Jayne Ann Krentz

Obraz v zrcadle

Cleo a Max se potkali za výjimečně dramatických okolností. Vzájemná osudová přitažlivost se mění v neočekávaně hluboký milostný vztah…

Prolog

Max Fortune seděl sám v tajné komnatě starého zděného sídla a prohlížel si svou sbírku. Dělal to často. Již dávno si uvědomil, že jeho obrazy a knihy jsou jediné věci, které mu skutečně patří, jediné, jež mu nikdo nemůže vzít.

Většinu uměleckých děl, rozvěšených po stěnách v klimatizovaném sklepení, vytvořili moderní umělci, kteří teprve bojovali o zasloužené uznání. Pár obrazů již neslo pečeť génia svých tvůrců. Další na ocenění teprve čekaly. Zatím je objevil jen Max.

Ačkoli znal jejich hodnotu, současnou i budoucí, nesbíral je jako investici. Primitivní, divoká, technicky brilantní odrážela plátna jeho samého, něco, co nedokázal vyjádřit. Mnohá z nich měla co dělat s nočními můrami, které míval jako děcko.

Vůbec nepochyboval, že jednoho dne se každý jeho obraz stane jedinečným výtvorem. Jeho instinkt ho nikdy nezradil, když šlo o umění. Měl vnitřní zrak.

Až na kompletní dílo doktora Seusse a několik poničených svazků edice Hardyho hoši by vzácné knihy uložené ve skleněných vitrínách dosáhly na jakékoli aukci značných hodnot. Max prahl po knihách stejně jako po obrazech.

Zvlášť si cenil starých vzácných tisků, které mají svou historii a jež pro někoho něco znamenaly. Když držel v rukou starou knihu, cítil prchavé spojení s lidmi, kteří žili dávno před ním. Jako by sdílel část minulosti kohosi druhého. Byl to tak naléhavý pocit, že si připadal jako člen rodiny.

Elegantní starý dům, který Max obýval sám, stál na Queen Anne Hill v Seattlu. Poskytoval strhující pohled na město a na zátoku Elliot Bay. Max sám ho považoval za základní a nejdůležitější část svého nemovitého majetku. Všechno v domě vybíral s neobyčejnou péčí, od vína California Cabernet Sauvignon, které popíjel, až po koberce na naleštěné podlaze z tvrdého dřeva.

Ale Max věděl lépe než kdo jiný, že peníze, které vynaložil na velkolepou zděnou budovu, mu nezajistí všechno. Nezmění jeho dům v domov.

Neměl domov od šesti let. Dnes byl přesvědčený, že ho ani nikde žádný nečeká. Smířil se s holou skutečností. Již dávno pochopil, že tajemství přežití spočívá v tom, že člověk nesmí toužit po nemožném.

Maxova životní filozofie fungovala docela dobře, protože existovalo jen pár věcí, které by si přál, a přitom je nemohl získat.

Mimo jiné měl Max pozoruhodnou pověst.

Lidé ho popisovali různě. Jedni tvrdili, že je nebezpečný, druzí, že je geniální a bezohledný člověk, který nehledí na peníze, jen aby dosáhl svého. Ale všichni se shodovali v jednom. Když se Max Fortune pustí do práce, vždycky ji dokončí.

Max věděl, že jeho legendární pověst je založena na jednom velice jednoduchém faktu: Nikdy se nesnažil druhé oblafnout.

Nebo skoro nikdy.

kapitola 1

Trvalo to skoro měsíc, než Max Fortune vypátral milenku Jasona Curzona. Teď, když ji našel, nevěděl, co si má o ní myslet. Cleopatra Robbinsová nebyla v žádném případě žena, kterou očekával.

Max stál tiše nedaleko hučících plamenů a přehlížel zmatek vládnoucí v útulné hale zájezdního hostince Robbinsovo hnízdečko. Navzdory křestnímu jménu, navozujícímu určité asociace, slečna Robbinsová ani zdaleka nevypadala jako smyslná, okouzlující žena, která si vydělává na živobytí sváděním bohatých chlapíků dost starých na to, aby byli jejími dědečky.

Vypadala přesně tak, jak se snažila vypadat: šťastná, uhoněná majitelka hostince, která se pokouší zvládnout příliv nových hostů.

Max pohlédl na sérii neslaných nemastných krajinek s motivy moře, které visely na zdech, a naslouchal změti hlasů a zvuků kolem sebe. Posměšně se ušklíbl. Bylo jasné, že Cleopatra Robbinsová není typickou svůdkyní, ani fajnšmekr, pokud jde o umění. Člověk, který se dokáže obklopit těmihle fádními pohledy na rozbouřené moře, není schopen ocenit pět obrazů Amose Luttrella, jež jí byly svěřeny do opatrování.

Bylo dobře, že dává přednost krajině s mořem, protože Max si ty Luttrelly zamýšlel odnést. Patřily mu. Představovaly jeho dědictví po Jasonu Curzonovi a Max je hodlal uplatňovat.

Byl připraven užít k získání svého dědictví jakoukoli taktiku. Fakt, že musí bojovat za to, co mu patří, nebyl pro Maxe ničím novým. Od šesti let sváděl bitvy kvůli všemu, co v životě chtěl. Někdy prohrál, ale častěji vítězil.

Max svíral oběma rukama držadlo hole, složitě vyřezávané do tvaru jestřába. Silou vůle, která mu byla druhou přirozeností, ignoroval stálou bolest v noze. Dnes večer se znovu ozvalo staré zranění a přinášelo vzpomínky, o něž nestál.

Místo toho se soustředil na Cleopatra Robbinsovou, která se tužila za recepčním pultem.

Max si vybavil, že jí Jason říkal Cleo. Zdrobnělina jí sedla víc než dramatické Cleopatra.

Předpokládal, že Jason si vybral milenku, která neodpovídá běžnému stereotypu. Ale Jason měl vždycky dar nahlížet pod povrch věcí. Měl pronikavý pohled intuitivního sběratele, člověka, který věří spíš vlastním instinktům než názorům druhých. Ohromující sbírka obrazů, kterou odkázal svému oblíbenému muzeu v Seattlu, byla svědectvím jeho neomylného vkusu. Ale jádro jeho sbírky tvořilo pět Amosů Luttrellů.

V době, kdy Curzon zemřel, vlastnil téměř dvě stovky originálů. Pokud Max věděl, Cleopatra Robbinsová byla jedinou milenkou, kterou kdy Jason měl.

Neočekávaný pocit něčeho nepatřičného projel Maxem, jakmile se pokusil představit si ženu za recepčním pultem v posteli s Jasonem Curzonem. Jason byl pro Maxe něčím jako otec. Říkal si, že by mohl být rád, že starý pán měl nějakou dámskou společnost v posledním roce a půl života. Bůh ví, že po smrti ženy strávil Jason mnoho osamělých let.

Ale z nějakého důvodu se Maxovi nelíbila myšlenka, že tou ženou, která dělala Jasonovi společnost, byla právě Cleo Robbinsová.

Max došel k závěru, že jí musí být hodně přes dvacet, nejspíš dvacet sedm nebo osm. Díval se na neposlušný uzel silných tmavých kaštanových vlasů a náhle ho napadlo, jak by asi vypadaly spadlé a rozpuštěné až na ramena. Uzel sám neměl žádný zvláštní styl. Bohatá záplava vlasů byla zjevně svázaná ve spěchu a zpevněná sponkami. Teď sebou házela pod vlastní vahou.

Místo černidla, které používala její slavná jmenovkyně, Cleo Robbinsová nosila kulaté brýle se zlatou obroučkou. Max si všiml, že podivným způsobem slouží stejnému účelu jako složitý make-up a skrývají skutečný výraz jejích širokých zelenohnědých očí.

Ta žena, za níž se minulý měsíc honil, hleděla na svět profesionálně přátelským pohledem úspěšné hostinské, ale on vycítil, že se pod ním skrývá něco hlubšího a daleko podmanivějšího.

Maxe se zmocnilo nevysvětlitelné nutkání zkusit něco, o čem po letech praxe věděl, že zřídkakdy funguje. Díval se na Cleu Robbinsovou způsobem, jakým hleděl na obrazy.

Ke svému překvapení se zmatek a hluk kolem vytratily, přesně tak, jako když se soustřeďuje na umělecké dílo. Svět a ohnisko jeho zájmu se zúžily pouze na Cleu Robbinsovou. Skoro okamžitě se ho hluboko uvnitř zmocnilo známé vzrušení. Necítil se dobře, protože obvykle ho podobné zaujetí a touha ovládly pouze v přítomnosti věcí, které sbíral.

Jason Maxovi prozradil, že tento dar může uplatňovat u lidí stejně jako u uměleckých předmětů a knih. Ale Max došel vlastním úsilím k závěru, že schopnost vidět pod povrch věcí má svá omezení, pokud jde o lidské bytosti. Člověk je mnohem složitější než barevné plátno, a příliš často ovládá schopnost skrývat svá nejniternější tajemství.

Nicméně nemohl popřít šimrání v útrobách, když teď Cleu pozoroval svým vnitřním zrakem.

„Ještě okamžíček, pane Partridgei. Hned seženu někoho, kdo vám vezme zavazadla do pokoje.“ Cleo se na mírně podrážděného pana Partridge zářivě usmála a bouchla do stříbrného zvonku na pultu.

„Nejvyšší čas,“ brblal Partridge. „Trvalo mi to skoro tři hodiny, než jsem se sem ze Seattlu dostal. Sakra, vůbec nechápu, proč společnost musela vybrat pro ten bláznivý motivační seminář hostinec na takovým vídrholci na pobřeží. Jako by nestačil některý z těch velkých hotelů ve městě.“

„Určitě brzo poznáte, že touhle dobou je Washingtonské pobřeží to nejlepší místo pro duchovní cvičení.“ Cleo pohlédla nervózně ke schodišti. „Obávám se, že můj poslíček je zrovna zaneprázdněný. Dám vám klíč a můžete jít nahoru. Zavazadla vám donesou později, jestli vám to nevadí.“

„Na to zapomeňte. Vezmu si je sám.“ Partridge popadl kufr, který mu stál u nohy. „Mohl bych si tu dát alespoň něco k pití?“

„V denním baru máme skvělý výběr vín ze severozápadu a pivo, pane Partridgei.“

„Kruci! Potřeboval bych spíš martini.“ Partridge chňapl po klíči a vydal se nahoru. Tři lidé ve frontě za ním se pohnuli kupředu.

Max pozoroval, jak se Cleo obrnila proti prudkému náporu. Pořád pokukovala ke schodišti. Když se ztracený poslíček nezhmotnil, obrátila se k přílivu návštěvníků s vřelým úsměvem na uvítanou.

Dveře do haly se s rachotem rozlétly. Max spatřil, jak z noční oblohy sjel blesk. Venku lilo a foukal silný vítr, do vestibulu vpadli hosté. Připojili se k hloučku, který se promenoval u krbu.

„Šťastný káčátko si šlo zaplavat.“

Max, vyrušený vysokým kníkavým hláskem, se podíval dolů. Vzhlížel k němu kluk s hlavou plnou blonďatých kudrlinek. Na sobě měl miniaturní džíny a pruhovanou košili. Nemohlo mu být víc než pět a cucal si palec.

„Prosím?“ Max si ani nevzpomínal, kdy se naposledy bavil s děckem.

Chlapeček rychle vytáhl palec z pusy, aby mohl zopakovat své prohlášení. „Šťastný káčátko si šlo zaplavat.“ Vrazil si palec znovu do pusy a pohlédl na Maxe plný očekávání.

„Aha.“ Max hledal vhodnou odpověď. „Není venku na koupání trochu chladno?“

„Strejda Jason říkal, že káčátka můžou plavat kde a kdy se jim zachce.“

Max sevřel pevněji vyřezávaného jestřába. „Strejda Jason?“

„Strejda Jason už tu není,“ svěřil se chlapec se zadumaným pohledem. „Cleo říkala, že je v nebi.“

„Jason Curzon a v nebi?“ uvažoval Max. „No, všechno je možné.“

„Ty jsi znal strýčka Jasona?“

„Ano.“

Chlapec znovu vytáhl palec z pusy a srdečně se na Maxe usmál. „Já jsem Sammy Gordon. Znal jsi taky mého tatínka?“

„Myslím, že ne.“ Maxe napadla ohromující myšlenka. „Pokud tvým tatínkem nebyl strýček Jason.“

„Nenene,“ vyhrklo děcko netrpělivě. „Můj tatínek není v nebi jako strýček Jason. Můj táta zmizel.“

Max měl neodbytný dojem, že ztrácí nit hovoru. „Zmizel?“

Sammy rychle přitakal. „Slyšel jsem maminku, jak povídala Clee, že se musí najít.“

„Aha.“

„Myslím, že se nikdy nenajde.“

Max nevěděl, co na to říct. Pohlédl přes narvanou místnost a spatřil pěknou ženu s krátkými, světle medovými vlasy, jak vychází z kanceláře za recepčním pultem. Šla své zaměstnavatelce na pomoc.

„To je mamka,“ oznámil kluk sám od sebe.

„Jak se jmenuje?“

„Sylvia Gordonová.“ Sammy si prohlížel Maxovu hůl s hlubokým zájmem. „Proč se musíš opírat o hůl? Ublížil sis?“

„Ano.“

„Budeš brzo zdravej?“

„Zranil jsem se už dávno,“ vysvětlil mu Max. „Líp už chodit nebudu.“

„Ach tak.“ Sammy z toho byl celý pryč. „Sammy? Kde se touláš?“

Max rychle vzhlédl. Blížila se k nim Jasonova milenka. Mluvila sametově hebkým hlasem, který by se perfektně hodil k samotné Kleopatře. Znovu se v duchu ptal, jak by asi ten vřelý, smyslný hlas zněl v posteli.

„Tady jsem, Cleo,“ zamával na ni Sammy užužlaným prstem. Max zachytil stříbrný záblesk, když se Cleo prodírala davem. Pohlédl dolů a zamračil se. Jasonova milenka měla na sobě blýskavé stříbřité plátěnky s třpytivými kovovými tkaničkami. Zbytek jejího oblečení byl vkusnější, ale nijak zvlášť nápaditý. Skládal se ze žluté košile a vytahaných džínsů.

„Už jsem se o tebe bála,“ usmála se Cleo na Sammyho a pak se její pohled setkal s Maxovým.

Všiml si poplašeného výrazu v oříškových očích. Na pár vteřin jí brýle se zlatými obroučkami neposkytovaly žádnou ochranu. V tom kratičkém okamžiku před ním stála otevřená jako vzácná kniha a on věděl, že si ho uvědomuje stejně jako on ji.

Záblesk čiré důvěrnosti Maxe omráčil. Byl to nebezpečný a znepokojivý zážitek, vůbec se nepodobal ničemu, co v něm vyvolávala přítomnost jiných lidí. Dosud takhle účinkovaly pouze věci, mimořádně zdařilé obrazy nebo velmi staré knihy. Zmocnila se ho touha, divoká a zcela nečekaná. Bojoval s ní veškerou silou své vůle.

Pohledem rychle sklouzla k Maxově holi a kouzlo porušila. Když znovu vzhlédla, měla zase ten profesionálně pohostinný výraz. Oči byly stále krásné, ale už ne tak průzračné a čitelné jako před několika vteřinami. Milovaná žena poodešla za závoj a také Max se už znovu ovládal.

„Hned jsem u vás, pane,“ pokynula k Maxovi. „Vidíte sám, že je tu trochu blázinec.“

„Je to kamarád strýčka Jasona,“ oznámil sám od sebe Sammy.

Dívčiny oči se rozšířily. Profesionální laskavost se z jejího výrazu vytratila, místo ní zazářilo vřelé přivítání, které Maxovi sevřelo žaludek.

„Vy jste Jasonův přítel?“ zeptala se dychtivě. „Ano.“

„To je skvělé. Nebojte se, určitě pro vás najdu pokoj. Udělejte si pohodlí, než všechny ty lidi se Sylvií ubytujeme. Přeslechla jsem vaše jméno.“

„Max Fortune.“

„V pořádku. Sammy, zaveď pana Fortuna do solária, tam mu bude dobře.“

„Fajn,“ Sammy vzhlédl k Maxovi. „Pojď se mnou.“

Max nespouštěl z Cley oči. „Kdyby vám to nevadilo, myslím, že bych raději zůstal tady. Potřebuji si s vámi pohovořit.“

„Jistě,“ souhlasila Cleo klidně. „Jakmile budu mít minutku času. Miláčku,“ obrátila se k Sammymu, „nevíš, kde je Benjy?“

„Benjy odešel.“

Cleo byla zjevně na rozpacích. „Odešel?“ Sammy přikývl. „Povídala to Trisha.“

„Chtěla nejspíš říct, že má moc práce,“ ujišťovala se Cleo. „Žádné takové,“ potřásl Sammy hlavou s naprostou jistotou. „Je pryč.“

„Dobrý bože. Přece nemohl jen tak zmizet,“ děsila se Cleo. „Měl tu dnes večer být. Věděl, že přijede celá skupina.“

„Cleo? Kde jsi?“ Objevila se mladá žena, tak devatenáct dvacet let, se stohem osušek v náručí. Také ona měla na sobě džínsy a volnou flanelovou blůzu. Světle hnědé vlasy si stáhla do ohonu, v jejích přitažlivých rysech bylo patrné napětí.

„Tady,“ zamračila se Cleo samým soustředěním. „Jsi v pořádku, Trisho?“

„Ale jistě, jen trochu uhoněná.“

„Kde je Benjy?“

„Já nevím. Máme problém na dvaadvacítce. Neodtéká záchod.“

„To nám tak ještě chybělo,“ mumlala Cleo. „Benjy je tady instalatér. Kde je, když ho potřebuju?“

„Mám se na to podívat?“ zeptala se Trisha.

„Ne, ty dodělej pokoje. Seženu někoho jiného.“ Cleo se prudce obrátila a vrhla na Maxe pohled plný naděje. „Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Max Fortune.“

„A byl jste Jasonův přítel?“

„Ano.“

„Dobrý přítel?“

„Jistě.“

Cleo se na něj zářivě usmála. „Takže patříte prakticky do rodiny, nemám pravdu?“

„Já nevím,“ odpověděl Max. „Myslíte?“

„Samozřejmě že ano. Jason by vás sem nikdy neposlal, kdyby vás nepovažoval za člena rodiny. V takovýchhle dobách se celá rodina pustí do práce. Jason si vždycky zastal své, když se tu stavěl. Nevadí vám to?“

„Obávám se, že vám dobře nerozumím, slečno Robbinsová.“

„To nic. Věřím, že to brzo pochopíte. Tudy.“

„Slečno Robbinsová, jsem tady, abych si s vámi pohovořil.“

„Už jsem říkala, později. Teď se v tom zrovna topím až po uši.“

Prošli krátkou chodbou. Max jako by přestal vnímat čas a prostor. „Slečno Robbinsová, kdyby vám to nevadilo, raději bych počkal tady.“

„Každý tu pomáhá,“ vložil se do debaty Sammy. Znovu vytáhl palec z pusy a popadl Maxovo italské sako šité na míru. Jemné vlákno z čistého hedvábí a vlny se pod ničivým dotekem jeho malých prstíků zmačkalo.

Max se přestal hádat a nechal se vláčet halou. Cleo šla před nimi. Na konci chodby otevřela dveře a nahlédla dovnitř.

„Aha, tady je to.“ Sáhla do skříně, vytáhla plunžr a vítězoslavně ho zvedla do výšky. „Trisha říkala, že je to na dvaadvacítce. Sammy vám ukáže cestu, viď, že jo, Sammy.“

„Jasně,“ vydechl Sammy šťastně.

Maxovi teprve teď svitlo, co se po něm požaduje. „Obávám se, že si nerozumíme, slečno Robbinsová.“

Pohlédla na něj tázavě. „Tvrdil jste přece, že jste Jasonův přítel, nebo ne?“

„To ano…“ Max vztekle pohlédl na plunžr.

„Jason byl skvělý, vždycky dokázal zaskočit, kde bylo třeba,“ povzbudila ho Cleo.

Max se na ni podíval. Vůbec nevěděl, co si má o Jasonově milence myslet, ale byl si jistý, že dokud nenajde těch pět Amosů Luttrellů, bude si muset trochu počkat. „Mrknu se, co se dá dělat.“

„To je skvělé, moc si toho vážím.“ Cleo mu vrazila plunžr do ruky a usmála se na něj s hlubokou vděčností. „Běžte se Sammym, já se musím vrátit k recepci.“ Aniž se ohlédla, zmizela v hale.

„Tudy,“ zatahal ho chlapec za sako. „Je tam zadní schodiště.“

Max stiskl zuby a nechal se vláčet s plunžrem v ruce vstříc neznámému osudu. Měl pocit, jako by se náhle ocitl v jiném světě, kde jsou přírodní zákony malinko pozměněné. Jasone, co jsi k čertu pohledával v téhle díře? ptal se sám sebe, když ho Sammy vedl do prvního patra.

„Tady.“ Sammy strčil do dveří označených číslem dvacet dva.

Pokoj byl prázdný. Max jediným pohledem přelétl přeplácané zařízení plné zbytečných ozdůbek a okamžitě ho v duchu zavrhl včetně obrazu kokršpanělů, který visel nad postelí. Byl to klasický příklad viktoriánského sentimentalismu a výstřednosti v tom nejhorším slova smyslu.

Max přešel po děsivě květovaném koberci a opatrně pohlédl do bíle vykachlíčkované koupelny. Ochotně přiznal, že za vlády královny Viktorie se ve stavbě koupelen vyznali. Ocenil mohutnou bílou vanu, která stála na nohách ve tvaru zvířecích pracek.

Nicméně se mu nelíbilo, jak voda šplouchá těsně pod okrajem záchodové mísy a každou chvíli může přetéct na podlahu. Alespoň že je čistá, pomyslel si. Nejspíš by za to měl být vděčný.

„Šťastný káčátko šlo plavat,“ připomněl mu znovu Sammy.

Teď to Maxovi došlo. „Právě na téhle toaletě?“

„Kačenky můžou plavat všude.“

Max rezignoval. Opřel si hůl a plunžr o zeď a sundal si drahé sako. Opatrně je pověsil na háček na dveřích. Pak si rozepnul zlaté manžetové knoflíčky, dal si je do kapsy a vyhrnul si rukávy bílé hedvábné košile, která rozhodně nepocházela z konfekce.

Rodina se vždycky v takovýchhle časech pustí do práce.

Pro člověka, který neměl skutečnou rodinu od šesti let, to bylo podivné prohlášení. Pokud šlo o Maxe, nedokázal by spočítat řadu náhradních rodin, v nichž žil od chvíle, kdy mu maminka zahynula při automobilové nehodě.

Otce nikdy nepoznal, postavu bez výrazu, která odešla z jeho života ještě dřív, než se narodil. Max se ani nenamáhal ho najít. Neměl zájem objevit tátu, kterému nestálo za to uznat svého syna.

Stalo se to poté, co ho podruhé vyšoupli z náhradní rodiny. Tehdy začal sbírat věci. Přišel na to, že věci člověka neodmítnou. Věci od vás neodejdou. Věci vám nebudou naznačovat tisíci drobnými způsoby, že nejste dost dobrý na to, abyste se stal členem rodiny. Věci si můžete vzít s sebou, když se balíte na další dočasné místo určení.

Nejprve to byly knihy. K jeho velkému překvapení to bylo snadné, dokonce i když jste si je nemohli finančně dovolit. Lidé byli celí dychtiví, jen aby vám je věnovali. Učitelé, sociální pracovnice, knihovníci, nevlastní matky – ty všechny potěšilo, když mohli dát nějakou knížku mladému Maxovi.

Dost dlouho se bál, že si náhodou někdo vzpomene a bude je chtít zpátky. Ale to nikdy nikdo neudělal. Dokonce ani ten knihovník, který mu dal první svazek Dr. Seusse.

Většina ostatních děcek se knih brzy nabažila a vyměňovala je s Maxem ve směšně nízkém kursu. Za čokoládovou tyčinku, nějakou hračku, pár čtvrťáků. Pokud Max věděl, každá knížka představovala vzácnou koupi. Bylo to něco, co teď patřilo pouze jemu. Něco, co si může navždy ponechat.

Když byl malý, shromažďoval poklady v kufru. Byly vždycky sbalené a připravené k dalšímu nečekanému transportu. Požádal svou sociální pracovnici o zámek a klíč na to své zchátralé zavazadlo. Smutně se tomu podivnému přání pousmála a bez ptaní mu je dala.

V šestnácti letech objevil svou pozdější velkou vášeň: moderní umění. Jednou odpoledne se ulil ze školy a potloukal se v Seattlu po Pioneer Square. Celkem bezdůvodně zašel do několika galerií. Ve dvou spatřil obrazy, které se dotkly přímo tajných zákoutí jeho duše. Poprvé v životě pochopil, že na světě existují lidé se sny i nočními můrami podobnými jeho. Nikdy na tuhle zkušenost nezapomněl.

Když se pohyboval ve společnosti obrazů, které mu pronikaly až do morku kostí, necítil se Max tak sám.

Ve třiadvaceti se setkal s Curzonem. To bylo před dvanácti lety. Maxe zrovna propustili z armády a on si našel první zaměstnání u obchodníka s obrazy Garrisona Sparka. Převážně to byla manuální práce, ale Max ji měl rád od samého začátku. Většinou balil obrazy do laťových beden, odvážel je zákazníkům a pak i instaloval.

Max nijak zvlášť Sparka nemiloval, protože jeho etické zásady nepatřily k nejlepším, ale ohromovala ho některá díla, s nimiž mohl manipulovat. Spark naopak považoval Maxovo neomylné oko za nesmírně užitečné. Ti dva uzavřeli dohodu. Na oplátku za práci musel Max slíbit, že nebude vytrubovat své názory na určité obrazy, které Spark prodával, pokud se klient přímo nezeptá.

Max už dovezl Jasonovi Curzonovi dvě zásilky nefalšovaných originálů, než se stalo to, co změnilo jeho život. Ta chvíle se mu doposud vybavovala v krystalicky čisté podobě.

Zrovna rozbalil velké plátno, tmavou abstraktní malbu pocházející údajně od malíře, který začínal stoupat v ceně a jehož obrazy Jason dychtivě sbíral. Max stál uctivě stranou, aby si Jason mohl obraz v tichu prohlédnout.

Jason dílo dlouho pozoroval, než se obrátil k Maxovi se záhadným výrazem.

„Co si o tom myslíš?“

Max skryl své překvapení. Pokud mu jeho zkušenosti dovolovaly, klienti nikdy nevymáhali umělecký názor od muže, který dopravil zakázku.

Max pohlédl na obraz. Už předtím viděl tři jiné práce tohoto malíře. Ty ostatní si ho okamžitě podmanily. Tahle ho nechávala chladným. Opatrně zvažoval odpověď. Věděl, že Jason za tenhle obraz zaplatil obrovskou částku.

„Myslím, že je to podvrh,“ řekl nakonec.

Jason ho pohledem ocenil. „Já taky.“

„Velmi dobrý podvrh,“ dodal Max rychle, vědom si svého vzácného zaměstnání. „Konečně, spletl i pana Sparka.“

Jason při téhle poznámce jen povytáhl obočí. Vrátil obraz Sparkovi bez vysvětlení, jen mu oznámil, že se prostě rozhodl jinak. Ale za měsíc pozval Maxe k prohlídce své soukromé sbírky.

Max byl okouzlený tím, co viselo na stěnách. Ke konci obhlídky se na něj Jason obrátil.

„Jsi bystrý a inteligentní a dokážeš improvizovat. A co je nejdůležitější, myslím, že máš vnitřní zrak. Už jsi někdy přemýšlel o tom, že bys mohl dělat něco trochu víc intelektuálního než balit a zase rozbalovat obrazy pro Garrisona Sparka?“

„Co například?“ zeptal se Max.

„Třeba pracovat pro mě. Udělám z tebe vedoucího nákupu obrazů do sítě Curzonových hotelů. Budeš podléhat přímo mně, a jenom mně se budeš zodpovídat. Znamená to hodně cestovat, mít skvělý plat, procenta z prodeje a dostat se mezi smetánku společnosti. Máš zájem?“

„Proč ne?“ řekl Max. Dokázal rozpoznat každý klíčový okamžik v životě a navíc ho jako obvykle nikde jinde nic lepšího nečekalo.

Jason si prohlédl Maxův laciný hnědý oblek, nemačkavou košili a odřenou vázanku. „Nejdřív tě trochu vyfešákujeme.“

Jason dodržel slovo. Naučil Maxe všemu, co potřeboval vědět, aby se mohl pohybovat ve vysokých kruzích mezinárodního podnikání v oboru hotelů. Max se učil rychle. Okoukal Jasonovy vybraně uhlazené mravy a způsoby a drahé obleky z přírodních materiálů nosil s přirozenou elegancí.

Poté, co se probojoval systémem péče náhradních domovů a armády, nedal se zastrašit vlivnými týpky ze společnosti, s nimiž přišel do styku. Jason pobaveně pozoroval, že situace je naprosto opačná. Byl to Max, kdo s většinou lidí manipuloval.

„Nesmírně užitečný talent,“ přiznal Jason rok poté, co k němu Max nastoupil. „Myslím, že bychom ho měli využít.“

Max věděl, jak být prospěšný, když mu to sedělo. A byl rád, když mohl potěšit Jasona Curzona.

Do šesti měsíců se stal něčím víc než správcem Curzonovy mezinárodní sbírky umění. Stal se i Jasonovou pravou rukou.

Jeho odpovědnost závratně stoupala. Nakonec jmenovali někoho jiného, kdo by se staral o sbírku uměleckých předmětů. Maxe pověřili shromažďováním informací o konkurenci a vhodnosti potenciálních míst ke stavbě hotelů. Od začátku si stanovil za cíl naučit se předvídat vše, co Jason potřebuje, aby mohl učinit dalekosáhlá rozhodnutí, týkající se možných přírůstků: místní politiku v zahraničí včetně jmen určitých úředníků, kteří očekávají, že je člověk podplatí, než začne se stavbou nového hotelu; spolehlivost určitých členů Curzonova managementu; místa, která jsou zralá pro rozvoj, nebo na druhé straně ta, jež začínají prodělávat. Max se stal nepostradatelnou autoritou ve všech těchto záležitostech.

Při zvažování záměrů a posuzování cílů byl druhý v pořadí hned po Curzonovi.

Během času se naučil, jak správně pít čaj v Japonsku, kávu na Středním východě, šampaňské ve Francii. Košile si kupoval v Londýně, obleky a boty v Římě, vázanky v Paříži. A kamkoli zavítal, nakupoval obrazy a knihy.

Curzonovy hotely byl rodinný podnik, který zdědil Jason s bratrem Dennisonem po svém otci. Jason vždycky držel otěže společnosti, nejen proto, že byl starší, ale protože měl fištrón, který byl pro takové obchody potřebný. Dennisonovi se druhé místo příliš nelíbilo, ale toleroval to, protože vůbec nepochyboval o tom, že Jason je přirozeným členem rodiny.

Teď, když Jason odešel, byl Dennison rozhodnut dokázat, že má stejný obchodnický talent jako jeho bratr.

Dokud žil, poskytoval Jason Maxovi iluzi, že patří do rodiny. Před třemi lety udělal Max chybu, když se domníval, že se stane jejím skutečným členem, ale tenhle příslib byl pohřben v troskách jeho vztahu s Kimberley Curzonovou, Dennisonovou dcerou.

Šest neděl před oficiálním zasnoubením dostala Kimberley rozum a došlo jí, že si nemůže vzít muže bez rodinného zázemí. Místo toho se provdala za Roarkeho Winstona, dědice velkého průmyslového impéria.

V té chvíli si Max uvědomil, že se nikdy nestane skutečným členem rodiny.

Rezignoval na svou funkci den poté, co Jason zemřel na rozsáhlý infarkt. O týden později se vydal hledat dědictví, o němž Jason hovořil na smrtelné posteli.

„Pět obrazů Amose Luttrella,“ šeptal mu Jason poté, co nařídil bratrově rodině opustit na pár minut nemocniční pokoj. „Jsou tvoje, Maxi. Nepůjdou do muzea jako ostatní. Chci, abys je měl ty. To je tvoje dědictví. Rozumíš? Napsal jsem to do poslední vůle.“

Max sevřel starcovu ruku. Držel ji pevně, jako by ho chtěl silou vrátit z hranice mezi životem a smrtí. „Zapomeň na Luttrella. Dáš se zase do kupy, dostaneš se z toho, Jasone. Budeš v pořádku.“

„Blbost. Je mi třiaosmdesát, nic si nezastírej. Lepší je odejít takhle, než jak odešla spousta mých přátel. Prožil jsem pěkný život. Čtyřicet let se skvělou ženou, a mám syna, na něhož můžu být hrdý.“

„Syna?“ podivil se Max tomuto odhalení. Pokud věděl, neměl Jason s manželkou děti.

„Tebe, Maxi. Ty jsi můj syn, kterého mi život nedopřál. A jsi zatraceně dobrej.“ Jasonovy prsty sevřely Maxovi ruku. „Ty obrazy a všechno ostatní, co najdeš na pobřeží v jejich společnosti, je tvoje. Slib mi, že se pro ně rozjedeš.“

„Nedělej si starosti, Jasone.“ Max cítil nezvyklou vlhkost v očích.

To bylo poprvé od matčiny smrti, co plakal. „Musíš si odpočinout.“

„Nechal jsem je u Cley.“

„Co? Obrazy? Kdo je Cleo?“

Jasonova odpověď se ztratila v trýznivém kašli a sípám. „Setkal jsem se s ní před půldruhým rokem. Skvělá ženská.“ Jeho prsty sevřely Maxovu ruku s neobyčejnou silou. „Chtěl jsem ti ji představit. Pořád nebylo kdy. Pořád jsi byl někde pryč. V Evropě, na ostrovech. Pořád v jednom kalupu. Ted už je pozdě. Čas hrozně utíká, chápeš?“

„Jasone, zkus si odpočinout.“

„Najdi ji, Maxi. Až ji najdeš, dostaneš obrazy a všechno ostatní.“

„Jasone, pro boha živýho…“

„Slib mi, že se za nima vypravíš.“

„Slibuju. Nelam si tím hlavu, ne teď. Budeš v pořádku.“

Ale Max nedokázal udržet Jasona na té správné straně hranice. Starcova ruka zvláčněla a strašidelné sípání nakonec přestalo.

Max odsunul vzpomínky. Našel záhadnou Cleu a brzy najde i své Luttrelly. Zvedl plunžr a zamířil k záchodové míse.

„Pomůžu ti,“ nabídl se Sammy.

„Myslím, že bude lepší, když budeš dávat pozor.“

„Okay. V tom jsem dobrý. Cleo mi často říká, abych dával pozor.“

Max se pustil do práce. Za pět minut vyplavala na povrch v doprovodu děsného bublání žlutá plastická kachnička.

„Šťastný káčátko,“ vykřikl Sammy radostně.

