekla jsem se, že se nejenom budu vyhýbat mužům, kteří na tom nejsou s penězi stejně jako já, Luciane Hawku. Rovněž se vyhýbám mužům,

jejichž pověst nesnese denní světlo. Hledám čestného muže, což pravděpodobně nikdy nepochopíš. Byla jsem ochotná první požadavek pominout, ale od toho druhého nikdy neustoupím!”

Vycítila, jak v něm bouří mrazivý hněv, ale také viděla, že se ovládá. Velkou jistotu jí to ovšem nedodávalo. Tím, že ovládal svůj hněv, jako by byl o to nebezpečnější. „Tím chceš říct, že už jsi jednou tohle pravidlo porušila?” zeptal se tiše a chraptivě.

„Ta dvě pravidla jsem si stanovila před čtyřmi lety,” procedila se zaťatými zuby.

Najednou také vyskočil a zůstal stát proti ní. „Pověz mi o tom!” nařídil jí dokonce ještě tišeji.

Nedokázala se zarazit. Zašla už příliš daleko. „Jmenoval se, nebo spíš jedno z jeho jmen bylo Marsh Sutcliff. Byl hezký, okouzlující a kultivovaný. Zamilovala jsem se do něho. Důvěřovala jsem mu. Dala jsem mu obrovskou částku peněz, aby je mohl investovat. A potom už jsem ho nikdy neviděla.”

Vyčkával, jako by věděl, že to ještě není všechno.

Zhluboka se nadechla. „Potom, co mě úplně finančně zruinoval a zmizel, jsem se dozvěděla, že Marsh Sutcliff je rozený podvodník. Pod různými jmény páchal podvody po celé zemi. To, jak to sehrál se mnou, bylo zřejmě v jeho kariéře to nejjednodušší. Byla jsem do něho zamilovaná, nebo jsem si to alespoň myslela. Určitě to pro něho bylo tak snadné jako sebrat bonbon dítěti. Kdybych si ho alespoň trochu prověřila, zjistila bych, že má temnou minulost. To přinejmenším. Já to ale neudělala. Nakonec ho policie dopadla někde na Floridě, kde měl rozjetý podvod s pozemky. Já ale byla pitomá a přišlo mě to draho.”

„O co jsi přišla?” zeptal se bez obalu.

„O své peníze, svoje srdce a svoji hrdost!” vmetla mu do obličeje.

Rozhlédl se po kanceláři „Finančně ses postavila na nohy a v sobotu jsem zjistil, že ti srdce nekrvácí pro jiného muže. Nedokázala by ses mi odevzdat tak, jak jsi to udělala, kdyby tady byl někdo jiný, kdo drží klíč k tvojí lásce. Takže tím nám zůstává tvoje hrdost. To je pořád ještě živá rána, viď, Ariano? Ze všeho ses vzpamatovala, ale z ponížení, že jsi naletěla podvodníkovi, ne. Proto sis stanovila ty svoje

podmínky. Aby ses už nikdy nedopustila stejné chyby. Aby ses chránila před podobným ponížením!”

„Gratuluji ti k tvému postřehu, kouzelníku!”

„Takže si teď myslíš, že jsem další Sutcliff?” zeptal se ocelovým hlasem.

Při té přímočaré otázce sebou trhla. Naznačila to dost jasně, ne snad?

„Kvůli tobě jsem riskovala a jedno pravidlo jsem porušila a podívej se, kam mě to přivedlo, Luciane. Do postele s mužem, který si nedělá zrovna svědomí kvůli nějakému podvůdku, když jde o jeho vlastní zájmy. Podvedls mě. Musíš přiznat, že takové jednání tvojí cti zrovna nelichotí. Já jsem alespoň k tobě byla vždycky poctivá, Luciane!”

Nesmlouvavá ústa mu ztvrdla. „Ano,” přitakal drsně. „Bylas vždycky poctivá. A také jsi byla bigotní, snobská a plná předsudků. Také se rýsovala velká pravděpodobnost, že jsi značně chamtivá. Copak, ženská, nevidíš, že jsem byl z tebe stejně nervózní, jak ty tvrdíš, že jsi ze mě?”

„Já už kvůli tobě víc riskovat nebudu, Luciane!”

Zaklel, z jeho úst padlo tak ostré slovo, že Ariana o krok ustoupila. „Ale budeš, Ariano. Nedodržela jsi kvůli mně jedno pravidlo v sobotu v noci a já ti můžu slíbit, že dříve či později kvůli mně nedodržíš i to druhé. Přijmeš mě, i s mojí všelijakou minulostí, se vším všudy mě přijmeš! Vezmeš mě takového, jaký jsem: bývalého vůdce pouličního gangu, bývalého varietního artistu, bývalého vojáka, nynějšího prohnaného spekulanta s pozemky a kouzelníka. A nakonec budeš muset připustit, že mám smysl pro

čest!”

„Proč bych měla?” zaječela zuřivě. „Čert tě vem, kouzelníku, proč bych měla kvůli tobě ještě riskovat?”

„Nemáš na vybranou,” procedil se zaťatými zuby. „Patříš mně. Patříš mně od sobotní noci, a kdybych chtěl rozpitvat náš vztah, tak jsi mi patřila už předtím.”

„To není pravda!”

„Je to pravda,” namítl tiše. „Ale jestli ti to udělá líp, můžeš být spokojená, že to funguje i opačně. Patřím tobě stejně bezpečně, jako patříš ty mně.”

Pak vykročil, rukou udělal ve vzduchu drobné, elegantní gesto, natáhl ruku, rozevřel prsty a na dlani se mu objevilo jediné žluté poupě na stonku.

Ohromeně na růžičku hleděla, když ji položil na skleněnou desku stolu před ni. „Sbohem, Ariano.

Děkuji za oběd. A snaž se nezapomenout všechna ta varování, jak je nebezpečné rozzlobit kouzelníka. Neudělej nic, čeho bys litovala.”

Odtrhla pohled od růže a zvedla jej k jeho obličeji. V její tváři se mísil úžas, žal a hněv.

Avšak Lucian už byl u dveří a zmizel jimi dřív, než stačila posbírat slova a říct mu, že v jejím životě pro něho není místo a nikdy nebude. Zlost ji začala přecházet. Pomalu se posadila za stůl. Nedokázala odolat, natáhla ruku a špičkami prstů se dotkla poupěte. Na Luciana je spolehnutí, že bude mít poslední slovo a nějaký trik schovaný v rukávu.

Co teď probůh bude dělat? Lucian Hawk bez zahraň použije všech prostředků, jen aby dosáhl toho, co chce.

Zachvěla se, pohled upřený na růži. Chce ji.

Celou situaci komplikovalo hlavně poznání, že i ona chce jeho. Přerývaně si povzdechla a přiznala si to. K Lucianovi Hawkovi cítí víc než jen touhu. Měla jistotu, že s prostou fyzickou přitažlivostí by si poradila. Ten zvláštní cit, který ji začínal pronásledovat, byl mnohem záludnější, potenciálně mnohem nebezpečnější. Sevřela růži v ruce a položila si ji na klín, v koženém křesle se otočila a zadívala se z okna své kanceláře v pátém patře.

Proč nemůže být Lucian Hawk dokonalý? Proč nemůže odpovídat její představě čestného muže jako Richard Dearborn? Proč nevstoupil do jejího života s bezvadnou pověstí a smyslem pro osobní čest, která se nedá zpochybnit? Proč nemůže být neškodný?

Zamrkala, když si uvědomila, jak paradoxně uvažuje. Pravda byla taková, že o Lucianově osobní čestnosti nepochybovala. Muže nebo ženu utvářejí vlastní zkušenosti. Přát si, aby Lucianova minulost,

prostředí, z něhož vyšel, byly jiné, znamenalo přát si, aby i on byl úplně jiný.

A nyní si sebe s jiným mužem nedovedla představit. Byl to Lucian Hawk, jehož utvářela složitá minulost a kariéra, v níž zřejmě využíval obratnost a uskoky jako při svém koníčku, a jí hrozilo, že se do něho zamiluje.

SEDMÁ KAPITOLA

Kouzlo s růží nevyšlo. Chtěl jí tu růži dát při polibku, a ne jí přitom vyhrožovat.

Znechuceně se zašklebil a ruku, v níž se před chvílí objevila růže, sevřel v mocnou pěst. Stál u okna své kanceláře a nevidomýma očima zíral na plachetnice v zátoce.

Nebyl to jen trik s růží, co se nepodařilo. Všechno šlo špatně. Čert aby to vzal! Měl si uvědomit, že v cestě nestojí jenom její starost o peníze. Byla mnohem zranitelnější, než tušil. Po tom, co se jí stalo, není divu, že od muže vyžaduje naprostou poctivost.

S klasickou mužskou arogancí si myslel, že všechny její případné pochybnosti odbourá, když se dozví o jeho skutečné finanční situaci. Nakonec už podstoupila to riziko, že se mu vzdala. Zjištění, že není zapotřebí se strachovat, že je nějaký nuzák, mělo být velkým vyvrcholením husarského kousku, který uskutečňoval od chvíle, kdy ji poznal. Ale místo aby zamýšlené publikum pobavil a ohromil, kouzelné odhalení nakonec přivodilo katastrofu. Procítěně zasténal a odvrátil se od okna. Spustil se na židli za psací stůl a zamyšleně civěl na konečnou zprávu z jednoho oddělení o vývoji soukromého bytového vlastnictví, kterou měl uvážit.

Dnes se nedokázal soustředit na práci. Dokázal myslet jenom na čarodějku, která se snažila zmizet z jeho života. Nemohl ji nechat

odejít. To poznal s až mrazivou jasností. Dobře vyvinuté instinkty, které ho přivedly z losangeleských ulic tak daleko, mu důrazně říkaly, aby si tuhle ženu nenechal uniknout. Nesnažil se svoje pocity pojmenovat. Věděl jenom jedno - chce Arianu Warfieldovou.

Proč mu krucinál nedošlo, že s ženou jako ona bude všechno o hodně složitější než vyřešit finanční problém. Myslel si, že bude stačit, když vytáhne příslušného králíka z klobouku, a ona se k němu nastěhuje! To byl ale pěkný pitomec.

Peníze hrály jen částečnou roli. Podařilo se mu ji přimět, aby porušila pravidlo číslo jedna, jak tomu říkala. Avšak proti pravidlu číslo dvě se nedokázal nijak bránit. To by tedy musel být nějaký kouzelník, aby se mu podařilo nějakým trikem nechat zmizet to, co v posledních pár dnech prováděl! Jak to, že neviděl eventuální past, kterou si nastražil, když čistě ze zvědavosti, kterou by v tu chvíli nedokázal vysvětlit, se v ten večer, kdy Arianu poznal, rozhodl, že o osobní situaci pomlčí.

Nemělo smysl, aby si něco namlouval. Převezl sám sebe. Je kouzelník za všechny drobné! Jestli se ale za posledních devětatřicet let něco naučil, potom to, že si člověk nemůže dovolit ohlížet se zpátky. Jediný způsob, jak se ze složité situace dostat, bylo drát se dopředu a využít všeho, co se naskytne.

Rozvážně se přinutil ke klidu a šel na to logicky. Ariana je teď rozzlobená a dotčená. Ale je to aspoň něco, z čeho může čerpat naději. Je zdaleka lepší, když k němu něco pociťuje, než kdyby necítila vůbec nic. Všechno by bylo beznadějné, kdyby ho s ledabylou, znechucenou lhostejností vyškrtla ze svého života.

U ženy tak vášnivé jako Ariana ovšem hrozilo, že když má tuhle náladu, mohlo by ji to dohnat k nějaké zbrklosti, aby se mu dostala na kůži. Byla natolik žena, aby instinktivně vycítila, že nejsilnější zbraní by byl jiný muž. Lucianovi se sevřel žaludek, když si vzpomněl na Richarda v trenčkotu za několik set dolarů. A ta představa ho přiměla, aby k té růži přidal výhrůžku.

Měl to být polibek. Věděl, že by ji dokázal přimět, aby na jeho polibky reagovala. Proč proboha podlehl svým maj etnickým pudům a začal jí místo toho hrozit?

Nikam se nedostane, když se tím bude pořád dokola zaobírat. Teď musí uvažovat logicky. Střízlivě zvážil, jaké se mu nabízejí možnosti. Pak se předklonil a stiskl knoflík na intercomu.

„Paní Kingsleyová, sežeňte toho soukromého detektiva, kterého jsme loni v létě použili na ten Morrisonův projekt. Povězte mu, že bych se s ním dnes odpoledne rád sešel.”

„Ano, pane Hawku. Mám mu říct, o co půjde?”

„O podvodníka jménem Fletcher Galen.”

Pustil knoflík, opřel se na židli a složil ruce do stříšky. Upíral pohled na skleněné těžítko na stole, jako by to byla skleněná koule. Nejpevnější vazba, kterou ke své čarodějce momentálně měl, bylo nejisté partnerství, na němž se původně domluvili. Ona je pravděpodobně považuje za ukončené, ale Lucian si řekl, že využije všechno, co má v záloze, a pomoct jí dokázat, že Galen je šejdíř, se přímo nabízí. Musí jí dát vědět, že s jejich pracovním partnerstvím pořád ještě počítá. Znovu se předklonil a stiskl knoflík.

„Ano, pane Hawku?”

„Paní Kingsleyová, až se spojíte s detektivní agenturou, chci, abyste zavolala do květinářství a objednala šest žlutých růží. Ať je sem odpoledne doručí.”