Max pohlédl na žluté zvířátko. „Má opravdu štěstí. Ale od teďka by mělo plavat někde jinde.“

„Okay.“

Ve dveřích se objevila Cleo, bez dechu a rozcuchaná. V obou rukou nesla zavazadla. Z uzlu se jí uvolnilo pár pramenů, které jí spadaly do obličeje. „Jak to tu jde?“

„Max zachránil Šťastný káčátko,“ sdělil jí Sammy.

„Je to hrdina,“ pochválila ho Cleo.

„Myslím, že už to bude splachovat,“ oznámil Max chladně.

V jejích brýlích se odrazilo světlo z koupelny a ona se usmála. „Jsem vám opravdu vděčná, Maxi. Tady bývá pravidelně pan Valence a já se bála, že ho budu muset dát jinam. Nemá to rád, když se s ním hýbá. Je to trochu nervóza. Bývá naštvaný, když se něco odchýlí od normálu.“

Max držel odkapávající plunžr nad toaletou. „Podívejte, slečno Robbinsová, kdyby vám to nevadilo, moc rád bych si s vámi pohovořil.“

„Jen až tohle zorganizuju a bude po večeři. Mezitím mám dojem, že se mi ztratil poslíček. Nemůžete nějak pomoct?“

„Je zraněnej,“ ukázal Sammy na hůl opřenou o zeď.

Cleo zaostřila na hůl. V té chvíli se jí po tváři rozlil rozpačitý ruměnec. „Ježíš, promiňte, úplně jsem zapomněla. Ale nevadí, zavolám někoho z kuchyně.“

Z nějakého důvodu to zabolelo. „Pár kufrů zvládnu, slečno Robbinsová.“

Vypadala skepticky. „Víte to jistě?“

„Jistě, slečno Robbinsová, naprosto jistě.“

Její úsměv byl jasnější než zářivka nad zrcadlem a nekonečně hřejivější. „Skvělé. Mimochodem, říkejte mi Cleo. Ráda oslovuju lidi křestním jménem, když pomůžou v tísni. Třeba s ucpaným záchodem.“

„Díky,“ procedil Max mezi zuby.

Cleo pohlédla na Sammyho. „Bude lepší, když se podíváš do kuchyně, jestli nepotřebujou pomoct, miláčku.“

Sammy napodobil smrtelně vážný a důležitý výraz. „V pořádku, Cleo.“ Pohlédl na Maxe. „Rodina vždycky přiloží ruku k dílu v takovýchhle situacích.“

„Dobře, tak já běžím,“ oznámila Cleo. „Musím dopravit tahle zavazadla do správného pokoje. Uvidíme se později, Maxi. Dejte si v kuchyni něco k jídlu, když se k tomu dostanete.“ Prudce se otočila a zmizela za dveřmi.

„Ahoj, Maxi, a díky za Šťastný káčátko.“ Sammy vyrazil z místnosti dívce v patách.

Max v koupelně osaměl s plunžrem v ruce a hleděl na plastické káčátko plovoucí v záchodové míse. „Do čehos mě to k čertu dostal, Jasone?“

Další tři hodiny byl Max v jednom kole. Odnesl nepočítaně kufrů, vyřešil logistický problém, jak zaparkovat množství vozů na malinkém plácku, naléval po večeři kávu a sherry a vyměnil prasklou žárovku v jednom z pokojů.

Do jedenácti se mu nenaskytla příležitost Cleu vyhledat. Když ji konečně vyslídil, seděla sama v malé kanceláři za recepčním pultem.

Byla k němu otočena zády, na stole před ní stál počítač a několik hromádek různých papírů a poznámek. Jeho trénovaný zrak si ji pozorně prohlédl. Nebylo to ten večer poprvé, kdy se přistihl, že jej přitahuje křehce půvabnou linií páteře a sladkou, bezbrannou křivkou krku. Nohy, stále vězící ve stříbřitých atletických botách, měla zastrčené pod sebe, prsty opřené o chromovaný podstavec otočné židle.

Chvilku stál tiše ve dveřích a pozoroval ji, jak je soustředěná na výjezd z tiskárny rozložený na psacím stole. Aniž odtrhla pohled od čísel, bezděčně zvedla ruku a uvolnila sponu ve vlasech. To jednoduché ženské gesto vyvolalo silnou vlnu vzrušení ve spodní části Maxova těla.

Okouzleně hleděl, jak se jí vlasy rozlily po ramenou. Zář stolní lampy zažehla krvavý oheň, který pronikal hlubokou, tmavou masou. Max pocítil náhlou a naléhavou potřebu ohřát si prsty v těch plamenech. Bezděčně udělal krok kupředu. Hůl mu s hlukem bouchla o podlahu.

„Co je?“ Cleo se vylekaně obrátila i s židlí. Když spatřila Maxe, oddychla si. „Tady jste, pojďte dál. Posaďte se. Myslela jsem, že je to George.“

„Kdo je George?“ zeptal se Max, který znovu nabyl ztracenou rovnováhu.

„Noční vrátný. Volal, že přijde trochu později.“

„Aha.“ Max přešel jen malý kousek a padl do křesla blízko okna. Rozvážně před sebe dal hůl a ruce položil na jestřábí hlavu. „Myslím, že je čas si pohovořit, slečno Robbinsová.“

„Cleo.“

„Cleo,“ zopakoval.

Usmála se. „Myslím, že jste se bál, jestli můžete mít stejné podmínky jako Jason.“

Max na ni nechápavě pohlédl. „Prosím?“

„To je v pořádku, nevadí mi to. Konečně, jste jeho přítel. Hernajs, to je to jediné, co můžu udělat. Jsem si jistá, že by Jason chtěl, abyste si tu užil tak, jak si tu užíval on.“

Max měl pocit, že má halucinace. Nemohl uvěřit, že mu tu Cleo nabízí Jasonovo místo v posteli.

„Jsem doslova přemožen vaší šlechetností, slečno Robbinsová. Ale nejsem si jistý, že by si to Jason přál.“

„Proč by proti tomu něco namítal?“

„Jason byl můj dobrý přítel,“ řekl Max. „Ale i v přátelství jsou určité hranice.“

Cleo chvilku vypadala zmateně. „Jste přece malíř jako Jason, nebo ne?“

Max pomalu sklopil řasy, aby zastřel pohled, než stráví to, co řekla. Jason klidně připouštěl, že nedokáže nakreslit rovnou čáru, natož obraz. Sbíral umělecké předměty, ale nevytvářel je.

Cleo mu věnovala soucitný, vědoucí pohled. „Už víc neříkejte. Úplně tomu rozumím. Zatím jste nic neprodal, takže jste na rozpacích, jestli se můžete považovat za umělce. Vím dobře, co cítíte.“ Chvilku váhala a pak dodala. „Já zase píšu.“

„Opravdu?“

Trochu se začervenala. „Na jaře mi má vyjít kniha. Nazvala jsem ji Dokonalá odplata. Žena v nebezpečí života a tak. Podezření a romantika.“

Max si ji pozorně prohlédl. „To je opravdu zajímavé, slečno Robbinsová.“

„Nikdo kromě rodiny o tom neví,“ dodala Cleo rychle. „Čekám, až se to objeví v obchodech, takže bych vám byla vděčná, kdybyste o tom nemluvil.“

„Neřeknu nikomu ani slovo,“ slíbil Max.

„Jason o tom samozřejmě věděl. Takže mi nevadí, když to víte taky. Jen vám chci vysvětlit, že nezáleží na tom, jestli se vaše díla prodávají. Klidně se můžete pokládat za umělce, když se svým řemeslem zabýváte.“

„To je to hledisko, předpokládám.“

„Někdy může být člověk dobrý, a stejně se neprodává. Vezměte například Jasona. Nikdy nestřelil ani obraz a přitom je skvělý malíř.“

„Opravdu?“

„Jistě.“ Cleo nahnula hlavu na stranu a pohlédla zvědavě na Maxe. „Vždyť jste si musel všimnout jeho prací, visí tady dole na schodech. Nepoznal jste jeho styl?“

Max prudce otočil hlavu a zahleděl se skrz dveře na sérii nenápaditých mořských výjevů. „Nepoznal jsem je.“

„Nepoznal?“ Cleo vypadala na chvilku zklamaně. Pak se znovu usmála. „Miluji ty obrazy. Připomínají mi Jasona. Svým způsobem je to jeho odkaz našemu hostinci. Kdo ví. Třeba budou jednou stát jmění.“

Ani za milion let, pomyslel si Max. „A když by se jejich hodnota zvýšila,“ zeptal se jemně, „co byste udělala? Prodala je?“

„Bože na nebi, ne. Nikdy bych se nesnížila, abych prodávala Jasonovo dílo. Patří k tomuto hostinci.“

Max si opatrně odkašlal. „Slečno Robbinsová…“

„Cleo.“

Nevšímal si, že ho přerušila. „Jason vlastnil pět Amosů Luttrellů. Než umřel, řekl mi, že mi je nechal tady v tomto hostinci.“

„Kdo je Amos Luttrell? Nějaký další Jasonův přítel?“

Buď je tak dokonalý lhář, s jakým jsem se nesetkal léta, nebo naivní blbec, napadlo Maxe. Jeho formovaly peníze. Nedovedl si představit, že by si Jason vybral za milenku někoho hloupého. V tom případě stojí proti velice mazanému protivníkovi.

„Luttrell byl mistr neoexpresionismu,“ řekl Max smířlivě.

„Expresionismu? To je moderní umění, že?“ Cleo pokrčila nos. „Nikdy jsem moc nepřilnula k modernímu umění. Mám raději obrázky, které dávají nějaký smysl. Psy, koně, moře. Prostě takové věci. Tady v hostinci nemám žádné moderní umění, ani by se sem nehodilo.“

Maxe se zmocnil chladný vztek. Existuje pouze jediný závěr. Cleo si zjevně uvědomuje skutečnou hodnotu Luttrellů a rozhodla se hrát si na hlupáka. Je odhodlaná předstírat, že o nich nic neví. Muselo jí dojít, že Max nemá v ruce jediný důkaz, že je vlastní ona.

Byla to chytrá taktika, připustil v duchu. Taková, kterou tady nečekal. Ale nakonec nic tu není takové, jak předpokládal.

„Takže, jak už jsem říkala,“ pokračovala Cleo bezstarostně, „jestliže jste umělec jako Jason, pravděpodobně byste ocenil stejné uspořádání, jaké jsme si dohodli spolu.“

Max zvedl obočí. „Co přesně mi nabízíte?“

„Stejný plat, jaký jsem dávala Jasonovi, plus ubytování a jídlo, kdykoli s námi pobudete, výměnou za práci podobnou té, kterou jste tady dělal dnes vy. Slibuji, že vám zbyde spousta času na malování. Můžete si vzít Jasonův starý pokoj v podkroví. Je tichý a pohodlný. Jason to tam miloval.“

Pokoj se stravou a ne postel, přinejmenším ještě ne. „Já nejsem přesně to, co se myslí pod pojmem hladovějící umělec, slečno Robbinsová.“

„Já vím,“ usmála se Cleo laskavě. „Ale existuje spousta jiných utrpení, nemám pravdu? Jste Jasonův přítel, na ničem jiném nezáleží.“

„Nejsem si jist, že ze mě bude dobrý Antonius,“ řekl Max suše.

„Ježíši ne.“ Obličej se jí zbarvil do ruda. „Podívejte, bude lepší, když vás budu varovat hned teď. Máme tady jedno železné pravidlo. Žádné vtipy na Kleopatru a žádné žertování na úkor jedovatých hadů.“

„Pokusím se zapamatovat si to.“

„Takže? Máte zájem?“ Cleo se na něj tázavě podívala. Pocit nereálnosti, který se Maxe zmocnil už předtím, se vrátil. Dlouho hleděl na Cleu a pak dospěl k rozhodnutí.

K čertu, pomyslel si. Musí zjistit, co se stalo s jeho Luttrelly, a stejně ho v Seattlu nikdo nečeká. Jason měl důvod, proč ho sem poslal. Max se rozhodl pokračovat podle Jasonova scénáře až do konce.

Další rozcestí. A jako obvykle neměl důvod se vracet. „Jako na potvoru jsem zrovna přišel o práci,“ řekl. „Spokojím se s tím, co tu měl Jason.“

kapitola 2

„Andromedo, ty vdolečky nejsou z tohohle světa,“ Cleo si strčila do pusy poslední kousek a šťastně ho žvýkala. „Jako obvykle.“

Andromeda, hlavní kuchařka v hostinci Robbinsovo hnízdečko, se klidně usmála. Všechny Andromediny úsměvy byly klidné a vyrovnané. Zabývala se velmi hluboce metafyzikou. „Jsem ráda, že ti chutná, miláčku. Je to jen obměna receptu vdolečků z žitné mouky, podle kterého je posledních pár měsíců zadělává Jitřenka. Znáš Jitřenku, pořád něco zkouší.“

„Ten starý recept byl skvělý, ale tenhle je dokonce ještě báječnější. Hosté si jistě tuhle dobrotu zamilují.“ Cleo si nabrala další žitný vdoleček a potřela si ho medem.

Spěšně ho hltala a rozhlížela se přitom kuchyní. Andromedin personál, všechno ženy ve středním věku a všechny členky Ženského útulku kosmické harmonie, byl zdatnou posádkou.

Dohoda mezi hostincem a Kosmickou harmonií byla jednoduchá a výhodná pro obě strany. Andromeda a její tým zásobovaly prvotřídní mořskou a vegetariánskou stravou hosty tak, že se jim nikdo na pobřeží nevyrovnal. Na oplátku věnovala Cleo spolku určitou část zisku a souhlasila s tím, že nebude nutit ženy nosit standardní bílou kuchyňskou uniformu.

Andromeda a její přítelkyně Jitřenka byly pilíři celého kuchyňského personálu. Ostatní členky spolku přicházely v různou dobu podle toho, kdo měl volno, nebo jaké zručnosti bylo zrovna zapotřebí. Dnes ráno Cleo zastihla v pilné práci Nebulu a Constellation. Jedna připravovala müssli a další krájela kynutý celozrnný chléb. Všechny ženy v Kosmické harmonii převzaly nová jména, když se staly členkami spolku. Některé zůstaly pár dnů, týdnů nebo měsíců. Jiné, jako Andromeda a Jitřenka, byly permanentními hosty.

Všechny ženy, které tu tohle ráno pracovaly, měly vyhrnuté rukávy lehkých barevných šatů pošitých flitry. Zdobily je i podivné bronzové a stříbrné náramky a náhrdelníky, které dodávaly celé kuchyni exotický nádech.

Poslední vydání turistických průvodců se nedávno začala pochvalně zmiňovat o kuchyni v hostinci Robbinsovo hnízdečko a uváděla ji jako jeden z nejlepších důvodů k návštěvě Washingtonského pobřeží v zimě nebo v kterémkoli ročním čase.

Pro Cleu představovaly ženy z Kosmické harmonie něco daleko důležitějšího než jen výdělek pro restauraci. Nabízely jí přátelství a místo, kde najde klid. Chodila do útulku kosmické harmonie na meditace, protože ji čas od času sužovaly vracející se noční můry.

Útulek, situovaný na skvělém pásu země, z níž byl vidět oceán, býval kdysi exkluzivním golfovým klubem. Klub se před lety položil a všechno pomalu chátralo.

Před pěti roky napadlo Andromedu a Jitřenku proměnit to opuštěné místo na komunitu pro ženy. Nejprve si pronajaly pozemky a budovy, ale po dvou letech s pomocí Cley spojily své omezené zdroje a koupily ten starý klub v nuceném prodeji.

Andromeda a Jitřenka, které tvořily jádro Kosmické harmonie, se nezabývaly vždycky metafyzikou nebo seberealizací. Ve skutečnosti začaly jako členky bridžového klubu v Seattlu, kde se scházely každé úterý po celá léta. S postupem času si každá našla důvod, proč se rozvést. Bridžový klub zůstal jako jediná trvalá hodnota v jejich životech.

Andromeda se kdysi jmenovala paní Hamilton R. Galsworthy III. Pomáhala založit Kosmickou harmonii šest měsíců poté, co její manžel gynekolog utekl se svou instruktorkou v aerobiku. Doktor Galsworthy měl neobyčejně schopného advokáta, který zařídil, aby Andromeda nedostala víc než symbolickou částku při rozvodovém vyrovnání.

Andromeda vysvětlila Clee, že necítí vůči svému bývalému manželovi žádnou zášť. O rok později se snažil rozvést se svou cvičitelkou. „Bylo to opravdu smutné, drahoušku,“ vysvětlovala jí jednou Andromeda. „Tomu chudinkovi je už šedesát a říká se, že ho nutí k nejvyšším aerobickým výkonům dvakrát denně. S jeho váhou, těžko. Říkali mi, že už není takový, jaký býval. Jeho karma ho nejspíš dohonila.“

Pro Andromedu neexistovala cesta zpátky, dokonce ani když se doktor medicíny Hamilton R. Galsworthy III objevil na jejím prahu, zlomený muž, který nabízel návrat domů. Ale Andromeda se už vydala na cestu kosmického osvícení. A navíc ona a její bridžový partner, který se také nedávno rozvedl, objevili, že jejich přátelství je daleko silnější, daleko trvalejší svazek, než byl ten, který ji svazoval s jejím exmanželem.

Andromeda pomalu usrkla bylinkový čaj. „Chtěla jsem s tebou mluvit o tom novém hostu.“ Bylo jí skoro šedesát, veselý skřítek v ženské podobě s bohatými kudrnatými šedými vlasy a jasným tázavým pohledem. Když se pohnula, malé zvonky připevněné k lemu jejích šatů vesele zacinkaly.

Poslední dobou každý Andromedin pohyb působil dojmem pečlivě vypěstovaného půvabu a obřadnosti. Nedávno studovala tradiční japonský rituál pití čaje a jeho aplikaci v denním životě. Byl to poslední z nekonečné řady podobných filozofických bádání.

„Včera večer přijelo pětadvacet nových hostů,“ reagovala Cleo. „Další společnost ze Seattlu, která posílá své zaměstnance na třídenní motivační semináře Herberta T. Valence.“

„Pane bože, zase nová parta?“ potřásla Andromeda hlavou. „Člověku se nechce věřit, že stačí jen Pět snadných kroků k bohatství, moci a neomezenému úspěchu.“

Cleo se ušklíbla. „Mám pocit, že starýmu Herbertovi ano. Ten chlap na těchhle seminářích musí vydělat hromadu peněz.“

„To máš pravdu. Vypadá to, že se mu daří dobře, že? Tuhle zimu si už objednal třetí běh,“ povšimla si Andromeda.

Cleo se zasmála. „Buď ráda, že náš hostinec poskytuje to správné prostředí pro povznášející a inspirující poselství.“

„Vždyť já taky jsem, drahoušku. Moc dobře si uvědomuju, že se nám teď v zimě daří dobře právě díky seminářům pana Valence. Nicméně když jsem se zmínila o novém hostu, neměla jsem na mysli nikoho z účastníků semináře.“

Cleo se ironicky usmála. „Nech mě hádat. Mluvíš o tom Jasonově příteli, viď.“

„Ano. Jseš si jistá, že je to Jasonův přítel?“

Cleo na ni překvapeně pohlédla. „Říká, že je. Určitě ví, že tu s námi Jason během těch posledních osmnácti měsíců pobýval. A věděl o dohodě, kterou jsme měli s Jasonem,“ Cleo se pustila do posledního vdolečku. „Přinejmenším si to myslím, protože jsem mu nabídla stejnou dohodu a on s ní souhlasil.“

„Dělá pro tebe?“

„Nó…“

Andromeda se trochu zamračila. „Pamatuješ, když se Jason začal poprvé tady kolem ometat, říkala jsem ti, že není přesně to, za co se vydává.“

„Já vím, ale měla jsem ho ráda. Říkala jsi, že i tobě se líbil. Dohodly jsme se přece, že mu budeme věřit.“

„No dobře, vím, že nás nemohl nijak ohrozit, samozřejmě. Určitým způsobem nás Jason potřeboval. S tím druhým chlapíkem si nejsem jistá.“

„Vždyť jsi ho zahlédla jen krátce včera večer.“

Jitřenka se na ni vrhla, ještě než mohla Andromeda odpovědět. „Viděla jsem na parkovišti jeho auto.“ Pozvedla varovně špachtli. „Můj manžel si koupil takovýhleho jaguára, než si vzal svou sekretářku. Ten tvůj pan Fortune není žádný hladovějící umělec, Cleo.“

Cleo se na ni usmála. Jitřenka byla houževnatá, neobyčejně výkonná žena, jejíž inteligentní, vnímavý pohled vážných očí zkoumal zvědavě každého a všechno. Byla půvabným, éterickým protějškem Andromedy. Cleo si často pomyslela, že tyhle dvě tvoří dokonalý pár.

„Jason taky nehladověl,“ připomněla Cleo. „Přinejmenším ne v tom doslovném slova smyslu. Ale potřeboval místo, jako je náš hostinec, aby mohl malovat. A chtěl nám přitom pomáhat.“

Andromeda se malinko usmála. „Chceš říct, že chtěl být součástí naší rozvětvené rodiny.“

Cleo pokrčila rameny. „Možná že chce pan Fortune to samé.“

„Nebo spíš chce něco úplně jiného,“ dodala Jitřenka temně.

„O tom pochybuju,“ zamumlala Cleo. „Nezapomínej, že jsem ho viděla s plunžrem v ruce. Při takovéhle akci si dokážeš udělat představu o člověku.“ Strčila si do pusy poslední sousto. „Kromě toho, co jiného by tu mohl pohledávat kromě rodiny, kterou tu našel Jason?“

„Já nevím,“ připustila Jitřenka. „Jen ti radím, abys byla opatrná. Sám fakt, že zná Jasona, z něj automaticky člena rodiny neudělá.“

Andromeda přikývla. „Jitřenka má pravdu, drahá.“

„Nebojte se, dám si pozor,“ slíbila Cleo.

Zrovna chtěla zvednout čajovou konvici, když ji cosi v podvědomí zastavilo. Neslyšela ani náznak zvuku, který by přerušil klapání pánví a hukot jejich rozhovoru, které naplňovaly kuchyň, ale aniž se ohlédla, věděla Cleo, kdo stojí ve dveřích. Celým tělem jí projelo slabé vzrušení.

Podivná reakce na Maxe Fortuna, kterou zažila včera večer, nepramenila tedy z napětí, pod nímž pracovala. Teď byla perfektně odpočatá a přitom zažívala stejnou znepokojující reakci. Zhluboka se nadýchla a vzchopila se.

„Dobré ráno, Maxi.“ Prudce se otočila s konývkou v ruce. Nebudu ze sebe dělat babce, zařekla se v duchu. Budu klidná a důstojná. Pokoušela se vyloudit konvenční úsměv na přivítanou, ale uvnitř překypovala nádherným, neznámým vzrušením.

Na denním světle bylo jasné, že ji její představy včera nešálily. Max Fortune působil na její city destruktivně. Přistihla se, jak celá září navzdory svému rozhodnutí, že si zachová chladnou hlavu.

Byl to ten muž v zrcadle. Ve svých snech nikdy neviděla jeho tvář, ale ve chvíli, kdy se zhmotnil, ho bezpečně poznala.

Cleo se trochu otřásla v úsilí zbavit se citového zmatku, který ji zachvátil. Donutila se soustředit na skutečnost, ne na fantazii.

Maxovi bylo něco mezi třiceti a čtyřiceti, ale žádné zjevné známky chátrám mu nehrozily. Byl tuhý a šlachovitý. Jeho ostře řezaný obličej se znepokojivě podobal jestřábovi na rukojeti hole.

Tajemná divokost, kterou se vyznačoval, mu jasně zářila z jeho šedých očí. Spatřila v nich sveřepou bdělost, jako by Max Fortune na nikom nezávisel a nikomu jinému nevěřil. Cleo cítila, že tohle je muž, který nic nepovažuje za samozřejmé. Jako by očekával, že za vše, co v životě chce, musí bojovat.

Ale tvrdé, potenciálně kruté prvky v něm překrýval svůdný nátěr zdvořilého chování. To byla pro Cleu mocná a přitažlivá představa, jedno z nejhlubších a nejtajnějších zákoutí její představivosti. Nebylo pochyb, dobře skrytá, pečlivě uložená a velmi citlivá část její povahy Maxe Fortuna poznala.

Byl to ten muž, který žil v přítmí její tajné fantazie.

Nejspíš to není nic podivného, že jsem ho poznala, pomyslela si smutně. Ostatně napsala o něm knihu. Jen tenkrát neznala jeho jméno.

Ta hůl by ho měla činit zranitelnějším. Místo toho odhalovala další tvrdou hranu, skutečnost, že se dokáže ovládat silou vůle. Cleo se přistihla, že by se ho chtěla dotknout a utišit ta dávná muka v něm.

Sevřela držadlo konvice, zcela zmatená, než aby dokázala vysvětlit svou reakci tomuhle cizinci, který se včera večer vynořil z bouře a přisvojil si místo blízko jejího krbu.

„Dobré ráno,“ pozdravil Max a rozhlédl se kuchyní po neobvykle oblečeném osazenstvu. Jeho výraz neprozrazoval žádnou zvláštní reakci kromě mírného zájmu. „Je to tady, kde dostanu snídani?“

„Jistě,“ Cleo se vytrhla ze strnulosti, která ji sevřela. „Andromeda vám ji připraví, můžeš, Andromedo?“

„Samozřejmě.“ Maličké zvonky na lemu Andromediných šatů zacinkaly, jak se otočila, aby dala dva kukuřičné vdolečky na talíř. „Je tu taky müssli s čerstvým ovocem a jogurtem tamhle na pultu. Vezměte si, na co máte chuť.“

Max z Cley nespouštěl oči. „Obsloužím se.“ Cleo cítila, že se chvěje. „Čaj?“ zeptala se spěšně. Pohlédl na konvici. „Kdybych mohl prosit kávu?“

„Ta je tamhle.“ Cleo kývla hlavou k čerstvě uvařené kávě umístěné na pultu. „Sedněte si ke stolu a já vám přinesu šálek.“

„Díky.“

Cleo ignorovala Jitřenčin hloubavý pohled. Popadla kávovou konvici a pro sebe další vdoleček a pospíchala za Maxem do koutka, kde personál obyčejně zhltl jídlo, když měli na pilno.

„Nečekejte takovýhle servis každý den,“ řekla Cleo lehce, když vklouzla na lavici na protější straně stolu. Nalila kávu. „Tady si každý musí urvat své, když máme plno.“

„Zapamatuju si to.“

„Tři dny budeme úplně zaplaveni tou hordou z motivačního semináře,“ vysvětlila Cleo.

„Všiml jsem si v salonu audiovizuálního zařízení. O čem je ten seminář?“

„Pět snadných kroků Herberta T. Valence k bohatství, moci a neomezenému úspěchu,“ vysvětlovala Cleo.

Max vzhlédl. „Žádných pět snadných kroků neexistuje.“

„Že ne?“

„Existuje pouze jeden.“ Cleo byla zvědavá. „Jaký?“

Max pokrčil rameny. „Musíte za všechno bojovat. A když dostanete, co chcete, musíte bojovat znovu, abyste si to udržela.“

„Ne podle Herberta T. Valence. Trik je podle něj v tom, že musíte pozitivně myslet a každý den se přesvědčovat o pravdivosti svých cílů. Pokud vím, začal se svými semináři už před několika lety. Vybudoval si docela slušnou pověst.“

„Ten chlap je buď blázen nebo šejdíř.“

„Dávejte si pozor na jazyk,“ uchechtla se Cleo. „Díky panu Valencovi tu máme plno. Ochutnejte ten vdoleček.“ Rozlomila svůj a vůbec se neohlížela na hromadu drobků. „Už jsem snědla dva, přísahám, že tenhle už je poslední.“

Max si vzal nůž a pustil se do práce na svém vdolečku, jako by to byl nebroušený diamant.

Cleo přestala žvýkat a fascinovaně pozorovala, jak metodicky rozděluje bochánek na dvě půlky. Pak s milimetrovou přesností odkrojil čtvrtinu.

Položil nůž, podal si lžičku a ponořil ji do nádobky s medem. Nabral trochu husté zlaté hmoty a lžičku obrátil. Do nádobky ani na stůl neukápla ani slzička, když med půvabně přenášel na vdoleček.

Jako by tu seděl někdo z rodu Borgiů nebo Medicejských, pomyslela si Cleo. Člověka napadá, že se za těmi vybroušenými způsoby někde skrývá meč.

Max se setkal s jejím pohledem, zrovna když se chystal zakousnout do vdolečku. Zastavil se s čtvrtkou sousta před ústy. „Stalo se něco?“

„Ale vůbec ne,“ ušklíbla se Cleo. „Jen jsem si uvědomila, že jediný Jason dokázal jíst Jitřenčiny vdolečky tak delikátně, ostatní je prostě strčí celé do pusy.“

„Jsem si jistý, že jsou skvělé.“ Max pohlédl na ženy, které připravovaly snídani. „Vaše kuchyň je trochu netradiční.“

„Já vím. Ale jsou fantastické.“ Cleo se naklonila dopředu a ztišila hlas. „Každou chvíli mi chce někdo Andromedu i Jitřenku ukrást. Hoteliéři nebo hostinští se můžou přerazit, jen aby byly jejich.“

„Kde jste je objevila?“

„Já ne, ony si našly mě.“ Cleo se zase opřela. „Jsou z Ženského útulku kosmické harmonie, ten je odsud asi jeden a půl míle, na druhé straně zátoky. Musíte na něj vidět z vašeho okna.“

Max vzhlédl od vdolečku. „Všiml jsem si něčeho, co vypadalo jako staré rekreační středisko.“

„Kdysi to bývalo, jenomže zkrachovalo. Nebylo to nejvhodnější zařízení pro tuhle část pobřeží. Ať tak či tak, když jsem tu otevřela hostinec, Andromeda a Jitřenka se rozhodly, že k jeho rozkvětu potřebuju prvotřídní kuchyni. Na druhé straně se jim hodí stálý příjem, aby mohly vést útulek. Zamávaly mi smlouvou před očima a já ji podepsala.“

„Jen takhle?“

„Opravdu. Většinou se rozhoduju bezprostředně. Tohle místo jsem například koupila den poté, co jsem si ho poprvé obhlédla. Samozřejmě, kdybych se pořádně podívala na trubky a tak, možná že bych trochu zaváhala. První dva roky mi to dalo pořádně zabrat. Ale před půldruhým rokem sem zabrousil Benjy, který hledal práci, a mé problémy s majetkem byly fuč.“

„Dokud se včera večer nevypařil.“

Cleo se zamračila. „Zajímalo by mě, kde je. Už mi to dělá starosti. To se mu vůbec nepodobá, takhle se zvednout a odejít. On a Trisha…“ Než mohla Cleo dokončit větu, zazvonil telefon. Popadla přípojku, která visela hned vedle ní na zdi. „Robbinsovo hnízdečko.“

„Cleo? Díky Bohu. Tady je Nolan.“

„Dobré ráno, Nolane. Není trochu brzo?“ Cleo se opřela pohodlně o zeď a jednu nohu natáhla na lavici. Všimla si, že Maxův pohled sklouzl na její zářivě zlaté tenisky. Měla dojem, že v jeho chladných šedých očích postřehla nelibost.

„Promiň,“ Nolanův hlas byl nezvykle ostrý. „Cleo, musím se s tebou co nejdřív sejít.“

„Říkala jsem ti, že až do neděle s tebou nemůžu jít na oběd. Mám hostinec plný lidí,“ zavrčela.

„Zapomeň na oběd. Chci s tebou mluvit, a to hned teď. Je to důležité.“

Cleo sundala nohu z lavice a protáhla se. Nikdy neslyšela v Nolanově hlase takovýhle tón. „Stalo se něco?“

„To se ptáš mě?“

„Moc mi to nedává smysl, Nolane.“

„K čertu s tím, Cleo, musím s tebou mluvit.“

„Nerozčiluj se,“ řekla Cleo uklidňujícím tónem. „Popovídáme si. Chceš přijet hned teď?“

„Ne,“ vyhrkl prudce. „To nemohu. Podívej, můžeme se sejít dole na pláži?“

„Nolane, je únor a ne srpen. Venku je zima. Proč se chceš scházet na pláži?“ Cleo si jasně uvědomovala, že Max vnímá každé její slovo.

„Na pláži, Cleo. Za patnáct minut. Dlužíš mi to, přinejmenším.“

„Dlužím ti to, Nolane? Nezbláznil ses náhodou? Nedlužím ti jedinou věc.“

„Víš to moc dobře. Uvidíme se za čtvrt hodiny.“

„Počkej vteřinku, nejdřív se musím vypořádat se snídaní, mám nabito, nemůžu odsud prostě vypadnout.“

„Nebude to trvat dlouho,“ ujistil ji Nolan. „A je to opravdu důležité. Jedná se o budoucnost nás obou.“ Zavěsil.

Cleo se ušklíbla. „Zdá se, že je poněkud rozčilený. Myslím, že bude nejlepší zjistit, o co jde.“

„Kdo je Nolan?“ Max znovu zvedl nůž a pustil se do druhého vdolečku.

„Nolan Hildebrand je starosta Harmony Cove na poloviční úvazek. Myslím, že má velké politické ambice, ale snažím se to proti němu nepoužívat. Chci říct, že někdo musí dělat do politiky, to je v pořádku, ne? V každém případě se s ním musím za patnáct minut sejít.“

Max přivřel oči. „Sejít?“

Cleo se začervenala. „Víte, mám s ním schůzku. Ani jeden, ani druhý si tady v okolí Harmony Cove nemůžeme moc vybírat. Je to malé městečko, pokud jste si nevšiml.“

„Ale ano, všiml.“

„No, ať je to jak chce, občas spolu chodíme na večeři, když tu nemám velký nával.“ Cleo nevěděla, proč se cítí tak divně. Nejspíš proto, že Nolan je jedním z hrstky mužů, s nimiž chodila od smrti svých blízkých před čtyřmi lety.

Trvalo jí dlouho, než překonala trauma, které otřáslo jejím životem v den, kdy vstoupila do obývacího pokoje domu svých rodičů potřísněného krví. Byla to stejná děsivá místnost, jakou vídávala v hrůzostrašných snech, z nichž se probouzela zalita studeným potem.

Úřady případ označily jako vraždu a sebevraždu. Z nějakého důvodu nikdo nedokázal vysvětlit příčinu, nejspíš se to stalo ve vášnivém sporu, kdy úspěšný obchodník Edward Robbins zabil manželku a pak obrátil hlaveň proti sobě.

Cleo nikdy tuto skutečnost nepřijala. Šest měsíců terapie trochu pomohlo. Postupně se vyrovnala se ztrátou, ale ne příčinou, která stála v pozadí. Nedávalo jí to smysl, teď ani v budoucnu.

Byla jedináček a jen ona věděla, jak hluboký vztah panoval mezi jejími rodiči. Dokázala by pochopit, kdyby jeden z nich následoval dobrovolně toho druhého do hrobu, ale bylo nemožné uvěřit, že by jeden zavraždil druhého. Úřady jí sdělily, že takové věci se stávají i v nejlepších rodinách.

Když se nakonec vynořila z ochromeného šoku, do něhož ji ten hrůzný den uvrhl, zjistila, že je na světě sama. Bylo jí tehdy dvacet tři let.