Paní Kingsleyová pracovala u Luciana Hawka, který byl zčásti kouzelník a zčásti podnikal v nemovitostech, pět let. Naučila se být připravená na všechno. Když vzala tu neobvyklou žádost na vědomí, její hlas, hlas řádné sekretářky, se ani nezachvěl. Seděla ale bezpečně z dohledu v přední kanceláři, a tak si Elvíra Kingsleyová dovolila spokojené pousmání, které prozářilo její příjemné rysy starší ženy. Bylo načase, aby Lucian Hawk našel někoho, na kom by mu natolik záleželo, aby v pracovní době obstarával žluté růže. Paní Kingsleyová si uvědomovala, že Hawk má i svůj osobní život, ale nikdy nepřipustil, aby mu zasahoval do pracovní doby. A teď během jediného dne mu objednává dodávku oběda pro dva a půl tuctu žlutých růží. Hawk se vrátil z oběda s rozkošně hrozivým výrazem v nesmiřitelném obličeji. A teď ty růže. Začíná se to zajímavě vyvíjet, pomyslela si a sáhla po telefonu.

První růže Arianu přivítala, když následující ráno otevřela dveře svého bytu. Po neklidné noci se zpozdila a byla na sebe a na život všeobecně rozzlobená, když otevřela dveře a málem do té růže vrazila.

Neležela na rohožce, vznášela se ve vzduchu ve výši očí.

Po prvním překvapeném úleku si uvědomila, že jenom jediný člověk by dokázal takhle předat květiny. Opatrně natáhla ruku a chtěla vznášející se růži chytit, když v tom zjistila, že je přivázaná na téměř neviditelné nylonové niti, připevněné nahoře na zárubni dveří. Na stonku růže byla přivázaná maličká kartička.

Vědomí, že byl Lucian tak blízko, Arianu nečekaně vzrušilo a rozptýlilo momentální depresi, která ji trápila. Byl tady někdy během noci a stál přímo před jejími dveřmi! Co by udělala, kdyby zaklepal?

Rychle popadla růži a rozevřela kartičku. Uvnitř stálo pouze: Dostanu pro tebe Galena. Podpis bylo krásně vykroužené „L.”

Hleděla na kartičku a prsty se jí maličko chvěly. Uvědomovala si jak zklamání, že je ten vzkaz víceméně pracovní, tak protichůdný pocit úlevy, že Hawk má v úmyslu splnit to, na čem se dohodli.

Tím bude nezbytné, aby se s ním znovu viděla.

Rozporuplné pocity, které při tom pomyšlení zažívala, ji provázely cestou k černému porsche, zaparkovanému u chodníku. Odemkla vůz a při pohledu na žlutou růži, která na ni čekala uvnitř na přístrojové desce, zatajila dech.

Tentokrát u růže žádný vzkaz nebyl, ale uznávala, že umístit tuhle květinu bylo složitější než tu první. Její vůz byl po celou noc zamčený a nebylo znát, že by s ním někdo něco prováděl.

Avšak až růže, která na ni čekala na křesle za psacím stolem v její kanceláři, v ní vzbudila bezděčný obdiv k nepochybné smělosti muže, jenž ji tam umístil. Výšková kancelářská budova, v níž sídlila firma Warfield a spol. spolu s několika dalšími firmami, byla v noci dobře hlídaná. Lucian se musel dostat kolem strážného a přes nejméně dvoje zamčené dveře. Pokud samozřejmě opravdu nedokáže nechat růže zhmotnit v zamčené místnosti, pomyslela si Ariana a zdrženlivě se pousmála.

Čtvrtá na ni čekala na hromádce dopisů, které jí dopoledne přinesla Beth k podpisu.

„Neptejte se mě, jak se tam dostala,” řekla sekretářka a zeširoka se usmívala. „Šla jsem pro dopisy, že vám je přinesu, a byla tam!”

Pátou růži Ariana našla na sedadle porsche, když večer odjížděla domů.

Ale až šestá růže způsobila, že jí přeběhl mráz po zádech. Našla ji v noci na polštáři, když odhrnula přehoz.

Lucian Hawk tady někdy během dne byl a stál vedle její postele.

Ten večer se jí dlouho nedařilo usnout a připadalo jí, že sotva zamhouřila oči, když ji ve čtyři ráno probudilo podivné pomyšlení. Kdyby se snad Lucian Hawk zamiloval, věděl by, jak ji požádat, aby mu lásku oplácela? Nebo by zkoušel vynutit si odezvu všemožnými kouzelnickými triky? Znovu usnula dřív, než stačila zvážit, nakolik je ta otázka významná.

Richard Dearborn jí zavolal příštího dne v deset dopoledne, a i když Ariana ten hovor přijala, musela si přiznat, že tak trochu doufala, že jí volá Lucian.

„Ariano,” spustil Richard tím svým příjemným, kultivovaným hlasem. „Ráno odjíždím pracovně do New Yorku. Hodilo by se ti zajít se mnou dnes na večeři?”

Když vyslechla pozvání, naskočilo jí jako první v mysli Lucianovo varování, jak je nebezpečné rozzlobit kouzelníka. Vystřídalo je zarputilé, lehkomyslné přání získat zpátky svoji nezávislost, osvobodit se od muže, který ji tenhle víkend podvedl. Hrom do toho! Lucianu Hawkovi rozhodně nepatří, ať už si on o tom myslí cokoliv!

„To bych moc ráda,” slyšela se odpovídat vyrovnaně. „V kolik

hodin?”

„Vyzvednu tě v sedm, drahá. Zajdeme k Mariovi. Slibuje, že bude mít čerstvého mečouna a skvělé chardonnay. Co tomu říkáš?” „To zní báječně, Richarde. Těším se.”

A opravdu se poctivě snažila na jejich schůzku těšit, ale už když se pečlivě oblékala do úzkých fialovomodrých šatů s plizovanou sukní, které jí obepínaly štíhlé tělo, musela pořád myslet na to, co by

Lucian Hawk dělal a říkal, kdyby věděl, že má schůzku s Richardem.

Richard Dearborn byl v ten večer obzvlášť zdvořilý a okouzlující, zcela jasně se těšil na úspěšnou obchodní cestu, která ho druhý den čekala. Ariana dělala, co bylo v jejích silách, aby hovor hladce plynul, a snažila se nemyslet na to, že s tímhle mužem by nikdy nezažila to jiskření a žár, který mezi ní a Lucianem tak snadno vzplanul. Zkrátka všechno nebylo, jak by mělo.

S Richardem Dearbornem mi chybí okouzlení, řekla si nakonec sarkasticky, když se večer chýlil ke konci. A po tom, co udělala zkušenost se skutečným prožitkem, nechtěla se spokojit jenom s příjemnou fasádou. Chtěla kouzla.

Co jí to Lucian udělal? Jak mohla připustit, aby takový muž takhle rozvrátil její život? Proč ho nedokáže vytěsnit z mysli a ze svého života?

„Mrzí mě, že tě musím doprovodit domů takhle brzy, Ari,” povzdechl si Richard, když ji usazoval do taxíku. „Ale odjíždím zítra ráno v šest. Nezlob se na mě kvůli tomu, drahá. Slibuju, že ti to vynahradím, až se vrátím.”

„S tím si nedělej starosti, Richarde. Abych pravil li řekla, měla jsem dost těžký den a potřebuju se vyspat. Šťastnou cestu do New Yorku,” popřála mu, když taxík zastavil před jejím domem.

„Doprovodím tě dovnitř,” řekl Richard galantně a dal znamení řidiči, aby počkal. Vystoupil z taxíku a doprovodil Arianu ke dveřím. Když otočila klíčem v zámku a trochu do nich strčila, objal ji.

Pocítila jeho rty na svých, byl to uhlazený, kultivovaný polibek, musela ale myslet na to, co zažívala, když ji držel v náručí Lucian.

„Dobrou noc, Richarde,” zašeptala téměř smutně, když se otočil k odchodu. Měla pocit, jako by se loučila navždy. Bez ohledu na všechno, co bylo, se nesváže manželstvím s Richardem Dearbornem. To teď s jakousi stoickou odevzdaností poznala. Popravdě řečeno to věděla už zkraje večera, když se kvůli němu oblékala. Lucian zapůsobil na její smysly tak, že nezbylo místa pro jiného muže.

Tohle vědomí ji pořád ještě zaměstnávalo, když natáhla ruku a rozsvítila světlo v hale.

„Byl to pěkný večer, Ariano?”

Nejdřív jí blesklo hlavou, že ho vyčarovala ze vzduchu její mysl. Strnula ve dveřích s rukou stále ještě na vypínači. Světlo z koule nad

hlavou dopadalo na Lucianovu tmavou postavu, jak postával v klenutém vchodu do obývacího pokoje. „Luciane!”

Jezdil po ní zkoumavým pohledem. I když se opíral o zeď téměř ledabyle, s rukama založenýma a nohama překříženýma v kotnících, dokázala myslet jenom na to, jak je nebezpečné urazit kouzelníka.

Lucian Hawk byl bezcitně, nebezpečně rozzuřený.

„Alespoň jsi měla tolik rozumu, žes ho nevzala dovnitř,” prohodil lenivě.

Arianě se podařilo najít hlas. Za čočkami jejích módních brýlí byly její kouřově modré oči ostražité a vykulené. Dveře za ní zůstaly otevřené a šestý smysl jí říkal, aby to tak nechala.

„Co tady děláš, Luciane?”

„Čekám na tebe, přirozeně.” Narovnal se a udělal krok. Ariana okamžitě ustoupila, až stála na prahu před vlastními dveřmi. Lucian se zastavil a jantarové oči mu hněvivě blýskaly. „Pojď dovnitř a zavři dveře, Ariano.”

„Dokud mi nedáš slovo, že mi neublížíš, tak ne!”

Tvářil se, jako že to zvažuje.

„Měl bych ti natlouct.”

„Luciane!” Zděšeně na něho zírala. Stál před ní napjatý v takovém postoji, že ji to utvrdilo v přesvědčení, že by toho byl schopen. „Ale neudělám to,” pokračoval ztěžka. „Musím si připomenout, že kdybych ti nabil, jenom by to ještě posílilo tvůj nízký názor na moji minulost a morálku.”

Vyslovil to takovým tónem, že si přála mu říct, že na něho nemá špatný názor. Bez dalšího uvažování vkročila zpátky do haly a zavřela za sebou. „Nevím, co doufáš, že dosáhneš tím, že ses takhle zjevil u mě v bytě, Luciane.” Snažila se to pronést s chladnou odtažitostí, do které ovšem měla daleko. „Můžu ti ale zaručit, že tomu nebudu tleskat!” Odhodila večerní kabelku na stolek v hale a otočila se k němu čelem.

„Čeho jsi chtěla dosáhnout ty, když jsi šla ven s Dearbornem?” odsekl se zaťatými zuby. Oblečený v uhlově černých kalhotách a černé košili z jemné kůže stál jako temná postava mezi vanilkovými a oranžovými barvami jejího bytu a šel z něho strach.

„Vyšla jsem si s Richardem, protože jsem chtěla! Už přes měsíc se s ním často scházím!” Popadla ji zlost.

„Vyšla sis s ním, protože jsi věděla, že mě to pořádně naštve! Byl ta nejsilnější zbraň, kterou jsi proti mně měla, že je to tak?”

„Nepotřebuju proti tobě žádnou zbraň!”

„Ne, nepotřebuješ, ale chtěla jsi ji, že mám pravdu?” Udělal k ní krok. „Zabralo to, Ariano? Dokáže Dearborn, abys zapomněla na sobotní noc?”

Trhla sebou. Žádným způsobem nemůže nikdy na tu noc zapomenout a z jiskřících zlatých Lucianových očí vyčetla, že to ví. Protože ani on by na ni také nedokázal zapomenout? Zoufale si přála, aby to tak bylo.

„To je bezpředmětná rozprava, Luciane,” podařilo se jí ze sebe vypravit vyrovnaně. „Co tady děláš?” Nadzvedl černé obočí.

„Původně jsem se zastavil proto, abych ti něco pověděl o Fletcheru Galenovi. Pořád ještě v této záležitosti spolupracujeme, nezapomnělas?”

„Nezapomněla jsem,” hlesla roztřeseně.

„To ale může počkat,” pokračoval příkře. „Když jsem večer přišel a došlo mi, že nejsi doma, měl jsem tušení, že sis vyšla ven, abys mi ukázala, že pokud jde o jiné muže, můžeš si dělat, co se ti zlíbí. Tak jsem se rozhodl, že počkám, dokud se nevrátíš. Myslím, že si potřebujeme pár věcí mezi sebou ujasnit.”

„Co třeba?” odvážila se namítnout a povýšeně zvedla hlavu.

„Jako třeba skutečnost, že ať se mezi mnou a tebou stane cokoliv, ani jeden z nás nebude využívat nikoho jiného jako zbraň.” Udělal ještě krok a najednou jí svíral silnými prsty ramena. Byla v pasti. „Dobře víš, že o něho nestojíš, krucinál! Kdyby ti na něm záleželo, tak bys s ním spala dávno předtím, než jsem se objevil na scéně.”

„To je typicky mužská úvaha!” odsekla. „S Richardem si budujeme vztah. Jednoho dne by mohl skončit manželstvím. Takovou důležitou věc nechci uspěchat. Jestliže tobě připadalo nutné vzít ženu do postele, když ji znáš sotva pár dní, neznamená to ještě, že všichni muži postupují stejně!”

„To jenom ti z nás, co se vyhrabali ze stoky? Možná máš pravdu,” pokračoval a ona se ho pokoušela zpražit pohledem. „Předpokládám, že postupuju trochu jinak než Dearborn. Ale to proto, že jsem se naučil, že jednat rychle je jediný způsob, jak dostaneš to, co v životě chceš. A já chci tebe, Ariano Warfieldová. Chci tě tolik, že nehodlám riskovat a hrát tu hru podle tvého.”

„Nehraju žádnou hru, Luciane! Pusť mě, zatraceně! Řekni mi o Fletcheru Galenovi, cos mi přišel povědět, a pak odejdi. Je pozdě a chci si jít lehnout.”

Příliš pozdě si uvědomila, že útočit na něho slovně není zrovna nejlepší způsob, jak zvládnout rozzlobeného muže. Uviděla, jak mu ve zlatých očích blýsklo o zlomek vteřiny dřív, než se pohnul, a pak už bylo na únik pozdě. Rukama jí sjel po těle a po stehnech. V mžiku ji zvedl do náruče.