Pomalu a bolestivě začala střípek po střípku skládat svůj život. Čas od času jezdívala v té době na pobřeží, přitahována silou oceánu, věčnou a uklidňující. Právě tam objevila Ženský útulek kosmické harmonie a sílu znovu si vybudovat svůj svět.

S penězi, které ji v opatrovnickém fondu zanechali rodiče, si Cleo koupila starý viktoriánský hostinec postavený na útesu nad zálivem Harmony Cove. Pomalu, ale jistě kolem sebe shromáždila klan přátel.

Byla to volně spojená skupinka, někteří členové se čas od času měnili, ale ústřední jádro, které sestávalo z Cley, Andromedy, Jitřenky, Sylvie Gordonové a jejího syna Sammyho, zůstávalo. Trisha Briggsová a Benjy Atkins se časem ke klanu přidali, přesně jako Jason Curzon. Založili rozsáhlou rodinu, i když poněkud netradičně.

Ačkoli potřebovala mít kolem sebe své přátele, nikdy nepociťovala touhu po milenci. Nemyslela si, že by byla chladná, nebo dokonce frigidní, ale nemohla popřít, že určitá část její osobnosti zůstala někde hluboko v ní zmrazena. Její terapeutka se domnívala, že se Cleo hluboce vyhýbá intimnostem, protože způsob, jakým byly zpřetrhány úzké vztahy jejích rodičů, byl tak děsivě krutý.

Na druhé straně touží po takovém vztahu, jaký měli její rodiče, vysvětlovala jí, ale bojí se, co by se mohlo skrývat na dně. Jen zlověstná choroba mozku by mohla donutit Edwarda Robbinse obrátit zbraň proti milované ženě. Terapeutka byla přesvědčená, že se Cleo bojí možnosti, že by silná láska mohla být založena na stejně silné a velmi nebezpečné posedlosti.

Jedinou věc věděla Cleo jistě – nemůže podlehnout muži, dokud ho nebude milovat stejně, jako maminka milovala otce. Nezastírala si, že v jejím případě může jít o velikou vášeň nebo na druhé straně vůbec o nic.

Scházela se s Nolanem Hildebrandem nějaký čas zcela nezávazně, ale do postele s ním nešla. Cítila, že by nikdy nemohla.

Max ji pozorně sledoval. „Věděl Jason o Hildebrandovi?“

Cleu ta otázka překvapila. „Samozřejmě. Říkala jsem vám, že už s Nolanem nějaký čas chodíme.“

Max si strčil do pusy poslední kousek vdolečku a položil ruce na stůl. Naklonil se kupředu, v očích led. „Chcete mi říct, že Jasonovi nevadilo, že se o vás dělí se starostou Harmony Cove?“

„Dělí?“ Cleo zamrkala rozčilením. „O čem to k čertu mluvíte?“

„Víte zatraceně dobře, o čem to mluvím. Znal jsem Jasona dvanáct let a vím, že nebyl ten typ muže, který by se dělil s jiným o stejnou ženu.“

Horký proud zděšení zalil Cleu, když konečně pochopila význam Maxových slov. „Zbláznil jste se? Jason a já jsme byli přátelé.“

„Já vím.“

„Dobří přátelé. Ne milenci. Proboha živýho, Maxi, byl dost starý na to, aby byl mým dědečkem.“

„To máte pravdu. Nebyla byste první žena, která líčí na starouška v naději, že se zmocní jeho peněz.“

„Tak tohle si tedy myslíte!“ Popadl ji vztek, který vytlačil zděšení. „Pro vaši informaci, Jason neměl zrovna moc peněz. V životě se mu nepodařilo prodat jediný svůj obraz. Byl to starý muž, který žil z penze a sociální podpory.“

„Opravdu?“

Cleo sklouzla z lavice a postavila se. „Nemůžu tomu uvěřit. Myslela jsem, že jste Jasonův přítel. Myslela jsem, že o něm víte všechno, i o jeho rodině tady v hostinci.“

„Chcete mi říct, že jste nebyla Jasonova milenka?“

„Nemyslím, že vám ještě vůbec chci něco říkat, pane Fortune. Obávám se, že mě budete muset omluvit. Pospíchám, aby mi nefouk další z mých milenců. Až se vrátím, očekávám, že už budete odhlášený.“ Cleo se prudce obrátila a vyběhla z kuchyně.

Přikázala si neotáčet se. Ale když se blížila ke dveřím, cítila v zádech Maxův chladný pohled.

O patnáct minut později, pořád překypující malou, ale nepříjemnou scénou z kuchyně, zaparkovala Cleo na nedlážděném prostranství nad pláží. Džíp Nolana Hildebranda byl jediným vozidlem v dohledu.

V tuhle roční dobu tam přišlo málo lidí.

Když Cleo vystoupila z vozu, udeřil ji vlhký, studený závan větru. Rozcuchal jí špatně spoutané vlasy a vrhl jí je kolem obličeje. Od oceánu se blížila bouře. Bude tu do hodiny. Chtěla být zpátky v hostinci, než smršť dorazí k pobřeží.

A bude lepší, když už tam nenajde Maxe Fortuna, až se vrátí, řekla si. Potřásla zhnuseně hlavou, neschopná uvěřit, že se v něm tak šeredně zmýlila. Obvykle bývají její instinkty, pokud jde o lidi, velmi přesné.

Dveře džípu se otevřely a vystoupil Nolan. Spěchal jí vstříc, límec kožené bundy postavený, aby chránil krk před větrem. Ostré poryvy cuchaly jeho světle hnědé vlasy zdůrazňující ušlechtilé rysy obličeje.

V ruce nesl balíček v hnědém papíru.

Cleo ho pozorovala s určitým rozrušením. Věděla od první chvíle, že Nolan nebude její osudovou láskou. Na počátku jejich vztahu se párkrát pokoušel ji svést, ale když odmítla několik pozvání do postele, zdál se podivně spokojený.

Nolan byl skvělým společníkem u večeře a Cleo otevřeně obdivovala jeho snahy v pozici starosty města. I na částečný úvazek pracoval tvrdě, jinak praktikoval jako právník u malé firmy, kterou založil jeho otec.

„Už jsem se bál, že se neukážeš.“ Nolan přišel blíž a zastavil se. Jednu ruku si vrazil do kapsy a pozoroval ji utrápeným pohledem.

Cley se zmocnil opravdový strach. Něco bylo skutečně v nepořádku. „Co se děje, Nolane?“

„Chtěl bych jen vědět jednu věc.“ Nolan jí hodil papírový sáček. „Napsalas tohle?“

„Proboha živýho.“ Cleo ucítila povědomé rozměry knihy uvnitř pytlíku. Krev se jí utišila.

Otevřela balíček a nahlédla dovnitř. Dívala se na známou, zářivě bílou obálku, na níž byl vyražený titul ZRCADLO. Neposkvrněnou bělobu přerušovala pouze dlouhá šarlatová stuha vinoucí se přes spodek obálky.

„Ale bože,“ opakovala si pro sebe Cleo.

„Napsala jsi to?“ zeptal se Nolan kousavě.

„Ale jistě. Ano, napsala, vyšlo to už před několika měsíci.“ Usmála se váhavě. „Víš, to je moje první knížka.“

„Vydalas ji pod pseudonymem?“ křičel Nolan a znělo to, jako by se chtěl ujistit právě v tomhle ohledu.

„Ano.“ Cleo s přehnanou opatrností zavřela pytlík. Odkašlala si. „Je to, alespoň říkají, docela dobrý příklad ženské erotické literatury.“

„Literatury?“

„Mělo to opravdu dobré kritiky v několika literárních časopisech a ve dvou feministických magazínech.“

Nolan jí věnoval rozhořčený, nevěřícný pohled. „Je to porno, nic jiného!“

„Ale ne, v žádném případě,“ Cleo si přitiskla knihu k prsům, jako by ji chtěla ochránit. „Říkám ti, je to erotická literatura, a v tom je zatraceně velký rozdíl.“

„Ale ne pro media, k čertu. Ne pro každýho pravicovýho novináře, co píše sloupky, který se rozhodne, že jsem příliš liberální, pokud jde o první dodatek ústavy. Určitě pro konzervativce, který volí v Harmony Cove.“

Cleo se kousla do rtu. „Já tomu nerozumím.“

„Kristepane, Cleo,“ Nolan si rázně prohrábl rozcuchané vlasy. „Začínám si budovat politickou kariéru. Nechápeš, co by mi takové věci mohly udělat?“

„Tu knihu jsem napsala já, ne ty.“

„Nechápeš to? Už je dost na tom, že se spolu scházíme. Co kdybychom se vzali? Jako manžela královny pornografie by mě roztrhali na cucky.“

Cleo na něj zírala. „Nic jsi o manželství neříkal.“

Nolan se zaškaredil. „No, začínal jsem o něm uvažovat.“

„Nolane, to je směšné. Vždyť se nemilujeme, a ty to víš.“

„Pomalu jsem si myslel, že by z nás mohl být docela dobrý tým.“ Nolan jí věnoval zarmoucený pohled. „Víš, jaké to dnes pro politiky je. Sdělovací prostředky všechno rozcupují pod mikroskopem. Tvé zázemí pro manželku politika perfektně vyhovovalo.“

„Perfektně?“

„Žádné skandály, žádná radikální politika, žádné předchozí manželství.“

„A skvělý příjem z hostince?“ doplnila ho suše.

„Peníze s tím nemají nic společného,“ řekl s počestným pobouřením. „Přitahuje mě tvá povaha. K čertu, dokonce vím, že se neválíš s každým. Jediná věc, která mě trochu znepokojuje, je to tvé přátelství s těma divnejma ženskejma z Kosmický harmonie.“

„Moji přátelé nejsou divný.“ Cleu popadl vztek. „Myslíš, že mám minulost bez škraloupu? A co moji rodiče?“

„Co je s nimi? Pokud vím, jsou mrtví.“

„Ale nevíš, jak umřeli, nebo snad ano? Nikdy jsem ti o tom nevyprávěla.“

Nolan se zamračil. „Měl jsem dojem, že zahynuli při autonehodě.“

„Tenhle dojem jsem se snažila vyvolat ve většině lidí. Je to jednodušší než povědět pravdu.“

Nolan zbystřil. „Jakou pravdu, k čertu?“

Cleo zvedla bradu. „Říkají, že otec zastřelil matku a pak sebe. Jak se ti líbí tenhle kostlivec ve skříni? Myslíš, že by sdělovací prostředky ignorovaly takhle šťavnaté sousto?“

Nolan nedokázal skrýt zděšení. „Mluvíš vážně? Mělas mi to říct!“

„Proč? Mám přece právo na soukromí. Kromě toho, takovouhle věc člověk jen těžko probírá nad mísou mořské žoužele v restauraci.“ Cleo si pošoupla brýle nahoru a nadechla se, aby se uklidnila.

Měla vztek sama na sebe, že se nechala vyprovokovat a řekla Nolanovi bolestivá fakta o smrti svých rodičů. Bylo to něco, o čem jen málokdy s někým hovořila.

„Záležitost s tvými rodiči bychom mohli nějak ututlat, i když by to nebylo snadné. Ale nikdy bychom nevysvětlili tu zatracenou knihu.“ Nolan se zatvářil hořce. „Udělala jsi ze mě blázna.“

„To je mi líto. Nevěděla jsem, že mě považuješ za kandidátku na místo politikovy manželky. Měl ses zmínit dřív. Řekla bych ti všechny senzační podrobnosti z mé minulosti rovnou do očí.“

„Nelžeš?“

„Zatraceně že nelžu.“ Oči se jí rozšířily uštěpačným posměchem. „Snad sis nemyslel, že bych se ve skutečnosti chtěla vdát za politika?“

Nolan zrudl. „Podívej, je mi to všechno líto, Cleo. I to s tvými příbuznými. Se vším. Sakra, já vím, že se nechovám nejlíp, ale s tou knížkou to spadlo jako blesk z čistého nebe.“

„To chápu.“

„Podívej se na to z mého hlediska,“ naléhal Nolan. „Nevěděl jsem, že něco vydáváš, a už vůbec ne dílo, jako je tohle.“ Pohlédl na papírový sáček, který držel v ruce, jako by se v něm skrýval had.

„Neřekla jsem ti o Zrcadle, protože jsem nechtěla, aby ještě někdo kromě členů rodiny o téhle knížce věděl.“

Odfrkl si. „Ani se ti nedivím.“

„Nestydím se za ni,“ vybuchla. „To jen proto, že ta kniha byla pro mě velmi osobní záležitostí. Věděla jsem, že by to tu nikdo nepochopil. Nechtěla jsem, aby na mě děcka před Benningtonovým obchodem zírala, kdykoli si půjdu pro šampon. Nepotřebovala jsem, aby chlap u benzínky dělal sprostý poznámky. Nechtělo se mi to vysvětlovat, ani v salonu u Patty Loftinsové.“

„Tohle jsem schopný pochopit.“ Nolan se otočil ke zvlněnému oceánu. „Patty má pusu prořízlou jako Velký kaňon.“

Cleo sklouzla očima k hnědému papírovému sáčku, který svíral. Bylo nemožné Zrcadlo komukoli vysvětlit. Bylo to příliš intimní. Příliš nedílná součást jejího nejvnitřnějšího já. Vylila ty nejsoukromější představy do téhle knihy, odhalila ta nejhlubší zákoutí citlivé duše.

Vášeň, kterou měla v sobě uvězněnou, kombinovaná s bolestnou osamělostí vytvořila ožehavou zpověď ženy pátrající po důvěrné citové známosti a fyzickém uvolnění. Ten příběh z ní doslova vytryskl před rokem a půl. Kniha vyšla před měsícem.

Kritika se o Zrcadle vyjadřovala pochvalně. Jen Cleo věděla, že je nikdo nepochopil. Domnívali se, že ta práce má co dělat s autoerotikou. Že vypravěčka sama je v představách uzavřena se znepokojivými mužskými prvky své vlastní přirozenosti.

Nepochopili význam muže v zrcadle.

To, že napsala Zrcadlo, mělo pro Cleu očistný význam. Taky jí to napovědělo, že by chtěla psát, i když věděla, že už nikdy nemusí napsat knihu jako Zrcadlo.

„Kéž bych ti to dokázala vysvětlit,“ zašeptala. „Zrcadlo bylo pro mě očistou.“

„Rád bych v to doufal. Dnes v noci jsem si kousek přečetl. Nemohl jsem uvěřit, žes to psala ty. Se mnou jsi ani nechtěla jít do postele.“ Vrhl na ni planoucí pohled. „Stejně si myslím, že bych nikdy nedokázal soutěžit s tvou fantazií. Žádný muž by to nesvedl. Hrdinka v tvé knížce si to dělá sama. Nepotřebuje chlapa, viď že ne?“

„Nolane, vůbec to nechápeš.“

„Ale ano, chápu. Teď už vím, proč jsi se mnou nechtěla spát. Nebylo to proto, že bys byla tak čistá, viď? Jen ses prostě rozhodla, že ti žádný muž nemůže poskytnout to, co tvá fantazie a dobrý vibrátor.“

„Přestaň, hned toho nech!“ Cleo couvla. „Nechci slyšet už ani slovo. Říkala jsem ti, že to nechápeš.“

„Chápu to, co by ta kniha udělala s mými šancemi na zvolení do státní správy příští podzim. Stal bych se terčem posměchu ve všech novinách.“

Cleo toho měla tak právě dost. „Dej si pohov. Už seš zachráněnej. Co se mě týká, nemusíme se už nikdy vidět, pokud do sebe nevrazíme v obchodě.“

„Sakra, Cleo, nechtěl jsem, aby to skončilo takhle. Jen jsem začal brát náš vztah vážně.“

„Nedělej si starosti. Máš dost rozumu na to, abys z toho včas vycouval. Nenech si pokazit skvělou politickou kariéru!“

„Tak to není,“ zamumlal. „Měl jsem tě rád, Cleo, chci říct, že jsem tě opravdu miloval.“

Cleo vzdychla. „Taky jsem tě měla ráda, Nolane. Věř mi to nebo ne, pořád ještě mám. Hernajs, nejspíš tě budu i volit, jestli budeš na podzim kandidovat.“

„Díky.“ Náhle se mu nedostávalo slov. „Podívej, nikomu nebudu o té knížce vykládat.“

„To bych ocenila.“

„No, tak je to správné. Ještě se na mě zlobíš?“

„Jistě. Dobře. Nezlobím se,“ Cleo se otočila a pustila se k autu. V polovině cesty se zastavila, jak ji náhle bleskla myšlenka. Otočila se. „Jen jednu věc bych chtěla vědět.“

„Jakou?“

„Jak ses dozvěděl o Zrcadle?“

Ústa se mu stáhla. „Někdo mi nechal ve schránce vzkaz.“ Cleo se zachvěla. „Vzkaz?“

„Ano, nechal jsem ho v knize.“

Cleo pokývla a šla dál ke svému vozu. Otevřela dveře a vklouzla dovnitř. Chvilku seděla za volantem a pozorovala Nolana, jak nastartoval džíp a pustil se úzkou silnicí k městečku.

Když auto zmizelo, pomalu otevřela papírový sáček. Dlouho se dívala na obálku a pak vyndala složený list papíru. Poznámka byla stručná a k věci.

Královna Nilu je královnou zvráceností. Muž s tak důležitou budoucností si nemůže dovolit, aby ho vídali ve společnosti děvky.

Tón té poznámky byl znepokojivě povědomý. Velmi jí připomínal anonymní dopis, který dostala minulý měsíc.

Cleo po počátečním šoku to psaní vypustila z hlavy. Doručili jí je prostřednictvím nakladatele a byla si jistá, že odesílatel nemá ani zdání o její totožnosti.

Ale teď se musela smířit se skutečností, že někdo ví, že je opravdovou autorkou Zrcadla a že se rozhodl ji potrestat. Ví dobře, kdo je a kde bydlí.

Clee se třásly ruce, když strkala klíčky do zapalování. Náhle si přála ukrýt se co nejrychleji v bezpečí svého hostince.

kapitola 3

Max se zastavil v otevřených dveřích velkého salonu. Starobyle zařízená místnost byla plná účastníků semináře. Vepředu řečnil muž se stříbrnými vlasy vyfoukanými do účesu. Na rukou měl masivní hodinky a nápadný prsten s diamantem. Vězel v nekonfekčním saku, ručně šitých botách, o nichž Max věděl, že musely být nejméně tak drahé jako jeho. Je nabíledni, že tyhle motivační semináře jsou zlatý důl, pomyslel si Max.

„Jmenuji se Herbert T. Valence a víte co? Jsem neuvěřitelný.“ Valence vyzařoval sílu. Když se vyčkávavě rozhlížel místností, poskakoval téměř na špičkách. „Jsem okouzlující. Dokážu udělat všechno, co si zamanu. A víte co? Vy to dokážete taky. Řekněte všichni po mně: ‚Jsem neuvěřitelný‘.“

„Jsem neuvěřitelný,“ opakovali posluchači unisono.

„Jsem okouzlující,“ pokračoval Valence. Vypadal, jako by měl vybouchnout samým vzrušením a nadšením.

„Jsem okouzlující.“

„Dokážu udělat všechno, co si zamanu,“ napověděl Valence.

„Dokážu udělat všechno, co si zamanu.“

„Síla pozitivního myšlení proudí doslova z jiného světa,“ oznámil Valence s triumfálním úsměvem. „Je to čistá energie. Je to surové palivo, které čeká, až bude přečerpáno do tvůrčích osobností.“

Max se zájmem pozoroval, že se Valence málem vznáší nad hlavami posluchačů ke svému diagramu pověšenému na zdi.

„Jsem tady, abych vás zasvětil do tajemství toho všeho. Peníze, moc, úspěch a sebeúcta. Všechno můžete mít, když se budete řídit mým programem pěti snadných kroků. Chcete nosit šaty, jako mám já? Vozit se v porsche jako já? Když se budete řídit mým programem, můžete to všechno mít. To vám zaručuju.“

Max ztratil zájem a šel zpátky k hale. Zastavil se u prvního obrazu s motivem moře a chvíli si ho prohlížel.

Nebylo nic, co by spatřil pod povrchem rozbouřených vod. Technika byla nanicovatá, výtvarné řešení statické a barvy bezvýrazné. Byla to práce amatéra. Jason měl pravdu, když oceňoval své malířské schopnosti.

„Tady jste, Maxi. Hledala jsem vás.“ Volala na něj Sylvia Gordonová. „Někdo vám před chviličkou volal. Pokoušela jsem se vás spojit do pokoje, ale nikdo to nezvedal, tak jsem pro vás přebrala vzkaz.“

Max se otočil od obrazu moře, který studoval, a popošel k recepčnímu pultu. „Díky.“

„Žádný problém,“ usmála se Sylvia. „Škoda že jsem vás nenašla, když volali.“ Podala mu list papíru. „Zdálo se mi, že ta osoba byla rozčilená.“

Max pohlédl na vzkaz. Volala Kimberly. Chce, abyste ji zavolal, jakmile to bude možné. Velmi důležité. Velmi důležité bylo třikrát podtrženo.

„To je jen obchodní záležitost,“ vysvětloval Max. „Ve skutečnosti to není příliš důležité.“

Zmuchlal papír a hodil ho do odpadkového koše, stejně jako půl tuctu dalších naléhavých vzkazů, které dostal za poslední měsíc od Kimberly Curzonové. Jen mu vrtalo hlavou, jak se jí podařilo vyslídit ho tady na pobřeží.

„Už se vrátila Cleo?“ zeptal se.

„Ne.“ Sylvia se podívala na koš, kde skončil vzkaz. Věnovala Maxovi zamyšlený pohled. „Ale čekám ji každou chvíli. Určitě nebude venku dlouho. Ne, když je v hostinci takhle nabito.“

Dunění hromu přivedlo Maxovu pozornost k oknu. Venku se setmělo. Burácející vítr se proháněl pod převisem. Každou chvíli musí spustit liják. Max pozoroval oblohu, kterou náhle rozčísl blesk.

„Další bouřka?“ poznamenal.

Sylvia pokrčila rameny. „To je v téhle roční době normální. Podívejte, chtěla bych vám poděkovat, že jste včera večer našel Sammyho kačenku. Tyhle věci si schovává.“

„Žádný problém.“

„Šťastné káčátko pro něj hodně znamená, protože mu ho dal Jason.“ Sylvia se rozechvěle usmála. „Sammy je v tom věku, kdy hledá mužský vzor. Však víte, co tím myslím.“

„Říkal mi, že se jeho otec ztratil, že prý odešel, aby se zase našel.“

Sylvia se ušklíbla. „Děti berou všechno doslovně, nemám pravdu? Ale v jádru není špatný. Dough se jednou vrátil z úřadu a oznámil mi, že neunese odpovědnost za manželku a dítě. Tvrdil, že naše manželství bylo hrozná chyba. Spakoval si věci a zmizel. To byl Sammymu jeden rok.“

„Mám to brát tak, že váš bývalý ani Sammyho nenavštěvuje?“ Sylvia zavrtěla hlavou. „Dough šel zpátky na východ. Tam se zjevně rozhodl, že už je na tu odpovědnost připravený. Naposled jsem slyšela, že se znovu oženil a založil rodinu. Nikdy se se mnou ani se Sammym nepokoušel spojit přímo, jen přes svého právníka. Čas od času si vzpomene, že by měl platit alimenty.“

Světlo zhaslo, zrovna když setmělou oblohu proťal další blesk.

„K čertu,“ zamumlala Sylvia. „Zase v háji elektřina. Doufám, že jsou to jen vyhozené pojistky. Minulý měsíc se na dráty zřítil strom a byli jsme bez proudu čtyři hodiny.“

Max se chopil příležitosti. „Podívám se na to, jestli chcete.“

Sylvia na něj vděčně pohlédla. „Díky. Počkejte vteřinku.“ Sáhla pod pult a vyndala baterku. „Jednu máme vždycky při ruce, jak vidíte. Tohle se tady stává pořád dokola.“

Herbert T. Valence vyrazil s řevem ze salonu, právě když Sylvia podávala Maxovi velkou baterku. Jeho výraz naprostého nadšení vystřídalo nelíčené pobouření.

„Co se to tu děje?“ dožadoval se vysvětlení. „Copak takhle můžu pouštět video? Co se stalo s tou elektrikou?“

„Hned se na to podívám,“ řekl Max vlídně a vzal si od Sylvie baterku.

Valence se zamračil. „Tak si pospěšte, ano? Mám tady seminář a musím přednášet. Musím si hájit pověst, kterou mám, chápete. Nemůžu pracovat, alespoň ne na špičkové úrovni, když nemám video.“

„Pokuste se být tvořivý,“ vyzval ho Max. „Myslete pozitivně. Pozitivní myšlení je hybnou silou, která pohání motor tvořivosti, nezapomeňte na to!“

Sylvia se odvrátila, ale Max si stačil všimnout, že se snaží ovládnout, aby nevybuchla smíchy.

„To má být vtip?“ zeptal se Valence chladně.

„Jen jsem vám poskytl vaši vlastní radu,“ Max ho obešel a zamířil ke schodišti do sklepa. „A dokonce si za to nebudu nic účtovat.“

„Víte co?“ vyrazil ze sebe Valence. „Nemusím tu poslouchat takovýhle neomalenosti.“

V té chvíli se otevřely venkovní dveře. Max pohlédl přes rameno. Do místnosti vpadla rozcuchaná Cleo a jí v patách závan vlhkého větru.

Cleo k sobě tiskla sáček z hnědého papíru. Všiml si jejího napjatého výrazu, když vklouzla dovnitř. Bylo jasné, že schůzka s Hildebrandem neproběhla nejlíp.

„Hu.“ Cleo zavřela dveře a prsty prohrábla mokré vlasy. „Venku leje. Je všechno v pořádku, Sylvie?“

„Ne, nic není v pořádku,“ ozval se Valence, ještě než Sylvia otevřela pusu. „Vypadla elektřina. Chci, aby se to okamžitě spravilo. Jak jistě víte, slečno Robbinsová, pokouším se tu pořádat seminář. U mě jde vždycky všechno jako na drátkách a prostě si nemohu dovolit pracovat bez proudu.“

Max pozoroval, jak Cleo nasadila uklidňující výraz majitelky hostince. „Ale samozřejmě, pane Valenci. Seženeme někoho, kdo se na to podívá.“

„Už na to jdu,“ zvedl Max baterku.

Sklouzla k němu pohledem. „Myslela jsem, že už jste pryč.“

„Jak jste na to přišla? Vždyť jste si mě najala.“

Cleo se na něj podívala, jako by chtěla moc a moc odpovědět, ale přítomnost pana Valence ji donutila včas zarazit. „Co chcete dělat?“

„Jdu do sklepa, abych se podíval na pojistky. Máte nějaké námitky?“ Max zdvořile čekal.

Cleo sklapla. „Půjdu s vámi.“

„Myslím, že si poradím sám,“ ujistil ji Max.

„Řekla jsem, že jdu s vámi.“ Cleo vykouzlila další uklidňující úsměv pro pana Valence. „Dejte nám pár minut, pane Valenci. Jsem si jistá, že za chvilku budeme mít všechno pod kontrolou.“

„Rád bych v to doufal,“ zabublal pan Valence. „Můj čas je neobvykle drahý. Nemohu si dovolit ztrácet ho tím, že bych jen tak seděl a čekal, až někdo nahodí pojistky.“ Vyslal k Maxovi další zuřivý pohled.

Max šel pomalu chodbou a sledoval Valence, dokud nezmizel. „Víte, že je neuvěřitelný?“ zeptal se Cley. „A taky úžasný.“

„O čem to proboha mluvíte? Tady. Podejte mi to.“ Popadla baterku a pospíchala halou ke dveřím vedoucím na schodiště do sklepa. „Proč jste neodešel?“

„Mám k tomu spoustu důvodů,“ Max otevřel dveře a přehlédl inkoustově temný, rozlehlý sklep. „Jedním z nich je to, že jsem se neomluvil za to nepatrné nedorozumění při snídani.“

„To nebylo nepatrné nedorozumění.“ Cleo rozsvítila baterku a pustila se po schodišti do sklepa. Pořád si k tělu tiskla hnědý papírový sáček. „Byl jste velmi hrubý, krutý a urážlivý.“

„Asi máte pravdu.“ Maxova hůl jemně klepala o podlahu. „Nicméně, rád bych dostal příležitost omluvit se za to, že jsem vás považoval za Jasonovu milenku.“

„Milenku, která jde po penězích.“ Cleo došlápla na poslední schod a přejela světelným paprskem po sklepě plném haraburdí.

„V pořádku,“ připustil Max trpělivě. „Omlouvám se za to, že jsem vás považoval za Jasonovu milenku, která jde po penězích.“

„Tak fajn. Už jste se omluvil. Teď můžete jít.“

Max pevně sevřel držadlo hole. Takhle lehce se mě nezbavíš, pomyslel si. Ještě pořád máš mé Luttrelly. „Obávám se, že hned nemohu odejít.“

Cleo přešla ke skříňce s pojistkami. „Proč ne?“

„Včera večer jsem vám řekl, že potřebuju využít vaši nabídku. Jinou práci nemám.“

Soustředila se na vrchní dvířka. „To není můj problém.“

Max si byl jistý, že zakolísala. Rozhodl se změnit taktiku. „Co se stalo s Hildebrandem?“

Cleo otočila vypínačem a světlo nad hlavou se jim rozsvítilo. Ušklíbla se. „Nolan došel ke stejnému závěru jako vy. Myslí si, že jsem padlá ženská. Jako nadějný politik s kariérou v Bílém domě si nemůže dovolit, aby se jeho jméno spojovalo s někým takovým, jako jsem já.“

Maxe překvapil vztek, který jím projel. Pozorně studoval Clein obličej. „To ho jen tak neočekávaně napadlo?“

„Velmi neočekávaně.“

„Co ho k tomu vedlo?“

„Nemám ponětí.“ Cleo zavřela dveře skříňky a zhasla baterku. „Budete mě muset omluvit. Mám spoustu práce a vy máte před sebou dlouhou cestu.“

Max jí zastoupil cestu. „Počkejte, Cleo. Myslel jsem vážně, co jsem řekl. Toho nedorozumění je mi líto a nemám, kam bych šel. Ocenil bych, kdybyste mě tu na chvilku nechala. Na byt a stravu si vydělám.“

Chvíli váhala. V pohledu se jí zračila nejistota. „Podívejte, mrzí mě, v jaké jste situaci, ale nemůžete přece očekávat, že vám dám stejné podmínky, jaké měl Jason. Ne po tom, co se stalo ráno.“

„Jason byl váš přítel,“ ztišil Max hlas. „Byl také můj přítel. Co očekáváte, že mě napadlo, když mluvil o záhadné ženě, které říkal Cleo? Umíral. Neměl sílu mi podrobně vysvětlovat, jakou roli jste hrála v jeho životě. Jediné, co jsem věděl, bylo, že…“ Max se zarazil a hledal vhodný výraz, „… že mu na vás záleželo.“

Clein výraz zjemněl. Sklopila oči a dlouhou dobu byla zticha. Nakonec se setkala s jeho pohledem. „Tak dobře. Ve jménu našeho společného přátelství s Jasonem vás tu nechám.“

„Díky.“ Bylo to snazší, než Max předpokládal. Ta dáma bezesporu miluje nešťastné příběhy.

„Ale jen do konce tohohle prodlouženého víkendu,“ dodala Cleo, jako by mu četla myšlenky. „Pořád žádná zpráva o Benjym a mně se teď jedny ruce navíc hodí. Ale očekávám, že v úterý odjedete. Srozuměno?“

„Srozuměno.“

Tři dny jsou dlouhá doba, pomyslel si Max. Může se toho spoustu přihodit. Bylo známo, že on dokáže během tří dnů sjednat nebo zrušit mnohamilionové obchody. Jednou v necelých sedmdesáti hodinách zajistil výkupné a osvobození celého kontingentu Curzonových lidí, které unesli teroristé. S trochou štěstí během těch tří dnů své Luttrelly najde.

A když ne, určitě objeví způsob, jak zůstat v Robbinsově hnízdečku o trochu déle.

Herbert T. Valence měl pravdu. Fígl spočívá v pozitivním myšlení.

Kolem deváté večer nahlédla Cleo do salonu. Max se Sylvií nalévali po večeři hotelovým hostům kávu a sherry. V krbu hořel příjemný oheň a vytvářel vřelou, spokojenou atmosféru. Místností se nesla tlumená konverzace.

Cleo se celé odpoledne plísnila za nedostatek silné vůle. Věděla, že si měl Max sbalit, hned jak se vrátila od Nolana. Říkala si, že ho měla vykopnout, když se tu ještě potloukal, ale Maxovi se nějak podařilo vzbudit v ní lítost.

Nemohla se zbavit pocitu, že byla zmanipulována.

„Musíš si přiznat, že Max dodává celému místu určitý styl,“ konstatovala Sylvia, když se ocitla v její blízkosti. „Jason budil taky takové aristokratické zdání, když naléval kávu a sherry. Hosté to milují.“

„Chová se, jako by mu to patřilo,“ brblala Cleo. „Jen se na něj podívej. Každým coulem vznešený majitel panství.“

„Přiznej si to, Cleo. Když postavíš chlapa, jako je Max, s krumpáčem k příkopu, bude vypadat, jako by mu ten příkop a stovky okolních akrů taky patřily.“

„Možná máš pravdu. Přijel v jaguáru. A ty šaty, co má na sobě, nejsou za pár šupů z výprodeje.“

„Zkouší být užitečný,“ podotkla Sylvia. „Udělal všechno, oč jsi ho odpoledne požádala. Dokonce dotáhl polena do krbu, což s tou jeho nohou určitě nebylo snadné.“

Cleo sebou škubla, jak jí projel záblesk provinilého pocitu. Srdečně litovala, že požádala Maxe, aby se postaral o dřevo do krbu. Pravda byla, že si v té chvíli vůbec neuvědomila jeho handicap. Něco v Maxovi samém usnadňovalo člověku zapomenout na jeho hůl a vše, co s sebou přinášela. Max prostě nevypadal jako slaboch.

„Má v sobě něco, co mi dělá starosti,“ zabručela Cleo.

„Jako co?“

„Nejsem si jistá,“ připustila Cleo. Pak zaváhala. „Myslel si, že jsem byla Jasonovou milenkou.“

Sylvia na ni překvapeně pohlédla a usmála se. „Děláš si legraci.“

„Na tom není nic legračního.“

„Ale ano. Víš, co je tvůj problém? Máš mizernou náladu od chvíle, co ses vrátila od Nolana.“

„Nolan si myslí, že jsem královna pornografie.“ Sylvia otevřela pusu. „Cože?“

„Zjistil, že jsem napsala Zrcadlo.“

Sylvia na ni zírala. „Nikdo neví, žes to psala, kromě členů rodiny. Neřekla jsem to živé duši, přísahám, Cleo. A nemohu uvěřit, že by to prozradil někdo jiný.“

„Já vím, nelam si s tím hlavu. Stejně to asi muselo jednou prasknout.“

Sylvia se zamračila. „Vím dobře, jak to pro tebe bylo důležité zachovat si v tomhle případě anonymitu.“

„Je to hrozně osobní. Nevadilo by mi, kdyby se lidi dozvěděli, že jsem napsala Dokonalou odplatu. Ale Zrcadlo příliš odráží mé já.“

„Rozumím,“ ujistila ji Sylvia jemně.

Clea nervózně pokračovala. „Řekla jsem Nolanovi, že se nechci zabývat jedovatými poznámkami lidí, ale pravda je, že se nechci setkat s jejich drzou zvědavostí. Zažila jsem to, když mi zemřeli rodiče. Lidé mi kladli spoustu hrozných, ryze osobních otázek, třeba – jaké to bylo, když jsem je našla…“ Cleo naráz zmlkla. „Ani si raději nepředstavuju, na co by se mě ptali v souvislosti se Zrcadlem.“

Sylvia jí položila konejšivě ruku kolem ramen. „To je v pořádku, Cleo. Nelam si s tím hlavu. Nejdůležitější teď je zjistit, kdo to vyzvonil Nolanovi.“

„Netuším,“ připustila Cleo. „Někdo mu hodil do schránky jeden výtisk a s ním i vzkaz, že jsem to napsala já. Na papírku taky stojí, že bych byla velmi nevhodnou partií pro člověka s jeho politickými ambicemi.“

„Můj bože, to je teda hodně divný. Ani mě nepřekvapuje, žes byla celé odpoledne naštvaná. Co na to Nolan?“

Cleo se křivě usmála. „Podle něj už nejsem schůdný kandidát na post paní Nolan Hildebrandové. Tvrdil, že moje pornografická minulost by mohla vážně ohrozit jeho politickou kariéru. Doufal, že pochopím, proč se mě musí vzdát.“

„Ten hnusnej slimák,“ zavrčela Sylvia. „Doufám, žes ho poslala někam.“

„Je to pryč, už na tom nezáleží. Můj vztah k Nolanovi nikdy nepřerostl v nic vážnějšího.“ Cleo se setkala se Sylviiným znepokojeným pohledem. „Nechci, aby zbytek rodiny o tom vzkazu věděl. Mohlo by je to poděsit.“

Sylvia souhlasně přikývla. „Dobře. Nikomu ani slovo. Ale co s Nolanem? Nevyzvoní každému, žes tu knihu napsala?“

Cleo se ušklíbla. „Pochybuju. Nechce, aby lidi věděli, že měl se mnou něco společného, i když jen krátce, s ženou tak pochybné pověsti.“

„Neuraž se, Cleo, vím, žes ho měla ráda, ale ten chlap je kretén. Má před sebou nejspíš skvělou politickou kariéru.“

Cleo se chystala odpovědět, ale náhle zmlkla. Halou k nim běžel Sammy. Chlapeček měl na sobě pyžamo, v malé pěstičce pevně svíral Šťastné káčátko.

„Co tady děláš, miláčku?“ zeptala se starostlivě Sylvia. „Měl bys už spát.“

„Nemůžu.“ Sammy popadl matčinu ruku a přitulil se k ní. „Zdálo se ti něco zlého?“ zeptala se Cleo laskavě. „Ne,“ Sammy si přitiskl Šťastné káčátko. „Ale Trisha pláče.“

„Opravdu?“ zamračila se Cleo. Trisha měla ložnici hned vedle Sammyho.

„Nemůže přestat.“ Sammy zabořil obličejíček do máminy sukně.

„Půjdu nahoru a podívám se, co se děje,“ rozhodla Cleo. „Neměj o ní strach, Sammy. Určitě bude v pořádku.“

Sammy přikývl, ale díval se pořád do země. Sylvia ho k sobě zvedla a pevně ho přitiskla. „Cleo si s ní promluví, miláčku. Všechno bude okay.“

„Trisha je asi nešťastná, protože zmizel Benjy,“ těšila ho Cleo. Vyměnily si se Sylvií pohledy. „Dej tady na všechno pozor.“

„Dobře,“ odpověděla Sylvia. „S Maxem ty davy zvládneme.“

Sammymu se rozzářily oči, když si všiml Maxe za barovým pultem. „Tamhle je Max. Ahoj, Maxi.“ Zamával Šťastným káčátkem na pozdrav.

Max mrkl ke dveřím. Přejel pohledem Sammyho a pak sklouzl na Cleu. Položil láhev sherry, kterou držel v ruce, a přešel k malé skupince ve dveřích.

„Stalo se něco?“ zeptal se tiše.

„Trisha brečí,“ vysvětlil Sammy. „Cleo za ní zajde, aby ji utišila.“

„Aha,“ Max pozorně sledoval Cleu. „Myslíte, že je to vážné?“

„Z jejího hlediska jistě,“ připustila Cleo. „Má strach o Benjyho. Vůbec o sobě nedal vědět. Za chvilku jsem zpátky.“

Cleo se otočila a rozběhla se ke dveřím. Ani ji nepřekvapilo, že Trisha pláče. Dělala si o ni starosti od včerejšího večera, kdy zjistili, že se Benjy vypařil.

Trisha měla pokoj ve druhém patře. Přistěhovala se před dvěma lety, kdy dostala práci v Robbinsově hnízdečku. Trisha a Benjy byli k sobě přitahováni od prvního setkání. Cleo věděla, že mají mnoho společného. Snad až příliš mnoho. Oba pocházeli z narušených rodin, které se o ně příliš nestaraly. Měli k sobě blízko i v rámci Cleina rozvětveného klanu. Před šesti měsíci se Cleo dozvěděla, že se z nich stali milenci.

Cleo sledovala neodvratnou romanci, která mezi Trishou a Benjym rozkvetla, s určitými obavami a zlým tušením. Nebyla si zcela jistá, jestli se dokážou vyrovnat s odpovědností, plynoucí z tohoto vztahu, přičemž věděla, že je to přesně ono, co oba chtějí. Jako by je spojil podivný osud. Jako by se k sobě přimkla zatoulaná zvířata nebo bezprizorné děti ve vichřici.

Cleo se zastavila před Trishinými dveřmi a jemně zaklepala. „Trisho? To jsem já, Cleo.“

„Cleo?“ Trisha měla zastřený hlas. „Už jsem v posteli. Prosím tě, jdi pryč.“

„Trisho, víš dobře, že to neudělám. Sammy povídal, že pláčeš. Pusť mě dovnitř. Promluvíme si.“

„Nechci s nikým mluvit.“

„Ani o Benjym?“

„Zvlášť ne o Benjym.“ Trisha náhle začala zoufale vzlykat.

Cleo to už nedokázala dál snášet. „Pusť mě dovnitř, Trisho, nebo si dojdu pro univerzální klíč.“

Chvíli bylo bolestné ticho. Pak se dveře pomalu otevřely a odhalily Trishin slzami zpustošený obličej.

„Ach, Trisho,“ zašeptala Cleo a rozevřela paže.

„Vím, proč odešel,“ kvílela Trisha. Vklouzla do Cleiny utišující náruče. „To kvůli mně.“

„Určitě to nebylo kvůli tobě.“ Cleo poplácala Trishu po rameni. „Benjy má svůj problém, víš to dobře. Musí si ho sám vyřešit.“

„Já vím,“ vzlykala Trisha. „A já mu přidělala další.“

„Trisho, to není tvá vina, že Benjy odešel.“

„Ale ano,“ Trisha se zajíkla. „Jsem těhotná.“

Cleo zavřela oči, její nejhorší obavy se potvrdily. „Pane bože.“

„Řekla jsem to Benjymu a on se s tím nedokázal vyrovnat. Proto odešel, Cleo. Co mám dělat? Jsem tak vyděšená.“

„Všechno je v pořádku,“ tišila ji Cleo. „Všechno bude v pořádku. Teď máš rodinu, nezapomeň. Nejsi sama.“

Blížila se půlnoc, když se unavená Cleo dostala do svého pokoje ve věžičce ve třetím patře. Našla si tu malou svatyni ihned poté, co se přestěhovala do hostince.

Vybírala ji pečlivě, z dosahu hostinských pokojů. Malé apartmá ve věži poskytovalo soukromí a pohled na moře. Byly doby, kdy Cleo potřebovala obojí. Většinu času bylo fajn, že ji obklopuje rodina a hosté, ale stávalo se, že zatoužila po ochranné samotě svých pokojů.

Odemkla dveře, myšlenkami stále u nešťastné situace, a vešla do příjemně přeplněného hájemství. Pokoj byl zařízen jako zbytek hostince v tom nejkvětnatějším viktoriánském stylu. Každý kousek, počínaje látkovými tapetami, postelí s nebesy a keramickými hodinami na stole konče, vybírala Cleo s nesmírnou péčí.

Světlo odhalilo ještě něco na posteli. Dlouhou rudou saténovou stuhu, která se vinula jako had na jednom z polštářů.

Cleo hleděla na stuhu celá vyděšená. Náhle pocítila závrať. Prsty, které svíraly kliku, se roztřásly.

„Cleo?“ Max se za ní zhmotnil jako přízrak v otevřených dveřích. „Hledal jsem vás. Chci si s vámi promluvit, ještě než půjdete spát.“

„Teď ne,“ zašeptala chraptivě. Nedokázala odtrhnout pohled od rudé saténové stuhy.

„Co k čertu?“ Max si bez omluvy razil cestu do pokoje. Přelétl místnost a její zařízení jediným pohledem a pak se k ní prudce otočil. „Co se děje?“

„Prosím,“ zašeptala. „Jděte pryč.“

„Vypadáte, jako byste spatřila strašidlo.“

„Odejděte,“ zasyčela.

Max její rozkaz ignoroval. Místo toho tiše zavřel dveře. „Jen neomdlévejte. Nedokážu si s ženou v mrákotách poradit.“ Objal ji rukou a přitáhl si ji pevně k sobě.

„Neomdlím. Nikdy v životě jsem ještě neomdlela.“ Cleo chtěla odolávat podmanivému teplu jeho těla, ale proudilo do ní, vyhánělo z ní chlad, který ji před chvilkou sevřel. Stála tam a pár minut se o něj opírala.

Muž v zrcadle.

Konečně se začala uvolňovat. Max byl pevný, silný a krásně voněl. Cleo vdechovala lákavou směs mýdla a mužnosti. Nikdy předtím ji neokouzlila vůně muže, ale Max ji přitahoval. Pokoušela se tajně zabořit nos do jeho hrudníku.

„Jste v pořádku?“

Otázka porušila jemné zajetí, které ji pomalu zachvacovalo. Rozpačitě zvedla hlavu, narovnala si brýle a odtáhla se od něj. „Myslím, že ano. Omlouvám se. Jen mě něco trochu vyděsilo. Teď už to bude dobré.“

Pomalu uvolnil objetí. Pohled z ní však nespouštěl. „Co to bylo?“

Cleo věděla, že by měla držet pusu. Ale zábrany padly, snad díky šoku, když spatřila tu stuhu, a taky kvůli Maxově náruči. Věděla, že mu nedluží vysvětlení. Ale náhle potřebovala s někým mluvit. Kdyby tu byl Jason, určitě by mu všechno vyprávěla.

Max byl Jasonův přítel. Max není cizí člověk. Opravdu ne.

„Ta stuha tu nemá co dělat.“ Cleo nevěděla, kde začít. Popošla k posteli a zahleděla se na svinutý satén. „Někdo ji sem položil.“

„Dárek od Sammyho?“

„Ne.“ Cleo se otřásla. „Bože ne. Sammy neví nic o tom, co rudá saténová stuha na polštáři znamená.“

„A vy ano?“ Max se ani nepohnul.

„Je to jedna scéna v knize, kterou jsem napsala.“ Otřásla se. Pak se otočila a šla ke knihovničce. Vzala ten výtisk, který jí dal po ránu Nolan. „Je to odtud, kapitola čtyři.“

Max si vzal knihu a podíval se na obálku. „To jste psala vy? Stojí tu, že autorkou je Elizabeth Birdová.“

„Jsem to já. Elizabeth Birdová je můj pseudonym. Až donedávna to bylo hluboké tajemství členů rodiny. Ale ode dneška je jasné, že to bohužel ví ještě někdo další.“

„Proč jste to chtěla udržet v tajnosti?“

Cleo pozorovala jeho obličej. „Jen se na tu knihu podívejte.“

Max otevřel obálku a mrkl na záložky. Po chvilce zvedl oči, v nichž nebyl žádný výraz. „Píšete o ženské erotice? Myslel jsem, že jsou to nějaké dobrodružné románky.“

Cleo zvedla bradu. „Napsala jsem jen jednu knihu o erotice, než jsem se pustila do dobrodružství a romantiky. Zrcadlo.“ Kousla se do rtu a neodolala, aby nedodala: „Kritika ji přijala pochvalně, opravdu. Dokonce vyšly nějaké kladné recenze.“ Samozřejmě, Max tomu neuvěří, pomyslela si Cleo. Kéž by to neznělo jako obrana. Kéž by předtím nedržela pusu.

„Aha,“ podotkl Max bezbarvým hlasem.

Ani za boha nedokázala odhadnout jeho reakci na zprávu, že napsala Zrcadlo. „Právě kvůli téhle knize se Nolan rozhodl, že nejsem vhodnou partií pro nastupujícího politika.“

„No jo. Politici jsou poněkud hloupá parta, nemyslíte? Nemají žádnou představivost.“

Cleo si dovolila úsměv. „Předpokládám, že to potvrzuje váš předchozí názor, že jsem lehká ženská.“

„To potvrzuje můj dojem, že u vás člověk nikdy neví.“ Max se posadil na malou židli potaženou pestře potištěným kartounem, aniž počkal na vyzvání. Hůl opřel o stolek a začal si podvědomým pohybem masírovat stehno. „Proč mi neřeknete, k čemu to všechno.“

Cleo povzdechla a spustila se do ušáku. Natáhla si obě nohy, ruce strčila do kapes a pozorně sledovala Maxe. Už teď litovala, že se mu svěřila.

„Objektivně vzato, moc toho není,“ připustila. „Všechno, co vím, je, že nějaký nespokojený čtenář se zjevně rozhodl mě potrestat. Minulý měsíc mi poslal opravdu hrozný dopis.“

„Co jste s tím udělala?“

„Nic. Co jsem mohla dělat? Nebyl tam žádný podpis. Doručil mi ho můj nakladatel, takže jsem usoudila, že osoba, která mi píše, nezná mé skutečné jméno ani adresu. Jenže dneska ráno mi Nolan řekl, že mu někdo nechal výtisk ve schránce.“

„Nejspíš zase anonym.“

„Ano. Ale s varováním, že nejsem ta správná partie pro politika. A teď jsem tu našla tu stuhu.“

„Předpokládáte, že to má na svědomí rozzuřený čtenář?“

„Kdo jiný by to mohl být?“ Cleo se otřásla. „Nějaký kretén mě pronásleduje, hádám. A dnes večer mi vlezl až do ložnice. Nahání mi to husí kůži.“ Nejen to, k smrti ji to vyděsilo. Ale Cleo to nehodlala přiznat. Ještě ne, v žádném případě.

„Možná že bych mohl pomoct,“ nabídl se Max tiše.

Cleo na něj zírala. „Jak?“

„Znám muže, který vlastní firmu specializující se na pátrání a ochranu společností. Kdybyste chtěla, požádal bych ho, aby pár věcí prošetřil.“

„Na to zapomeňte. Nechci, aby se mi tu potloukal soukromý detektiv.“

„Proč ne?“

Cleo stiskla zuby. Už jednou se spálila, pokud jde o soukromého detektiva. Vytahal z ní spoustu peněz a výsledek žádný. Nechtěla se zase nechat obrat. „Nestojí to za to. Nechci to nafukovat. Ať je to kdokoli, za chvilku ho to unaví a zmizí.“

„Myslíte?“

„Spisovatelům se to občas stává,“ připustila Cleo na svou obranu. „Není mnoho lidí, co to mohli udělat.“

„Podívejte, tím si nejsem tak jist. Mohl bych alespoň požádat O’Reillyho, aby prověřil hosty, kteří tu jsou tento víkend. Alespoň bychom přišli na to, jestli některý z nich nemá pověst zuřivého cenzora.“

„Říkala jsem vám, že nehodlám platit soukromému detektivovi, aby mi tu čmuchal.“

„Neplatila byste ho,“ ujistil ji Max měkce. „O’Reilly je můj přítel. Dluží mi pár službiček. Uvítá to, když pro mě bude moci dělat.“ Cleo váhala. „Myslíte?“

„Ano. To nemůže škodit, když to tady rychle prověří.“ Max vypadal zamyšleně. „Chvilku to potrvá. Pochybuju, že to O’Reilly stihne za dva dny.“

Cleo ho pozorovala se stálým podezřením. „Chcete si tím zajistit, abych vás odsud nevyrazila v úterý?“

„Ano.“ Max pokrčil rameny. „Nemám kam jít. Dneska se těžko shání nějaké zaměstnání.“

Zasténala. „Já věděla, že nebude snadné se vás zbavit.“

kapitola 4

Poznala jsem ho, dokonce i když jsem jeho obličej v zrcadle neviděla zřetelně. Je to přízrak ve skle, zakletý navždy ve stříbřitém světě, ale poznala jsem ho okamžitě, jakmile se mě dotkl.

Má horké prsty, nikoli studené, ačkoli je zamčen v ledovém království za zrcadlem. Chce mě, jak mě ještě v životě nikdo nechtěl. Já toužím po něm. Způsobem, jaký nedokážu vysvětlit. Vím, že je mou součástí. A přitom je zajatcem vlastního vězení jako já toho svého.

Když ke mně dnes večer přijde, položí mi ruce na prsa a já se zachvěju prudkou odezvou. Projede mnou horká vlna. Bude pozorovat mou tvář a vyčte z ní moji touhu. Nemohu ji před ním skrývat. On sám porozumí té potřebě, žádosti i vášni, které v sobě nosím a jež dosud nikdo nespatřil.

Ale co on? Budu někdy schopná vysvobodit ho ze světa za zrcadlem?

Max zavřel Zrcadlo a odložil knihu na noční stolek vedle postele. Pomalu se nadechl a soustředil se na to, aby ovládl hlubokou sexuální bolest, která se mu soustředila ve slabinách. Měl mít dostatek rozumu a přestat číst hned po první kapitole.

Ale nemohl odolat a musel pokračovat, ačkoli smyslné představy v té knize jsou svou podstatou ryze ženské. Právě skutečnost, že je to výplod Cleiny obrazotvornosti, ho donutila číst dál, sváděla ho a zcela pohltila. Max věděl, že v Zrcadle našel další okno, díky němuž ji může pozorovat.

Střípky porozumění, kterých se mu dnes dostalo, ho budou udržovat v bdělosti ještě hodně dlouho.

Odstrčil přikrývky a přehodil nohy přes pelest. Postavil se. Stará, dobře známá nepříjemná bolest mu projela levým stehnem. Pohled mu automaticky sjel na jizvu. Vypadala odpudivě jako vždycky a vyvolala neobvyklé vzpomínky.

Vzpomínky na pár chvil, kdy něco parádně pokazil.

Max se natáhl pro hůl, aby se uklidnil. Chvilku čekal, bolest pomalu ustupovala. Podařilo se mu dojít k oknu a podívat se na záliv zahalený nocí. Clonou neustálého deště viděl světla útulku kosmické harmonie, pomrkávající v dálce.

Max se na ně zadíval a pak se přes rameno ohlédl na svůj nový dočasný domov. Za ta léta už žil na různých místech, od těch nejlevnějších obytných přívěsů s tenkými stěnami až po evropské hrady a zámky, ale tohle je poprvé, co bydlí v podkroví.

Velká místnost těsně pod střechou starého hostince byla překvapivě útulná. Byla dokonce i pohodlná, pokud člověk nezapomínal na šikmé trámy blízko zdi. Naštěstí tu chyběla spousta viktoriánských serepetiček, které by zničily tuhle část budovy. K jeho nekonečné úlevě tvořily zařízení staré rustikální kusy, které vyhovovaly jeho vkusu pro čisté tvary a formy.

Max si představil Cleu, která spí v posteli s nebesy jen o patro níž, a okamžitě toho litoval. Ten obraz sám o sobě umocnil dráždivé pocity od pasu dolů. Vypadalo to, že má před sebou dlouhou noc.

Jeho pohled sklouzl na svinutou rudou stuhu na stole a jeho ústa se sevřela.

Dnes ráno udělal taktickou chybu, když vyslovil domněnku o její úloze v Jasonově životě. Málokdy byl takový hlupák.

Takhle zpackat příležitost, jak se vkrást snadno do její domácnosti! Max si okamžitě uvědomil, že bude muset vyvinout další nátlak. Věděl, že potřebuje najít způsob, jak přesvědčit Cleu, aby ho nechala v hostinci. Příhoda s šarlatovou stuhou mu zajistí perfektní omluvu za to, že tu tak dlouho zaclání.

Řekl jí, že požádá O’Reillyho, aby prověřil hosty, a také to hodlal udělat. Ale zamýšlel, že se s O’Reillym domluví, aby moc nespěchal, protože potřebuje čas kvůli Luttrellům.

Pohrával si se saténovou stuhou a nechal si oba konce proběhnout mezi prsty. Když si uvědomil, že někdo vtrhl do Cleiny ložnice, jen aby ženu záměrně vyděsil, zamrazilo ho a vyvolalo to v něm vlnu chladného hněvu. Literární kritika má své opodstatnění, ale tenhle zvláštní cenzor zašel příliš daleko.

Maxovi došlo, že teď už neusne. Zdálo se, že je dole ticho. To by mohla být příležitost poohlédnout se po suterénu. Už prolezl pár místností nahoře, ale nic nenašel. Suterén je přesně to místo, kam by Cleo mohla ukrýt pět cenných obrazů.

Max znechuceně potřásl hlavou, když si pomyslel, že ti skvělí Luttrellové jsou zašantročeni někde dole ve vlhkém sklepě.

Přešel pokojem ke skříni. Jako obvykle si s sebou vzal objemnou kabelu, v níž měl zabalené vše nezbytné. Ten zvyk z mládí být připraven na stěhování během okamžiku byl příliš zažitý, než aby se ho teď dokázal zbavit.

Měl s sebou jedny tmavé kalhoty a novou bílou košili, kterou nedávno dostal od svého londýnského krejčího. Z nevysvětlitelných příčin nacpal šarlatovou stuhu do kapsy. Pak se vydal dolů.

Hostinec byl tichý. Chodby byly dokonale osvětlené, ale nikoho nespatřil. Herbert T. Valence se svou intenzivní výukou motivačních technik zjevně frekventanty vyčerpal.

Max si hned při vstupu do vestibulu všiml světla v malé kanceláři za recepčním pultem. Zastavil se a chvilku pozorně naslouchal. Pak nehlučně pokračoval, opatrně se holí dotýkal koberce, aby neohlásil svůj příchod. Očekával, že uvidí George, nočního vrátného.

Vestibulem se neslo hlasité chrápání. Max povytáhl obočí. Sešel ještě pár schodů a pohlédl otevřenými dveřmi do malé kanceláře. Hubený holohlavý muž kolem pětašedesáti seděl na Cleině židli. Tvrdě spal, hlavu položenou na zkřížených rukách.

Tak takhle je v noci zajištěna bezpečnost Robbinsova hostince.

Ale co je špatné pro bezpečnost, je výhodné pro Maxe. Může se nerušeně věnovat prohlídce suterénu. Pustil se chodbou vedoucí ke schodům do sklepa.

Když procházel kolem solária se skleněnými stěnami, podvědomě zaváhal. Zastavil se u dveří. Uvnitř místnosti byla světla zhasnutá, ale z chodby tam dopadal dostatek záře, aby rozeznal povědomou ladnou postavu odpočívající v jednom z proutěných křesel královských rozměrů.

Seděla sama ponořená do stínu a hleděla zamyšleně ven do noci nasáklé deštěm. Kleopatra přemýšlející o osudu Egypta.

Pulzující pocit touhy, který se v něm stále svíjel, se znovu probudil. Instinktivně položil ruku na kapsu, v níž schoval dlouhou saténovou stuhu.

„Ahoj,“ zašeptal Max. „Počítám, že taky nemůžete spát?“

Cleo otočila prudce hlavu. Mrkla na Maxovu osvětlenou postavu, jako by chtěla odhadnout, kdo se chystá rušit ji v soukromém rozjímání. Viděl, jak se měkká tmavá záplava vlasů uvolnila ze svého vězení. Na sobě měla obvyklou uniformu skládající se z vytahaných džínsů a volné haleny. Zlatavé tenisky se ve tmě blyštěly.

Slabé světlo z chodby odhalilo její ostražitý uzavřený pohled. Max pocítil ještě něco jiného než touhu. Byla to starost. Tenhle zvláštní pohled zatím v dívčiných očích nespatřil, dokonce ani tehdy ne, když hovořili o rudé stuze na polštáři.

„Měla jsem nepříjemný sen,“ vysvětlila Cleo tiše. „Někdy se mi to stává. Říkala jsem si, že zajdu na chvilku sem, abych si volně vydýchla. Co tu děláte vy?“

Maxe by zajímalo, jaké sny donutily Cleu hledat útočiště v soláriu.

Vešel do ztemnělé místnosti a posadil se do proutěného křesla naproti ní. Chvíli mlčel. Slyšel bublání vody z mělké vydlaždičkované fontány, která stála uprostřed.

„Neměl jsem nic lepšího na práci, tak jsem se rozhodl sejít dolů a podívat se, jak snadné je zmocnit se univerzálního klíče nebo klíče od vašeho pokoje,“ improvizoval Max opatrně.

Cleo pohlédla trochu zděšeně: „Klíče od mého pokoje?“

„Někdo si musel jeden vypůjčit, aby se k vám dnes zvečera dostal.“

„Aha,“ prsty sevřela opěradla proutěné židle. „Nebylo by to tak nesnadné opatřit si klíč. Předpokládám, že jste si všiml George?“

„Spí jak špalek.“

Cleo pokrčila nos. „To je normální. Problém je v tom, že jsme se nikdy nemuseli o bezpečnost hostince moc starat.“

„Všiml jsem si, že recepce je i přes den chvílemi bez dozoru,“ zdůraznil Max.

„Ano. Pořád máme mírný nedostatek lidí. Když je plno, každý dělá, co je třeba. Občas to znamená, že člověk z recepce musí pomáhat v kuchyni nebo řeší problém, který vyvstane na pokojích.“

Max rázně natáhl nohu a bezmyšlenkovitě si masíroval bolavé stehno. „Základní problém je tedy v tom, že skoro každý mohl vejít dovnitř, vzít si na pár minut klíč, otevřít s ním vaše dveře a nechat na polštáři tu stuhu.“

„Ano.“ Obočí se jí stáhlo. „Věřte mi, ode dneška si na klíče dáme lepší pozor.“

„Myslím, že by to nebyla špatná myšlenka,“ poznamenal Max suše. „Možná by bylo lepší mít je v kanceláři vzadu, než je nechat viset na háčku za recepčním pultem. Nikdo kromě vašich zaměstnanců by nesměl do kanceláře a dveře by se měly zamykat, kdyby recepce zůstala třeba jen na pět minut bez dozoru.“

„Už jsem si to taky říkala,“ připustila Cleo.

„Zítra ráno mi dáte seznam hostů, kteří se na tenhle víkend ubytovali v hostinci,“ pokračoval Max.

Cleo se zvrátila do křesla lokty spočinula na opěradlech po stranách a pokrčila prsty. Pohlédla na něj v hlubokém zamyšlení. „Myslíte to vážně, že váš přítel O’Reilly prověří všechny mé hosty?“

Ta otázka ho překvapila. „Měla jste dojem, že si dělám legraci?“

„Ne tak přesně. Vypadáte jako člověk, který bere většinu věcí vážně.“

„Podle mých zkušeností právě to, že lidi neberou některé věci vážně, jim způsobuje většinu problémů.“

„Takže vy berete všechno vážně,“ uzavřela Cleo. „Vypadá to na poněkud chmurnou cestu životem.“

„Takový už jsem.“

„Vsadím se, že dokážete byt opravdu zábavný společník.“ Záblesk pobavení v jejích očích Maxe rozrušil. Když mu došlo, že se mu směje, zapomněl na chvilku na bolavou nohu. Byl to podivný zážitek. Lide na něj reagovali různými způsoby, ale fakticky nikdo ho nepovažoval za zábavného. „Nepamatuju se, že by to o mně někdo tvrdil.“

„Jste podivný chlapík.“ Pobavení z jejího obličeje zmizelo. „Nevím, co si z vás mám vybrat, Maxi. Myslela jsem, že vás mám přečteného, když jste přijel, ale teď už si nejsem tak jistá.“

„Mohu prokázat, že jsem byl Jasonův přítel, jestli se vám uleví.“

Oči se jí rozšířily. „O tom vůbec nepochybuju.“

„A omluvil jsem se, že jsem vás považoval za Jasonovu milenku.“

„Ano, vím,“ mávla rukou v odzbrojujícím gestu. „Mimochodem rozhodla jsem se to proti vám nepoužívat.“

„Díky,“ zatvářil se Max poníženě.

„Chci říct, že dokážu pochopit, proč jste mě mohl považovat za Jasonovu milenku, a… no nic.“ Cleo se začervenala. „Vím, proč vás to asi napadlo.“

„Když jste se takhle rozhodla tak co vás na mně ještě znepokojuje?“ zeptal se Max mírně. „Řekněte mi to.“

„Povím vám to.“ Pozorovala, jak si tře stehno. „Co se vám sulo s nohou?“

„Občas bolí, zvláště po tak dlouhém dni.“

„Jak jste k tomu přišel?“ zeptala se Cleo. „Měl jste nehodu?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Už je to dlouho?“

Její náhlé zaujetí tímhle problémem ho pobavilo. „Před třemi lety.“

Kousla se do rtu. „Asi vás to dneska zlobí kvůli té spoustě polen, kterou jste dotáhl do vestibulu. Měl jste se ohradit, když jsem vás o to požádala.“

„S taháním dřeva to nemá nic společného. Prostě se to čas od času ozývá.“

„Masírování pomáhá?“

Max pokrčil rameny. „Ani nevím. Nikdy jsem nezkusil profesionální masáž.“

„Já jsem skvělá masérka.“ Cleo se váhavě usmála. „Naučila jsem se to, když Andromeda najala terapeuta, aby vyškolil ženy v Kosmické harmonii. Andromeda je machr přes přírodní medicínu.“

„Ani mě to nepřekvapuje.“

„Chcete, abych se vám na tu nohu koukla?“

Max si náhle přestal třít stehno. Pomalu svíral prsty, když si představil, jaké by to bylo a co by cítil, kdyby mu Cleo položila ruce na nohu.

„Dobře,“ souhlasil nakonec. Věděl, že toho bude litovat. Ale zdálo se, že mu dnes večer chybí vůle.

Cleo se pomalu zvedla. Popošla dva kroky, aby překonala vzdálenost mezi nimi, a poklekla na zem vedle jeho křesla. Její oči byly za skly brýlí veliké a jasné.

„Řekněte mi, kdyby to bolelo,“ zašeptala.

„Ano.“ Max se zhluboka nadechl a čekal, až začne to skvělé mučení.

Cleo mu položila ruce na stehno. Na chvilku se ani nepohnula. Žár jejích dlaní proudil skrz jeho kalhoty do pokožky.

Maxe ohromilo množství konejšivého tepla, které produkovala. Pohlédl na její skloněnou hlavu. Soustředila se naprosto na svůj úkol. Jemnou smyslnou křivku jejího krku měl na dosah. Nepotřeboval víc než trochu natáhnout ruku a dotknout se jí. Pevně sevřel opěradla křesla.

„Jste příliš napjatý,“ zamračila se Cleo, když zabořila konečky prstů do pevného, svalnatého masa. „Zkuste se uvolnit. Podle terapeuta, který mě to učil, je hlavní příčinou bolesti právě neúměrná tenze.“

„Zkusím si to zapamatovat.“

Začala hníst jeho stehno dlouhými, plynulými tahy. „Jak se cítíte?“

„Výborně.“ Je to pravda, přiznal si k svému překvapení Max. Nikdo mu od „nehody“ ještě masáž nenabídl. Vůbec si neuvědomil, jak je to utišující, když máte někoho, kdo pečuje o vaše zauzlované svaly.

„Andromeda rozumí skvěle bylinkám. Požádám ji, aby vám namíchala něco, co uvolňuje svaly.“

Max sebou při té myšlence škubl. „To není nutné. Obvykle užívám brandy, když se to zhorší.“

„Brzo poznáte, že jeden z bylinkových čajů z Kosmické harmonie účinkuje stejně. Hosté je milují.“

Max se nechtěl hádat. Zavřel oči a soustředil se na citlivý dotyk jejích rukou. Další okno, pomyslel si. Další pohled do přitažlivých hlubin Cleopatry Robbinsové.

Po dlouhých minutách se bolest téměř utišila. Ale masáž vůbec nezmenšila neodbytnou potřebu, kterou cítil uvnitř. Vlna touhy se pomalu vymykala kontrole.

„Cleo, četl jsem si Zrcadlo,“ promluvil konečně.

Ruce se přestaly pohybovat. Max si tiše nadával, že nedržel pusu.

„Předpokládám, že to považujete za pornografii jako Nolan.“

„Ne. Myslím, že je to překrásné.“

„Překrásné?“ Cleo sotva šeptala.

„Víc než překrásné. Je to fascinující.“

Její ruce mu znovu začaly přejíždět po stehnu. „Opravdu?“

Max otevřel oči a pohlédl dolů. Měla odvrácenou tvář. „Když to člověk čte, jako by se díval na krásný obraz. Jsou tam stovky vrstev. Některé na první pohled patrné, jiné ne. Pár jich dokážete popsat, ale ty nejdůležitější se nedají slovy vyjádřit. Musíte je cítit.“

Cleo po něm střelila zamlženým pohledem. „Mluvíte jako Jason. Podle něj někteří lidé dokážou vidět umění jinýma očima.“

„Říkal tomu vnitřní zrak.“

„Přesně tak.“ Naklonila hlavu k jedné straně. „Vy takhle vnímáte obrazy?“

„Ano.“

„Zní to podivně. Dokážete vidět stejným způsobem i do lidí?“

„Obvykle ne,“ připustil Max. Ale pokouším se nahlédnout do tebe, pomyslel si. To vědomí jím projelo jako divoký oheň. Čím víc Cleu poznával, tím víc ji chtěl. Takhle přesně se cítil před krásným obrazem, který ho přímo oslovoval.

Chce ji.

„Máte štěstí, že nevidíte do lidí jako do obrazů.“ Cleo se znovu vrátila k masáži. „Mně se to někdy stává a většinou to přináší zklamání.“

Studoval sladkou odhalenou šíji. „Co jste říkala?“

„Není to k ničemu dobré. Dokonce i když jste schopný vyčíst určité vlastnosti, nedokážete je změnit.“

„Zní to, jako by to byla vaše osobní zkušenost.“

„Taky že ano.“ Cleo pohlédla nahoru, v očích starost. „Trisha si dnes div nevyplakala duši, protože je těhotná. Říká, že kvůli tomu ji Benjy opustil.“

„Aha. To je mi líto, zdá se, že je to správné děvče. Ale co má její situace společného s tím, o čem se tu bavíme?“

Cleo pokrčila rameny. „Hned mě napadlo, když jsem viděla Trishu a Benjyho, že se spolu zapletou. Patří ke stejné sortě lidí. Dva sirotci ve vichřici. Vůbec mě nepřekvapilo, když se jejich přátelství změnilo v milostný románek. Ale taky jsem věděla, že to povede ke katastrofě.“

„Proč?“

„Protože Trisha i Benjy musí být silní, jen aby přežili. Oba jsou velice zranitelní, když dojde na komunikaci s ostatními lidmi. Dává to nějaký smysl?“

„Nevím,“ připustil Max.