„Jít do postele je přesně to, co jsem měl dnes večer na programu,” ujistil ji temným, sametovým hlasem, který ji rozechvěl. „Bude to zřejmě ten nejúčinnější způsob, jak se s tebou domluvit!”

„Pusť mě!” Opírala se mu do ramene a vzdorovitě se mu mračila do kamenného obličeje. „Myslím to vážně, Luciane. Okamžitě mě pusť. Nedovolím ti, abys se mnou takhle manipuloval!”

Otočil se s ní v náručí a pustil se přes obývací pokoj do chodby, která vedla k její ložnici. „Neublížím ti, Ariano, a ty to víš. Budeš se se mnou cítit zase tak jako v sobotu v noci. A potom, až budeš ležet rozpálená a něžná v mé náruči, potom si promluvíme.”

„To tedy ne, ty arogantní mizero,” vydechla, jak se jí začínal zrychlovat tep. „Jestli si myslíš, že v tvém objetí roztaju, potom, jak ses teď choval, tak to ses musel zbláznit.”

„Asi jo. Z tebe blázním už skoro týden.” Kráčel chodbou a zahnul do její ložnice s jistotou, která jí připomněla, že tady už musel být, když tady nechal tu růži. A po tomhle pomyšlení následovalo druhé, ale bylo už pozdě, aby mohla něco dělat a ukrýt důkaz.

Natáhl ruku, kterou jí podpíral záda, po vypínači, a když se rozsvítilo, uviděl v křišťálové váze vedle postele ten půltucet růží. Zalitovala, že si ty růže nechala, a pak pocítila, jak se mu napjaly paže. Zoufale se snažila připadnout na něco jízlivého, čím by popřela

zřejmou skutečnost, že ty růže pro ni znamenaly něco důležitého, a upjatě prohlásila: „Připadalo mi škoda je vyhodit.”

„Ariano,” vydechl chraplavě a její chabé obrany se nevšímal. „Opravdu bych ti měl naplácat, žes mě tak potrápila!” Pak jí spoutal rty divokým, majetnickým polibkem.

Snažila se přemýšlet, když se zmocnil jejích úst, přemýšlet o svých rozporuplných pocitech k tomuto muži. Pokoušela se myslet na to, jaký dokonalý společník dnes večer Richard Dearborn byl a jak by měla být na Luciana Hawka rozzlobená. Podařilo se jí ovšem myslet pouze na nepopiratelnou skutečnost, že se opět ocitla v zajetí kouzla. Skutečného kouzla.

Prsty mu ze zátylku zajela do černých, prokvetlých vlasů a její zlatě a šarlatově nalakované nehty vytvářely smyslný kontrast. Pod náporem jeho úst rozevřela rty a vpustila ho tam, kde si přál být.

Sotva si uvědomovala, že ji nese k posteli. Pak pocítila pod zády měkký, hustý přehoz, a pak už jen pevné Lucianovo tělo, jak ji následoval na postel.

„Dnes večer nemáš nejmenší šanci mi uniknout, ne po tom, co jsem viděl ty růže!” Vyrážel ta slova s ústy na křivce jejího hrdla. „Řekni mi, proč sis je nechala. Řekni mi to! “

Nemohla mu to říct. Nechtěla udělat ten krok, že by přiznala, že je tolik pod jeho kouzlem. Místo toho něco nesrozumitelně zasténala do jeho ramene a objala ho kolem krku.

Byl zřejmě ochotný přijmout to jako postačující odpověď. Laskal ji a hledal zapínání na jejích fialovomodrých šatech. Dotek jeho těla útočil na její smysly a beze zbytku vnímala, jak v něm narůstá touha. Položil jí těžkou nohu přes nohy, a přitiskl ji tak k přehozu, aby se jí mohl po libosti dotýkat.

Spoutával její smysly a přitom jí shrnoval šaty k pasu. Sledoval pohyb jemné látky svými rty a tiše sténal. Když se jí dotkl, její už ničím nespoutané prsy jako by se zvětšily, aby mu padly přesně do dlaně.

„Ariano, čarodějko moje, nikdy bych se tě nedokázal vzdát! Uvědomila sis to? Čekal jsem na tebe příliš dlouho!”

„Ach Luciane!” vydechla přerývaně. Už ji začala opřádat vášeň. Poznávala pnutí v podbřišku, po němž následoval pocit tepla a

vlhkosti. Začínala zatínat nehty do svalnatých zad svého milence a sjela mu rukama po zádech až tam, kde mu košile mizela v kalhotách.

Když se trochu odtáhl, aby jí mohl úplně stáhnout šaty, zavřela oči a vsunula prsty za pás jeho černých kalhot. Cítila, jak jí sundal brýle, spolu se svými je odhodil na noční stolek a už byl zpátky vedle ní a celý rozpálený ji povzbuzoval.

„Svlékni mě, čarodějko. Ať všude cítím tvoje prsty. Nedokázal jsem si vyhnat vzpomínku na tvoje doteky z hlavy!”

Jako by ji za to chtěl trošičku potrestat, sevřel jednu její bradavku mezi zuby a opatrně zatáhl. Rozechvěla se po celém těle.

„Tvoje tělo ví, co chce,” zamručel spokojeně, když bradavky jejích ňader pod jeho laskáním ztuhly. „Naslouchej svému tělu, Ariano.”

Znovu zasténala jeho jméno a zápolila s přezkou na jeho opasku. Zvedl se z postele, jako by byl najednou příliš netrpělivý, aby čekal, až se jí to podaří, a shodil ze sebe oblečení. Hleděla na něho přes řasy, když chvilku postál vedle postele. V duchu věděla, že ta neodbytná potřeba jejího těla se mu vzdát je omamná droga. Žádný jiný muž její smysly takhle omámit nedokázal. Omámit, nebo obestřít nějakým kouzlem?

Natáhl se vedle ní a přitiskl se jí k boku, aby věděla, jak je vzrušený. Jednou paží ji přitáhl k sobě, druhou ruku jí položil na hrdlo a zvolna ji začal hladit. Polaskal jí obě ňadra a přejel přes břicho k okraji malých hedvábných kalhotek, což bylo to jediné, co měla ještě na sobě.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do obličeje, když záměrně přejel dlaní přes trojúhelník hebkého nylonu k teplu mezi jejíma nohama.

„Ach!” vdechla bezděčně, když ji začal krouživými pohyby přes tenkou látku hladit. Ten mimořádný pocit se přenášel přes látku, jako když voda vede elektřinu. A měl téměř stejný účinek. Pod Lucianovými doteky se začala zmítat.

„Cítím, jak jsi rozpálená, čarodějko,” řekl zastřeně. „A sladce vlhká. Teď bych tě nemohl nechat, i kdybych to chtěl zkusit.”

Překulil se na ni a provokativně se na ni tiskl přes nylon, který byl pořád ještě na překážku. Tiše vykřikla, když pocítila, jak její tělo

reaguje na to, že on čeká před branami. Instinktivně nadzvedla boky a pocítila pouze tepající zklamání, jak mu nylon jejích kalhotek dál zabraňoval, aby do ní vnikl.

V jeho náručí přímo zdivočela. Jako by vědomí, že ho v sobě nemůže okamžitě pocítit, přispělo k tomu, že ho musela mít. Její smysly se dožadovaly uvolnění, jež jí mohl poskytnout jenom on. „Luciane, ach Luciane, prosím,” žadonila a znovu se vášnivě vzepjala.

Jemně ji uchopil za zápěstí, když už si chtěla stáhnout kalhotky, které jim pořád překážely. Přitiskl jí ruce k posteli a vášnivě ji líbal, pronikal do jejích úst pohybem, který opakovaly jeho boky.

Třásla se a v bezmocné smršti touhy se k němu vzpínala.

„Ještě chviličku,” zamumlal zastřeně a jeho chraptivý hlas prozrazoval, že sám má co dělat, aby se ovládl. „Chci, abys poznala, jaké to je potřebovat někoho tak, jako já potřebuju tebe.” Pustil její zápěstí a dál ji dráždil a laskal.

Sladké mučení pokračovalo, provokoval ji víc a víc, až se zmítala v jeho náruči jako smyslů zbavená. Obemkla ho nohama a tiskla ho k sobě co nejvíc a přitom ho střídavě hladila po zádech a zatínala mu nehty do svalů. Myslela, že snad už ztratí rozum, a jedinou útěchou jí bylo, že i Lucian má blízko k tomu, aby se přestal ovládat. Musí ho vyprovokovat a přinutit, aby dokončil to, co začal, kdyby ji to mělo stát poslední zbytky sil!

„Ach bože, já věděl, že ti v posteli nedokážu moc dlouho odolávat, ale myslel jsem, že se přece jenom udržím déle!”

Sjel jí rukou po páteři, nadzvedl ji a stáhl jí kalhotky. Prudce se nadechla a přitiskla se k němu. Žádné další povzbuzení nepotřeboval.

S hlubokým, zastřeným zasténáním vnikl do jejího rozpáleného těla. „Ano, čarodějko, ano!”

Potom se nechal unášet bouří, kterou rozpoutal, a vybičovával ji k nové síle, i když se rychle stával její obětí. Ariana zavřela oči a oddala se síle, která ovládala její tělo. Chvějivé kouzlo ji obestíralo, až už víc nedokázala myslet.

Její tělo reagovalo na každý dotek, na každý nový podnět. Přitiskla Lucianovi dlaně na záda a jejich ústa se prolnula. Postupně v ní vášeň narůstala a začala se blížit vyvrcholení. Vtom znovu zažila

ten zvláštní okamžik paniky. Jako by vycítil její nejistotu a odmítl jí dovolit, aby se jí poddala, skousl jí zlehka spodní ret a zároveň sjel dlaní na její hýždě. Promyšleně ji stiskl.

Přehoupla se přes vrchol a úplně se v tom uvolnění ztratila. Uslyšela Lucianův chraptivý výkřik uspokojení a pak už byly okolo jen mihotavé barvy vytrácejícího se kouzla, které je zvolna propouštělo ze svého zajetí.

Až po dlouhé době pocítila, jak se Lucian pomalu odtahuje a převaluje na bok. Otevřela oči a uviděla, jak se na ni dívá s nepopiratelnou radostí uspokojeného muže.

„Slib mi,” nařídil jí tiše s nafoukaností muže, který má jistotu, že svoji ženu ovládá, „že se už nebude opakovat večer, kdy bych přecházel sem a tam a čekal, až se vrátíš ze schůzky s Dearbornem nebo s někým jiným!” Špičkou prstu jí sjel po hrdle až ke koutku zranitelných úst. Jen na něho hleděla.

Neměla sílu pokusit se mu zalhat, a tak mu řekla čistou pravdu: „Už nikam s Richardem nepůjdu.” Věděla to už ve chvíli, kdy stála u dveří a dívala se, jak Richard odjíždí taxíkem. Nemělo smysl snažit se před Lucianem předstírat něco jiného.

Spokojeně vydechl a byla v tom možná i trochu úleva. „Konečně jsme se aspoň takhle dohodli.” Sklonil se a s překvapivou něžností ji zlehka políbil. „Ještě něco bych ti chtěl vysvětlit,” začal zvolna, když znovu zvedl hlavu.

Na rtech mu pohrával úsměv muže, který se chystá potěšit svoji milovanou a očekává, že jí udělá radost. „Jednou jsi mi říkala, že vyžaduješ manželství. Říkalas, že nějaký milostný poměr nepadá

v úvahu. Odpověděl jsem ti, že nemám zájem ani o manželství, ani o podepsání nějaké zatracené předmanželské smlouvy. Vysvětlila jsi mi, proč chceš trvat na bezpečí manželství. Teď bych ti rád vysvětlil, proč jsem ti řekl, že se nechci znovu ženit. A proč si to znovu rozmýšlím.”

„Rozmýšlíš si to?” opakovala nejisté.

„To s tou předmanželskou smlouvou ne. Nic takového nehodlám podepisovat,” ujistil ji drsně, „ale manželství bych s tebou zkusil.” Začal se zeširoka usmívat a čekal, co mu na to odpoví.

Ariana mu ale jenom oplatila úsměv a přitiskla mu prsty na ústa. Pak se posadila. „To je v pořádku, Luciane. Nemusíš mi nic vysvětlovat.”

„Já ale chci, Ariano,” trval na svém a v prvním náznaku nespokojenosti svraštil obočí, když se otočila a posadila se na kraj postele.

„To není nutné, Luciane.” Vrhla pohled přes rameno a tvářila se jako žena, která se úplně podvolila tomu, že mezi nimi bude pouze milostný poměr, jako žena, která nic neočekává. „Upustila jsem od svých požadavků na manželství a na ostatní věci. Nemusíš si kvůli tomu už dělat starosti. Nebudu se s tebou dál dohadovat. Nemůžu. Nebudu manželství požadovat.”

Zvedla se a sáhla po županu, který visel zvnitřku na dveřích skříně. Převázala si ho páskem, spěchala do koupelny a zavřela se tam. Nemotornými prsty roztočila kohoutky ve sprše a nacpala si vlasy pod čepici. Celé tělo se jí chvělo napětím a očekáváním.

Dveře za jejími zády se s bouchnutím rozletěly právě ve chvíli, kdy chtěla vstoupit za pruhovaný koupelnový závěs. Otočila se k rozzuřenému Lucianovi. Chvíli na sebe přes tu krátkou vzdálenost, která je dělila, upírali pohled a Arianě se rozbušilo srdce, když si uvědomila dosah toho, do čeho se pouští, a s jakou prudkostí na její slova zareagoval.

„To mi chceš říct,” procedil smrtelně tichým hlasem, „že nejsem dost dobrý, aby sis mě vzala?”

OSMÁ KAPITOLA

„Neřekla jsem, že nejsi dost dobrý, abych si tě vzala, Luciane, a rozhodně jsem nic takového nenaznačovala!” Připadala si naprosto nechráněná, jak tam tak stála nahá u sprchy, a tak zvolila jediný

možný ústup a vešla za koupelnový závěs. Jeho hubená, mužná postava jako by zabírala celý prostor koupelny.