„Dejte na mě. Dosaďte do téhle rovnice dítě a vyjde vám příliš velký stres. Zvláště u Benjyho. Nikdy neměl vlastního tátu a dovedu si představit, že jen myšlenka na otcovství ho musela vyděsit. Žádný div, že na chvíli zmizel.“

Max se dotkl pramene Cleiných vlasů. Nezdálo se, že by si toho všimla. „Vy jste ale Trishinu situaci nezavinila.“

„Dívám se na to tak, že jsem viděla dost hluboko do Trishy i Benjyho, abych odhadla, že k téhle šlamastyce musí jednou dojít. Ale nemohla jsem udělat nic, abych to zastavila. Když víte, kam věci spějou, není to nic dobrého, nebo ano? Nemohla bych odvrátit neštěstí.“

„Odvracet lidské pády nemáte v popisu práce,“ připomněl jí Max.

Cleo se křivě usmála. „Trisha i Benjy jsou členy rodiny. Měla jsem něco podniknout, než se situace vymkla z rukou.“

„Myslel jsem, že jsem to já, kdo bere věci příliš vážně.“

Úsměv jí pohasl. „Tohle je vážné. Trisha a Benjy jsou má rodina. Záleží mi na nich.“

Nevěděl, co by dodal. Cleo měla zcela jistě svou podivnou definici rodiny. Na druhé straně, pomyslel si Max, nedokázal si představit lepší. Rozhodl se věc nekomentovat.

Cleo chvíli mlčky pracovala. Prsty jemně zkoumaly terén a hledaly hloubku jeho pevných svalů. „Jsem ráda, že vám Zrcadlo nepřipadá jako pornografie,“ ulevila si po chvilce.

„Je to přesný opak.“ Max zavřel oči.

„Jste si tím velmi jistý.“

„Víte, co se říká o pornografii?“ Max se chabě usmál. „Poznáte ji na první pohled. Zrcadlo s tím nemá co společného.“

„Proč jste si tak jistý?“

Hledal, jak by slovy vyjádřil své vnitřní přesvědčení. „Zrcadlo je živé. Produkuje různé odezvy, nejen sexuální reakce. Je to potvrzení života a budoucnosti. Pornografie je statická.“

„Statická?“

Roztáhl doširoka prsty jedné ruky a nechal je v klidu. „Má jen jednu dimenzi. Žádnou minulost, žádnou budoucnost, žádnou hloubku, žádné city, kromě krátkých sexuálních reakcí, které se velmi rychle okoukají.“

„Deset minut?“ odpověděla Cleo velmi nevinně.

Max zaslechl v jejím hlase smích. Zvedl řasy a pohlédl na ni zpod přivřených víček. „No dobře, patnáct, když je to opravdu profesionální pornografie.“

Cleo se jemně zasmála. Prsty se jí stále pohybovaly po jeho stehně. „Jak se teď cítíte?“

„Mnohem lépe.“ Byla to pravda.

„Vy nejste malíř, Maxi, že ne?“

„Ne.“

„Čím jste se tedy živil, než jste sem přišel?“

„Lecčíms,“ odpověděl Max. „Většinou příležitostnou prací.“

„Jakou příležitostnou prací?“

Chvilku zaváhal, jak moc jí toho má prozradit. Jestliže ví, že pracoval pro Jasona, mohla by si myslet, že byl pouze zaměstnanec a že nemá právo požadovat ty Luttrelly. Mohla by dojít k závěru, že jí ty obrazy příslušejí daleko víc než jemu. Max dával přednost tomu, aby znala jen část pravdy, a to že byl Jasonův přítel. Ostatně Cleo nebyla také nic jiného než Jasonova přítelkyně. Nedokázala by uklidnit své svědomí tím, že její vztahy s Jasonem byly hlubší než Maxovy a že má proto daleko větší právo na ty obrazy.

Někde uvnitř se Max rozhodl, že Cleo svědomí má.

„Pracoval jsem jako obchodník s uměleckými předměty,“ nabídl Max příklad příležitostného zaměstnání, které vykonával.

„To muselo být dobře placené,“ konstatovala Cleo.

„Ano.“ Věděl, že si musela vybavit jaguára a drahé obleky. Nejvyšší čas změnit téma. „Ale dneska v tom už nejedu.“

„Jak jste se seznámil s Jasonem?“

„Měli jsme společné zájmy.“

„Umění?“

„Ano.“ Doufal, že už s tím vyptáváním přestane. Cleo se na chvíli odmlčela. „Maxi, je to pravda, že Jason byl bohatý?“

„Ano.“ Kéž by mohl číst její myšlenky. Za nic na světě nedokázal rozpoznat, jestli tu nevinnost skvěle hraje, nebo je opravdu tak čistá. Měl s nevinností málo zkušeností. Nemohl se na svůj úsudek spolehnout.

Cleo našpulila rty v přemýšlivém výrazu. „Vždycky mi bylo jasné, že spoustu věcí o Jasonovi nevíme. Ale přišlo mi, že nechce, abychom je znali. Tak jsem se nikdy neptala. Došlo mi, že nám to jednou, až uzná za vhodné, sám řekne.“

„Nejspíš by se svěřil. Ale čas ho předběhl.“ Možná že je opravdu taková, pomyslel si Max, celý nervózní ze své nerozhodnosti.

Hned poté mu došlo s překvapivou jistotou, že chce, aby byla nevinná. Nepřál si, aby vyšlo najevo, že není nic víc než intrikující zlodějíček, o čemž svědčí všechna dostupná svědectví.

A navíc toužil, aby ho chtěla.

Max si včera večer uvědomil, že ho vnímá hluboce smyslným způsobem, tak jak on vnímá ji. Zahlédl neovladatelné reakce v jejích očích během prvních prchavých okamžiků. Ale nepostřehl nic otevřeně smyslného ve způsobu, jakým se dotýkala jeho stehna. Prsty měla jemné a uklidňující, ne záměrně svůdné.

Pokoušel se srovnat obraz ženy, která teď klečí vedle něj, s představou autorky Zrcadla. Byl to paradox, a to ho přitahovalo. Maxe pohltila vnitřní představa ohně zmrazeného v led.

Všechny jeho mužské instinkty mu napovídaly, že Cleo Robbinsová není příliš zkušená, a přesto Zrcadlo hořelo spalující, vášnivou smyslností.

Max si náhle intenzivně uvědomoval dlouhou saténovou stuhu, kterou si nacpal do kapsy. „Cleo?“

„Ano?“

Nedokázal najít správná slova pro otázku, která se mu drala na jazyk. Místo toho sáhl do kapsy a pomalu vytáhl stuhu v celé její šarlatové délce.

Cleo přestala masírovat jeho stehno. Max vnímal náhlý a hluboký klid, který se v ní rozhostil. Říkal si, jestli se ho nebojí.

Okamžitá potřeba ji chránit byla tak silná, že se mu roztřásly ruce. „Neboj se.“

Vzhlédla k němu, oči plné nevyslovených otázek. „Tebe se nebojím.“

„To jsem rád.“ Stuha mu visela mezi prsty a téměř se dotýkala země. Druhou rukou chytil volný konec. Satén jemně pableskoval, když ho natáhl a utvořil volnou smyčku. „Říkal jsem ti, že čtu Zrcadlo.“

„Ano.“ Jen šeptala.

„Jsem u druhé kapitoly.“

„Opravdu?“ Cleo se dotkla špičkou jazyka koutku svých úst. Znovu pohlédla na stuhu.

„Vím, že si ta žena myslí, že pozná přízrak milence, když ho spatří, i když nikdy jeho tvář neviděla zřetelně.“

„Ano, pozná ho.“ Její oči za čočkami brýlí byly hluboké, bezedné tůňky nejistoty a touhy.

„Jen pořád nevím, jak mu dá vědět, když ho pozná,“ naznačil Max jemně.

„Nemusí mu to říkat. V každém případě ne slovy.“

„Ale dozví se, že ho poznala?“

„Ano,“ vzdychla Cleo.

Maxovými žilami se hnala divoká, horká krev. Nevzpomínal si, že by v celém svém dosavadním životě zažil takovou vlnu citu, ani když přehlížel svou skvělou sbírku knih a obrazů. Balancoval na nebezpečné hraně mezi radostí a agonií.

Beze slov, neboť žádná slova neexistovala, zvedl Max stuhu a pozvolna spustil satén na její hlavu.

Nepohnula se. Oheň proměněný v led, který čeká na zahřátí.

Max jí omotal levnou stuhu kolem krku, náhrdelník složený z bezcenných rubínů. Lehce zatáhl za konce a přitáhl si dívku k sobě. Cleo se naklonila kupředu, jako by ji očaroval.

Pak uvolnil oba konce a sundal jí z nosu brýle. Položil je na zem vedle křesla. Nespouštěl z ní oči.

Cleo párkrát zamrkala, jako by vyšla z jeskyně do ostrého slunečního světla. S jemným hlubokým zasténáním přiblížil své rty k jejím.

Cleo se při prvním doteku zachvěla, ale neodtáhla. Vychutnávala ho jako nové exotické víno. Vlna vzrušení, která mu proběhla po povrchu rtů, ho málem zbavila sebekontroly.

Pomalu a jemně otíral své rty o její, vyvolával nejistou odezvu. Pod povrchem cítil ženskou dychtivost.

Ale také vnímal její váhání. Chtěla ho, to poznal, ale něco ji drželo zpátky. Jako by si nebyla jistá, jak daleko chce jít po téhle cestě.

Také cítil, že mezi ním a plameny, které uvnitř té dívky hon, je ještě spousta ledu. Ale oheň tam byl a čekal, že ho osvobodí.

Rozevřel ústa. Cleo na okamžik zaváhala. Pak něco zamumlala, vzdychla a položila mu ruce kolem krku.

Max náhle poznal, jak dlouho už hladoví. Cleina ústa byla sladká a zralá, nepředstavitelně svěží. Když ochutnal poprvé, chtěl se do toho ovoce zakousnout. Ještě nikdy neokusil tak skvělé sousto.

Donutil ji rozevřít rty. Nechala se vést a vpustila ho do vlhkého tepla.

Existují dva způsoby, jak se vypořádat s tím ledem, uvědomil si Max. Jedním led zvolna roztaje, druhým se kus po kuse odsekává sekyrou. Ten druhý je daleko rychlejší a on spěchal.

Pomalu si Cleu přitahoval na klín.

Zalapala pod tímto útokem po dechu. Max cítil, že se jí zmocňuje panika. Je toho pro začátek moc. Zhluboka se nadechl a zuřivě potlačil naléhavou touhu.

Přestal ji líbat a pohlédl do zmatených očí.

„Promiň,“ zašeptala.

Mírně se usmál. „Myslím, že omlouvat bych se měl já.“ Místo toho mu bylo líto jediné věci. Že se odtáhla a on nemohl dokončit, co začal.

„Neomlouvej se,“ prosila rozechvěle. „To jen, že ještě nejsem připravená, aby mé nejniternější představy vstoupily do života.“

„Představy?“

Cleo si ho pozorně prohlédla. „Neříkej, žes nečetl třetí kapitolu.“

„Třetí?“ Max vypadal zmateně.

„To je ta kapitola, kde muž v zrcadle omotá rudou stuhu kolem ženina krku a vtáhne ji do skla. Vstoupí do jeho světa a tam se milují.“

„Přesně tak, jak jsem to udělal já?“ Max byl potěšen sám sebou.

„Ano. Přesně tak, jak jsi to udělal. Až na to, že jsi se se mnou nepomiloval, viď?“ Dotkla se svých plných měkkých rtů. „Určitě jsi třetí kapitolu nečetl?“

„Opravdu ne. Ale přečtu si ji, než půjdu spát,“ slíbil Max. „A nejspíš i čtvrtou.“

Cleiny tváře polil temný ruměnec. „Raději ne. Myslím, že už máš dost dobrou představu, jaké to Zrcadlo je.“

Max jí hleděl do očí. „Nedokážu přestat.“

Cleo na něj pohlédla se znepokojivě vážným výrazem. „Možná že bychom si měli něco vyjasnit. Jestliže hledáš tady na pobřeží jen zábavu, zapomeň na to. Já se do takových dobrodružství nepouštím.“

„Ani já ne,“ souhlasil Max.

Zvedla brýle a nasadila si je pevně na nos. V obličeji byla rudá, ale oči měla klidné a čisté. „Abych byla upřímná, nepouštím se do žádných chvilkových záležitostí, ani pro zábavu, ani jinak.“

„Ani malinko?“

„Ne.“

„Nikdy?“ nedal se Max.

Cleo se postavila a zmizela ve stínu svého houpacího křesla. Chvíli hleděla do noci.

„Kdysi, když mi bylo třiadvacet, tu existoval muž. Ale složil se, když se moji… poté, co moji rodiče zemřeli. Od té doby jsem nikoho neměla.“

„Proč ne?“ zeptal se Max, celý dychtivý po střípcích informací. Chci se dozvědět vše, co se dozvědět dá, napadlo ho. Musím se prokopat několika vrstvami, abych našel ta nejstřeženější tajemství.

„Nevím proč.“ Z pohledu jí náhle sršely zlostné paprsky. O zlomek vteřiny později se ten ohňostroj ztratil tak rychle, jako se objevil. „To není zcela pravda. Terapeutka mi řekla, že jsem se nedokázala vyrovnat se způsobem, jakým moji rodiče zahynuli.“

„Jak zemřeli?“

Cleo se zahleděla na své sevřené ruce, jako by zvažovala, kolik mu toho může prozradit. Zdálo se, že se rozhodla. „Tvrdí, že můj otec zastřelil maminku a pak obrátil pistoli proti sobě.“

„Ježíši Kriste,“ zamumlal Max.

„Domnívá se, že si nedokážu srovnat skutečnost, jak jeden druhého milovali, se způsobem, jakým zemřeli. Pro mě je nemožné věřit, že by svazek, který rodiče sdíleli, mohla zastínit zvrhlá posedlost mého otce.“

„V tom je určitá logika,“ připustil Max tiše. „Podívej, Cleo, je mi líto, že se tolik vyptávám. Nemám na to právo.“

„Sakra.“ Cleo vyskočila na nohy a popošla ke skleněné stěně. „Ani nevím, proč ti to vykládám. Jsi dneska už druhý člověk, kterému se svěřuju. Hádám, že ta záležitost s anonymy a stuhou mnou otřásla daleko víc, než jsem předpokládala.“

Max přimhouřil oči. „Říkala jsi Hildebrandovi o svých rodičích?“

„Hrozně mě naštval, když jsem mu nepřipadala dost dobrá na to, abych se stala manželkou politika.“ Cleo povzdechla. „Nejspíš jsem si pustila pusu na špacír. Řekla jsem mu, že kromě Zrcadla mám ve skříni dalšího kostlivce. Nedokázala jsem odolat, abych nezdůraznila, že tisk by jistě měl svátek, kdyby vytáhl fakta o smrti mých rodičů.“

„No jo. Jak to vzal?“

Cleo se otřásla. „Abych pravdu řekla, dočista ho to sebralo. Maxi, je mi líto, že jsem tě do toho dnes v noci zatáhla. Je to velmi soukromá záležitost. Dodnes nikdo kromě členů rodiny netušil, co se stalo s mými drahými.“

„Nehodlám o tom s kýmkoli diskutovat.“

„Tak jsem to nemyslela.“ Kousla se do rtu. „Jen jsem chtěla, abys věděl, že nejsem tím nejvhodnějším kandidátem na krátkou aférku, nebo dokonce na dlouhodobou známost.“

Max se natáhl pro hůl a pomalu se postavil. Ruce složil na držadle a pozoroval Cleu. „Nechci tě strkat do něčeho, co si sama nepřeješ.“

Odpověděla mu úsměvem, který nesl stopy zvědavosti, nejistoty a úlevy. „Díky za porozumění. Je mi líto, co se dnes stalo. Byla to moje chyba.“

Max se pro sebe usmál a pustil se ke dveřím. „Nebuď si tím tak jistá. Uvidíme se ráno.“

„Maxi?“

„Nedělej si starosti, Cleo. Od teďka pojedeme podle knihy. Podle tvé knihy.“

kapitola 5

Druhý den ráno krátce před úsvitem Cleo vzdala všechny pokusy usnout. Odhrnula deku, vstala z postele a přešla pokojem k oknu, aby zhodnotila počasí.

Temná obloha byla zatažená, ale dosud nepršelo. Spousta času na bleskovou procházku po vrcholcích útesů, než se přižene další bouře.

Po probdělé noci si potřebovala pročistit hlavu ostrým studeným mořským vzduchem. Možná že později zajde do meditačního centra v Kosmické harmonii. Bohužel teď ráno to není možné. Cleo chtěla být v hostinci, až začne ranní blázinec v kuchyni. Jak jednou poznamenal Jason, nic nenahradí přímý dohled v tak malém zařízení, jakým je Robbinsovo hnízdečko.

Cleu sevřel zármutek při vzpomínce na mrtvého přítele. Setřásla ho a vklouzla do džínsů a tmavě modré plátěné košile. Jason by si nepřál, aby se příliš dlouho zaobírala jeho odchodem, připomněla si, když si zavazovala zlaté tkaničky u tenisek. Jason Curzon věřil v život pro budoucnost, nikoli pro minulost.

Cestou ke dveřím popadla tmavě zelenou parku. Namířila si to stále dřímajícím hostincem. Jemné pochrupování v blízkosti kanceláře jí napovědělo, že George stále slouží a je bdělý jako obvykle.

Prošla zadním vchodem kuchyně. Andromeda, Jitřenka a celá ranní směna dosud z Kosmické harmonie nedorazily. A hosté dají ještě chvilku pokoj.

Chladný vzduch ji udeřil jako tonikum. Noc pomalu ustupovala šedému světlu nového dne. Štípající chlad Clee náhle připomněl, že si nahoře nechala rukavice. Nacpala si ruce do kapes a vyrazila po útesu shlížejícím na moře.

Musela si dnes ráno promyslet spoustu věcí: sen, Benjyho zmizení, Trishin problém. Potřebovala si s nimi nějak poradit. Ale celá její bytost vzdorovala úsilí koncentrovat se na kterýkoli z těchto bodů. Ať dělala co chtěla, všechno se vracelo k jediné události, která ovládla všechny ostatní myšlenky téměř po celý zbytek noci: Maxův polibek.

Bylo to poprvé od smrti rodičů, kdy políbila muže bez podvědomého pocitu nepatřičnosti, který poznamenal všechny ostatní známosti.

Jediné, co včera v noci s Maxem zažila, byla nádherná, triumfující radost. Chtěla ho, opravdu ho chtěla.

Vášeň, o jejíž skryté existenci věděla, procitla a odpovídala na dotyky muže z masa a kostí. Konečně! Zalila ji úleva, když si uvědomila, že našla toho pravého, který jí snad pomůže osvobodit se.

Muž v zrcadle konečně vstoupil do jejího života.

Ale k jejímu zklamání se věci nevyvíjely tak jednoduše, jak očekávala, že se budou vyvíjet, až najde toho pravého. Kolem Maxe Fortuna bylo mnoho neznámého, mnoho nejasného.

Snad nejvíc ji trápilo, že nereagují oba stejně. Byla dosud přesvědčená, že jestliže se jednou setká s mužem ze zrcadla ve skutečném světě, nejen že ho ihned pozná, ale že i on okamžitě pozná ji. Podle toho, co znala z vyprávění rodičů, věděla, že oni na první pohled pochopili, že k sobě patří.

Ale když Cleo pohlédla Maxovi do očí, spatřila tam nejen sexuální touhu, ale i chladné sebeovládání. Nešťastně nad touto myšlenkou povzdechla. Musela čelit skutečnosti, že Max Fortune měl zjevně svůj vlastní program, ačkoli její reakce byla okamžitá, čistá a ničím neomezovaná.

To ho činilo nebezpečným. Teoreticky by to mělo zburcovat její citlivý poplašný systém.

Tak proč se neozval ten starý známý pocit něčeho nesprávného?

Znovu si vybavila způsob, jakým jí omotal rudou saténovou stuhu kolem krku a přitáhl si ji k sobě v perfektním napodobení scény z třetí kapitoly Zrcadla.

Trochu moc dokonalé, pomyslela si zatrpkle. Vsadila by se, že ve skutečnosti Max tuhle kapitolu četl, dříve než ji včera večer vyhledal.

Pocit, že svítání nepatří jen jí, ji donutil ohlédnout se přes rameno. Podařilo se jí vykouzlit zdvořilý úsměv na pozdrav Herbertu T. Valencovi, který si to rázoval kousek za ní.

Valence byl oblečen jako ze škatulky v draze vypadajícím velbloudím plášti, kašmírové šále a tmavošedých kožených botách. Ať to byla brilantina nebo nějaký lak, kterými ztužil účes stříbrných kadeří, dokázaly teď odolávat poryvu větru. V ostré bríze se nepohnul jediný vlásek. Na malíčku se mu v ranním světle blyštěl diamant.

Cleo s potěšením konstatovala, že ji poslední dobou obklopují samí hogofogo elegáni. Na zakázku šité oděvy Maxe Fortuna a Herberta T. Valence ostatně vylepšují image hostince pro tento víkend.

„Dobré ráno, slečno Robbinsová.“ Valencovi poskakovala hlava jako drozdovi.

„Dobré ráno,“ odpověděla Cleo. „Neslyšela jsem vás. Vydal jste se na procházku, než odstartujete ranní seminář?“

„Dávám si záležet, abych každé ráno urazil aspoň míli. Správné dechové cvičení je základem úspěšného myšlení.“

„Vždycky je fajn potkat někoho, kdo se řídí zásadami, které sám káže.“

„Musím dbát na svou pověst, slečno Robbinsová. A to mohu jen tehdy, když se řídím pěti základními pravidly cesty k úspěchu.“

„Jaká jsou ta pravidla, pane Valenci?“ zeptala se Cleo zvědavě. „Nebo mi je nemůžete jen tak prozradit?“

„Když je mezi námi čistě obchodní vztah, klidně vám je vyjmenuju.“

„Jste velice laskav.“ Cleu zajímalo, jestli ten seznam zahrnuje i pět cvaknutí perem, než ho dá do kapsy, či zvyk ubytovat se vždy ve stejném pokoji. V průběhu jejich, jak to pan Valence nazval, obchodního vztahu měla Cleo možnost mnohokrát pozorovat dlouhý výčet podobných libůstek.

Valence zvedl ruku a ukázal na palec. „Prvním pravidlem je soustředit se na konkrétní cíl.“ Namířil další prst. „Druhým je připravit si plán, podle něhož daného cíle dosáhneme. Třetí zásadou je odolávat popudu uhnout z vytyčené cesty. Za čtvrté je třeba věnovat pozornost sebemenší podrobnosti a ujistit se, že je vyřešena, než pokračujeme v plnění plánu.“

„A páté pravidlo?“ zeptala se Cleo.

„Pátým pravidlem je, že vždycky myslíme v termínech úspěchu, nikdy ne porážky.“

Cleo to zvážila. „Ale co se stane, když to nefunguje, pane Valenci?“ Valence vystrčil bradu v pyšném úhlu. „Porážka není přijatelný výsledek pro ty, kteří orientují své životy k úspěchu. Ujišťuji vás, že jsem svou pověst nezískal tím, že bych dělal chyby, milá slečno Robbinsová.“

„To musí být velmi obtížné žít s takovou pověstí,“ uvažovala Cleo nahlas.

„Ale odměna převáží úsilí, které jste vynaložila,“ ujistil ji Valence. „Měla byste vědět, o čem mluvím, slečno Robbinsová. Podívejte se, čeho jste sama ve svém věku dosáhla. Jste majitelkou jednoho z nejúspěšnějších hostinců na Washingtonském pobřeží. Jak se vám podařilo umluvit banku, aby vám půjčila peníze, za něž jste si mohla otevřít Robbinsovo hnízdečko?“

Cleo pohlédla na ocelově šedou oblohu. „Měla jsem nějaké peníze.“

„Aha, rodinné úspory.“

Cleo si vybavila pojistku, kterou zdědila po smrti rodičů. „Ano.“

„Nezlobte se, že se ptám,“ zabrumlal Valence, jako by si náhle uvědomil, že příliš dotírá na její soukromí. „Nechtěl jsem vyzvídat. Problém je v tom, že mě vždycky zajímají příběhy úspěšných lidí. Dalo by se říct, že je sbírám.“

„Sbíráte je?“

„Ano, jistě. Kdekoli najdu nějaký výjimečný osud, pokouším se ho celý rozebrat. Zjistit, jak se to stalo? Čerpám z toho mnoho užitečných rad pro své semináře.“

„No, na mém příběhu moc zajímavého nenajdete, pane Valenci,“ přiznala Cleo. „Koupila jsem hostinec za to, co jsem zdědila. S pomocí několika dobrých přátel jsem ho uvedla do chodu. To je všechno.“

Valence znovu potřásl hlavou. „Máte určitě nezvyklou partu zaměstnanců. V kuchyni všichni vypadají jako z nějaké komuny Nového věku, a ten nový, ten chlapík s holí, se neobléká ani nechová jako nájemní síla.“

„Ale on je nájemní síla,“ odsekla Cleo stroze. „Jen nevím, jak dlouho tu zůstane.“ Když si tohle uvědomila, zalapala po dechu. Jen pomyšlení na to, že by Max odjel, jí působilo bolest. Došlo jí, že nechce ztratit muže v zrcadle, když ho konečně našla.

„Je to jen můj názor, chová se v daném postavení příliš arogantně.“

Cleo se pro sebe usmála. „Promluvím s ním o tom.“

„Radím vám to.“ Valence pohlédl na masivní zlaté hodinky. „Už bych se měl nejspíš vrátit na pokoj. Chci si ještě projít nějaké poznámky. Než se rozloučíme, slečno Robbinsová, chtěl bych si s vámi o něčem pohovořit.“

Cleo potlačila zaúpění. „O čem, pane Valenci?“

Valence jí věnoval nesouhlasný pohled. „Věřím, že už nedojde k podobným potížím, jako byl včera odpoledne ten výpadek elektrického proudu.“

Cleo se sarkasticky usmála. „Obávám se, že takové úkazy ještě nedokážu ovlivnit, pane Valenci. Uděláme, co je v našich silách, ale nemohu zaručit, že se zvlášť při bouřce nic nestane.“

„Jestliže nemůžete zajistit spolehlivý zdroj energie, budu si muset hledat pro své semináře jiný objekt,“ varoval ji.

„Jak jsem řekla, pane Valenci, uděláme vše, abyste mohl bez problémů přednášet.“

Valence nespokojeně odsekl. „Tak, tak. Chce to jen trochu snahy, že?“

„Taky si myslím,“ přitakala Cleo. „Hezký den, pane Valenci.“

„Díky. Vám taky.“

Cleo ho pozorovala, jak zastrčil bradu do tepla drahého kabátu a vyrazil rozhodně proti svěžímu větru. Pak pokračovala svou cestou po útesech. Přemýšlela, co právě řekla panu Valencovi o Maxovi. Nevím, jak dlouho se zdrží.

Skvělý důvod, aby byl člověk zvlášť opatrný, pomyslela si. Max je rozhodně neznámou veličinou, přestože má jasný pocit, že na něj čekala celý život.

Cleo odsunula poradu rodiny kvůli Trishe až na dobu, kdy se následující den odhlásil poslední z frekventantů semináře. Uspořádala ji v pauze mezi obědem a večeří.

Andromeda, Jitřenka, Trisha, Sylvia a Cleo se posadily na lavici v kuchyňském koutku. Trisha pohlédla na ostatní a rozplakala se.

„No tak, drahoušku, nerozčiluj se.“ Andromeda jí podala papírový ubrousek, aby si osušila oči. „Nejsi první ženská, která se ocitla v téhle situaci, ani ne poslední. Důležité je, aby sis uvědomila, že nejsi sama.“

„Myslela jsem, že mě miluje,“ zašeptala Trisha.

„Myslím že ano,“ konejšila ji Cleo jemně. „Ale Benjy je v mnoha ohledech zmatený.“

„Tak zmatený, že si nedával pozor,“ brblala Jitřenka. Přísně se na Trishu podívala. „Zdá se mi, že jsme na tohle téma před nějakou dobou mluvily, mladá dámo. Co se stalo?“

Trisha začala zoufale vzlykat. „Je mi to líto. Prostě jsem neuvažovala. Nevíš, jaké to je.“

„Opravdu?“ odfrkla Jitřenka. „Je mi dvaašedesát, slečno, a ty roky jsem nestrávila v celibátu. Věř mi, vím moc dobře, jaké to je. Vášeň ještě neomlouvá lidskou hloupost. Ženská musí užívat vlastní hlavu. Musí držet situaci pořád pod kontrolou.“

Trisha se rozplakala ještě hlasitěji.

Cleo se nasupeně podívala na Jitřenku. „Proboha živýho, takhle se nikam nedostaneme.“

Andromeda věnovala své přítelkyni káravý pohled. „Cleo má pravdu. Teď nemá smysl Trishu poučovat. Už se stalo. Musíme to nějak vyřešit. Jak tady pan Valence každýmu celý víkend vtloukal do hlavy, musíme myslet pozitivně. Na problémy bychom se měli dívat jako na určité možnosti.“

„Máš pravdu. Promiň.“ Jitřenka drsně i láskyplně Trishu poplácala. „Neboj se, Trisho. Tohle přežijeme.“

„Všechno je to moje chyba,“ zavyla Trisha.

„Na to musí být dva,“ ujistila ji Cleo pevně. „Benjy s tím má tolik společného co ty.“

„Rozdíl je v tom, že Benjy zmizel,“ připomněla Jitřenka bez obalu. „Trisha nemůže.“

„Víš,“ uvažovala Andromeda nahlas, „dost mě překvapilo, že Benjy odešel. Myslela jsem, že už se dal dohromady. Makal tu pořádně, večerně studoval v komunitní koleji. Dokonce už mluvil o své budoucnosti v pozitivním slova smyslu. Opravdu jsem věřila, že to dokáže.“

„Pokoušel se,“ vydechla Trisha loajálně. „Vím, že se pokoušel.“

„S tím souhlasím,“ přidala se Cleo. „A taky vím, že mu na Trishe záleželo. Dovedu si představit, že teď musí být pěkně vyděšený.“

„Možná že bychom měli tomu chlapci sehnat nějakou profesionální pomoc,“ navrhla Andromeda.

Jitřenka pokrčila rameny. „Nejsem si jistá, jestli by to bylo k něčemu dobré.“

Cleo se rozhodla, že se do toho vloží, než diskuse přeroste v klábosení o tom, co se s Benjym stalo. „Trochu jsem přemýšlela. Známe Benjyho rok a půl. Je to dobrej kluk a já pořád nemůžu uvěřit, že prostě jen utekl před zodpovědností. Vsadím se, že někde v klidu přemýšlí.“

Trisha vzhlédla zpoza kapesníku. V očích jí bleskla naděje. „Opravdu věříš, že se vrátí?“

Cleo našpulila pusu. „Jsem si jistá, že teď je Benjy otřesený a zmatený. Nejspíš si potřebuje s někým promluvit.“

„No dobře, tak proč si nepromluvil s jednou z nás?“ dožadovala se Jitřenka. „Jsme jeho rodina.“

Cleo se ušklíbla. „Nevšimly jste si, že jsme tu kromě Sammyho samé ženské? Chudák Benjy si myslel, že bychom sympatizovaly s Trishou a nedokázaly pochopit, co se děje s ním.“

Sylvia zvedla obočí. „Myslím, že je to jedna možnost.“

„Nesmíme zapomenout, že Benjy nese zodpovědnost, ať chce nebo nechce,“ přerušila ji Jitřenka. „Myslím finančně.“

„S tím souhlasím,“ přikývla Sylvia. „Benjy možná nedokáže věc zvládnout morálně a citově, ale měly bychom mu připomenout finanční závazky. Dough alespoň čas od času posílá nějaké alimenty. Benjy by měl dělat to samé.“

Cleo zvedla ruku. „Než začneme tlačit na Benjyho, aby dostál svým finančním závazkům, myslím, že bychom měli vyzkoušet jinou taktiku. Měli bychom ho přesvědčit, aby se vrátil domů. Tam, kam patří.“

Trisha k ní vyslala další zoufalý pohled. „Ale je pryč. Já vůbec netuším, kde je. Jak ho najdeme?“

„Možná by ho mohl najít Max,“ navrhla Cleo pomalu.

„Max?“ Trisha na ni zírala. „Ale jak by mohl Max najít Benjyho?“

„Podle všeho má kamaráda, který vede detektivní kancelář,“ vysvětlovala Cleo. „Moc soukromým čmuchalům nevěřím, ale zdá se, že Max považuje svého přítele za dobrého. Není to nijak dlouho, co Benjy odešel, a pravděpodobně se nikde neschovává.“

Trisha se kousla do rtu. „Myslíš, že by se po něm mohl Maxův kamarád podívat?“

„Alespoň bychom to mohli zkusit.“ Cleo se postavila s náhlou rozhodností. Jakmile ji tohle řešení napadlo, věděla, že je to ten pravý přístup k problému. „Počkejte tady, hned jsem zpátky.“

Prudce se otočila a zamířila ke dveřím. Neohlédla se, i když si uvědomovala v zádech pobavené pohledy.

Sešla do vestibulu. Po Maxovi ani stopy. Zkusila salon hned vedle. Byl prázdný kromě tří hostů, kteří seděli u krbu a něco si četli. V chodbě narazila na dívku, která přichází na výpomoc, když je takhle plno a je potřeba uklidit po frekventantech seminářů.

„Darleen, nevidělas Maxe?“

„Myslím, že je v soláriu se Sammym.“

Cleo změnila směr a pustila se jinou chodbou. Za chvilku vešla do solária. Na skleněnou střechu mírně bušil déšť. Pravidelné kapky a bublání vody uvnitř místnosti byly jedinými zvuky.

Max seděl v proutěném houpacím křesle, levou nohu nataženou na stoličce. Hůl měl opřenou o široké opěradlo.

Cleu náhle napadlo, že Max vypadá v tom exotickém prostředí kupodivu jako doma. Něco na tom výjevu v ní vyvolalo obraz elegantního piráta, který odpočívá na nějakém ostrově v jižním Pacifiku. Škubla sebou, když si všimla, že čte Zrcadlo.

Sammy seděl vedle Maxe v miniaturním proutěném křesílku, které mu Cleo koupila k Vánocům. Na klíně mu leželo Šťastné káčátko a obrázková knížka. Palec měl spokojeně nacpaný v puse a zdálo se, že je na knížku soustředěný stejně jako Max. „Ahoj,“ pozdravila Cleo tiše.

Sammy si vyndal prst z pusy. „Ahoj, Cleo. My si tady s Maxem čteme.“

„Koukám.“

„Max říká, že knihy jsou něco extra. Má jich spousty. Schovává je v tajný komnatě u něj doma, kam nesmí nikdo cizí.“

„Je to pravda?“ Cleu by zajímalo, co ještě v té tajné komnatě schovává. Nejspíš i své srdce. Přešla po kachlíčkové podlaze. „Maxi, chtěla jsem tě poprosit, jestli bys nemoh na chvilku do kuchyně?“

Max vzhlédl ostražitě od Zrcadla. „Proč?“

Cleo si opatrně odkašlala. „No, chtěly jsme tě poprosit o pomoc.“

Zkoumavě se na ni zahleděl. „Jakou pomoc?“

„Potřebujeme najít Benjyho.“

„Sakra,“ zaklel tiše Max.

Sammy si znovu vyndal palec z pusy. „Takový slova bys přede mnou neměl říkat.“

Max se na něj podíval. „Promiň, omlouvám se. Nevím, co mě to popadlo.“

Sammy přikývl. „To je v pořádku. Jen to nevykládej mamce.“

„Nebudu,“ slíbil Max.

Cleo čekala s nadějí v očích. „Myslíš, že bys ho moh najít?“

„Max dokáže najít každýho,“ oznámil Sammy. „Našel dokonce i Šťastný káčátko.“

„Možná že by se po něm moh podívat O’Reilly,“ uvažoval Max opatrně. „A co s Benjym podniknete, až ho najdeme?“

„Nejsem si jistá,“ přiznala Cleo. Věnovala mu jeden ze svých nejsvůdnějších úsměvů. „Ale myslím, že by sis s ním měl promluvit ty.“

Maxovi to úplně vzalo dech. „Ty chceš, abych si s ním promluvil? Vždyť ho neznám.“

„Já vím,“ připustila Cleo vážně, „ale jsi chlap a já jsem přesvědčená, že by se Benjy cítil mnohem lépe, kdyby mluvil na tohle téma s mužským.“

„Co si k čertu myslíš, že mu budu vykládat?“

„Ani k čertu bys neměl říkat,“ ozval se Sammy.

„Promiň.“

Cleo si ponechala ten nejpřesvědčivější úsměv. „V ideálním případě bych chtěla, aby se vrátil domů. Měl by vzít na svá bedra zodpovědnost, pokud jde o Trishu. Ale přinejmenším by si měl uvědomit, že má vůči Trishe i finanční závazky.“

„Moc toho po mně nechceš, že ne?“ ušklíbl se Max.

„Co je to závazek?“ zeptal se Sammy.

„To je to, co lidé připomínají druhým, když chtějí, aby pro ně něco udělali.“ Max na Cleu ani nepohlédl. „Aha.“ Sammyho odpověď uspokojila.

Max pozorně Cleu sledoval. „Jenže těmhle věcem nerozumím. V žádném případě nejsem sociální pracovník.“

„Ale tvrdil jsi, že tvůj přítel O’Reilly dokáže lidi vypátrat,“ připomněla mu Cleo.

„Najít Benjyho je jedna věc,“ bránil se Max. „Přivést ho zpátky druhá.“

„Musíme to zkusit.“

Max na ni pohlédl. „Byl bych radši, kdybys mě z toho vynechala.“ Sammy si vyndal palec z pusy. „Vsadím se, že bys ho domů přived, Maxi.“

Cleo se na Maxe pátravě zadívala. „Vadilo by ti, kdybychom zbytek probrali v kuchyni?“

„Něco mi říká, že tomu stejně neujdu.“ Max sundal nohu ze stoličky.

Natáhl se pro hůl, ale Sammy vyskočil a podal mu ji.

„Díky.“ Max si hůl zdvořile vzal. Strčil si Zrcadlo pod paži a podíval se na Cleu. „V pořádku. Tak pojďme.“

Sammy se posadil do svého malého křesílka. „Vrátíš se a budeme si ještě číst, Maxi?“

Max pohlédl na chlapce. „Možná.“

„Tak fajn. Počkám tu na tebe.“

Cleo se smutně usmála, když ho vedla ven ze solária. „Sammy se na tebe přilepil, co?“

„Pořád se mi plete pod nohama.“

„Myslím, že si z tebe udělal něco jako čestného strýčka, stejně jako z Jasona,“ vysvětlovala.

„To je v pořádku, už si na to začínám zvykat.“

Cleo otevřela dveře do kuchyně. Trisha, Sylvia, Andromeda a Jitřenka se jako na povel otočily. Tvářily se dychtivě a nadějně, ale i zachmuřeně a zarytě.

„Tak dobře,“ Jitřenka svraštila obočí a obrátila se na Maxe. „Chcete nám pomoct najít Benjyho?“

Andromeda a Sylvia pozorovaly Maxe s těžko skrývaným vyzývavým výrazem. Trisha posmrkávala a hleděla na něj nejistě.

Max přehlédl skupinku usazenou v kuchyňském koutě. Z obličeje se mu nedalo nic vyčíst. „Nejspíš bych vám mohl Benjyho najít.“ Ženám se zjevně ulevilo.

„To je skvělé,“ ozvala se jako první Andromeda. „Promluvíte s ním? Pokusíte se ho přivést zpátky domů?“

Max sevřel čelisti. „Promluvím s ním, ale nic vám neslibuju.“

„To je pochopitelné,“ vložila se do debaty Cleo.

Trisha se neklidně zavrtěla. „Nejsem si jistá, že je to dobrý nápad. Chci říct, že nevím, jestli se Benjy dokáže vypořádat s takovým tlakem. Co mu řeknu, jestli ho Max najde a dovede domů?“

„Za prvé mu přestanete říkat Benjy.“

Celá skupina udiveně zmlkla. Překvapeně na něj zíraly s ústy dokořán.

První zavřela pusu Cleo. „O čem to mluvíš? Jmenuje se Benjy. Benjy Atkins.“

„Ne, pokud přijde dobrovolně a vezme na sebe odpovědnost,“ protestoval Max. „Jestliže chcete, aby se ze starého dobrého Benjyho stal chlap, to nejmenší, co musíte udělat, je zacházet s ním jako s takovým. Od nynějška je to pro vás Ben.“

„Samozřejmě že můžu ten seznam prohnat počítačem, Maxi,“ ujistil ho na druhém konci linky Compton O’Reilly. „Ale o co se k čertu jedná? Je to pravda, žes odešel od Curzonovy mezinárodní?“

Zdálo se, že se O’Reilly baví, ale na tom není nic nového, pomyslel si Max. Vždycky působil tímhle dojmem. Max byl jedním z mála lidí, kteří věděli, že O’Reillyho humorný přístup k životu je pouze vnější nátěr. Od chvíle, kdy před pěti lety zahynuly jeho milovaná manželka a dcera při leteckém neštěstí, se O’Reilly přesunul do sfér, kde ho nic nemůže vzrušit. Max by mu mohl závidět, jenže pokud jde o O’Reillyho, vytušil, že jeho veselá nálada je jen způsob, jak zakrýt bolest, která uvnitř stále doutná.

„S Curzonovými jsem skončil.“ Max si dal sluchátko mezi ucho a rameno a natáhl se pro pero. „Mám novej flek.“

„Děláš si srandu?“ ozval se O’Reilly. „Něco se povídalo, ale moc jsem těm řečem nevěřil. Bylo jasné, že ti Curzon něco nabídne, a ty to po smrti starého pána nebudeš moct odmítnout.“

„Nejsem zvědavej na Curzonovy nabídky.“ Max sebou škubl, jak se opřel zpátky do křesla. Promasíroval si nohu a vykoukl oknem ven. Ten pohledl z podkroví se mu začínal líbit.

„Nemůžu tvrdit, že by mě to zvlášť překvapilo, kdyby tě dostala nějaká velká síť. Je to Global Village Properties, venkovské nemovitosti všeho druhu? Líčila na tebe pěkně dlouho.“

„Nedostala mě ani Global Village, ani nikdo jiný.“ Max poklepával perem o žlutý bloček na stole. Jména hostů, kteří jsou tu tenhle víkend, napsal podle abecedy. Vedle jmen poznamenal adresy a telefonní čísla.

„Seš na volný noze?“ O’Reilly zpozorněl. „Co se děje? Chceš je vyzvat na souboj? Hodláš si koupit nějaký malý provoz a začít s vlastní sítí hotelů? Dokážu si tě představit. Seš ta pravá osoba, která pustí Curzonovi žilou. Mohlo by to být docela zábavné.“

„Tohle je jen takový hostinec na pobřeží, ale vůbec ho nehodlám koupit a začít s ním svou vlastní síť.“

O’Reilly sotva potlačoval smích. „Vykašli se na to, Maxi, nechtěl bych se dívat, jak pečuješ o nějaké lidové místečko s postelí a snídaní někde na pobřeží.“

„Nerozumíš tomu. Vůbec to místo neřídím. Pracuju pro majitelku.“

„A co děláš?“ dožadoval se odpovědi O’Reilly.

„Všelicos. Vyndavám svinstvo ze záchodů, nosím dřevo do krbu, starám se v baru o pití. Zrovna teď se snažím poradit si s takovým malým bezpečnostním problémem,“ vysvětloval Max. „Myslíš, že by ses moh přestat chechtat a prověřit mi ten seznam, nebo mám zavolat Brindlovi?“

„Héj, nemusíš chodit ke konkurenci. Nějak si s tím poradím. Komu mám poslat účet?“

„Mně.“

„Něco ale nechápu,“ ozval se po chvilce O’Reilly. „Máš přece adresy těch lidí. Co přesně po mně chceš?“

„Nejsem si jistý.“ Max přelétl stránku v notesu. „Prověř mi, jestli někdo z nich nemá kontakty na ultrakonzervativní skupiny nebo nějaká extremistická náboženská sdružení. Taky se můžeš mrknout, jestli někdo nemá záznam v trestním rejstříku a neseděl za pravicové aktivity nebo za porušení Prvního dodatku Ústavy. Něco takového.“

„Myslíš, že máš co do činění s nějakým morálně pobouřeným fanatikem?“

„Vypadá to tak,“ potvrdil mu Max. „Má zaměstnavatelka napsala knihu, nedávno ji vydali. Myslím, že tu máme samozvaného cenzora, který se rozhodl vypálit autorce svůj vlastní literární cejch.“

„Ten chlapík má nejspíš o kolečko víc, co?“

„Ať je to kdokoli, je to takový ten týpek, který se ze všech sil snaží poděsit nevinného autora.“

„O lidi, co si myslí, že mohou soudit jiné, není nikdy nouze, zvlášť pokud jde o výběr knih.“

„Já vím, ale doufám, že počet osob, kterým by stálo za to vystopovat anonymního autora a nechávat mu zvrácené vzkazy, je přece jen míň.“

„Podívám se, co s tím provedu,“ ujistil ho O’Reilly. „Dám ti vědět během několika dní.“

Max pozoroval bouřku, k níž se schylovalo nad mořem. „Mám ještě jedno jméno, které chci prověřit, když už v tom budeš. Potřebuju najít nějakého Benjamina Atkinse.“

„Má taky co dělat s tvým bezpečnostním problémem?“

„Ne, to si nemyslím. To jsou dvě různé záležitosti. Původně pracoval v hostinci. Odešel uprostřed noci a nezanechal adresu.“

„Dovedu si to představit. Co sebral?“

„Ale ne, takhle to není, spíš co tu po sobě nechal,“ vtipkoval Max. „V pořádku, jen si to tajemství nech. O co jde, co máš k tomu Atkinsovi?“

Max mu přečetl pár holých dat, které mu dala Cleo. Nebylo těžké shrnout Benův mladý život. Určité části připomínaly Maxovi jeho vlastní minulost. Alespoň jsem nenechal ve třiadvaceti těhotnou ženskou, uvědomil si Max. Vždycky si dával pozor, aby se mu to nestalo.

Tahle myšlenka mu v duchu vyčarovala podivně svůdnou představu Cley s bříškem s jeho dítětem. Udiv a touha vlastnit sevřely náhle Maxovi útroby. Jeho dítě! Napadlo ho, že tohle je poprvé, kdy skutečně pomyslel na možnost přivést na svět vlastního potomka.

„Zavolám ti, jakmile budu něco mít,“ přerušil jeho úvahy O’Reilly.

„Díky.“ Max chvíli váhal. „Mimochodem, ta záležitost s Atkinsem nijak nespěchá.“

„Co to má k čertu znamenat?“

Max si hnětl levou nohu a díval se na moře. „To znamená, že si pro mě za mě můžeš dát s odpovědí načas.“ Zavěsil.

Důvod, proč s Atkinsem nespěchal, byl zřejmý. Jakmile se mu podaří ho najít, bude muset splnit poslání, kterým ho Cleo a ostatní pověřily. Bylo skoro jisté, že to představuje téměř nesplnitelný úkol. Max na devětadevadesát procent věděl, že nedokáže donutit Atkinse k návratu do hostince a k té zvláštní rodině.

Sakra, pomyslel si Max, nemám ani nejmenší představu, jak přesvědčit mladého muže, aby na sebe vzal zodpovědnost.

Atkinsova situace je jedna z těch řídkých, ale pozoruhodných příležitostí, kdy Max věděl předem, že ji nezvládne. Nenáviděl porážky, nenáviděl je vášnivě. Cena byla zatraceně vysoká.

Když selže při pokusu přemluvit Atkinse k návratu, nebude pro něj už v Robbinsové hnízdečku místo. Lidé se k tobě nechovají laskavě, jestliže nesplníš jejich očekávání. Outsider je vítaný jen tehdy, když je užitečný.

To je střízlivá úvaha, říkal si Max, nic, co by diktoval cit. Když ho vytlačí z rodinného kruhu té útulné hospůdky, bude nesnadné pokračovat v pátrám po Luttrellech. To znamená, že se měl pustit do hledání těch obrazů, ještě než se začal honit za Benem Atkinsem.

Max si nepřestával masírovat bolavé stehno. Odpověď byla nasnadě. Měl by svést Cleu. To by byla ta nejrychlejší a nejsnadnější cesta, jak získat odpověď.

Cleo hrála pro získám jeho dědictví klíčovou roli. Musí vědět víc, než připouští. Jason neměl sebemenší důvod lhát Maxovi na smrtelné posteli.

Cleo o těch obrazech ví, a Max naopak ví z toho, co přečetl v Zrcadle, že dokáže být vášnivá. Teď, když odhalil ten oheň v ní, byl si skoro jistý, že by ji mohl donutit, aby po něm zatoužila.

Max si přestal masírovat nohu a zamyšleně pozoroval konývku s bylinkovým čajem, který mu předtím nahoru poslala Andromeda.

„Povídala Cleo, že máte něco s nohou,“ řekla Andromeda ještě v kuchyni, kde připravovala odvar. „Zkuste šálek dva tady toho a uvidíte, jestli to zabere.“

„S mou artrózou to udělalo zázraky,“ ozvala se Jitřenka.

„Prubni to, Maxi,“ přemlouvala ho Cleo. „Andromediny čaje jsou skvělé na bolení hlavy a namožené svaly.“

Čaj Maxovi chutnal jako odvar z tabáku. Ale skutečnost, že se Cleo a celá rodina kolem něj tak točí, mu z nějakého důvodu připadala neodolatelná. Možná že svou roli sehrála představivost, ale připadalo mu, že je ta noha lepší, stejně jako včera večer, kdy mu ji Cleo namasírovala. Rozhodl se zkusit ještě jeden šálek.

Spalující představy ze včerejší noci se v něm znovu zvedly a vlily mu do žil další nápor touhy. Max usrkl čaj, jako by ještě cítil Cleiny rty na svých. Sladké, svěží, chvějící se rty, nedočkavé a zdráhavé zároveň.

Jeho instinkty mu napověděly, že by ho její žhavé tělo dokázalo uspokojit tak, jak ho ještě nikdo v životě neuspokojil. Jediné, co musel udělat, bylo osvobodit plameny z ledového zakletí.

Ale čas utíká. O’Reilly je dobrý. Max věděl, že přece jen jeho přítel zodpoví jeho otázky velmi rychle, i když mu to nějakou chvíli potrvá. Pak bude muset on sám vyhledat Atkinse a probrat to s ním. Dal na to slovo.

To znamená, že musí najít Luttrelly ještě dřív, než se pustí za Atkinsem. Max věděl, že jakmile si s Benem promluví jako chlap s chlapem, už nikdy to pro něj v hostinci nebude stejné. Stane se znovu outsiderem.

Žádný velký kšefty, pomyslel si Max. Byl zvyklý na roli outsidera. Ale chtěl své Luttrelly.

Dva dny poté vtrhla Cleo do kuchyně, aby zkontrolovala přípravy k večeři. Spatřila Jitřenku, jak se naklání nad velkým hrncem něčeho, co vypadalo jako polévka z fazolí a zeleniny, specialita Kosmické harmonie.

„Nevidělas Andromedu?“ zeptala se Cleo.

„Bude tu každou chvíli.“ Jitřenka přidala do jídla trochu čerstvé bazalky. „Zpozdila se v útulku.“

„Stalo se něco?“ Cleo vtáhla se zadostiučiněním tu vůni.

„Než jsme vyrazily, přijel nějaký chlapík v šedém obleku a hedvábné vázance. Trval na tom, že si s ní musí promluvit. Tvrdil, že je to důležité. Šla jsem napřed, abych se pustila do polévky. Slyšelas něco nového o Benjym?“

Cleo pokrčila obočí. „Myslíš o panu Benu Atkinsovi?“

Jitřenka se zakuckala smíchy. „Ó ano, tak je to správné. Nejvyšší čas začít říkat tomu klukovi novým jménem.“

„Max vyhrožuje, že se jinak nebude obtěžovat nám ho přivést zpátky. Ale pokud vím, v pátrání nic nového.“

„Trisha pochybuje, že ho Max najde,“ řekla Jitřenka. „Nebo že by Ben souhlasil s návratem, kdyby ho přece jen objevil.“

„No, uvidíme.“ Cleo se otočila po zvuku otvíraných dveří. Do místnosti vtrhla Andromeda. Kapky deště se leskly na šanžánové pláštěnce.

„Hrozně tam leje.“ Andromeda si stáhla třpytící se kapuci a pověsila ji do skříně. „Už jsem si myslela, že se toho blbce nezbavím. Byla to jen ztráta času. Prostě se nedal odbýt.“

Jitřenka zavřela dveře trouby. „Nějaký obchodník?“

„Taky by se to dalo říct.“ Andromeda se zamračila. „Až na to, že nechce prodávat, ale kupovat. Jmenuje se Garrison Spark.“

„Ha! To znám,“ zabrblala Cleo. „Chtěl ukradnout tebe a všechny ostatní pro svou restauraci, co?“

„Ne tak docela, miláčku.“ Andromeda si uvázala kolem boků zástěru. „Říkal, že obchoduje s uměním. Hledá pár obrazů od nějakého Luttrella.“

Clee se po té správě rozšířily panenky. „Amose Luttrella?“

„Ano, myslím, že je to on. Proč? Už jsi o něm slyšela?“

„No, ano. Ve skutečnosti ano.“ Cleo se zamračila. „Max se o něm zmiňoval.“

Andromeda vzala nůž a začala krájet červené papriky. „Pan Spark trvá na tom, že těch pět Luttrellů se tu někde poflakuje po pobřeží. Prý by stály jmění.“

Jitřenka se na ni zadívala. „Kolik tak obnáší to jmění?“

Andromeda pokrčila rameny. „Padesát tisíc dolarů.“

Cleo otevřela pusu. „Padesát tisíc dolarů? Děláš si legraci?“

V té chvíli se rozlétly kuchyňské dveře. Stál v nich Max. Sammy se mu tulil u nohou, v ruce Šťastné káčátko.

„Potřebujem další předkrmy do baru,“ oznámil Max.

„S olivama,“ dodal Sammy se smrtelně vážným výrazem. „Všechny olivy jsou pryč.“

Max se k němu sehnul. „Protožes je všechny zbaštil.“

Sammy se zahihňal. „Já ne, to Šťastný káčátko.“

„Za chvilku budu mít další mísu,“ ujistila je Jitřenka. „Hned ji pošlu.“

Max pohlédl na Cleu. „Stalo se něco?“

„Nějaký Garrison Spark hledá obrazy, o kterých jsi mluvil tu první noc.“

Max znehybněl. „Spark je tady?“

„Tady ne,“ vysvětlovala Cleo. „Přijel do Kosmické harmonie. Mluvila s ním Andromeda. Maxi, pan Spark říkal, že ty obrazy mají hodnotu padesáti tisíc dolarů.“

„Lhal,“ ozval se Max tiše. „Mají hodnotu čtvrt milionu. Do pěti let to bude milion.“

„Pane bože,“ vydechla Jitřenka.

Cleo zůstala jako omráčená. „Čtvrt milionu?“

„Ano,“ připustil Max. Podíval se na Andromedu. „Co jste Sparkovi řekla?“

Andromedu překvapil ostrý tón jeho hlasu. „No, že jsem o nějakém Amosu Luttrellovi v životě neslyšela, a už vůbec ne o jeho obrazech.“

Cleo se na Maxe zamračila. „Co se děje, Maxi? Jak by někoho mohlo napadnout, že by Jasonovi patřily tak drahé obrazy?“

Jejich pohledy se setkaly. „Myslím, že je načase vysvětlit určitá fakta, která se týkají života Jasona Curzona. Říkal jsem vám, že to nebyl žádný chudák. Ale to je příliš slabý výraz. Byl to Jason Curzon od Curzonovy mezinárodní.“

„Té sítě hotelů?“ Cleo se nemohla vzpamatovat. „Jseš si jistý?“

„Naprosto,“ přisvědčil Max. „Měl bych to vědět. Pracoval jsem určitou dobu pro něj.“

kapitola 6

„Takže náš Jason byl opravdu ten Curzon. Šéf mezinárodní sítě hotelů?“ zeptala se později večer Cleo.

Seděla vysoko na barové stoličce, před sebou šálek Andromedina bylinkového čaje. Kolem vládla typická klidná noc uprostřed zimního týdne. Bylo pozdě a slabý hluk konverzace v potemnělém salonku měl uvolněný, ospalý nádech.

Max stál za barovým pultem a vypadal tak profesionálně, jako by strávil celý svůj aktivní život servírováním espresa a sherry po večeři. Cleo si všimla, že je to překvapivě přizpůsobivý člověk. Poradí si s každým úkolem s tichou a naprosto vyrovnanou sebedůvěrou.

„Už se mě ptáš snad podvacáté.“ Max zvedl čistě umytou sklenici a otřel ji do bílé utěrky. „A už podvacáté ti odpovídám, že ano.“

„Nikdy se ani slovem nezmínil. Určitě nechtěl, abychom to věděli.“ Cleo potřásla hlavou v tichém úžasu. „Představil se nám jako Curzon, ale ani ve snu nás nenapadlo, že je nějak spojený s tím hoteliérem.“

„Zjevně si přál, aby se s ním zacházelo jako s ostatními členy rodiny,“ promluvil Max tiše. „Musel si tu připadat jako ve snu. Nebyl v tom žádný zlý úmysl.“

„Samozřejmě že ne, to jen že je těžké uvěřit, že hlava jedné z největších sítí hotelů na světě trávila své víkendy tady v Robbinsově hnízdečku. Tsss.“ Cleo se ušklíbla. „Taky mi tu čistil záchody. Celý ten čas pomáhal Benjymu – promiň, Benovi – s instalaterskými pracemi.“

Max si ji změřil podivným pohledem. „Opravdu jsi nevěděla, kdo to je?“

„Neměla jsem ani tušení. Ani po tom, co jsme dostali dopis od paní Singletonové, že umřel.“

„Roberta Singletonová byla jeho sekretářka. Jak znám Jasona, nejspíš jí nechal seznam lidí, které měla vyrozumět v případě, že by se s ním něco stalo.“

„A my jsme byli na tom seznamu.“ Cleo si vzpomněla na dlouhé rozhovory, které vedli s Jasonem v tomhle baru. „Aspoň už chápu, kde se v něm vzala ta spousta dobrých rad, jak vést tenhle podnik. V minulém roce se mi díky němu zdvojnásobila tržba. Byl to Jasonův nápad zavést účetnictví na počítač.“

„Pokud šlo o vedení hotelů, Jason věděl, co dělá.“ Max zvedl další sklenici. „Byl ve svém oboru nejlepší.“

Cleo si Maxe zblízka prohlížela. „Ani se nedivím, že sis na začátku myslel, že jsem dolovala zlato.“

„Zapomeň na to.“

„Tak fajn.“ Cleo usrkla čaj a zamračila se, když si vzpomněla na další téma, které nakousl tu první noc. „Takže tys pro něj pracoval?“

„Ano.“

Cleo studovala tvář bez výrazu a podvědomě tušila, že stručná odpověď v sobě skrývá spoustu podrobností. „Co přesně jsi dělal?“

„Všechno možné, jako pro tebe.“

„Nějak si nedovedu představit, že stojíš za barovým pultem a nosíš kufry v Curzonových hotelech,“ nedala se Cleo. „Proč ne? Tady to dělám taky.“

„Máš v sobě fortel, ke všemu se dokážeš postavit.“ Cleo se rozhodla to téma opustit. „A co ty obrazy, o kterých jsi mluvil? Ty Artie Lusely, nebo jak se jmenuje.“

Max jí věnoval ztrápený pohled. „Luttrelly, Amose Luttrelly.“

„Správně, Luttrelly. Ten večer, co jsi přijel, jsem měla dojem, že je tu podle tebe Jason měl nechat.“

„Tak mi to řekl.“ Maxův pohled zůstal naprosto bez výrazu. Nebylo možné odhadnout, co si myslí.

Cleo naklonila hlavu k jedné straně. „A teď je hledá ten Garrison Spark. Ten si taky myslí, že jsou někde tady. Víš o něm něco?“

„Je to majitel galerie v Seattlu. Velmi exkluzivní. Chvilku jsem pro něj dělal.“

„Pro něho taky?“ Cleo povytáhla jedno obočí. „Pohybuješ se mezi lepšími lidmi, že? Co jsi dělal pro Sparka?“

„Stěhoval obrazy. Balil je a odvážel jejich novým majitelům. Čistě manuální práce. Pro Sparka jsem nepracoval moc dlouho.“ Max se soustředil na obraz ve sklenici, kterou leštil. „Měli jsme sem tam rozdílné názory na určité záležitosti.“

„Jaké záležitosti?“

Max na ni klidně pohlédl. „Spark je velmi roztomilý a ví toho hodně i o současném umění. Ale vůbec si nedělá starosti s takovými drobnostmi, jako je čestnost a bezúhonnost. Když si myslí, že může prodat falzifikát beztrestně, klidně to udělá.“

„Opravdu?“ Cleo byla celá pryč. „Nikdy jsem se s podvodníkem takového kalibru nesetkala. Zdá se mi to poněkud exotické.“

„Je slizký jako had.“ V Maxově hlase zazněl tvrdý tón. „Slyšela jsi, co říkala Andromeda. Prohlásil, že ty Luttrellové mají hodnotu padesáti tisíc dolarů.“

„Víš určitě, že mají větší?“

Max sevřel rty. „Daleko větší.“

„A jsi si jistý, že ti patří?“

„Zatraceně jistý,“ reagoval Max velmi tiše.

„Opravdu ti je Jason dal?“

„Ano.“

„Jen tak ti dal haldu takhle cenných obrazů?“ nedala se odbýt Cleo. „Ano.“

„Vy dva jste museli být hodně blízcí přátelé,“ podotkla.

„Dá se to tak říct.“ Max pečlivě vyrovnal suché sklenice do řady na pultu. „Na smrtelné posteli řekl…“ Náhle zmlkl a soustředil se na rovnám sklenic. „Zapomeň na to.“

Cleu ohromilo, jak hluboký cit z Maxe vyvěral. Ale stejně skoro hmatatelně cítila silné vlny sebeovládání.

„Maxi?“ pobídla ho jemně. „Co ti řekl?“

Maxův pohled byl absolutně pustý, když se setkal s jejím, ale jeho hlas zněl naprosto neutrálně. „Řekl něco v tom smyslu, že jsem byl jeho syn, kterého se nikdy nedočkal.“

Cleo na něj pohlédla a věděla s naprostou určitostí, že slova umírajícího Jasona byla pro Maxe tou nejdůležitější větou, kterou za celý život slyšel. „Oh, Maxi…“

Max se ušklíbl, jako by se vysmíval sám sobě, ale výraz očí se nezměnil. „Věděl jsem, že Jason přehání, kruci, byl jsem jeho zaměstnanec, žádný pokrevní příbuzný. Nikdo to nevěděl líp než já.“

„Ano, ale když tě nazval synem, musel o tebe pořádně stát.“

Maxův úsměv zmizel. Soustředil se na leštění další sklenice. „Umíral. Rozhovory na smrtelné posteli nejspíš mívají melodramatický ráz. Určitě to nemyslel doslovně.“ Krátce se odmlčel, pohled mu ztvrdl. „Ale ty Luttrelly mi dal. O tom nelze pochybovat.“

Věděla, že to bylo dávno a dávno, co mu někdo kromě Jasona naznačil, třeba jen vzdáleně, že ho miluje. Myslela na velkou lásku svých rodičů, která držela pohromadě jejich malou rodinu, a pocítila pálivý žal kvůli všemu, o co Max přišel.

„Ty Luttrellovy obrazy jsou něco víc než hodnotný dar, viď? Jsou tvým dědictvím po Jasonovi,“ zašeptala Cleo. „Chtěl, abys je měl právě ty.“

„Poslal mě sem, abych je tu našel,“ přiznal Max stejně nebezpečně neutrálním hlasem. „Povídal, že je nechal v tvé péči.“

„Hmmm. To by mě zajímalo, co tím myslel.“ Cleo pohlédla na obrazy anglických loveckých výjevů, které zdobily stěny salonu. „Jason se o nich nikdy nezmínil.“

„Opravdu ne?“

Cleo se nasupila. „Co tím chceš říct?“

„Ale nic.“ Max se chladně usmál, v očích měl hloubavý výraz. „Jen mě zajímalo, co tím myslel.“

„Nemám nejmenší tušení,“ přiznala Cleo. Chtěla se vrátit k tématu, když si všimla, že Maxova pozornost se přesunula ke dveřím. Cleo se otočila, aby zjistila, na co kouká.

Muž s ostře řezanými rysy zmučeného básníka vešel volným krokem do místnosti. Na sobě měl černý pulovr, černé džínsy a černé boty. Tmavé vlasy mu spadaly přes čelo a visely až k ramenům. V těžkém pohledu doutnal hněv.

Cleo se na něj usmála.

„Tvůj přítel?“ zeptal se Max tiše.

Trochu se naklonila k barovému pultu. „To je Adrian Forrester. Zhrzený básník z Harmony Cove. Přijel do městečka před rokem a každému vykládal, jaký je spisovatel, ale pokud vím, ještě mu nic nevydali. Jednou dvakrát do týdne sem zajde.“

Max povytáhl obočí. „Doufám, že jsi mu nevykládala o svém úspěchu.“

„Děláš si legraci? Pochybuju vůbec, že by si o tom chtěl povídat. Myslím, že by ho to deprimovalo.“ Napřímila se na židli, když se návštěvník přiblížil.

Adrian došel až k baru a sedl si vedle Cley s lenivým šarmem. Usmál se na ni všeobjímajícím úsměvem, kterým dovršil perfektní dojem. Vyčerpaný lord Byron sžíraný nudou.

„Říkal jsem si, že si zajdu na espreso,“ protahoval slova Adrian. „Celý den jsem sváděl bitvu s ústřední scénou mýho románu. Pořád to nebylo ono. Myslím, že mně kapka kofeinu a změna prostředí udělají dobře.“

Cleo se chápavě usmála. „To určitě. Maxi, připrav mu pořádný espreso.“

Adrian vrhl na Maxe krátký, zavrhující pohled. „Udělej dvojité, mladíku. Potřebuju vzpružit.“

„Mrknu se, co se s tím dá dělat,“ chladně odvětil Max. „Ale varuju vás, jak řeknete Zahraj to znovu, Same, neručím za výsledek.“

„Cože?“ Adrianovo obočí zmateně povylétlo.

„Zapomeňte na to.“ Max popošel ke kouřícímu přístroji. Pára syčela.

Adrian se prudce otočil, aby viděl na Cleu. Bez zvláštního zájmu kývl hlavou k Maxovi. „Někdo nový, co?“

„Ano,“ přitakala Cleo. Věděla ze zkušenosti, že jediné, o čem chce Adrian opravdu hovořit, je on sám, takže změnila téma. „Jak ti jde psaní?“

Adrian výmluvně pokrčil rameny. „Mám nabídky od několika velkých nakladatelů. Čekám, že se teď jedno ozve. Jsou do toho celí diví. Nejspíš půjdu do aukce. Asi si brzy budu muset najít agenta.“

„Další záhady?“

„Ano. Slepá ulička. Klasická detektivka drsný školy. Víš, to je nejčistší forma ve svém žánru. Dneska už to dělá málo lidí. Teď píše příliš mnoho ženských ty svý dobrodružný romány plný romantiky.“

„Není to správné?“ zeptala se Cleo.

„Ne. Zadělají žánr spoustou detektivů v sukních. Dokonce i tam, kde jsou detektivové chlapi, mají ženskýho parťáka.“ Adrian se ušklíbl. „Každý má poměr s každým.“

„Co je na tom špatného?“ zeptala se Cleo a vzpomněla si na románek, kterým okořenila Dokonalou odplatu. „Mně se nějaké to milostné dobrodružství v příběhu líbí.“

„Brzdi, Cleo. Milostné dobrodružství patří do babských limonád, já píšu skutečné knihy.“

„Chceš mi tím naznačit, že je na sladkých příbězích něco špatného?“ zeptala se Cleo zdvořile. Chtěla mít s Adrianem trpělivost, ale nedalo se popřít, že dokáže být pěkně otravný.

„Jen říkám, že moderní detektivky zničily spisovatelky, které trvají na tom, aby milostná zápletka zastřela řešení samotného zločinu,“ prohlásil Adrian důležitě. „Kdo k čertu chce milostný příběh v detektivce?“

„Nejspíš čtenářky,“ navrhla Cleo.

„Na ně kašlu.“ Adrian jí věnoval zlý, zádumčivý pohled. „Já píšu klasickou detektivku. Skvělou a bez ozdůbek. Pořádný základ. Mý knížky jdou až na kořen věci.“

„Kořen věci?“

„Vytvářím něco významného, co přežije, něco, co se bude kritikům líbit. Ať mě ďas veme, jestli se budu podbízet houfu čtenářek prahnoucích po milostných avantýrách.“

Max před ně postavil espreso. „Nejsem si jistý, jestli je to zrovna chytrý přístup, Forrestere. Lidi čtou knížky kvůli charakterizaci postav spíš než kvůli zápletce samé. Dobrá charakteristika si nějaké vztahy vyžaduje.“

Cleo se souhlasně usmála.

Adrian věnoval Maxovi rozhořčený pohled. „Co jste zač? Nějaký literární kritik?“

„Dneska večer ne. Dneska jsem barman.“

„Dejte na mou radu a držte se svýho řemesla. Něco mi napovídá, že jinej flek jen stěží splašíte.“ Adrian zvedl malý šálek espresa, zhluboka se napil a okamžitě se zakuckal.