Ach bože! Měla předpokládat, že by takhle mohl zareagovat! Co to s ní je? Proč jí nedošlo, že by mohl brát její nedostatek zájmu o manželství jako urážku? Až něžné doznívání jeho milování ji přesvědčilo, že mu na ní záleží. Lucian Hawk měl v sobě jakousi živelnost, která jí prozradila, že si s ní nezahrává. Alespoň ne v základní rovině jejich zvláštního vztahu.

Když zašel tak daleko, že se zmínil o manželství, řekla si, že se odváží riskovat, a jemně mu vmetla nabídku do tváře.

Otevřeně si přiznávala, že se chce vdát, ale nepřála si, aby jí nabídl sňatek shovívavě, podobně jako se dozvěděla o jeho finanční situaci, a aby to vyznělo jako odměna za to, že se mu vzdala. Neměla v úmyslu se za Luciana Hawka vdát, pokud nebude o tohle pouto stát stejně jako ona.

Lucian se ještě musí naučit, jak žádat o lásku.

Pevně se v téhle věci rozhodla, ale byla k sobě natolik poctivá, aby si přiznala, že hraje o hodně. Co jestli se ve svém kouzelníkovi zmýlila? Co když k ní nepociťuje nic víc než touhu? Co když od ní požaduje jenom vášnivé milování?

Aby se vůbec dozvěděla, co k ní cítí, musela ho nechat, aby sám zjistil, že milostný poměr nestačí, jinak to nešlo. Trochu se zachvěla, když si uvědomila, co to provádí. Dostatečně ji varoval, jak je nebezpečné rozzlobit kouzelníka. Jaké tresty čekají ženu, která se pokouší proti němu použít vlastní triky?

Lucian neurvale odhrnul závěs a vstoupil do sprchy. Vrhla po něm postranní pohled a zjistila, že ho před chvilkou o své upřímnosti nepřesvědčila. Popadl ji za paže a zatvářil se nesmiřitelně. Všemi smysly si uvědomovala jeho syrovou mužnost.

„Jestli sis jenom na minutu myslela, že se mnou můžeš udržovat poměr, a přitom čekat na nabídku k sňatku od mnohem vhodnějšího kandidáta,” obořil se na ni drsně, „tak to tě čeká pěkný šok!”

„Nemusíš si hrát na surovce,” řekla konejšivě.

Odvážila se zvednout ruku k jeho tváři a zlehounka ho pohladila. Oči měla něžné a rozzářené. „Nemám v úmyslu hledat jiného muže. Říkala jsem ti, že věřím na věrnost. Jenom se ti snažím říct, žes

vyhrál. Ty, moje teta a bratr máte pravdu, a já jsem se mýlila. Není důvod trvat na manželství. Jsme dva dospělí lidé, kteří by měli být schopni si vzájemně dát slovo a dodržet je. Manželství a předmanželská smlouva pro mě byl způsob, jak se chránit. Asi jsem tím chtěla muže přimět, aby ukázal, co v něm je. Ale u tebe to není zapotřebí, že? Finančně žádnou hrozbu rozhodně nepředstavuješ a myslím, že ti můžu důvěřovat i v jiných ohledech. Budeš ke mně upřímný, až přijde chvíle, kdy si řekneš, že už mě víc nechceš?” Zle se zamračil.

„Miláčku, ty jsi jediná žena, kterou chci. Samozřejmě že mi můžeš důvěřovat, proboha!”

„Potom není důvod, abychom se takhle dohadovali, ne?” zašeptala, vytáhla se na špičky a políbila ho na sevřená ústa.

Okamžitě ji sevřel v objetí, přitiskl ji k svému mokrému svalnatému tělu a začal ji něžně líbat a přitom se celý proměnil.

„Bůh ví, že hádat se s tebou, je to poslední, co s tebou dnes v noci chci dělat!” Vyznělo to od něho , nanejvýš procítěně a při tom ji váhavě pustil z objetí. Přejel jí dlaněmi po ramenou a na prsy a zadíval se jí do očí. „Rád bych ti ale vysvětlil, proč jsem byl ohledně manželství tak opatrný.”

„Říkal jsi, že už jsi byl ženatý.”

Přikývl. „Už je to dávno. Byla moc krásná a já právě začínal ze sebe něco dělat. Připadala mi dokonalá, jako líbezná panenka. Přesně ta správná žena, abych ji měl vedle sebe, až budu vydělávat peníze. Když trvala na manželství, nenamítal jsem. Bohužel až příliš pozdě jsem zjistil, že není nic víc, než právě ta dokonalá panenka. Krásná a neschopná starat se o někoho jiného kromě sebe. Když jsme se potkali, byl jsem ten nejúspěšnější muž, kterého znala. Během našeho ročního manželství přišla ovšem do styku s muži, kteří byli v té době úspěšnější než já. Jednou jsem se vrátil z práce domů a zjistil, že zažádala o rozvod, aby si mohla jednoho z nich vzít. Upřímně řečeno jsem byl rád, že odchází. Po celé té zkušenosti mi ovšem zbyla ošklivá pachuť v ústech a nedůvěra k celé té slavné instituci zvané manželství.”

„Takže jsi začal být poněkud nastražený na ženy, které ti připadaly chamtivé, je to tak?” Vážně se usmála a přitiskla mu dlaň s

roztaženými prsty na hruď. „Chápu, Luciane.” Záměrně svedla řeč jinam. „Nicméně bych ti měla něco říct. Nesešla jsem se s Richardem, abych tě potrestala.” „Že ne?” zatvářil se skepticky.

Rozhodně zavrtěla hlavou. „Myslím, že jsem si chtěla vás dva ještě jednou porovnat, než přijmu nevyhnutelné.”

„A jaký je výsledek tvého srovnání?” zeptal se s náznakem vracející se útočnosti.

„Že s Richardem neprožívám žádné okouzlení. A žádné okouzlení jsem nikdy nezažila s nikým jiným kromě tebe,” odpověděla prostě.

„Ariano!” Znovu ji k sobě přitáhl a přitiskl jí obličej k hrdlu. Pocítila, jak se chvěje. „Nikdy toho nebudeš litovat, miláčku! O všechno se postarám, přísahám!”

O manželství už nemluvili a Ariana nevěděla, jestli má být ráda, nebo sklíčená.

Ve spokojené náladě, jako nasycený dravec z džungle, ji začal pod sprchou všelijak pokoušet, až musela se smíchem utéct. Vyklouzla ze sprchy, popadla z věšáku osušku a nechala ho, ať se osprchuje sám.

„Až vylezeš, chtěla bych si poslechnout, cos zjistil o Galenu Fletcherovi,” zavolala na něho, vklouzla do županu a zamířila ke dveřím.

„No jo. Málem jsem zapomněl. Nějak jsem měl myšlenky na něco jiného,” zahlaholil.

„Aha.” Ironicky se pousmála, otevřela dveře koupelny a vyšla na chodbu.

Když se vynořil z její ložnice jenom v uhlově černých kalhotách, čekala na něho v kuchyni. Uvařila čokoládu a dala k ní talíř sušenek.

Posadil se a nadšeně se na ně vrhl, vzal si hned tři najednou.

„Přede dvěma dny jsem na Galena nasadil dobrou detektivní agenturu.”

„Takhle se opravdu jmenuje? Fletcher Galen?” zeptala se zvědavě a posadila se naproti němu.

„Jo, to je dost překvapivé. Používá zřejmě ještě pár dalších jmen, ale Galen si říká, když provádí to svoje ,mimozemské spojení’.” Sáhl po hrnku s horkou čokoládou.

„Už mu to někdy prošlo?”

Očividně ji to znechutilo.

„Zřejmě zkusil něco podobného před rokem v Arizoně. Za několik málo týdnů obral spoustu penzistů o několik tisíc dolarů.” „Proč mu to někdo nezatrhl?”

„Dost lidí nechce podávat žalobu ani svědčit. Stydí se, že se dali tak snadno napálit. A Galen je také pořád na cestách. Ve chvíli, kdy si ho začaly arizonské úřady všímat, byl už dávno v prachu. Je až s podivem, jak je tenhle typ podvodu častý. Prvotřídním podfukářům to často léta prochází. Dokonce, i když je chytnou, tak jdou málokdy do vězení. Po propuštění na kauci zkrátka pláchnou a zamíří do Jižní Ameriky, nebo kamkoliv, dokud rozruch neopadne.”

„Jak ten jeho švindl funguje? Vydělává na těch horentních vstupních poplatcích, které si počítá?” zeptala se se svraštělým čelem.

„Ne, ty poplatky slouží jenom k tomu, aby se mu tam nehrnula chátra. Galen chce mít jistotu, že má před sebou ty správné lidi, kteří si to můžou dovolit.”

„A co ty velké částky, co teta vybírá z účtu?” chtěla vědět Ariana.

„Pokud je tenhle švindl stejný jako ten, co předvedl v Arizoně, tak tvoje teta a ostatní přispívají na ,výzkumné zařízení’, které bude zajišťovat neustálý kontakt s Kraytonem, poté co se podaří navázat s ním spojení.”

„Panebože! A teta Filomena na to naletěla?”

„Podle detektiva, kterého jsem najal, na to naletěla spousta lidí. A až Galen vypadne z města s jejich penězi, stěžovat si bude jen málokdo.”

„Budou se příliš stydět, že se nechali doběhnout,” povzdechla si Ariana. „Ten pocit znám. Jak to všechno tetičce řekneme?”

„Ten detektiv shromažďuje spoustu důkazního materiálu -články, které vyšly po jeho posledním kousku v arizonských novinách, policejní zprávy a tak. Dá dohromady, co jen půjde, a potom to ukážeme Filomeně. Víc nemůžeme dělat, pokud…”

Přivřela oči, když nechal zamyšleně větu nedořečenou. „Pokud

co?”

Pokrčil rameny. „No, mohlo by být zajímavé, jak by zareagovalo publikum, kdyby Galenovo představení nedopadlo tak, jak jsme při seanci viděli,” prohodil zvolna.

„Co navrhuješ?” Se zatajeným dechem čekala a oči se jí rozsvítily očekáváním.

„Musíš pochopit, že lidé mohou zareagovat dost podivně na důkazy, které ten detektiv předloží,” začal opatrně. „Mnozí nad nimi mávnou rukou s tím, že jde o bulvár nebo záměrnou pomluvu. Jestli mu budou chtít věřit dál, tak je to od toho neodradí. Jednu věc ale nemůže kouzelník ustát, a to je ponížení, když se mu triky nepovedou.”

„Nestačí, když prohlásí, že se spojení nepodařilo navázat, jestliže se něco během představení pokazí?”

„Když se to pokazí nějakým trapným způsobem, tak ne,” řekl zvolna a zadíval se do neurčita, jak myslel na několik věcí najednou.

„Říkal jsi, že kdybys během představení vyskočil a začal na ten jeho podvod upozorňovat, že by si tě pravděpodobně podali ti lidé v mnišských hábitech,” připomněla mu znepokojeně.

„Nemám na mysli žádné takové velkolepé odhalení. Základem dobrého kouzelnického triku je náležitá příprava. Navrhuju, že bych Galenovi pomohl připravit se na představení.”

Znehybněla, když vyrozuměla, kam se Lucian v myšlenkách ubírá. „Chceš mu do té jeho produkce nějak zasáhnout?”

„Hmm. Mohlo by to přinést zajímavé výsledky.”

„Ale abys to mohl provést, musel by ses dostat na jeho pozemky a potom do místnosti, kde ty seance provádí.”

„Přesně tak.” Znovu se soustředil na ni a usmál se při pohledu na její vyděšený výraz. „Nemělo by to být o nic složitější než dostat tu růži na křeslo v tvojí kanceláři.”

„Luciane! To myslíš vážně?” V ústech jí najednou vyschlo, když si vzpomněla na tu hrozivou bránu a na muže v kápích, kteří se tam pohybují.

„Myslím, že stojí za to se tam porozhlédnout. Co bys říkala tomu, že bychom se zítra vrátili do toho hotelu. Že bychom to zařídili tak, abychom přijeli před setměním?”

„Nechci, abys riskoval,” prohlásila neoblomně.

Rošťácky se zazubil a zlatavé oči mu zazářily. „Poslední dobou jsem riskoval jenom s jistou nevypočitatelnou zrzkou, která mě málem připravila o rozum. Ve srovnání s tím by měla být dětská hra dostat se do Galenova doupěte a trochu mu pocuchat představení.”

Vyjekla, když vyskočil, popadl ji za zápěstí a přitáhl si ji na klín. Objímal ji a dál chroupal sušenky. „Řekni mi, proč sis nechala ty růže, Ariano?” vyzval ji.

Záměrně ledabyle zvedla ruku. „Jak jsem ti říkala. Jsou moc krásné, abych je vyhodila.”

„Nevěřím ti,” prohlásil samolibě. „Chci slyšet pravdu.”

Má mu říct, že je do něho bezhlavě zamilovaná? To ani náhodou, rozhodla se neoblomně. Už víc ustupovat nebude. Dříve či později se Lucian Hawk bude muset naučit, že láska není jednosměrná ulice a že trochu riskovat musejí oba.

„Nevím, co bych ještě řekla, Luciane, snad jenom že s každou další růží, kterou jsem našla, mi bylo čím dál jasnější, že ti neuniknu.” Tolik bylo pravda, uvědomila si. Pročísla mu prsty rozcuchané vlasy a usmála se na něho. „Jak se může žena bránit kouzelníkovi?” zeptala se rozmarně.

„Nemohl jsem ti nechat žádný prostor na obranu,” řekl tiše a oči mu zvážněly. „Příliš jsem o tebe stál, než abych riskoval, že mi unikneš.”

„Vážně, Luciane?”

Zhltl poslední sušenku a pak jí hranou ruky nadzvedl bradu, aby ji mohl políbit. „Naprosto vážně,” zamumlal. Pak se s ní v náručí zvedl.