„Aáááá!“ Rychle to vyplivl a hrábl po ubrousku.

Cleo se vyděšeně natáhla a praštila ho do zad. „Jsi v pořádku, Adriane?“

Adrian divoce pokývl k Maxovi. „Co jste k čertu dal do toho kafe?“

„Dal jsem vám dvojitou dávku francouzské pražené kávy.“ Max se tvářil nevinně. „Říkal jste, že potřebujete silnou.“

„Strčte si to někam, to je dočista zabiják,“ vrčel Adrian.

Max se zdvořile usmál. „Dělám kávu tak, jak vy píšete svý detektivky. Skvělou a bez ozdůbek. Pořádný základ.“

Max ji promyšleně a obezřele sváděl. Den po scéně s Adrianem seděla Cleo tiše na koberečku ve skrovném a pokojném meditačním centru v Kosmické harmonii a vstřebávala plný význam toho, co prožívala.

Max se nijak netajil s tím, že ji chce dostat do postele.

Bylo to takové jemné, nenápadné svádění. Od té doby, co ji políbil v soláriu, nepodnikl žádné viditelné kroky. Ale Cleo cítila hypnotizující touhu v něm, kdykoli se ocitli spolu v místnosti. Plula kolem ní a okouzlovala ji jako nic v jejím dosavadním životě.

Cleo obvykle vyhledávala klid meditačního centra po některém z těch nešťastných snů, ale toto odpoledne sem přišla, aby přemýšlela o Maxovi.

Soustředila se na velký žlutý krystal, který byl jediným předmětem v místnosti, a věděla, že dosáhla rozhodujícího bodu ve svém životě.

Krystal zachycoval bledé světlo podmračeného dne a vyzařoval měkké, teplé zlato. Cleo zírala do jantarových hlubin a přemýšlela o minulosti i budoucnosti.

Vždycky byla přesvědčená, že jestliže se objeví ten pravý muž v jejím životě, zamiluje se do něj stejně, jako se on zamiluje do ní. Tušila, že od prvního okamžiku, kdy ho spatří, se mezi nimi utvoří pevné pouto.

Ale Max Fortune toho věděl o lásce žalostně málo a citům zřejmě věřil ještě méně.

Ať tak či onak, o touze toho věděl dost.

Cleo s určitostí věděla, že se bude muset rozhodnout brzo. Buď se vzdá mocnému náporu žádostivosti, která z Maxe vyzařovala, nebo se musí stáhnout do bezpečí svého vnitřního já.

Mohla by se stáhnout a čekat.

Čekat na co? říkala si. Žádný další muž jako Max nepřijde. On je ten muž v zrcadle.

Ale to zrcadlo jsem vytvořila já, pomyslela si. Jediné výjevy, které ve skle spatřila, si tam promítala sama.

Pravdou bylo, že když pohlédla do zrcadla své duše i srdce, nikdy neviděla zřetelný obraz muže, na něhož čekala. Nicméně věděla jistě, že Max je ten muž.

Dnes odpoledne stála tváří v tvář skutečnosti, že se do něj pravděpodobně zamilovala.

Událost, která byla bezprostřední příčinou toho neodbytného pocitu, byla nepatrná, ale měla na Cleu ohromující účinek. Donutila ji uvědomit si, že dosáhla bodu, odkud není návratu.

Došlo k tomu velmi nevinně. Sylvia měla plné ruce práce, když měla Sammyho vyzvednout ze školky. Max se nabídl, že pro něj zajede, a Cleo se pozvala na výlet, protože si potřebovala vyzvednout nějaké věci z lékárny ve městě.

Přijeli ke školce trochu v předstihu. Seděli v jaguáru na parkovišti a čekali, až se děcka vyvalí ven.

„Vždycky tady jeden z nás na Sammyho čeká,“ vysvětlovala Cleo. „Vyděsil by se, kdyby tu nikoho nenašel.“

„Já vím,“ ujistil ji Max. Jednou rukou spočíval na volantu a pozoroval vchod do školky.

V té chvíli se dveře otevřely a tucet ječících školáčků oblečených v nepromokavých kabátech s kapuci se vyhrnul na chodník. Cleo si ihned všimla Sammyho v jeho malém žlutém gumáku. Chlapec přehlížel houf čekajících vozidel a hledal matčino auto, nebo možná známou červenou toyotu, která patřila Clee. Zeleného jaguára nepoznal okamžitě. Jeho malá tvářička se svraštěla obavami.

„Nevidí nás,“ znervózněla Cleo. Natáhla se po klice.

„Zavolám na něj.“ Max otevřel dveře a vystoupil.

Náhle je Sammy spatřil a pusa se mu roztáhla do širokého úsměvu. Vyrazil k jaguáru a vůbec nedbal na kaluže plné vody. Max otevřel zadní dvířka.

„Ahoj, Maxi,“ pozdravil Sammy a škrábal se na zadní sedadlo. „Ahoj, Sammy.“

Sammy se podíval na Cleu. „Ahoj, Cleo.“

„Čau, prcku.“ Cleo se otočila na předním sedadle. „Jak to šlo?“

„Dobrý.“ Sammy otevřel desky. „Kreslili jsme. Tenhle jsem udělal pro tebe, Maxi. Podívej.“ Vyndal jeden obrázek namalovaný pastelkami a podal ho Maxovi.

Cleo si náhle uvědomila, že zadržuje dech. Věděla v té chvíli s omračující jasností, že jestliže Max pořádně neocení Sammyho kresbičku, nemůže pro ni být ten správný muž. Bylo to tak jednoduché.

Max se pomalu usadil za volant a zavřel dveře. Beze slova vzal obrázek a dlouho ho prohlížel.

V jaguáru zavládlo naprosté ticho.

Pak zvedl Max oči a měl v nich smrtelně vážný výraz. Otočil se na zadní sedadlo, aby viděl Sammymu do očí. „Je to jeden z nejkrásnějších obrázků, co jsem kdy viděl, Sammy. Díky.“

Sammy byl celý rozpálený. „Pověsíš si ho na zeď u sebe v pokoji?“

„Samozřejmě. Hned jak dorazíme domů,“ ujistil ho Max.

Cleo vypustila zadržovaný proud vzduchu. Věděla, že její osud je pravděpodobně zpečetěn. Zamilovala se do Maxe Fortuna.

Najednou si uvědomila, že není v meditační místnosti sama. Na žlutý krystal padl stín. Vrátila se v myšlenkách do přítomnosti a čekala.

„Andromeda říkala, že tě tu najdu.“ Maxova hůl měkce klepala po podlaze z tvrdého dřeva.

Cleo k němu vzhlédla. V očích se mu chvěl stejně hluboký cit, jako když prohlížel to odpoledne Sammyho kresbu. V pravé ruce držel rudou růži.

„Ahoj, Maxi.“ Cleo na růži ani nepohlédla. „Co tu děláš?“

„Tohle jsem ti přinesl.“ Pustil jí růži pomalu do klína.

Cleo ji zvedla, jako by jí mohla v ruce vybuchnout. Kapitola pátá, napadlo ji. Ten muž četl Zrcadlo pozorně.

Rudá růže v kapitole pět znamenala svedení. Cleu by zajímalo, co si Max pomyslí, až se dostane k poslední kapitole. V ní hraje hlavní roli bílá růže symbolizující lásku.

Cleo si lámala hlavu, jestli Max půjde jen k rudé růži.

„Nevím, co mám říct,“ zašeptala.

Max se usmál. „Nemusíš říkat nic.“

Jejich pohledy se setkaly a ona věděla, že mluví pravdu. Nebylo potřeba slov, protože Max dobře věděl, jak blízko je tomu, aby mu vklouzla do náruče.

Večer v baru byl opět klidný. Hrstka hostů se seskupila kolem krbu a upíjela espreso, kávu se smetanou a sherry. Cleo seděla na své oblíbené barové stoličce a pozorovala Maxe, jak myje a utírá skleničky. Ani jeden se nezmínil o odpoledním setkání v meditačním centru.

„Víš, že jsi opravdu dobrý,“ chválila ho, když Max vyleštil další sklenku a položil ji na tác. „Jsi dobrý ve všem, na co tu sáhneš. To mi připomíná, že se zítra ráno musíš podívat na jednu trubku ve sklepě, nějak kape.“

„Tady pořád něco kape,“ poznamenal Max. „Jednou budeš muset nechat udělat nové rozvody.“

Cleo si povzdechla. „To bude stát hromadu peněz.“

„Nemůžeš vést takovýhle podnik, aniž bys do něj občas neinvestovala.“

„Tobě se to lehko řekne,“ zabručela. „Ty ty peníze nemusíš sehnat. Kéž by se vrátil Benjy.“

„Ben.“

„Tak dobře, Ben. Dokázal si poradit s každičkým problémem.“ Max chvilku váhal. „Když už mluvíme o Benovi…,“ náhle zmlkl a pohlédl ke dveřím. „Koukám, že ti jde další návštěva.“

„Mně?“ Cleo překvapeně vzhlédla. „Ale to je Nolan.“

„Nadějný politik?“

„Ano. To by mě zajímalo, co chce.“

Nolan rázoval k baru. Měl na sobě elegantní kožené sáčko, jemně proužkovanou košili a tmavé kalhoty. Světle hnědé vlasy měl půvabně rozcuchané a trochu vlhké deštěm. Široce se na Cleu usmál, jako by se před několika dny vůbec nic nestalo.

„Ahoj, Nolane.“ Cleo si ho ostražitě prohlížela. „Co tě k nám přivádí?“

„Chtěl jsem si s tebou popovídat.“ Nolan se posadil na stoličku vedle Cley. Krátce pohlédl na Maxe. „Jste tady nový, co?“

Cleo se postavila, aby je představila. „Nolane, tohle je Max Fortune, můj nový zaměstnanec. Maxi, tohle je Nolan Hildebrand.“

„Fortune.“ Max kývl hlavou a dál utíral sklenice.

„Hildebrand. Dal bych si dvojitou bílou kávu s netučnou smetanou,“ požádal Nolan.

Max zvedl obočí, ale neodpověděl. Obrátil se k espresu a pustil se do přípravy nápoje.

Cleo mechanicky míchala čaj. „Sakryš, Nolane, doufám, že ti to neohrozí podzimní volby, když nás spolu dneska večer uvidí. To bych si nechtěla vzít na svědomí.“

Nolan se zatvářil zahanbeně. „Máš právo být na mě naštvaná, Cleo. Tu scénu na pobřeží jsem nezvládl.“

„Znáš způsob, kterým se něco podobného dá zvládnout?“ zeptala se ho Cleo. Vnímala, jak Max hltá každé slovo.

„Nepřestal bych se ovládat, kdybys nenapsala tu knihu,“ zamumlal Nolan. „Bylo to pro mě velký sousto. Chci se ti omluvit.“

Cleo otevřela oči překvapením. „Opravdu?“

Nolan pokorně přikývl. „Ano. Choval jsem se jako hulvát. Můžeš mi odpustit?“

Cleo reagovala okamžitě. „Jistě. Nelam si s tím hlavu. Vím, že to musel být šok najít ve schránce Zrcadlo i s tím vzkazem.“

„Můžeš to zopakovat.“ Nolan se žalostně usmál. „Pořád je pro mě těžké uvěřit, že jsi napsala něco takového. Chci říct, že se ti to vůbec nepodobá. Všechno to povídám o stuhách, zrcadlech a šátcích.“

Max položil před Nolana malý papírový ubrousek a doprostřed umístil sklenici s bílou kávou. „Nádherná ukázka vrcholného umění v neoromantickém stylu, nemyslíte?“

„Cože?“ Nolan zamrkal a zamračeně se otočil k Maxovi.

Max zvedl mokrou sklenici a dál se oháněl utěrkou. „Myslím, že Zrcadlo nabízí unikátní a hluboký pohled do nitra ženské sexuality.“

Nolan se zaškaredil. „Kdo k čertu jste?“

„Záleží na tom? Dneska večer jsem barman,“ vysvětlil mu Max. „Ale vraťme se k Zrcadlu. Musím říct, že mě velmi okouzlily spletité vrstvy mnohých scén. Vás ne?“

Nolan zíral na Cleu. „Tvrdilas, že nikdo tady neví, že jsi tu knihu napsala.“

„Kromě rodiny, samozřejmě,“ zabručel Max.

„Rodiny? Jaké rodiny?“ dožadoval se vysvětlení Nolan.

„Na tom nezáleží,“ mávl rukou Max. „Neshledal jste, že ta kniha má mimořádný vztah ke smyslnosti, tvarem i látkou samou. Jde to daleko za hranice obyčejné smyslnosti, do království filozofie.“

„Podívejte, nepřišel jsem se s vámi bavit o Cleině knize,“ procedil Nolan skrz zuby.

„Určitý pocit nesmírného souznění proniká každou kapitolou, každou scénou té knihy,“ pokračoval Max. „Plynulý vypravěčský tón vyvolává alternativní realitu, která žije svým vlastním životem. Pro mužské čtenáře to představuje cizí svět, odlišný ženský vesmír, a přesto bych tvrdil, že ve mně vyvolal podivný povědomý pocit.“

„Kristepane, nemůžu tomu věřit,“ mumlal Nolan. „Cleo, chtěl jsem s tebou mluvit o něčem velmi důležitém.“

Cleo polkla poslední doušek čaje a málem se zadusila smíchy. „Jistě, Nolane,“ vyprskla. „Co máš na srdci?“

Nolan střelil ostražitým pohledem po Maxovi a ztlumil hlas. „Je to velmi osobní.“

„Vykreslení ženského pohledu na sexualitu v Zrcadle doslova ohromuje,“ pokračoval Max a naléval Clee další šálek čaje. „Čtenář má pocit, že vypravěč v sobě skrývá obojí: svůdce i jeho oběť. To vyvolává několik zajímavých otázek, pokud jde o určení totožnosti čtenáře, alespoň pokud vím. K čemu jste došel vy?“

„Nemůžeš mu říct, ať sklapne,“ požádal Nolan Cleu.

Cleo pohlédla na Maxe a spatřila záblesk v jeho očích. „Nejspíš ne.“

„Čtenář se například musí ptát sám sebe,“ odříkával Max odměřeným, pedantickým tónem, „kdo je v Zrcadle svůdcem. Týká se to dílo autoerotiky? Svádí vypravěč opravdu sám sebe, když pohlíží do zrcadla?“

Tomuhle samozřejmě věřili kritici, pomyslela si Cleo. Čekala s pocitem neodvratného osudu na Maxův ortel.

„Potřebuju si s tebou popovídat v soukromí,“ dotíral Nolan pevným hlasem.

Max ho ignoroval. „Já osobně se domnívám, že jde o něco daleko složitějšího. Spisovatelky se koneckonců zajímají o vztahy mezi lidmi. Věřím, že ta postava v zrcadle je ten druhý a v počátcích, přinejmenším, je svůdcem. Ale v knize najdete i jiný problém. Myslím, že muž v zrcadle uvízl v pasti vlastního světa stejně jako vypravěč toho svého.“

Cleo ztuhla. Žádný z recenzentů Zrcadla tomuto základnímu faktu nerozuměl. Její pohled se setkal s Maxovým a ona málem spadla ze stoličky, když spatřila v jeho očích hluboké porozumění plné citu.

Sevřela okraj barového pultu a držela se ho jako klíště. Fantastický okamžik tichého porozumění dokázal rozpustit ledy uvnitř daleko víc než její představivost při psaní Zrcadla.

Max se na ni váhavě usmál. Místo toho, aby jí k novému Šálku položil čistý ubrousek, dal hned vedle talířku hrací kartu. Sáhl do kapsy, vyndal něco malého a položil to na rub karty.

Cleo se bála kartu otočit. Ale nakonec neodolala.

Když pohlédla dolů, její nejhorší obavy se potvrdily. Byla to srdcová královna. Na vršku karty ležel malý, povědomý klíček. Věděla, že patří k zámku v podkroví. Cleo odtrhla pohled a střetla se s Maxovým. To, co spatřila, jí vzalo dech.

„Co se to tu děje, Cleo?“ Nolan pohlédl na kartu a klíč. „K čemu to všechno je?“

„Nevím,“ připustila Cleo. Ale odpověď patřila Maxovi, ne Nolanovi. Zdálo se, že se Nolan vypařil někam do dálky. Teď záleželo jen na Maxovi.

„Můžeš na to přijít jen jediným způsobem, nemám pravdu?“ zeptal se Max měkce. „Budeš muset vyzkoušet ten klíč.“

Tu scénu sehráli přímo podle knihy. Jako rudá růže i klíč byl dalším symbolem svádění. Cley se zmocnila závrať. Bylo to, jako by vstoupila do snu, který sama snila, ale který teď ovládal Max. Nic se nezdálo skutečné. Přemýšlela, jestli Andromeda neprovedla nějaké čáry svými bylinkovými čaji.

Nolan vypadal zmateně a vztekle. Zamračil se na Maxe. „Co je s tím klíčem a kartou?“

„Cleo ho už dlouho hledá,“ odpověděl Max úslužně. „Já jsem ho našel.“

Nolan se otočil ke Clee. „Krucinál, pokouším se tu s tebou promluvit kvůli něčemu, co obnáší pěkný peníze. Nevím, kdo ten chlápek je,“ ukázal prstem na Maxe „– ale už mám toho jeho zasahování do našich věcí dost.“

Max se nebezpečně usmíval. Oči mu žhnuly.

Cleo se na chvíli vymotala z hedvábné sítě smyslného příslibu, která se kolem ní ovíjela. Pokoušela se soustředit na Nolanovu tvář staženou vztekem. „Cos říkal o pěkné sumě peněz?“

Nolan zjevně usoudil, že se konečně dočkal její plné pozornosti. Záměrně se naklonil dopředu. „Nějaký Garrison Spark přišel dnes ke mně do kanceláře. Hledá pár cenných obrazů a myslí si, že je někdo nechal v Kosmické harmonii. Tvrdí, že ten staroušek, co bydlíval tady v hostinci, byl ve skutečnosti velmi bohatý člen rodu Curzonů.“

„Já vím.“

„Ty obrazy prý patřily Curzonovi, ale ten je prodal Sparkovi těsně před svou smrtí.“

Cleo na něj zírala. „Pan Spark ti řekl, že mu Jason prodal ty Luttrelly?“

Nolan se naklonil blíž. „Ty o nich víš?“

„Vím jen to, že ti Luttrellové, jestli se někdy najdou, patří tady Maxovi.“

Nolanovi zbělely klouby. Oči se mu zúžily. „K čertu patří. Spark povídal, že si Fortune může dělat nároky, ale že nikdy neprokáže své vlastnictví.“

„A Spark ano?“ zeptala se Cleo.

Nolan rychle přikývl. „Spark má kupní smlouvu.“

Max položil s největší opatrností sklenku a vzal si další. „Spark se vyzná v padělcích všeho druhu.“

Nolan ho ignoroval. „Cleo, ty obrazy patří Sparkovi. A co víc, má zákazníka, který za ně zaplatí padesát tisíc dolarů. Spark říká, že když přijdeme na to, kam Curzon zašantročil ty obrazy, vyplatí nálezné.“

„Nálezné?“ opakovala Cleo. „Myslíš provizi?“

„Bude to fifty fifty.“ Nolan jen stěží zakrýval vzrušení. „Kdokoli najde ty obrazy a vrátí je Sparkovi, dostane pětadvacet tisíc dolarů. Ty peníze by se mi hodily pro mou volební kampaň.“

„Mně by se zas hodily na renovaci topení a vodovodních trubek v hostinci,“ uvažovala Cleo nahlas.

V Nolanově úsměvu se zračilo uspokojení. „Můžem se o těch pětadvacet tisíc parádně šábnout, Cleo. Souhlas?“

„Obávám se že ne. Abych byla upřímná, nemám nejmenší tušení, kde ty obrazy jsou.“

„Musí být někde tady,“ trval na svém Nolan. „Spark je přesvědčený, že Curzon je schoval v Harmony Cove. Nejdřív mluvil s někým v Kosmické harmonii, protože slyšel, že Curzon se přátelil s ženskými odtamtud. Ale já vím, jak tě měl Curzon rád.“

„Jason byl můj přítel.“

„V pořádku,“ vyhrkl Nolan. „Vsadím se, že jestli ty obrazy někde schoval, muselo to být tady v hostinci. Mluvme na rovinu, víš, kde jsou?“

„Ne.“_

„Jseš si jistá? Protože je v tom zapletená pěkná spousta peněz. Vím, jak jsi sentimentální. Jseš ten typ, který by si ty Luttrelly pověsil jen proto, že ti připomínají starého kamaráda. Ale mají příliš velkou cenu, než aby se tu povalovaly jako nějaké upomínkové předměty.“

„Já je tu nikde nemám jako upomínkové předměty,“ pokračovala Cleo trpělivě. „Ani v nejmenším netuším, kde jsou. A kdyby se přece jen vynořily, pak je to Max, kdo má právo je požadovat.“

„Ne podle Garrisona Sparka.“ Nolan střelil po Maxovi znechuceným pohledem. „Podle Sparka je Fortune jen profesionální poskok. Nějaký čas pro něj dělal různý službičky. Pak bez upozornění začal pracovat pro Curzonovu mezinárodní, kde se mu zjevně podařilo získat přízeň Jasona Curzona. Dokáže prý využít každé příležitosti a má vytříbený čuch pro osobní prospěch.“

„Člověk si nějak musí vydělat na živobytí,“ podotkl Max.

Cleo se znepokojeně zavrtěla. Pořád byla trochu mimo čas a prostor. Koutkem oka viděla klíč k podkrovní místnosti blýskající se v tlumeném světle. „Nolane, nic o těch obrazech nevím. Zbytečně ztrácíš čas.“

„Dobře, možná nevíš, kde jsou,“ připustil Nolan rychle. „Ale Spark si myslí, že tu někde být musí, buď v hostinci, nebo v Kosmické harmonii. Navrhuju, abychom spojili síly a našli je.“

„Zapomeň na to,“ odsekla Cleo.

„Slyšel jste, co dáma říkala?“ vložil se do debaty Max.

„Proč prostě nesklapnete a nehledíte si baru?“ zamumlal Nolan.

Maxův úsměv byl nebezpečně laskavý. „Když se nechcete bavit obchodně, tak bychom se mohli vrátit k Zrcadlu. Všiml jste si těch narážek a metafor, které prostupují celou knihou? Užití té šarlatové stuhy je obzvlášť zajímavé. Spojuje v sobě obojí, hrozbu i pouto. Brilantní způsob, jak popsat různé přístupy žen a mužů k sexu a smyslnosti. Co vy na to?“

„Krucinál, už toho mám dost.“ Nolan seskočil ze stoličky a obrátil se ke Clee. „Pohovoříme si jindy, až se tu nebude tenhleten poflakovat.“

„Promiň.“ Cleo pocítila určitou lítost. Až do onoho rána v zálivu byl Nolan jejím přítelem. Vzala ho za ruku. „Doprovodím tě do vestibulu.“

Nolan se náhle uklidnil. „Ta záležitost s těmi Luttrelly je důležitá, Cleo. Je v tom spousta peněz.“

„Chápu.“ Cleo vydržela a neohlédla se na Maxe, když vyprovázela Nolana ze salonku. „Ale já opravdu nevím, kde ty obrazy jsou. Jason se o nich nikdy ani slovem nezmínil.“

„Jseš si jistá?“

„Naprosto jistá.“

„Někde tady musí být. Spark o tom vůbec nepochybuje.“ Nolanovi se zúžily rty. „Poslyš, Cleo, Spark říká, že Fortune je šestákový podfukář. Tvrdí, že ten chlapík nemá na ty obrazy žádný legální nárok.“

„Myslím, že Max na ně nárok má,“ promluvila Cleo tiše.

„Nebuď hloupá. Spark má kupní smlouvu. Je to jasné, Fortune se tě pokouší okouzlit, abys mu vyzvonila, kde ty obrazy jsou. Nechci se dívat, jak ti ubližuje, Cleo.“

„To je od tebe ohleduplné.“

„Myslím to vážně, Cleo, navzdory tomu, co se stalo, jsme pořád staří přátelé. Chci pro tebe to nejlepší.“

„Díky za návštěvu, Nolane.“ Cleo otevřela přední vchod. „Tvou omluvu přijímám. Jsem ráda, že zůstaneme přáteli.“

„Jistě.“ Nolan se ve dveřích zastavil. Obočí se mu stáhlo. „Proč jsi k čertu nechala toho Fortuna číst svou knihu? Přece jsi nechtěla, aby někdo věděl, žes ji napsala.“

„To je v pořádku, Nolane. Max patří k rodině.“ Cleo zavřela dveře Nolanovi před nosem a opřela se o ně s hlubokým povzdechem.

Max se choval hrubě. Měla by si s ním promluvit. Jenže nevěděla jistě, co mu chce říct. Jediné, na co dokáže myslet, je klíč od podkroví.

Cleo využila chvilky, aby nabrala síly. Pak se odtrhla od dveří a vklouzla zpátky do salonu. Poslední z hostů odcházeli nahoru do svých pokojů. Max měl napilno, aby zavřel bar.

„Chci s tebou mluvit,“ požádala ho Cleo.

„Mám si dát pozor na Hildebranda?“ zeptal se Max chladně a zhasl světla nad barovým pultem. „Spark přesvědčil Hildebranda, že by mu stálo za to ty obrazy najít. Hildebrand se rozhodl, že mu pomůžeš sehnat těch pětadvacet tisíc. Jen kvůli tomu se tady dneska večer objevil.“

„To nebyl jediný důvod. Nolan se mi přišel omluvit,“ odporovala Cleo tvrdohlavě.

„Nebuď blázen, Cleo.“

„Je to legrační, totéž říkal Nolan. Dneska večer dostávám samý lepší rady.“

Max na ni chladně pohlédl. „Možná že by sis jednu měla vzít k srdci.“

Cleo se zhluboka nadýchla. „Maxi, chtěla bych s tebou mluvit o něčem důležitém.“

„Taky si s tebou potřebuju pohovořit,“ přiznal Max. „Dnes odpoledne telefonoval O’Reilly. Žádný z hostů, kteří tu byli tu noc, co jsi našla stuhu na polštáři, není podle záznamů úchylný.“

Cleu to vyvedlo z rovnováhy. „Skoro jsem zapomněla, že tvůj kamarád prověřuje ten seznam.“

„To neznamená, že by to některý z nich nemohl udělat, jenže nám chybí podezřelý.“

„Chápu.“

Max k ní vyslal zádumčivý pohled. „O’Reilly si myslí, že nejlepší způsob, jak se s celou situací vyrovnat, je ignorovat ji. Tvrdí, že ať se za tím skrývá kdokoli, když nebudeš reagovat podle jeho představ, začne ho to nudit.“

Cleo se nad tím zamyslela. „Ty s panem O’Reillym souhlasíš?“

Max pokrčil rameny. „Nejsem si jistý. Ale on je na tyhle věci odborník, ne já. Podle jeho zkušeností to bude nejspíš někdo z okolí. Přišel na to, že jsi autorkou Zrcadla, a rozhodl se trochu si s tebou zašpásovat.“

„Nějakej nespokojenej mrzout, co nemá nic lepšího na práci, předpokládám.“

„Radí, abychom zašli na policii, kdyby se ještě něco stalo.“

„V pořádku,“ Cleo se ušklíbla. „Vidíš, že soukromí detektivové jsou na nic.“

Max se na chvilku odmlčel. „Neřekl bych. O’Reilly našel Bena Atkinse.“

To Cleu zastavilo. Potěšeně se na Maxe usmála. „Opravdu? Kde je Benjy? Chci říct, kde je Ben? Je v pořádku?“

„Pokud vím ano. Podle O’Reillyho dělá Atkins u benzinové stanice v nějakém městečku jižně odtud.“ Max vykročil ke dveřím.

Cleo ho dohnala, zmatená jeho podivným chováním. Vypadalo to, jako by litoval, že jeho přítel Bena našel. „Spojil se s ním?“

„Ne.“ Max prošel dveřmi a pustil se nahoru po schodech. „Myslel jsem, že tam zajedu a osobně s ním promluvím.“

„Ano, jistě.“ Cleo šla za ním. „To by bylo nejlepší. Je to od tebe opravdu milé, Maxi.“

„Jen si nedělej plané naděje, Cleo. Když se nebude chtít vrátit k Trishe a k děcku, nemůžu ho k tomu donutit.“

„Já vím. Ale opravdu si myslím, že Ben najde cestu domů, hned jak bude míň vyděšený. Potřebuje někoho, s kým by si promluvil.“

„Snad ano.“ Max se zastavil na odpočívadle ve třetím patře a otočil se, aby Cleo mohla projít do svého pokoje.

Cleo pohlédla dolů na hůl. „Dneska večer tě ta noha trápí, viď? Měli jsme jet výtahem.“

„Jsem v pořádku, Cleo.“

„Mohla bych ti udělat ještě hrnek Andromedina čaje, znám recept.“

„Mám nějaké prášky. Klidně si je můžu vzít.“ Stáli před jejími dveřmi, Max natáhl ruku.

Cleo sáhla do kapsy pro klíč od svého pokoje. Prsty nejprve nahmataly klíč od podkroví. Pálil jí v ruce. Rychle ho pustila zpátky do kapsy a vytáhla ten správný.

Max mlčel. Prostě jí vzal klíč z ruky a odemkl. Cleo vstoupila do útulného bezpečí svého pokoje a otočila se, aby mu popřála dobrou noc. „Maxi…“

Rty se mu malinko stáhly. „Když se mnou budeš chtít ještě mluvit, víš, kde mě najdeš. Jediné, co musíš udělat, je otočit klíčem.“

Obrátil se a šel k úzkým dveřím, které se otvíraly na schodiště vedoucí k podkrovní místnosti. Ani se neohlédl.

Cleo stála ve dveřích pokoje a pozorovala ho, dokud nezmizel. Pak je pomalu zavřela a šla ke stolku před oknem.

Pod roztrhanými mraky se jako černá hedvábná pokrývka prostíral až k horizontu oceán. Měsíční světlo pableskovalo na vlnách, jak se pomalu převalovaly přes záhadné hlubiny. Cleo pohlédla přes temné moře a pokoušela se odhadnout, co skrývá.

Budeš muset vyzkoušet ten klíč.

To byla také řádka z její knihy, samozřejmě. Max se zjevně naučil každou kapitolu zpaměti.

Přemýšlela o způsobu, jakým svíral hlavu jestřába, když stoupal po schodech. Její instinkt jí hned od počátku napovídal, že vracející se bolest v Maxově noze odráží daleko temnější a hlubší rány v jeho duši. Ten muž žil bez lásky a našel si způsoby, jak se bez ní obejít. Ale to neznamenalo, že to nebolí.

Pět obrazů Amose Luttrella, bez ohledu na jejich uměleckou krásu a hodnotu, nikdy nezaplní prázdné místo v jeho životě. Věděla, co Max potřebuje, přestože to ani on netušil. Potřebuje domov, tak jako ho potřebovala ona poté, co svou rodinu ztratila.

Cleo rozevřela prsty a pohlédla na klíč a kartu, které jí vložil do dlaně.

Pustila je do kapsy a vyrazila ke dveřím. Vyšla ven a vydala se dolů. V kuchyni našla nerez konvici plnou studené vody a postavila ji na sporák.

Za pět minut zalévala vroucí vodou bylinky v keramickém džbánku. Přikryla jej víčkem a na tác připravila hrníček s podšálkem.

Vynesla tác do haly a malým výtahem vyjela do třetího patra. Pak pokračovala ke dveřím vedoucím na schodiště do podkroví.

Vystoupala setmělé schody a zastavila se před Maxovými dveřmi. Prkna na podlaze zaskřípala. Věděla, že ten zvuk je zevnitř slyšet. Položila tác a váhavě zaklepala.

„Maxi?“

Chvilku bylo ticho. Maxův hlas zněl tlumeně. „Co je, Cleo?“

„Otevři. Přinesla jsem ti ten Andromedin čaj.“

„Vyzkoušej ten klíč, co jsem ti dal.“

Cleo o krok couvla, jako by dveře byly náhle rozžhavené. „Maxi, nepřišla jsem si s tebou hrát milostné hry. Přinesla jsem ti něco proti bolesti.“

„Nic nepotřebuju.“

„Ale ano. Nebuď tak zatraceně paličatý.“ Cleo vylovila z kapsy kousek kovu, zastrčila ho do klíčové dírky a odemkla dřív, než ztratí nervy.

Jediné osvětlení rozlehlé místnosti těsně pod okapy pocházelo z malé lampičky vedle postele. Odhalovalo Sammyho kresbu pěkně připíchnutou na zdi vedle stolu. Taky skotačilo nad Maxovou temnou postavou ve stínu poblíž okna.

Cleo si všimla, že si sundal košili a boty. Na sobě měl jen kalhoty.

Maxova jemná svalnatá ramena vyzařovala sílu. Cleo zírala na tmavé kudrnaté chlupy na jeho hrudi, přitahovaná cestičkou ve tvaru V, která vedla pod pupek až do slipů.

Maxův pohled se setkal s jejím. „Rébus v Zrcadle je, kdo je svůdce a kdo svedený.“

Cleiny ruce se chvěly, když vracela klíč do kapsy a skláněla se pro tác. „Nejsem tu, aby mě někdo sváděl.“

„Tys přišla, abys mě svedla?“

„Ne.“

„Tak co uděláme?“

„Vypijeme si čaj. Přinejmenším ty ano.“ Cleo kopla do dveří, aby je zavřela, a vešla do místnosti. Položila tác na stůl a nalila šálek bylinkového odvaru. Podala ho Maxovi. „Vezmi si trochu tohohle, udělá ti to dobře.“

„Opravdu?“ Maxův pohled byl naplněný znepokojivou a nebezpečnou smyslností, když si poslušně bral šálek z jejích rukou. Jeho prsty se dotkly jejích.

„Ano.“ Cleo si otřela zpocené dlaně do džínsů. „Alespoň doufám že ano. Máš dneska divnou náladu.“

„Myslíš?“ Max polkl doušek čaje. Pak šálek odložil na stůl. „Jediné zrcadlo v tomhle pokoji je tamhleto. Zajímalo by mě, co v něm uvidíme, když se do něj spolu podíváme.“

Cleo pohlédla na starodávný kousek v rozměrném dřevěném rámu. Vzrušením se jí naježily chloupky na krku. Jako by přesně věděl, co cítí, Max vykročil a vzal ji za ruku. Dovedl ji k zrcadlu.

Cleo nedokázala promluvit. Čekala, že ji nakonec smete ničivá vlna nejistoty a pocitu špatnosti, ale nic se nestalo. Necítila v Maxově přítomnosti sebemenší strach ani potřebu couvnout z okraje srázu. Plula místností, jako by byla balonek na konci provázku v jeho rukou.

Max si ji přitáhl a donutil ji zastavit před zrcadlem. Stál za ní, ruce na jejích ramenou. Jeho pohled se setkal s jejím v postříbřeném skle.