„Luciane?”

„Odnesu tě zpátky do postele a ukážu ti několik šikovných kouzelnických triků.”

Opřela se mu hlavou o holé rameno a poddala se tomu, co ještě zbývalo z noci. Ráno se bude muset znovu vypořádat s budoucností. Noc patřila kouzelníkovi.

Později odpoledne příštího dne přijel Lucian pro Arianu v zeleném jaguáru. Měl na sobě seprané džíny a čokoládově hnědou manšestrovou košili. Vhodné oblečení na slídění po tábořišti nepřátelského kouzelníka, blesklo jí hlavou. Čím víc se schylovalo k cestě, tím byla neklidnější. Její strach neoslabilo ani to, když krátce zaskočila za bratrem, aby to s ním prohovořila. Když kráčela po schodech před domem naproti Lucianovi, ustaraně vraštila čelo.

„Vidím, že se žádného zářivého úsměvu na uvítanou nedočkám,” prohodil a přejel ji oceňujícím pohledem. Oblékla se do značkových džínů a tmavomodrého svetru. Sklonil se a pevně ji políbil. „Hlavu vzhůru, zlato, nic se nepokazí!”

„Slavná to poslední slova! Poslouchej, Luciane, přemýšlela jsem o tom.”

„Dobré nebe!” dobíral si ji.

„Myslím to vážně! Jestli ses rozhodl, že do toho půjdeš, počkám ve voze, zatímco se tam zkusíš proplížit. Seřídíme si hodinky, a jestli se nevrátíš ve smluveném čase, půjdu pro pomoc!”

„Hodinky si seřizovat nemusíme,” upozornil přívětivě a nastartoval. „Oba nosíme quartzky, ty ukazují čas naprosto přesně.”

„Nezlob mě, Luciane.”

„Tak dobrá. Jestli chceš počkat ve voze, připravená vyrazit pro policii, tak proč ne. V tom nevidím problém. Jenom mi musíš slíbit, že se neunáhlíš!”

„A ty mi musíš říct, kolik si myslíš, že budeš potřebovat času, a já přesně tak dlouho počkám.”

„Půldruhé hodiny by na to mělo stačit. Pravděpodobně to ani tak dlouho nepotrvá.” Přeřadil a zastavil na světlech. Otočil se a rozesmátýma očima na ni pohlédl. „Tobě to dělá opravdu těžkou

hlavu, viď?”

Dělala si starosti celý den, a tak se na něho teď zaškaredila. „A ty si to opravdu užíváš, že je to tak?” odsekla.

„Bude to příjemná změna oproti realitní kanceláři.” „Luciane?”

„Ano?”

„Jak ses dostal do mojí kanceláře, abys mi tam mohl nechat tu

růži?”

„To ti povím při našem prvním výročí,” slíbil.

„Jelikož se nebudeme brát, tak by to bylo moc dlouhé čekání,” odtušila pevně a potlačila jiskřičku naděje.

„To ty ses chtěla vdávat, Ariano,” připomněl jí neutrálním tónem.

„Rozmyslela jsem si to,” prohlásila s předstíranou bezstarostností. „Kdo potřebuje manželství?” Pak rychle stočila hovor jinam. „Zastavíme někde cestou na něco k jídlu, nebo se chystáš procházet zdí na lačný žaludek?”

Zamračil se, jako by ho zvlášť nepotěšilo, jak se hovor otočil, a pak se zdvořile zeptal: „Rozumím tomu dobře, že máš hlad?”

„Přímo mi čteš myšlenky!”

„Popravdě řečeno jsem tenhle druh kouzlení nikdy nezkoušel,” podotkl suše. „Je k tomu zapotřebí asistentka a já raději pracuji sám.”

„Jak se to dělá, to čtení myšlenek, když jde jeden člověk mezi publikum a druhý zůstává se zavázanýma očima na jevišti?” chtěla vědět.

„Mají smluvená znamení. To proto je k tomu zapotřebí dvou lidí. Člověk, který jde mezi publikum, musí komunikovat se čtenářem myšlenek různými nenápadnými znameními. Příkladně když drží v ruce zlaté hodinky nějakého člověka, řekne: ,Rychle, rychle mi řekni, co držím v ruce’. Čtenář myšlenek ví, že ,rychle, rychle’ je znamení pro zlaté hodinky. Znamení mohou být velice důmyslná, záleží na tom, jak si je ti dva účinkující dokážou zapamatovat. Někdy se používají znamení beze slov. S pomocí elektronických zařízení a tak. Může to být velice složité.”

„A co jiné slavné triky? Třeba ten, když ženu v krabici přeřezávají napůl?” zajímala se dychtivě.

„Existují různé metody. Někdy se používá stůl, který je pod krabicí dost hluboký. Nezdá se dost hluboký, aby se tam vešel další člověk, a to proto, že hrana stolu je široká jen pár centimetrů. Uprostřed je stůl dost hluboký, aby se tam vešel druhý člověk, a ve dnu krabice jsou padací dvířka.”

„Tak aby mohla ta druhá žena vystrčit nohy na opačném konci

krabice?”

„Správně. První žena se skrčí uvnitř první půlky krabice. Existují ještě další metody, ale tahle je nejstarší.”

„Tak jo. A co ty kousky, co prováděl Houdini?” pokračovala nadšeně.

„No, především to byl expert na zámky. A také uměl skvěle ukrýt nástroje, jimiž ty zámky odemykal. Také platí, že čím je krabice nebo pouta z provazů či řetězy složitější, tím víc je možností, aby se přímo do nich zabudovaly mechanismy k úniku.”

„Proč každého napadne zrovna jeho jméno, když mají jmenovat nějakého slavného kouzelníka? Co bylo na jeho produkcích tak zvláštního?”

„Těžko říct. Byl to úžasný showman a měl smysl pro dramatické momenty, pro kousky, kdy si zahrával se smrtí. Byla napsaná spousta knih o tom, proč jeho jméno stále žije, ale nikdo to opravdu nedokáže vyjádřit. Byl to zkrátka kouzelník,” uzavřel Lucian.

„Odhaloval také různé spiritisty a jasnovidce, že?”

„Ano, a bylo to k dobrému. Lidé, kteří jim chtěli důvěřovat, jim ovšem věřili dál. Taková je už lidská povaha. Tvoji tetu se nám možná podaří přesvědčit, že je Galen podvodník, ale můžeš se vsadit, že i když se mi podaří zařídit, aby se před publikem znemožnil, stále se mezi diváky najde pár lidí, kteří mu budou věřit dál. Až do chvíle, kdy jejich peníze zmizí a Galen se vypaří z města!”

Zastavili se cestou na rychlou večeři a půl hodiny před tím, než dorazili na místo, se hory začaly rychle nořit do tmy. Lucian stručně vysvětlil, co má v plánu. Uvědomovala si, jak v něm narůstá napětí. Nebylo to nervózní napětí, spíš sílící uvědomování si toho, co ho čeká, jaké by mohl člověk prožívat těsně předtím, než předstoupí před diváky, nebo před bitvou. Neklidně se zavrtěla, jak si to pořád přemílala v hlavě.

„Možná bychom to měli odtroubit, Luciane.”

„Chtěla bys, abych tě nejdřív zavezl do hotelu?”

„To ne!”

„Dobrá, tak přestaň říkat, abychom to odtroubili. Na to už je moc pozdě.”

„Řekneš tetě Filomeně, že jsi zmanipuloval Galenovo představení?”

„Bude naprosto jasné, že do něho někdo zasáhl.” Zazubil se. „Nejdřív se zastavíme tam a já to tam zajdu lehce upravit. Potom pojedeme do hotelu. To už by měli být všichni pomalu po večeři a měli by se chystat na seanci. Zúčastníme se jí s nimi. Myslím, že Filomenu upozorním, to ano, ale jinak nikoho. Kdyby Galen včas zjistil, že jsem tam něco prováděl, mohl by celou produkci ještě zachránit. Filomena bude zticha a nechá všechno proběhnout.”

Ariana přikývla. „Ano, bude chtít, aby dostal možnost se ukázat.”

Udělala se už hustá tma, když Lucian zastavil s vozem mimo silnici pořádný kus cesty od domu obehnaného zdí. Zaparkoval tak, aby na vůz nebylo vidět, otočil se na sedadle a ještě naposledy Arianě zopakoval, co má dělat. „Hlavně žádnou paniku, to měj na paměti. Všechno bude v pořádku, ale mohlo by mě to pěkně ztrapnit, kdybys ztratila nervy a jela pro pomoc!” poučoval ji přísně.

„Potom se koukej vrátit včas,” odtušila příkře. „Radši ať se ztrapníš, než aby ti ublížili.”

„Příjemné pomyšlení, že ti na tom záleží,” řekl něžně. „Až tohle všechno skončí, Ariano, nevidím důvod, proč bychom se neměli vzít. Co by v tom bylo za rozdíl? A vím, že by ses cítila s prstenem na ruce líp.”

„Nesmysl,” odmítla to s předstíranou lhostejností. „Jak víš, ani rodina na mě nebude tlačit, abychom náš vztah legalizovali. Teta a bratr nevěří, že je manželství nutné, a já vím, jaký máš na to názor ty. Jen klid, Luciane. Začala jsem uvažovat jako ty. A teď běž a dávej na sebe pozor,” připomněla mu naléhavě.

Dlouhou chvíli se na ni škaredil, pak rozrazil dveře vozu a vystoupil do noci. Sklonil se a řekl: „Seď za volantem s klíčkem v zapalování pro případ, že by se něco zvrtlo a museli jsme rychle vypadnout. A zůstaň zamčená, dokud mě neuvidíš, je to jasné?”

„Je mi to jasné.” Přesedla si za volant, Lucian se narovnal a přibouchl dveře vozu. Ve chvilce se ztratil ve tmě okolního lesa.

Téměř okamžitě jako by vůz obestřela tma a ticho. Pohlédla na hodinky a věděla, že je bude sledovat neustále, zatímco bude čekat,

až se Lucian znovu objeví. Vzpomněla si, co jí dopoledne Drake radil, a malátně se usmála. Momentálně mohla jenom sedět a čekat.

Neměla, čím jiným by se zabývala, a tak přemýšlela o tom, že by si Luciana Hawka vzala. Ať se propadne, jestli připustí, aby jí dělal nějaké milosti! Jestli bude chtít Lucian uzavřít manželství, pak to musí být proto, že ji miluje tolik, že chce, aby bylo všechno jaksepatří. Ne proto, že ji chce odměnit za to, že se mu vzdala.

Věděla, že velice riskuje, když ho takhle provokuje. Pokud do ní není opravdu zamilovaný a zajímá se jenom o to, aby mu patřila, přestane ho bavit nabízet jí manželství a spokojí se s milostným poměrem.

Věděla, že ji to zničí, jestli to dopadne takhle. Tolik chtěla věřit tomu, že je do ní Lucian zamilovaný stejně hluboce jako ona do něho. Chtěla po něm, aby porozuměl vlastním pocitům, a věděla, že toho žádá hodně. Měla dojem, že Lucian si zvykl v životě natáhnout ruku a vzít si, co chce. Pravděpodobně byl málokdy nucen důkladně rozebírat vlastní pocity. Věděl, že ji chce, ale věděl, že ve skutečnosti od ní chce lásku, nejen vášnivost a vstřícnost?

Když už je o tom řeč, připomněla si posmutněle, ví ona vlastně, jestli Lucian stojí o víc než jen o fyzickou stránku jejich vztahu? Dává toho příliš v sázku, aby dostala na tuhle otázku kladnou odpověď.

Potřebují čas, řekla si, jak tam tak seděla a hleděla do tmy. Čas, aby se navzájem dobře poznali a zvykli si na pocity, které mezi nimi tak rychle vzplanuly. Milostný poměr jim tenhle čas poskytne, i když pro ni by to mohlo skončit katastrofou, kdyby se ukázalo, že ji Lucian opravdu nemiluje.

Neviděla, že by měla nějak na vybranou. Už do toho skočila po hlavě. Podvolila se mu tak, jak požadoval. Teď se může jenom modlit, že se on toho odváží a přizná si, že to, co je spojuje, je láska. Lucian Hawk také musí dát něco v sázku.

Seděla netrpělivě na předním sedadle a čas se nekonečně táhl. Filomena nevěděla, že mají večer přijet do hotelu. Lucian jim těsně před odjezdem ze San Franciska zamluvil pokoj, a pokud recepčního nenapadlo se o tom před Filomenou zmínit, nebude je očekávat.

Jak zareaguje, až se dozví, že tentokrát požadovali jenom jeden pokoj?

Ariana při tom pomyšlení stiskla rty. Minule byly ty dva pokoje rozhodně vyhozené peníze. Zaobírala se vzpomínkou na tu osudovou noc, když vtom se ze tmy před vozem vynořil sám kouzelník.

Dlouhými, pružnými kroky k ní běžel. Odemkla vůz a přesedla si zpátky na místo pro spolujezdce. Vypadá sám se sebou náramně spokojený, řekla si a uvědomila si, jak se jí ulevilo, že se mu nic nestalo.

„Co bylo? Jak to šlo? Neviděl tě nikdo? Dostal ses dovnitř?”

Zeširoka se na ni usmál a otočil klíčkem v zapalování. „Jedno po druhém. Dalo mi to zabrat!”

„Čekání dá zabrat mnohem víc, to mi věř!” řekla procítěně. Naklonil se a pořádně ji políbil. Pak se rozjel.

„Tumáš, přinesl jsem ti malou odměnu za tvoji trpělivost.” Vtiskl jí do ruky žlutou růži.

„Ale Luciane? Kdes ji sebral?”

„Kouzlo,” objasnil stručně.

Zvedla pohled od růže, když vyjel na klikatící se silnici, která vedla k hotelu.

„Podařilo se ti zařídit to, cos chtěl? Dokázal jsi zjistit, jak to

Galen dělá?”

„Tuším, že náš návštěvník z jiné planety utrpí dnes večer pořádný šok, až se pokusí překročit meziplanetární prostor.” Uchechtl se. „Máš ze sebe opravdu radost, viď?” „Bude to zábavný večer, Ariano.”

Znovu sklopila oči na růži ve své dlani. Nějak ji propašoval celou tu cestu ze San Franciska, vzal ji s sebou, když se vydal do Galenova sídla, a měl ji připravenou, aby ji vyčaroval, až se vrátí k vozu.

Kouzlo.

Zhluboka se nadechla a pomyslela si, že nechce, aby ji dál odměňoval těmito kouzly. Chtěla něco skutečného: lásku..

DEVÁTÁ KAPITOLA

Znovu seděla mezi Lucianem a Filomenou v černočerné tmě. Večerní seance vedená Fletcherem Galenem měla každou chvíli začít. I když věděla, že celá věc je podfuk a že Lucian zmanipuloval již zmanipulované představení, nepříjemný pocit strachu byl stejně silný, ne-li silnější, než když tady seděla poprvé. Nechápala to. Proč by měla být nervóznější dnes, když věděla, jak se většina těch triků provádí?

Filomena se naklonila a zašeptala jí do ucha: „To bude tak zajímavé.” Tetička se jasně těšila na drama, které se mělo za chvíli začít odvíjet. „Nemůžu se dočkat, až uvidím, který kouzelník je silnější!”

„To není o tom, který je silnější,” zamumlala Ariana. „Otázka zní, jestli Galen zjistil, nebo ne, že mu někdo před představením do těch jeho rošťáren zasáhl. Asi bys mohla říct, že je to o tom, který z nich je chytřejší. Ne silnější.”

„To je totéž,” podotkl Lucian lakonicky. Vzal ji za ruku a v jeho hlase uslyšela shovívavý úsměv, když navázal: „Co je to s tebou? Zase se třeseš. Nevěříš kouzelníkovi vedle sebe?”

„Jenom bych moc ráda, aby už bylo po všem!”

„To bude, ani se nenaděješ,” ujistil ji tiše.

Ariana si rovněž přála, aby nebyla v místnosti jediná, kdo zřejmě vnímá blížící se nebezpečí. Je to jenom kouzelnická show, proboha, a jenom se legračně zvrtne. Proč má potom pocit, jako by ve vzduchu visela skutečná hrozba? Jenom Filomeně řekli, že bude svědkem toho, jak je Galen odhalen. Nikdo z ostatních návštěvníků seance neměl důvod k podezření, že dnes večer uvidí poněkud jiné představení.

Filomena byla víc než ochotná nenechat si nic ujít. S překypujícím nadšením pro všechno mimořádné a bizarní ji zaujala vyhlídka na to, že bude Galen dramaticky odhalen, stejně jako

možnost, že je to geniální jasnovidec se spojením do mimozemského prostoru.

Na druhé straně vedle ní jí připadal Lucian klidný, dokonce mírně pobavený při vyhlídce na představení, které mělo za chvíli začít.

Ariana se zachvěla a znovu jí nešlo do hlavy, proč je tady jediná, kdo je tak nervózní.

A pak už nebyl čas se svojí předtuchou blížícího se nebezpečí zabývat. Na jevišti se zvolna rozzářilo přízračné zelené světlo a publikum se v očekávání věcí příštích ztišilo. Po vhodně dramatické pauze se objevil Fletcher Galen. Měl to načasované jako skutečný showman. Hábit se mu vlnil kolem nohou, jako by ho rozevlával nezemský vítr. Ten pohyb vzbuzoval dojem, že jej obklopuje šelestivá energie.

„Skrytý větrák,” zašeptal Lucian stručně, když Ariana jenom zírala. „Zřejmě přídavek k repertoáru.”

„Bratři a sestry, kteří jste strážci energie,” zaintonoval Galen, „dnes večer je opravdová síla všude kolem nás. Dnes večer půjde učinit velký pokrok. Dnešní večer možná nastane průlom. Musíme se všichni soustředit, zaměřit sílu vnější i vnitřní jedním směrem. Musíme vytvořit cestu pro Kraytona!”

Ariana se neklidně zavrtěla, zatímco Galen dramaticky žvanil dál. Když přinesli podnos s předměty, které se měly lámat nebo levitovat, pocítila letmý stisk Lucianových prstů.

„Teď uvidíme, jak je Krayton dobrý, až se bude muset popasovat s trochou lepidla,” zamručel vyčkávavě.

Na jevišti Galen pokračoval rituálem shromažďování „energie”, která, jak sdělil publiku, se dnes večer místností přímo klene.

„Nesmíme spěchat,” nabádal ten šejdíř přítomné, když se chystal ohnout a zlomit Kraytonovou silou stříbrný příbor. „Velkou sílu je možno zvládat a usměrňovat. Musíme ji vést cestami, jež jsme v minulých týdnech připravovali.”

Pomalu, s velkým důrazem, Galen přejel rukou nad podnosem s předměty. Diváci zadrželi dech, i když už několikrát předtím variace tohoto triku viděli.

Když se nic nestalo, zareagovali přihlížející ohromeným úlekem. Zklamaný povzdech jako by se ozval z jednoho hrdla.

Filomena Warfieldová jenom fascinovaně přihlížela a pak šťouchla neteř do žeber. „Zajímavé. To je poprvé, kdy tenhle kousek selhal. Tvůj kouzelník bude silnější.”

Fletcher Galen se se situací víc než vypořádal. Okamžitě začal hlaholit, proč trik selhal. „Příliš mnoho síly!” zvolal užasle. „Zde v místnosti je příliš mnoho síly. Krayton se neodvažuje uplatnil ji na tak malé úkony. Doslova by mohla explodoval, kdyby se soustředila do příliš úzkého proudu! Musíme pokračovat. Nashromáždilo se víc energie, než jsem si dokázal představit!”

Místností se neslo tiché mumlání, ale diváci byli ochotni to vysvětlení přijmout. Galen okamžitě přistoupil k dalšímu triku.

Ale Lucianovy manipulace už nevratně určily, jak bude večer probíhat. Kouzelnické triky jeden po druhém selhávaly. Galenovi se dařilo zvládat publikum vysvětleními o energii a nezvladatelných silách, ale bylo patrné, že ho to začíná ničit.

„Jenom doufám, že to nevzdá, než se dostane k tomu hlavnímu,” zašeptal Lucian Arianě do ucha.

Hypnóza dopadla pro Galena dobře. Lucian jí předem vysvětlil, že s tímhle moc udělat nemohl. Lidé vnímaví na hypnózu viděli to, co Galen chtěl, aby viděli. Avšak když se jasnovidec sám uvedl do tranzu a připravoval se na levitaci, Lucian znovu sevřel Arianě ruku.

Pohroma nastala. Skryté dráty a přístroj, který ten trik zajišťoval, selhaly a Galen se zcela nedůstojně zřítil na jeviště. Diváky to zprvu šokovalo. Neexistovalo nic, co by je mohlo ohromit víc, než když uviděli, jak jejich uctívaný jasnovidec najednou sedí na zadku na jevišti zamotaný do hábitu.

„Kraytone!” zvolal Galen a pozvedl ruce ke stropu. „Co si od nás dnes večer žádáš? Proč tvoje síla nepůsobí?”

„Jedno mu musím přiznat, hned tak se nevzdává,” uchechtl se Lucian.

„Kraytone!” zahlaholil znovu Galen a pokynul divákům, aby se k jeho prosbě přidali. Zmatení lidé, kteří přihlíželi, jak se představení hroutí, okamžitě začali volat.

„Kraytone!”

„Kraytone!”

Vyvolávání pokračovalo a Galen při tom prováděl další rituály, jimiž shromažďoval sílu.

„S publikem to náramně umí,” podotkl Lucian obdivné, když lidi okolo popadla hysterie a zoufale vykřikovali. Nechtěli uvěřit tomu, co jim dokazovaly vlastní oči. Chtěli, aby se jim selhání nějak vysvětlilo, a to vysvětlení jim mohl poskytnout jedině tajemný Krayton.

„Nic zábavnějšího se za celý rok nestalo,” svěřila se Filomena vesele Arianě.

Ariana neodpověděla. Pocit narůstajícího strachu ji neopouštěl a mezitím se kolem nich shromažďovala takzvaná energie, jež měla umožnit Kraytonův dramatický příchod.

„Zkus nevyskočit do stropu,” poradil jí Lucian.

„Proč? Co se bude dít?” ptala se naléhavě. Už nestála o žádná další překvapení.

„Uvidíš.”

Nad hlavami jim teatrálně prošlehlo světlo. „S generátorem jsem nemanipuloval,” vysvětlil Lucian, když nad hlavami diváků jasně zazářil světelný oblouk. „Ach!” hlesla Ariana.

Galen halasně vyzýval Kraytona, aby se zjevil. Diváci žádali Kraytona, aby vynaložil úsilí a promítl se galaxií. Filomena vesele a natěšené vyčkávala. Ariana se chtěla schoulit, jak její rozčilení narůstalo, a Lucian se rozvaloval na židli a čekal na nevyhnutelné. Nad hlavou se jim rozsvítila světla, tajemná světla navržená tak, aby napodobovala smyšlené barvy jiného světa a Kraytonův člověku nepodobný obličej se začal zvolna objevovat.

Publikum vřískalo nadšením. Ariana zaťala Lucianovi nehty do ruky, až sebou trhl.

Načež se Krayton zřítil mezi diváky.

Strhla se vřava a někdo vzadu v místnosti našel vypínač. V mžiku bylo všechno odhaleno.

Umělý obličej mimozemšťana ležel přes několik narychlo uprázdněných sedadel. Kraytonův obličej byl jasně výsledkem lidské tvořivosti. Když dopadlo světlo na tu exotickou bytost, ukázalo se, že

to není nic jiného než šikovně pokreslená umělá hmota visící na několika přetržených drátech.

Jako vlna se přes místnost převalilo přidušené vydechnutí publika, které uraženě a dotčeně hledělo na ubohého Kraytona. Bezprostředně poté se majestátně zvedla ze svého místa Filomena a všem oznámila: „No, jsme rozhodně banda pěkných hlupáků, nemám pravdu? Bohudíky existuje na tomhle světě ještě pár poctivých kouzelníků, aby pomohli vymýtit šarlatány, jako je Galen. Nebýt muže, který se stane brzy manželem mojí neteře, přišli bychom všichni ještě o hodně víc peněz.”

Diváci jako jeden muž otočili hlavy k hledišti.

Bylo úplně prázdné. V tom rozruchu si Galen jasně zvolil, že jako zdroj Kraytonovy moci zmizí.

„Pojďme,” řekl Lucian pevně, zvedl se a vytáhl Arianu ze židle. „Představení skončilo.”

Vedl Filomenu a Arianu uličkou k závěsu na druhém konci místnosti. V jasném stropním světle se ukázalo, že ten tajemný, dříve temný sál je pouze malé divadlo. Ariana se znepokojeně rozhlížela. Představení skončilo, ale její předtucha, že se blíží pohroma, byla čím dál silnější.

„Doprovodíme vás k vozu, Filomeno, a pak se uvidíme v hotelu,” určoval Lucian, jak co bude, a nechal obě ženy jít před sebou.

„Je to tak vzrušující,” jásala Filomena, když se připojili k davu, který se rozcházel ke svým vozům.

Po mužích v mnišských hábitech, kteří zkraje večera byli všude k vidění, nebylo stopy.

„Galen nepochybně ví, kdy je načase to zabalit a předvést opravdové zmizení,” zamručel Lucian a rozhlížel se kolem sebe. „Pravděpodobně ho už neuvidíme. Bůhví, kde se objeví příště.”

„Já ovšem hodlám čistě ze zásady podat žalobu!” prohlásila Filomena rozhodně.

„To udělejte. Potíž je ale v tom, že policie nebude schopna Galena najít,” povzdechl si Lucian. Právě došli k Filomeninu mercedesu a pomáhal jí nasednout.

Filomena předtím trvala na tom, že pojede vlastním vozem pro případ, že by se ukázalo, že Lucian nemá pravdu a chtěl by odjet

dřív. Nyní se na něho zářivě usmála otevřeným oknem, když přibouchával dveře. „To jste dneska uspořádal show, Luciane. Bude to zajímavé mít vás v rodině.”

„Moc bych ráda, abys o tom přestala mluvit, tetičko,” sykla Ariana; už tak měla dost napjaté nervy a zmínka o manželství to jenom zhoršila. Od chvíle, kdy s Lucianem večer do hotelu přijeli, Filomena neustále zaváděla na jejich manželství řeč. Stačilo jí na ty dva jenom pohlédnout, a celá se rozzářila a zřejmě si udělala na věc svůj názor. Když se pak dozvěděla, že si tentokrát zajistili jenom jeden pokoj, byla si jejich budoucností jistá.

„Ale holčičko,” uklidňovala ji Filomena.

„S Lucianem se nebudeme brát, tetičko,” připomněla jí záměrně. „Mezi námi je jenom milostný poměr. Přesně tak, jak jsi mi navrhovala. Kolikrát ti to budu muset vysvětlovat? Jeď opatrně. Za chvíli se uvidíme v hotelu.”

Filomena pronikavě pohlédla Lucianovi do přivřených očí a filozoficky pokrčila rameny. „Brzy na shledanou. A děkuju za moc zábavný večer, Luciane.”

Přikývl, poodstoupil a Filomena zařadila rychlost a přidala se k proudu vozidel, které spěšně vyjížděly z parkoviště.

„Na jeden večer jsem si užil vzrušení víc než dost,” zamručel, vzal Arianu za ruku a vedl ji přes téměř prázdné parkoviště k jaguáru.

„Rozhodně to bylo díky tobě dramatické!” podotkla procítěně. „Dalo ti práci vymyslet, jak to všechno navléknout?”

„Ne, celkem jsem věděl, jak celé to zařízení funguje. Nebylo na něm nic zvlášť nápaditého ani záhadného. Jediný problém byl najít táhla a dráty a poškodit je.”

„Jak ses vlastně dostal do domu a do té místnosti?” zeptala se, když už byli skoro u vozu.

„Odemkl jsem si,” řekl, jako by o nic nešlo. „Podobně jako Houdini jsem se vždycky zajímal o zámky. Ty na zadním vchodu do objektu nejsou zdaleka tak impozantní jako ty na hlavníbráně. Když jsem se dostal dovnitř, bylo už všechno celkem jednoduché.”

„Proč se mi potom nijak zvlášť neulevilo, že je po všem?” zeptala se polohlasně, když se Lucian natáhl, že otevře dveře vozu. Ani jeden si nevšimli několik temných stínů, které se pohnuly za vozem.

„Možná proto,” ozval se Fletcher Galen a vynořil se za keřem, „že to ještě neskončilo.” V ruce držel pistoli.

Ariana strnula. Najednou se naplnila její zlá předtucha, když se nebezpečí konečně zviditelnilo. „Spíš byste měl zmizet, Galene. Někteří ze strážců energie jsou z vás dnes večer poněkud otrávení,” řekl Lucian chladně.

„Nemohli se dočkat, aby odtud vypadli. Vy a tadyhle dáma jste jediní, co tu zbyli. Až na pár mých zaměstnanců,” dodal významně a z každé strany se vedle něho vynořil chlap v mnišském hábitu.

„Čeho tím chcete dosáhnout?” zeptal se Lucian tiše.

„Jenom si trochu zchladím žáhu, nic víc,” zamulal Galen. „Pojďte sem, slečno Warfieldová.”

Nepohnula se. Galen zvedl zbraň a zamířil ne na ni, ale na Luciana. „Pojďte sem, nebo vašeho přítele odprásknu. To byste udělala chybu, protože nemám v úmyslu ho zabít, pokud mě k tomu nedonutíte. Chci ho jenom potrestat za to, že zasáhl do dokonalé

akce.”

Prudce se nadechla a udělala krok kupředu, přestože Lucian se zaťatými zuby naléhavě vyslovil její jméno. Bezmocně na něho pohlédla a pak se už jenom plně soustředila na pistoli v Galenově ruce.

Zastrčila si ruce do kapes elegantního kabátku z jemné kůže a s hlavou sklopenou udělala dalších pár kroků ke Galenovi. Co jiného jí zbývalo? Výhrůžka, že ublíží Lucianovi, ji stačila přimět k naprosté poslušnosti a měla tušení, že protřelý podvodník jako Galen ví o lidské povaze dost, aby rozpoznal, jakou má proti ní zbraň.

„Děláte dobře, slečno Warfieldová,” zavrčel, když k němu došla. V mžiku ji popadl paží kolem krku a přitiskl si ji zády k sobě.

„Ariano!” vykřikl Lucian a obličej mu zdivočel. Jantarové oči mu žhnuly. Zabodl je do Galena. „Pusť ji, Galene. Chceš mě, ne ji!”

„Přesně tak. Ale myslím, že tě líp zvládnu, když ji budu mít po ruce. Měl jsem něco vytušit hned napoprvé, když jste se ty a tadyhle dáma objevili na seanci. Ale myslel jsem, že Filomena Warfieldová

je už dostatečně zpracovaná, aby přivedla jenom toho, kdo se podobně zajímá o to, aby se chudákovi Kraytonovi pomohlo dostavit se z vesmíru. V každém případě jsem napoprvé neviděl, jak by mohlo škodit, když vás tam nechám, i když nikdo z mých lidí o vás dvou nic nevěděl. Zřejmě jsem se spletl. Čistě ze zvědavosti, kdy jsi zmanipuloval moje představení?”

„Dnes zkraje večera.” Lucian se zřejmě rozhodl, že v tuhle chvíli může dělat jenom jedno, udržovat hovor v proudu. „Dostat se dovnitř byla hračka, Galene. Příště si budeš muset obstarat lepší zabezpečení.”

Galen přikývl skoro přívětivě. Ariana pracně polkla. Galenova paže jí svírala hrdlo téměř bolestivě. Ach bože! Co se to chystají Lucianovi udělat? Bála se jenom o něho. Zabořila ruce hlouběji do kapes kabátku.

„Máš pravdu,” souhlasil Galen nenucené. „Člověk se pořád učí. Když jsem tuhle produkci zkoušel posledně, všecko běželo hladce, tak jsem udělal tu chybu, že jsem si myslel, že se nemůže dohromady nic stát.”

„Na tom tvém přístroji nebylo nic zvlášť chytrého ani nápaditého,” zavrčel Lucian pohrdavě. Nespouštěl pohled z Galenova obličeje.

„Ne, ale v tom byl půvab celého plánu. Věřím v jednoduchost, pane Hawku.” Hlas mu zesurověl. „A rovněž věřím na to, uštědřit vlezlým lidem lekci, na kterou hned tak nezapomenou!” Mávl zbraní a ti dva mniši okamžitě popadli Luciana za paže.

Nebránil se. Stál klidně, když mu svazovali ruce za zády, pozornost soustředil jenom na Arianu, která v hrůze přihlížela.

Vtom ji ale popadl vztek a poprvé od chvíle, kdy ji Galenova paže popadla kolem krku, promluvila: „Co chcete dělat?” vypravila ze sebe přidušeně.

„Hodlám dohlédnout na to, aby si pan Hawk dvakrát rozmyslel, než začne jiným lidem ničit představení!” prohlásil Galen. „Půjdeme trochu stranou,” řekl, když jeho kumpáni Luciana svázali. „Abychom měli víc soukromí, pro případ, že by se ještě někdo zdržoval na parkovišti.”

Ariana sevřela v kapse malou zlatou rtěnku, kterou jí dopoledne dal Drake. Držela ji pevně v kapse kabátku, když je s Lucianem vedli křovisky na mýtinku, kterou osvětlovalo světlo nahoře na plotě, jímž byl pozemek obehnaný.

„Do toho!” vykřikl Galen příkaz bez předchozího varování. Luciana přirazili na pletivový plot a Ariana si uvědomila, co se bude dít. Ti dva v mnišských hábitech se ho chystali zbít.

„Nechte toho!” zasáhla. „Zarazte to, Galene. Můžete svobodně odejít. Co víc byste si přál, proboha?”

„Jen žádnou paniku, milunko. Opravdu nemám v plánu nechat ho zabít. Jenom ho chci přimět, aby uvážil prozíravost svých činů!”

Jeden z mužů se rozpřáhl a pěstí zasadil Lucianovi ránu do břicha. Ariana zaječela a vytáhla zlatou rtěnku z kapsy. Teď, nebo nikdy. Kdyby čekala moc dlouho, Lucian by mohl krvácet a být v bezvědomí. Kdyby tak Galen neměl tu zbraň! Nejtěžší bude popadnout tu pistoli.

Muži, kteří první ránou přirazili Luciana na plot, její výkřik ignorovali. Lidé, co se tímhle typem práce živí, pravděpodobně čekají, že ženské budou hodně ječet. Ani s Galenem to nijak zvlášť nehnulo, i když lenivě posunul paži, aby jí zakryl ústa.

Ariana však už měla rtěnku z kapsy venku a mířila přes rameno do obličeje svému vězniteli. Galen se tolik soustředil na potrestání druhé oběti, že ten malý předmět v její ruce nepostřehl, až už bylo příliš pozdě.

Do obličeje mu stříkl oslepující pálivý roztok. Fletcher Galen zaječel a instinktivně pustil pistoli a přitiskl si ruce na oslepené oči. Ariana věděla, že bude mít jenom jednu příležitost zmocnit se zbraně dřív, než těm dvěma grázlům u plotu dojde, co se děje. Vrhla se po ní, už když se Galen zapotácel a vztekle zařval.

Popadla zbraň, právě když dopadla na zem. Bez váhání ji zvedla, odskočila od Galena a zamířila na ty dva v kutnách, kteří se otočili a zůstali na ni civět.

„Hněte se, a budu střílet!” řekla a ustupovala od Galena, který klesl na kolena s rukama přitisknutýma na slzící oči.

Ti dva ale zřejmě věděli přesně, co dělají. Vykročili kupředu a drželi se v jedné řadě s Lucianem. „Vystřel na nás a pravděpodobně zasáhneš svého milence,” posmíval se jeden.

Ta možnost ji vyděsila, a tak se snažila postoupit kus dál ke straně. Potřebovala mít možnost dobře zamířit, a to jí nechtěli dovolit.

Vtom situace nabrala jiný spád.

Lucian se hrozivou rychlostí neslyšně přiřítil od plotu. Uvědomila si pouze, že má volné ruce, a už byl u těch dvou chlapů. Pěstmi je zároveň praštil zezadu do krku a srazil je do prachu.

„Ariano! Zbraň!”

Spěchala k němu a on jí tu strašnou věc vzal z ruky a jediným plavným pohybem se otočil a zamířil na ty tři na zemi. „Co kdybys mi přinesla brýle, lásko,” pokračoval tiše. „Nerad bych minul a trefil někoho do hrudi místo do ramene!”

Při té děsivé možnosti ti tři na zemi skoro znehybněli, jedině Galen tiše naříkal. Ariana ty tři obezřetně obešla a sebrala brýle, které Lucianovi spadly, když ho přirazili na plot. Spěchala k němu.

„Děkuju, takhle je to mnohem lepší.” Nasadil si je. „Jsi v pořádku?”

„Ano! Ano, nic mi není,” vypravila ze sebe. „A co ty? Dostal jsi takovou ránu, Luciane.”

„Nic mi nechybí,” ujistil ji s pohledem neúhybně upřeným na ty tři. „Jenom si připadám trochu hloupě, že jsem s touhle možností nepočítal.”

„Jak sis uvolnil ruce?” zeptala se užasle.

Zazubil se. „Kouzlo.”

„Luciane! Nemám náladu na žerty!” vyjela na něho. Najednou se dostavila reakce na to, jak měli oba namále.

„No dobře, dobře, promiň. Něco jsem se o uzlech dozvěděl v kurzu pro kouzelníky. Potřeboval jsem jenom, aby mě nesvázali tak pevně, a toho jsem dosáhl tím, že jsem napjal svaly, když využívali toho, co se naučili ve skautu. Spokojená?”

„Ano,” hlesla.

„Ty mi zase pověz, jak se ti podařilo takhle vyřadit ze hry Galena,” vybídl ji s vážným zájmem.

Nedokázala potlačit nervózní smích. „Kouzlo.”

„Aha,” uchechtl se. „Že by nějaké kouzlo tvého bratra?”

„Už je to tak. Dopoledne jsem za ním zaběhla, jestli by mi nemohl dát něco, čím bych se mohla bránit. Tuhle malou rtěnku vymyslel pro osamělé ženy, které se pohybují bez doprovodu po městě,” vysvětlila.

„Takže půjdeme, vrátíme se do hlavní budovy a zavoláme policii. Tvoje teta se už bude divit, kde jsme.”

Povzdechla si při pomyšlení, co se jim mohlo stát, a následovala Luciana a jeho vězně do nyní opuštěné hlavní budovy bývalého Galenova útočiště.

„Moje oči,” kvílel Galen vyčítavě. „Co moje oči? Potřebuju lékařskou pomoc!”

„Však se jí dočkáš. Místní policie tě jistě ráda odveze k doktorovi,” odvětil Lucian lhostejně.

„Oči bude mít v pořádku,” zašeptala Ariana. „Účinek spreje za nějakou dobu pomine.”

Nějakou chvíli zabralo, než se mohli Lucian s Arianou vrátit k netrpělivě čekající Filomeně. Místní policie je důkladně vyslechla a museli podepsat výpověď. Galena s jeho kumpány odvedli do místního vězení, a když v policejním voze odjížděli, Ariana zaslechla, jak se poražený kouzelník domáhá, aby mu dovolili spojit se s advokátem.

„Smutné je, že bude pravděpodobně za rok venku a vesele bude s tím svým humbukem pokračovat,” podotkl Lucian suše, když konečně zaparkoval na malém parkovišti u hotelu.

„No, alespoň na to Filomena nedoplatí,” prohodila Ariana s úlevou. „Děkuju, Luciane. Ale mrzí mě, že tě můj plán ohrozil. V životě jsem nebyla tak vyděšená, jako když na tebe Galen vypustil ty svoje poskoky, aby tě zbili!” Při té vzpomínce se zachvěla.

Usmál se, vzal ji za ruku a odcházel s ní k hotelu. „Byla jsi skvělá, miláčku. Připomeň mi, abych poblahopřál tvému bratrovi k tomu vynálezu! Kdybys ho v pravou chvíli nepoužila, nevím, jestli bych dostal příležitost s těmi dvěma ničemy zatočit!”

„Ariano! Luciane!” Filomena čekala hned ve dveřích hotelu a za ní v hale zvědavě postával dav někdejších strážců energie.

„Bohudíky, že jste tady! Všichni jsme si dělali takové starosti, když jste se neukázali. A když potom volala policie a vysvětlila, co se stalo, úplně nás to šokovalo! Kdo by si pomyslel, že je ten příjemný člověk schopný něčeho takového?” Ustoupila a máchla rukou, aby vešli. „Pojďte honem dál. Pojďte. Už jsem tu novinu volala Drakeovi. Jede sem.”

„Takhle na noc?” vyplašila se Ariana.

„No samozřejmě, drahá. Chce přesně vědět, jak ta rtěnka zafungovala!”

Lucian s širokým úsměvem následoval Filomenu do haly, tam se spustil na pohovku a stáhl Arianu vedle sebe. Bývalé Galenovo publikum se shluklo okolo a začalo se vyptávat a dožadovat vysvětlení.

Lucian jim trpělivě všechno vypověděl. Poslíčka poslal k sobě do pokoje, aby mu přinesl kufřík, který si přivezl s sebou. Potom ho otevřel a vytáhl kopie důkazního materiálu, který zatím soukromý detektiv nashromáždil.

„Určitě se toho dá objevit ještě víc, ale už toho detektiva z případu odvolám,” uzavřel Lucian, když začaly výstřižky a hlášení kolovat. „Dál je to práce policie. S Arianou už jsme si s odhalováním podvodných kouzelníků užili dost, viď, děvče?”

„To rozhodně!” přitakala procítěně.

„Musíte být oba vyčerpaní,” prohlásila nakonec Filomena. „Nemusíte s námi ponocovat, zatímco si budeme o té zajímavé zkušenosti ještě povídat.”

„To je slovo do pranice,” řekl Lucian a zvedl se. „Máte pravdu, Filomeno. Jestli nás omluvíte, zařídíme se s Arianou podle vaší

rady.”

„A co Drake?” napadlo Arianu se zeptat, když ji odváděl z místnosti.

„Můžeš s ním promluvit ráno,” řekl Lucian bez obalu.

Když vykročili po schodech nahoru, začala zívat. „Víš, Luciane, máš silné diktátorské sklony. Doufám, že si z toho neuděláš zvyk, abys mi říkal, co mám a nemám.”

„Asi se o to pokusím,” zasmál se a otevřel dveře jejich pokoje. „Ale pochybuju, že se mi to vždycky povede. Ty máš svoje vlastní kouzlo, miláčku, a je dost mocné.”

„Tu rtěnku?” Ospale se usmála, když ji zvedl do náruče, jako by nic nevážila.

„Ne, tvoje kouzlo je skutečné, žádna mechanická věc.” Potřásl hlavou, jako by byl mírně omámený „Dobré nebe, Ariano, když na tebe ten chlap mířil a popadl tě za krk…”

Vycítila v něm napětí, zvedla ruku a pohladila ho po tváři. „Je to za námi, Luciane. Bylo mi stejně zle, to mi můžeš věřit, když mi došlo, co ti chtějí ti dva udělat.”

Přitiskl ji k sobě a dlouhou chvíli jen tak spolu stáli uprostřed pokoje a v objetí se utěšovali. A pak ji Lucian jemně odstrčil a odhrnul přikrývku na posteli.

„Už se to nikdy nestane,” slíbil jí vášnivě, když se pomalu svlékali a připravovali na noc. „Nepřipustím, aby ses ještě někdy vystavila podobnému nebezpečí. Měl jsem na sebe takový vztek, že mi nedošlo, jak nebezpečný by mohl Galen být! Myslel jsem, že je to jenom další průměrný šejdíř. A většina podvodníků se násilí vyhýbá. Vydělávají si na živobytí důvtipem, ne zbraněmi.”

Ospale na něho pohlédla a nejasně si uvědomovala, jak vyčerpaná ve skutečnosti je. Sklonil se, políbil ji na čelo a přitom si vytahoval košili z kalhot. „To není fér, takhle mě pokoušet poddajným pohledem!”

„Já že tě pokouším?” řekla a znovu zívla. Víčka jí nezvladatelně klesala a s povděkem se o něho opírala, když ji svlékal.

„Hmm. Dnes potřebuješ po našem malém dobrodružství spát. Svoje manželské požadavky si nechám na jiný ve č er.”

„Žádné manželské požadavky,” nezapomněla ho ospale opravit, když poslední kus jejího oblečení sklouzl na podlahu a přetáhl jí noční košili přes hlavu. „Nejsme manželé, Luciane.”

„Ještě ne,” souhlasil, ale v jeho hlase zaznělo odhodlání, když ji zvedl a odnesl k posteli. „Probereme to ráno.”

„Není co probírat,” pokusila se o odpor, ale už uléhal vedle ní a přitahoval si ji k sobě.

„Spi, čarodějko.”

Udělala, jak jí řekl, a dovolila spánku, aby konečně zklidnil napětí, které ji neopouštělo. Teplo Lucianova pevného, štíhlého těla bylo uklidňující jako oheň v krbu v zimě a chránilo ji jako magické kouzlo. Povzdechla si a úplně se mu odevzdala.

Ranní světlo prosvítalo kymácejícími se borovicemi a zvolna, něžně Arianu probouzelo. Slastně se protáhla a automaticky hledala chodidlem nahou Lucianovu nohu. Když zjistila, že má vedle sebe prázdno, rozmrzele se posadila. Zřejmě má ve zvyku ji opouštět, aby se probouzela sama, když bydlí v tomhle hotelu!

Vzpomněla si, že ho posledně našla dole s tetičkou. Dnes ráno ho pravděpodobně najde na stejném místě a možná s Drakem.

Usmívala se při pomyšlení, jakou bude mít bratr radost, až mu poví, jak se ,rtěnka’ osvědčila. A tetička na ni bude nedočkavě čekat, aby si mohla znovu popovídat o událostech předchozího večera. A Lucian by měl mít také znamenitou náladu, přemýšlela, když se sprchovala a oblékala. V noci ji tak něžně a ochranitelsky objímal. V prosluněné jídelně ji budou vítat tři šťastní lidé. Bude to krásný den.

S tím pomyšlením si oblékla propínací tuniku s úzkými rukávy z měkké bílé hebké látky. K ní oblékla šedé plizované kalhoty. Rychle si v zrcadle zkontrolovala účes, popadla klíč od pokoje a spěchala dolů, aby se setkala se svými příbuznými a mužem, kterého milovala.

Vesele seběhla se schodů a zamířila do jídelny. Volně vešla otevřenými dvoukřídlovými dveřmi a vyčkávavě se usmívala.

Avšak žádní veselí příbuzní a milenec v dobré náladě ji nečekali.

Překvapeně zaváhala, když uviděla na tvářích těch tří lidí, kteří na ni čekali u stolu na druhém konci jídelny, zarputilé odhodlání. Ani jeden z nich se netváří radostně nebo příjemně, pomyslela si mlhavě.

Ještě se vzpamatovávala z překvapení a vykročila k nim; Lucian se už zvedl a vyšel jí naproti. Ze všech tří se tváří nejzatvrzeleji a nejodhodlaněji, usoudila. Co se proboha stalo?

„Ariano,” uvítal ji skoro formálně. „Mluvil jsem s tvojí rodinou a shodli jsme se. Ty nejsi na nějaký milostný poměr dělaná. Některým lidem to vyhovuje, ale tobě ne. Domluvili jsme se, že potřebuješ manželství.” Nadechl se a bezvýrazně prohlásil: „Takže se s tebou ožením.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Když na ni dopadlo Lucianovo nekompromisní prohlášení, uchýlila se k vlastnímu eskamotérskému kousku. Skryla rozechvění a úspěšně se zmohla na líbezný úsměv. Potom, jako by zdvořile odmítala malý dárek, řekla: „Děkuji, že si o mě všichni děláte takové starosti, ale opravdu není zapotřebí. Jsem spokojená se situaci tak jak je.” Posadila se ke stolu se snídaní, nevšímala si toho, jak se ti tři tváří, a sáhla po košíčku s pečivem „Zbyly ještě nějaké vdolečky? Mám strašný hlad. Vyprávěl ti, Drakeu, Lucian, jak se osvědčila ta rtěnka? Myslím, že by sis ji měl nechat hned patentovat. V každém velkém městě v zemi půjde na dračku. To víš, dnes nemůže být žena nikdy dost opatrná.”

„Což je přesně důvod, proč si myslím, že bys měla uvážit Lucianovu nabídku, Ari,” naléhal její bratr neodbytně. „Potřebuješ trvalý, stabilní vztah. Ty jsi rozhodně ten typ!”

„Ne, to nejsem,” namítla mírně a natáhla ruku s hrnkem, aby jí číšnice mohla nalít kávu. „Už ne.”

„Ariano,” spustil Lucian naléhavě, „poslechni svého bratra. Čtyři roky jsi byla tak opatrná, není důvod chovat se teď jinak. To by neodpovídalo tvojí povaze!”

„Ari, drahoušku,” vložila se do toho Filomena trpělivým, rozumným tónem. „Vím, že jsme ti s Drakem předhazovali, že jsi až příliš opatrná, ale.”

„A bigotní a plná předsudků a ještě bůhvíjaká, to si teď zrovna nemůžu vzpomenout,” dodala Ariana vesele. „Ale to už se všechno změnilo. Teď před sebou vidíte úplně jinou ženu. Mohl bys mi, prosím tě, podat tu smetanu?”

„Zatraceně, Ariano,” zasáhl Lucian energicky, „teď není chvíle na to, abys začala být paličatá.”

„Má pravdu, Ari,” řekl Drake. „Chce se s tebou oženit a já myslím, že by sis ho měla vzít! Jseš jenom umíněná!”

„Vážně?”

„No, jasně že jsi. Jaký jiný důvod bys mohla mít, že nechceš přijmout Lucianovu nabídku?” chtěla vědět Filomena.

„A co takhle z jednoduchého důvodu, že mě nikdo o ruku nepožádal?” Hladově se zakousla do vdolečku a ostatní u stolu na ni jen ohromeně mlčky zůstali koukat.

Lucian se z šoku vzpamatoval první. „Co to s tebou je, Ariano? Co tím chceš říct, že tě nikdo o ruku nepožádal? Co jako podle tebe

teď dělám?”

„Říkáš mi, abych si tě vzala,” objasnila jemně. Chudák Lucian. Tolik přivykl tomu, že si vezme, co v životě chce, že se nenaučil, jak o to zdvořile požádat. Když rozzuřeně přivřel nazlátlé oči, zhluboka se napila kávy a oslovila je všechny najednou. „Vy tři mě překvapujete. Jste takoví moderní lidé, ale zřejmě si neuvědomujete, že v naší moderní době se ženám neříká, koho si mají vzít. Muž musí podstoupil to riziko, že bude odmítnut, a požádat ženu, kterou si vybral, aby si ho vzala. Ještě vdoleček, Filomeno?”

„Poslouchej, Ariano,” spustil Drake prudce, teta mu skočila do řeči.

„Ari, holčičko, to je od tebe směšné. I.ucian si tě chce vzít. Proč sis vybrala právě tuhle chvíli, abys trvala na každém slovíčku?”

„Jsi paličatá a nemožná a dobře to víš, Ari,” osopil se na ni Drake naštvaně a spaloval sestru pohledem.

Byl to Lucian, kdo zarazil ten příval výčitek. Napjatě a nehybně upíral pohled na Arianu, která mu hleděla přes okraj hrnku zpříma do očí. „Ne, není paličatá, ani nemožná, ani směšná,” řekl zvolna, jako by slova ze sebe dostával jen ztěžka. „Jenom po mně chce, abych se naučil riskovat u něčeho, co je pro mě nanejvýš důležité.”

U stolu se rozhostilo nepřirozené ticho. Filomena a Drake se otočili a užasle se na něho zadívali. Ariana ticho přerušila a velice něžně se zeptala: „Je moje odpověď pro tebe nanejvýš důležitá, Luciane?”

Pomalu se zvedl a sáhl po její ruce. „Tak důležitá, že nemám nervy položit ti tu otázku před někým dalším. Šla bys, prosím tě, se mnou ven do zahrady, abych tě mohl požádat, aby sis mě vzala?”

S rozzářenýma očima ho poslušně následovala do haly a ven do anglického parku, který se táhl za hotelem. Dlouhou chvíli kráčeli mlčky. Vnímala, jak z něho vyzařuje napětí, a toužila po tom utěšit a uklidnit tohoto muže, který nebyl zvyklý žádat o lásku. Ale s některými věcmi je zapotřebí naložit tvrdě.

Přiměl ji zastavit se u fontány a zlehka jí položil ruce kolem pasu. Snad ještě nikdy neměl v očích tak neproniknutelný pohled. Obličej měl nepřístupný.

„Ariano, vzala by sis mě, prosím?”

Pracně polkla. „Proč, Luciane?”

Nakratičko úzkostně zavřel oči, pak je otevřel a pevným, vyváženým hlasem řekl: „Protože tě tolik miluju, že jestli si mě nevezmeš a nebudeš se mnou bydlet, tak se myslím zblázním. Potřebuju tě, lásko moje, tak jak jsem nikdy žádnou ženu nepotřeboval. Toužím po tobě. Nedokážu si představit, že bych žil bez tebe. Vím, že jsi ještě neměla možnost se do mě zamilovat, ale můžu počkat. Semínka tvojí lásky už tady jsou, nemohla by ses mi vzdál tak, jak jsi to udělala, kdyby tomu tak nebylo. Nesnášela bys mě tak dlouho, kdybys ke mně něco necítila. Proboha, lásko, zbav mě trápení a řekni, že si mě vezmeš!”

Sevřela do dlaní jeho zmučený obličej a s láskou, kterou po celou dobu maskovala uštěpačností, řekla: „Samozřejmě že si tě vezmu, Luciane. Miluju tě od naší první noci, kterou jsme tady prožili.”

Zamrkal a udiveně a překvapeně na ni zůstal hledět. „Ty mě miluješ?” Zlehka jí sevřel pás. „Ty mě opravdu miluješ?” opakoval omámeně.

Přikývla a něžně se usmála. „Ano.”

Zasténal a pevně ji k sobě přivinul. „Miláčku,” zašeptal jí chraptivě do vlasů. „Nikdy toho nebudeš litovat. To přísahám! Já jsem ani nechápal, co to znamená být zamilovaný, a už vůbec ne jak mám o lásku žádat, dokud jsem tě nepoznal. Teď už bych bez ní nepřežil a rád o ni budu prosit! Ach Ariano, jak já tě miluju!”

Ti dva u fontány se stále ještě objímali, když se Filomena s Drakem konečně odvážili vykouknout oknem v hale. Drake se spokojeně zazubil a Filomena se s blaženou jistotou usmála.

„Nemůžu tak docela přijít na to, kdo si koho omotal kolem prstu,” zasmál se Drake.

„To proto je to dokonalý vztah,” pravila Filomena. „Když je všechno takhle skvělé, tak se ti dva můžou docela dobře vzít.” Odvrátila se od okna se zasněným výrazem v očích. „Takže jak to uděláme? Budou potřebovat trošičku zařídit svůj nový domov, co myslíš? Říkám si, jak se asi Lucianovi líbí červená.”