Cleo cítila ten žár, který v něm doutnal. Z jejího nitra tryskal sílící pocit touhy jako odpověď. Od chvíle, kdy dopsala Zrcadlo, se takhle necítila.

„Jsem rád, že jsi dneska vyzkoušela ten klíč, Cleo.“ Max jí uvolnil sponu na hlavě.

Pozorovala záplavu vlasů řítících se jak vodopád dolů na ramena. Pak vnímala, jak vklouzl prsty pod tu tíhu a palci se dotkl citlivého místa na šíji.

„Maxi?“

„Je to nádherné,“ zašeptal. Sehnul se a políbil ji do té záplavy. Cleo pohlédla do zrcadla a spatřila tvář muže uvnitř. Poprvé měl ten obraz krystalicky čistou podobu.

Ten muž v zrcadle byl Max.

kapitola 7

Max jí sundal brýle a odložil je na stolek. Dokázal ten drobný pohyb provést s překvapivě důvěrnou znalostí. Bylo to, jako by právě odstranil ochranný závoj. Cleo se cítila nahá a zranitelná.

Viděla docela dobře, aby dešifrovala svůj i Maxův obraz, ale podoba se mírně rozplývala. Bylo to, jako by člověk pozoroval osoby skryté ve stříbrné mlze.

Maxův pohled se v zrcadle setkal s jejím. Rty se mu trochu pohnuly. „Kdo je svůdce a kdo bude svedený?“

Cleo se zachvěla. Pozorovala odraz Maxových rukou pohybujících se jí po ramenou, jako by cítila jejich tíhu. Smyslná síla v něm ji zbavila jasného vědomí. „Nevím. Nikdy jsem to nevěděla.“

„Možná že odpověď neexistuje.“ Max jemně sevřel prsty. Pozoroval její tvář. „Možná že to tak má být.“

„Jak?“ Cleo nedokázala odtrhnout pohled od zrcadla.

„Jako když se člověk dívá na velkolepý obraz. Stává se jeho součástí. Vidí jeho jednotlivé vrstvy a ví, že nikdy nebude mít klid, dokud je nespatří všechny.“

„Co se stane, když je všechny odhalí?“ Cleo pozorovala, jak jeho ruce sklouzly na její paže. „Pronikne do toho obrazu?“

„Ne. Nemůže spatřit všechny vrstvy. Takže se pořád znovu a znovu dívá na ty, které už viděl, a hledá nové. Vždycky je v tom určitý hlad.“

Dotkla se jeho ruky. „Hlad?“

„Můžeš ho dočasně utišit, ale víš, že se zase vrátí, že se na ten obraz musíš znovu podívat. A znovu a znovu.“ Odhrnul jí vlasy stranou, sklonil hlavu a políbil ji na krk. „Znovu.“

„Musí to být bolestné.“ Ale touha v ní, poháněná jeho teplým, dráždivým polibkem, nebyla bolestná ani v nejmenším. Byla nesmírně vzrušující.

Maxovy oči ve stínu žhnuly. „Ten hlad je součástí potěšení. Ale to všechno ty znáš, viď?“

„Ne. Ano.“ Chvěla se, když prsty objížděl šíji. „Nevím.“ Oči ženy v zrcadle byly stále zahaleny tajemstvím, přestože už na sobě neměla ochranné brýle.

„Popsala jsi všechny ty city v Zrcadle,“ upozornil ji Max. Projížděl prsty husté vlasy, jako by to bylo vzácné hedvábí. „Z každé stránky ten hlad vyzařuje, prostupuje celou knihou. Je to hlad tak hluboký a silný, že čtenáři vytráví.“

„Zrcadlo je fantazie,“ přiznala Cleo bez dechu.

Max se za ní vynořil a začal jí rozpínat košili. „Jako fantazie, kterou vidíme v zrcadle. Fantazie, která je zároveň skutečností.“

„Ne.“ Ale už si tím nebyla jistá. Měl pravdu, fantazie se rychle měnila v realitu. Bylo to zcestné a znepokojující. A bylo to nevýslovně vzrušující.

„Ty jsi ta žena v té knize, a jsi i ta žena, kterou jsme pozorovali v zrcadle, nemám pravdu, Cleo?“

Zmocňovala se jí závrať a trochu se jí točila hlava. „Když já jsem ona, kdo jsi ty?“

„Víš, kdo jsem. Jsem muž v zrcadle. A jsem taky muž, který se tě dotýká. Skvělé na Zrcadle je to, že svůdce a svedený jedno jsou.“

Chtěla mu vysvětlit, jak moc představivosti vtělila do Zrcadla, ale nenacházela slova. Nikdy by nevěřil, jak nepatrné má znalosti, pokud jde o smyslnost, kterou v knize popisuje. Žádný muž by nevěřil, že Zrcadlo vzniklo pouze na základě její fantazie.

Cleo pozorovala v zrcadle, jak Max pomalu a klidně rozepíná knoflíky na košili. Obraz jeho prstů, které jí vklouzly mezi ňadra, ji přitahoval.

Ta žena v zrcadle nemůžu být ve skutečnosti já, pomyslela si Cleo. Vypadá záhadně, exoticky a smyslně. Vypadá jako Kleopatra, ne Cleo.

Max se dotkl holé kůže a ona cítila, že splývá se ženou v zrcadle. Muž v mlhavém odrazu se na ni díval vědoucím pohledem, očima, které viděly mnoho vrstev, jež mají být odkryty. Očima, naplněnýma hladem, který odpovídal jejímu, nebo ho dokonce předčil. To poznání jí otřáslo.

„Maxi, myslím, že jsem trochu vyděšená,“ pípla Cleo. „Ze mě?“

Pohlédla do zrcadla a spatřila holou potřebu vyrytou v každé linii jeho obličeje. Viděla také sebekázeň a přemáhání, a tušila, že je v bezpečí.

„Ne,“ zašeptala Cleo. „Tebe se nebojím.“

„Sebe?“ Mezitím rozepjal všechny knoflíky. Pomalu začal odhalovat její prsa.

„Myslím, že nepoznaného.“

„Ale ty víš, co nás čeká, Cleo. Napsala jsi o tom celou knihu.“ Max jí stáhl košili z ramen a pustil ji na podlahu. Rukama ji objal v pase a dlaněmi sklouzl dopředu, aby skryl její ňadra. „Já jsem ten, kdo jde do neznáma.“

Myslí to vážně, pomyslela si Cleo, hluboce fascinovaná. Ne v doslovném smyslu slova, samozřejmě, ale věděla, že určitým způsobem bude dnešní noc novou zkušeností i pro Maxe. Ta myšlenka ji hluboce zasáhla.

Beze slova zvedla ruce a konečky prstů přejela po Maxově obličeji. Tím pohybem se jí prsa nadzvedla. Max přejel po bradavce, tělem jí projela palčivá touha.

Cleo tiše vykřikla a na kratičký okamžik zavřela oči. Opřela se o Maxe, hledala teplo a sílu jeho těla. Byl pevný jako skála. Jeho vzrušení ji tlačilo do hýždí.

Otevřela oči, když ucítila, že jí Max chce rozepnout džínsy. Jemně a přesvědčivě ji líbal do vlasů, pomalu sklouzl zipem dolů. Cleo hleděla do zrcadla, když jí stahoval džínsy a kalhotky přes boky. Bylo to jako pozorovat odvíjející se sen. Byla jeho součástí, ale přitom se pořád držela stranou. Skutečná Cleo ještě nejistě pendlovala mezi obrazem v zrcadle a ženou, která stála před ním.

„Podívej se na sebe.“ V Maxově hlase slyšela primitivní mužský obdiv. „Jsi nádherná.“

Nebyla a věděla o tom. Ale součástí té kouzelné noci byla Maxova schopnost donutit ji cítit se jako princezna. Cleo se zasněně usmála a položila své ruce na Maxovy.

Sjel prsty na tmavý kudrnatý trojúhelník, zahalující Cleina nejskrytější místa. Opřela se mu hlavou o ramena. Když se dotkl vlhkého tepla chráněného záhyby nohou, zasténala.

Ten pravý muž.

Cleo se náhle otočila k Maxovi a položila mu ruce na hrudník. Bez zaváhání zvedla obličej a nabídla mu své rty.

Max zasténal, jeho rty narazily na její. Síla jeho hladu nad ní explodovala. Cleo se cítila jako malá jablůňka v poryvu větru.

Ten polibek se lišil od toho tehdy v soláriu. Byl tajemnější, mnohem bojovnější a zcela jednoznačně erotický.

Cleo se celá schoulila pod náporem smyslného útoku, ale ani zdaleka si nepřála odtáhnout se. Místo toho načerpala ještě větší doušek jeho hladu. Zdálo se, že ho nikdy neukojí.

Max vzal do dlaní její hýždě a přitlačil je proti svému vzrušenému tělu. Okusila jeho ústa jazykem a v té chvíli se zachvěl on.

„Nevím, jestli tohle přežiju.“ Max ji znovu políbil a vedl k posteli. „Ale je mi to jedno, pokud tě dnes budu mít.“

Cleo se ještě víc přitiskla. Cítila, že se Max trochu zakymácel, jak se bez hole pokoušel vyrovnat její i svou váhu. Slyšela i jeho náhlý ostrý vzdech a věděla, že noha protestuje proti nákladu navíc. Pokoušela se mu vykroutit.

„Ne.“ Max ji chytil za ruce a pevně ji objal kolem krku. Oči mu žhnuly vášní. „Zapomeň na tu zatracenou nohu. Drž se mě pevně.“

Přitiskla se k němu a cítila horko, které sálalo z jeho pokožky. Maxe spalovala touha. Jestlipak i ona mu připadá v jednom ohni?

Zvrátil se na záda na deku a stáhl Cleu na sebe. Ležela na jeho hrudi, celá se ztrácela v žáru. Jako by se nemohla nasytit jeho polibků, toužila se ho všude dotýkat.

Ležel pod ní, líbala mu krk, hruď, břicho. Vychutnávala každé místečko. Byl tak krásný, silný, naprosto mužný. Dřímající možnosti, které sdíleli, ji svou nekonečností lekaly. Byl vzrušující druhé já, ten, kdo ji osvobodí a kterého na oplátku osvobodí ona.

Max se zhluboka nadechl, ale tentokrát Cleo věděla, že to nebylo kvůli bolesti v noze. Jednu ruku jí ovinul kolem hlavy a jemně rty přejížděl po plochém břichu. „Ano,“ mumlal. „Tak dobře.“

Natáhl se a obě její dlaně přitáhl k vzdouvajícímu se mužství v kalhotách.

Cleo ztichla, když opatrně odhadovala sílu jeho vzrušení. Zvedla hlavu proti jeho rukám. „Maxi?“

Prsty se mu chvěly, když se dotkl jejích ňader. Oči měl potemnělé hlubokou touhou. „Chci tě.“

Cleo se bázlivě usmála. „Já tebe taky.“

„Takže není důvod přestávat, nebo ano?“ Vyhledal její obličej.

Cleo se zhluboka nadechla. „Ne. Není důvod přestat.“

Max se pohnul, odkulil se na svou stranu, aby si Cleo mohla lehnout na záda. Pak přikryl její tělo svým a políbil ji.

Cleo mu vpletla prsty do vlasů a zvedla se proti němu do oblouku. Skutečnost, kterou právě zažívala, daleko přesahovala všechnu fantazii, o níž psala v Zrcadle.

Max odtrhl své rty od jejích a váhavě se postavil. Rozepnul si kalhoty a nechal je sklouznout na zem. Pak se natáhl, aby otevřel malou zásuvku v nočním stolku. Cleo slyšela šustění obalu. Když byl hotov, zhasl lampičku a vrátil se k ní.

„Jsi mnohem hezčí než v mých představách,“ zašeptala. „A větší.“ Náhle zčervenala. „Myslím celý. Chtěla jsem říct…“

Max se malinko usmál a vklínil se jí mezi nohy. „Ano? Co jsi chtěla říct?“

Cleo viděla jeho pobavený pohled a netrpělivě potřásla hlavou. Natáhla se a sevřela mu obličej do dlaní. „Maxi, snažím se ti vysvětlit, že ačkoli jsi v mnoha ohledech jiný, než jsem očekávala, znám tě tak, že to nedokážu pochopit. O tobě jsem snila, když jsem psala Zrcadlo. Nerozumím tomu. Jak bych o tobě mohla vědět?“

„Není třeba tomu rozumět.“ Otřel svá ústa o její. „Svedlas mě, hned jak jsem tě spatřil. Otevři mi, Cleo. Bůh ví, jak moc tě potřebuju.“

Cítila, jak do ní pomalu vniká, hloub a hloub do tajemné vlhkosti. Sevřela mu křečovitě ramena a celá se napjala. Nevěděla, co bude následovat, ale předtucha ji skoro přemohla.

Max zvedl obočí, když se mu nehty zaryla do kůže. „Neboj se, nikam ti dneska neuteču.“

„Já vím,“ šeptala Cleo a pokoušela se povolit sevření. „Promiň, nemůžu si pomoct.“

Jeho tichý smích zazníval mužským zadostiučiněním. Také v sobě skrýval něžnost, díky níž se Cleo cítila bezpečnější než kdykoli předtím od smrti rodičů. Jsem v dobrých rukou, ujišťovala se.

„To je v pořádku,“ přikývl Max. „Nijak si nestěžuju. To jen, že mě ještě nikdo nedržel tak, jak mě držíš ty.“

„Jak tě držím?“

„Jako když mě už nikdy nepustíš.“ Max ji znovu políbil. V té chvíli do ní zcela pronikl a naplnil ji celou dlouhými, mocnými pohyby. Cleo zavřela oči a zalapala po dechu údivem. Max zmlkl, celé tělo náhle ztuhlé.

Cleo opatrně otevřela oči a viděla, jak na ni zírá s výrazem naprostého šoku. Ani jeden se nepohnul.

Max se vzpamatoval první. „Neříkej mi, že tohle je…,“ zmlkl, zápasil o výraz. „Byla to tvá první…“

„Ano.“ Usmála se na něj, vědoma si, že její tělo rychle absorbuje zázračný pocit, že je v ní. „Ráno mi připomeň, abych napsala své terapeutce. Chci jí říct, že to stálo za to čekat. Podle ní jsem jen děsně vybíravá.“

„Sakra.“ Max si opřel zpocené čelo o její. „Vůbec mě to nenapadlo.“

„Já vím.“ Cleo ho objala ještě pevněji. Zřetelně si uvědomovala, jak jí prostupuje. „Myslíš, že můžeme pokračovat?“

„Myslím, že nemůžeme přestat.“

„Prima.“

Max se v ní začal pohybovat. Pomalu a opatrně a velmi, velmi dlouze. Miloval ji, dokud neměl záda kluzká potem a svaly se mu pod kůží nechvěly. Cleo cítila, jak se její tělo napíná pod každým novým náporem. Zdálo se, že nemá dost té horké silné věci v sobě. Zvedla se v bocích.

„Pane bože, Cleo.“ Sáhl dolů a pomalu se jí dotýkal vědoucími prsty.

„Maxi!“ Cleo dospěla k vrcholu s krátkým překvapeným výkřikem.

„Neboj se, všechno je v pořádku. Tak to má být.“ Max do ní vnikl ještě jednou s divokým zasténáním, které signalizovalo stejně dokonalé vyvrcholení jako její.

Max dlouhou dobu nepromluvil. Opíral se o polštáře a rukama Cleu objímal.

„Proč mlčíš?“ zeptal se nakonec.

„Co bych měla říkat?“ Cleo se k němu těsně přivinula. Cítila se neuvěřitelně spokojená a trochu ospalá. Přála si zavřít oči a stát se součástí Maxovy síly. Bohužel se musela obléknout a odplahočit se do svého pokoje ve věži.

„Co kdybys třeba řekla ‚Povídám, Maxi, nikdy jsem to ještě nedělala a docela bych ocenila, kdyby sis dal načas a dělal to pořádně‘,“ zamumlal Max.

Cleo se mu na prsou usmála. „Nezdálo se, že bys potřeboval nějaké instrukce nebo rady.“ Odmlčela se, protože si vzpomněla na jeho slova tu noc, kdy kolem ní omotal šarlatovou stuhu a políbil ji. „Jak slíbeno.“

Max zamrkal. „Pokud se týká té knihy,“ začal hrozivě. „Vadilo by, kdybys mi vysvětlila, jak někdo, kdo je, ééé…“

„Handicapován nedostatkem osobních zkušeností?“ nabídla Cleo pomocnou ruku.

„Říkejme tomu stimulován romantickými představami,“ volil slova Max diplomaticky.

Cleo zvedla hlavu. „Stimulován romantickými představami?“

„Hledal jsem nějakou, ééé, politicky přijatelnou frázi.“

Cleo se zašklebila. „Stimulován romantickými představami? Stimulován romantickými představami?“

„Jestli se ti ta věta nelíbí, zkus najít jinou.“

„Tak se na to podívejme,“ Cleo opatrně zvažovala. „Co takhle zanedbaný ve věcech osobních vztahů?“

„Tak dobře.“

„Ne, ne, mám lepší nápad.“ Cleo se posadila a položila si polštář přes prsa. „Co takhle sexuálně ožebračený?“

„Cokoli, Cleo, snažím se tě zeptat na…“

„Nezapomeň svou řeč.“ Cleo zvedla ruku. „Mám ještě lepší. V určitém ohledu nezkušený.“

„K čertu, Cleo…“

„Počkej, počkej, mám ještě lepší. Co takhle citově narušený?“

„Přestaň si už dělat legraci na téma diplomatické přijatelnosti,“ napomenul ji Max. „Pokouším se tu vést vážný rozhovor.“

„Tys to začal. Stimulován romantickými představami. To se mi moc líbí.“ Cleo se rozesmála.

„Co kdybys mi odpověděla?“

„Stimulován romantickými představami.“ Cleo se smála čím dál tím víc.

„Na tom není nic legračního,“ zahučel Max ponuře.

„Ale ano.“ Cleo se hihňala tak, že sotva dech popadala. „Zvlášť když to říkáš ty.“

Max se ji pokoušel pohledem uklidnit. „Mohla bys mi konečně vysvětlit, jak se ti podařilo zahrát na tak realistickou notu?“

Cleo se prohýbala pod dalším náporem smíchu. „Zcela jsem se spolehla na svou představivost.“

Koukal na ni nevěřícně. „Představivost?“

„Když se nad tím zamyslíš, musíš uznat, že většina textu v Zrcadle vyvěrá z pocitu předvídání a očekávání, ne ze skutečné zkušenosti.“

„Ten hlad,“ šeptal Max.

„Přesně. Ten hlad.“ Cleo vychutnávala bohatý, vřelý pocit, který ji prostupoval. Dusila se potlačovaným smíchem. „Věř mi, tohle já moc dobře chápu.“

Max měl pobavený výraz. „Nechci se s tebou hádat. Ale přece…“

„Pro všechno na světě, Maxi, nemusíš ještě skákat z letadla, abys věděl, co ti to udělá se žaludkem.“

„Říkalas, že těsně předtím, než ti zemřeli rodiče, jsi nějakého muže měla,“ vyzvídal Max opatrně.

„Měla. Ve skutečnosti dva nebo tři. Samozřejmě že ne najednou. Ale s žádným jsem nešla do postele.“

„Proč ne?“

Cleo pokrčila rameny. „Žádný z nich nebyl ten pravý, i když musím přiznat, že čísla dvě a tři uměly bezvadně líbat. Po smrti rodičů mi moje terapeutka řekla, že jsem si vytvořila psychologickou bariéru, či co to bylo.“

Max se k ní naklonil a pomalu zavrtěl hlavou. „Je to neuvěřitelné.“

„Co je neuvěřitelné?“

„Že jsi napsala Zrcadlo jen na základě své fantazie.“

„Talent,“ vyhrkla Cleo bez náznaku skromnosti. „Nic než talent.“

„Vždycky jsem si vážil tvůrčí představivosti,“ přiznal Max.

„Ani mě to nepřekvapuje. Jsi koneckonců fajnšmekr na výtvarné umění.“ Cleino štěstí hrozilo explodovat dalším výbuchem smíchu. Nevěděla, jestli bude schopná ho zadržet. „Řekni mi, velký experte, jak dopadám ve srovnání s průměrným Van Goghem?“

Max přivřel oči. „Jseš barvitější.“

„Barvitější.“ Smích ji přemohl. Tloukla kolem sebe, až se překulila přes pelest. Přistála měkce na koberci a vybuchla novým, neovladatelným záchvatem hihňání. „A co Picasso?“

„Jsi trochu víc nevypočitatelnější.“ Max se nadzvedl na loktech a pohlédl přes pelest. Tvářil se záhadně. „Zdá se, že máš dneska večer skvělou náladu.“

Cleo rozevřela oči. „Jémine, Maxi, opravdu si myslíš, že je to za těchto okolností nezvyklé?“

„Spíš to bude tak, že jsem ještě nikdy neslyšel o nikom, kdo by po milování spadl smíchy z postele.“

„Kolik znáš lidí, co to vydrželi takhle dlouho?“ hájila se Cleo.

„Na tom něco je.“ Max se odmlčel. „Zapomeň na to, co ti vykládala terapeutka, a vylož mi sama, na cos celá ta léta čekala?“

„Na toho pravého, samozřejmě.“

Max ztichl. „Pravého muže?“

„Hm, hmmm.“ Cleino pohihňávání se náhle rozlilo v půvabný úsměv. Složila si ruce za hlavou a hleděla šťastně na strop. „Moje terapeutka říkala, že nikdy nepřijde. Že svou fantazii užívám jako omluvu, proč se nechci zavazovat.“

„Jak jsi jí odpověděla?“

„Doufala jsem, že dříve nebo později do mého života vstoupí, protože v téhle záležitosti nemám na výběr. Musela jsem na něj čekat. Všichni ostatní byli špatní. Nerozuměla tomu a mně se nechtělo jí to vysvětlovat. To byl taky důvod, proč jsme se rozešli. Tohle a ještě skutečnost, že to stálo majlant.“

„Cleo,“ spustil Max měkce, „jak jsi poznala, že já jsem ten pravý?“

Vzhlédla k němu z podlahy a postřehla, že to myslí smrtelně vážně. Přestala se šklebit. „Nevím. Asi stejně, jako ty na první pohled poznáš skutečné umění. Snad nějaký vnitřní zrak.“

Max na ni dlouho hleděl. Pak se mu ústa podivně sevřela. „Když už mluvíš o obrazech, opravdu netušíš, kde ti Luttrellové jsou?“

„Ne,“ Cleo se posadila. „Je mi to líto, Maxi, ale Jason mi o nich nikdy neřekl ani slovo.“

„Věřím ti.“

„To je dobře, protože mluvím pravdu.“ Cleo se usmála, když se postavila na nohy. Našla své brýle a nasadila si je na nos. „Panenko skákavá, podívej se na hodiny. Měla bych se raději obléknout a jít do svého pokoje.“

„Zůstaň tady dneska se mnou.“

Věnovala mu roztoužený pohled, když si oblékala košili. „Kéž bych mohla, ale nejde to. George by mě mohl shánět. Bude volat ke mně do pokoje, ne sem.“

„Tak mu brnkni, že jsi u mě.“

Cleo se začervenala a natahovala si přitom džínsy. „Nemyslíš, že by to bylo poněkud trapné?“

„Ne,“ ujistil ji Max. „Bylo by to čestné.“

„To není otázka čestnosti, ale potřeby soukromí.“ Cleo si nazula stříbrné tenisky a sklonila se, aby si zavázala tkaničky. „A to se netýká jen jeho. Každý by mě hledal v mém pokoji. Dělali by si starosti, kdyby mě tam nenašli.“

Max se pomalu posadil. „Jestli to tak chceš, doprovodím tě k tobě.“

„To nemusíš.“ Cleo vzhlédla, když Max ukázal na prostěradlo vedle sebe. Světlo noční lampičky odhalovalo klikatou bílou jizvu na jeho stehně. „Oh, Maxi,“ zašeptala.

Podíval se na ni a spatřil její výraz. Oči mu potemněly, když se natahoval pro kalhoty. „Promiň, vím, že na to není nejhezčí pohled.“

„Nebuď směšný.“ Cleo se rychle překulila a poklekla vedle postele. Lehce, pátravě se dotkla jeho nohy. „Ani se nedivím, že tě to tak trápí. Pomáhá ten Andromedin čaj?“

Max hleděl na její prsty, přejíždějící po bolavém stehnu. „Je to zvláštní, ale ano. Ovšem ne tolik jako tvá masérská technika.“

Cleo ho pohladila a maličko zmáčkla. „Můj bože, když si uvědomím, jak moc to muselo bolet…“

„Nemysli na to,“ řekl Max suše. „Já na to taky nemyslím.“

„Musel to být ošklivý úraz.“

„Byla to moje chyba,“ přiznal Max. „Já jsem to zvoral.“

Cleo studovala podivnou zvrásněnou jizvu. „Řídil jsi?“

Slabě se usmál. „Ano.“ Natáhl si kalhoty a namáhavě se postavil. „Víš určitě, že nechceš zůstat?“

Cleo už byla na nohou. „Jak ráda bych zůstala. Ale myslím, že to není dobrý nápad.“ Pohledem sklouzla k tácu s čajem. „Slib mi, že si ty bylinky před spaním vypiješ.“

„Už to bude studený.“

„To nevadí,“ trvala na svém Cleo. „Vypij to i tak.“

„Tak dobře.“ Prstem přejel křivku jejích rtů. „Slibuju. Teď bude lepší, když se vrátíš do svého pokoje. Musíme se starat o chod hostince a já mám před sebou dlouhou cestu. Oba si potřebujeme trochu odpočinout.“

Prsty mu sevřela zápěstí. „Díky, žes nám našel Bena.“

Maxovi ztuhly čelisti. „Rádo se stalo. Ale nezaručuju ti, že ho přemluvím k návratu, Cleo. Chápeš to?“

„Já vím,“ usmála se. „Ale nějak si myslím, že to bude fungovat. Jsem přesvědčená, že někde v hloubce se Ben chce k Trishe a děcku vrátit.“

„Kéž byste nebyly v téhle záležitosti tak plné optimismu!“ Max zvedl hůl a pustil se ke dveřím. Rukou téměř divoce svíral držadlo. „Co se stane, když se mi nepodaří přesvědčit ho?“

„Vrátí se s tebou,“ odpověděla Cleo a cítila se nesmírně jistá.

Max nereagoval. Vedl ji po schodech dolů z podkroví a chodbou dál až k jejímu pokoji ve věži. Když došli ke dveřím, zastavil se a otočil si k sobě její obličej. Konečky prstů jí zvedl bradu.

„Cleo,“ mluvil pomalu, „co se týče dnešního večera, nevím, co říct.“

„To je v pořádku, Maxi.“ Cleo stála na špičkách a otírala si rty o jeho tváře. „Nemusíš říkat nic.“ Otevřela dveře pokoje a vešla. „Dobrou noc, Cleo.“ Otočil se a zamířil k podkroví.

Cleo zamkla a opřela se o dveře. Žilami jí stále proudila nádherná euforie. Celý svět jí dnes večer připadal vřelý a růžový. Budoucnost se předtím nikdy nezdála tak zářivá a plná příslibů.

Zvedla oči k nebi a usmála se. „Jasone Curzone, nevím, cos provedl s těmi obrazy, které Max tak zoufale shání, ale díky za to, že jsi ho sem poslal.“

Druhý den ráno se všichni sešli v kuchyni, aby se s Maxem rozloučili.

„Další pohankový vdoleček?“ zeptala se Jitřenka, když si všimla Maxova prázdného talíře.

„Ne, díky.“ Max pečlivě složil ubrousek a položil ho na stůl.

„Ještě trochu kafe?“ Sylvia se nad ním nakláněla s konvicí. „Máš před sebou dlouhou cestu.“

„Myslím, že už mám dost.“ Max pohlédl na hodinky. „Bude lepší, když vyrazím.“

Cleo seděla naproti a usmívala se na něj. „Slib, že pojedeš opatrně.“ Podíval se na ni stejně záhadným pohledem, jaký měl v očích včera večer. „Slibuju.“

„Budeme tě čekat,“ ujistila ho Cleo tiše. „Opravdu?“

Ještě než Cleo mohla odpovědět, vyrazil Sammy vpřed a chytil Maxe za kalhoty. Zatahal za drahou látku, aby upoutal jeho pozornost. „Nezapomeň si zapnout pásy,“ upozornil ho vážně.

Max se k němu sklonil. „Nezapomenu.“

Sammyho zjevně potěšilo, že se bude řídit jeho instrukcemi. Zahihňal se, otočil a vystřelil z kuchyně.

Sylvia se usmála, když za ním zapadly dveře. „Jsi na něj hodný, Maxi.“

„Máme společné zájmy,“ ujistil ji Max. „Oba milujeme knihy a výtvarné umění.“

„Ať se do večera vrátíš,“ nabádala ho Andromeda. „Chystá se další bouřka. Schováme ti večeři.“

Max na ni pohlédl. „Mohlo by to být hodně pozdě.“

Andromeda se klidně usmála. „To nevadí. Večeře počká.“

Trisha věnovala Maxovi zastřený úsměv. „Vyřiď Benovi, že ho miluju.“

Max se zvedl. „Řeknu mu to.“

Mrkl na prstenec vyčkávavých obličejů, který ho obklopoval. „Pohovořím si s Benem, jestli ho najdu. Ale nic nezaručuju. Chápete to všechny?“

Cleo i ostatní poslušně a trochu nedočkavě přikývly. „Chápeme,“ přitakala Cleo povzbudivě.

Max se maličko ušklíbl. „Velký kulový,“ zamumlal. „Všechny si myslíte, že si s tím poradím, nemám pravdu?“

„Nic není jisté,“ připustila Andromeda. „Ale myslím si, že Cleo má pravdu. Jseš na tuhle práci ten nejlepší.“

„Doprovodím tě k autu.“ Cleo sklouzla na stupínek vedle něj. „V kolik myslil, že se vrátíš?“

„Nevím.“

„No nic, na tom nezáleží.“ Cleo otevřela přední vchod. Chvíli váhal, než si sedl za volant. „Jsi v pořádku, Cleo?“

Dívala se na něj nějak divně. „Jistě. Proč se ptáš?“

Pohlédl přes ni k ostatním, kteří stáli ve dveřích, aby mu zamávali. „Čekala jsi příliš dlouho na včerejší noc. Muselas mít spoustu nereálných představ. Jen jsem se bál, jestli nemáš poránu nějaké výčitky.“

Cleo se pomalu usmála. „Když se to tak vezme,“ zamumlala, „mé představy nebyly koneckonců tak nerealistické. Ve skutečnosti ta zkušenost daleko předčila ta nejodvážnější očekávání.“

Max se tvářil, jako by nevěděl, co odpovědět. „Já, no, jen mi to dělalo starosti.“

Cleo zamrkala. „Tobě se to líbilo?“

Maxovi vyrazily na tvářích rudé skvrny. Pohrával si nervózně s klíčky, až mu upadly na sedadlo. „Zatraceně moc.“ Pak znovu ztuhl. „Ano, bylo to nádherné. Nejhezčí, co jsem kdy zažil.“

Cleo se ušklíbla. „Dobře. Tak dohodnuto.“

„Už bych měl vyrazit.“

Počkala, až se usadil za volantem. „Pamatuj, co ti nařídil Sammy. Zkontroluj si, jestli máš zapnuté pásy.“

Max zacvakl pás a vsunul klíček do zapalování. Jejich pohledy se setkaly. „Na shledanou, Cleo.“

„Na shledanou.“ Rychle se sklonila, aby ho políbila na ústa. „Pospěš si domů.“ Pak zabouchla dveře.

Motor jaguáru zapředl, když se vracela zpátky ke vchodu do haly, kde čekaly Andromeda, Jitřenka, Sylvia a Trisha. Všechny Maxovi mávaly.

Cleo se otočila, aby také zamávala. Max měl ruce na volantu. Nevěděla, zda je viděl ve zpětném zrcátku nebo ne. „Tak fajn, je pryč.“

Trisha vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se. „Myslíš si opravdu, že přiveze Benjyho – chci říct Bena?“

Cleo se konejšivě usmála. „Myslím, že jestli to někdo může dokázat, tak je to Max.“

„Cleo má pravdu,“ přidala se Andromeda. „Max vypadá velmi schopně.“

Všechny v tichu pozorovaly, jak jim jaguár mizí z dohledu.

„Je pryč.“ Sammy přiběhl z chodby do vestibulu. Svíral Šťastné káčátko, oči vykulené.

Cleo a ostatní na něj ustaraně pohlédly.

„Co se stalo, miláčku?“ zeptala se Sylvia jemně.

„Max odjel napořád.“ Sammy měl plné oči slz.

„Ale ne, miláčku. Jen se jel podívat po Benjym.“ Sylvia se ušklíbla. „Chci říct po Benovi. Večer se vrátí.“

Sammy zavrtěl hlavou v čirém zoufalství. „Odešel napořád.“

Cleo si vedle něj klekla. „Jak to víš, Sammy?“

„Protože si s sebou vzal všechno,“ vzlykal chlapec. „Šel jsem k němu nahoru do pokoje a všechno je pryč. Dokonce i ten obrázek, co jsem mu dal.“

„Musíš se mýlit, broučku,“ Cleo se rychle zvedla. „Určitě tam ty věci jsou.“

„Všechno je pryč,“ zašeptal Sammy. „Dveře nechal odemčené, všechno je pryč.“

„Půjdu to zkontrolovat,“ rozhodla se Cleo.

Vyrazila po schodech a zastavila se až ve třetím podlaží, aby nabrala dech, než půjde chodbou ke schodům do podkroví.

Sammy se musel zmýlit. Max se vrátí. Říkal to.

Říkal? Cleo se pokoušela vybavit si každé jeho slovo. Ale čím víc o tom přemýšlela, tím víc jí docházelo, že ačkoli Max naznačoval, že by se mohl dnes večer vrátit, ve skutečnosti to neslíbil.

Cleo otevřela úzké dveře na konci chodby a brala schody po dvou.

Dveře Maxova pokoje zívaly do prázdna, přesně jak to popsal Sammy.

Cleo je opatrně otevřela, vědoma si chladu, který jí svíral útroby.

Pokoj byl tak uklizený a čistý jako v den Maxova příjezdu. Cleo pátrala metodicky po celé místnosti. Ve skříni nevisela ani jedna z Maxových drahých košil. Prádelník byl prázdný. Černá kožená taška zmizela. Stejně tak Sammyho obrázek a výtisk Zrcadla, který mu Cleo dala.

Zdálo se, jako by tu Max nikdy nebydlel.

Cleo pomalu klesla na postel a sepnula pevně ruce v klíně. Pamatovala si tu otázku, kterou jí Max položil včera v noci, poté, co ji svedl.

Když už mluvíš o obrazech, opravdu netušíš, kde ti Luttrellové jsou?

kapitola 8

Pamatoval by si její šťastný smích až do konce života. Max si v duchu vybavoval Cleu zcela zřetelně, rozechvělou vášní a potom uspokojením. A byl to on, kdo v ní vyvolal obojí.

Max vychutnával nezvyklý pocit štěstí, který ho prostupoval. Dokonce i valící se déšť, zahalující částečně dálnici, a vědomí blížícího se úkolu, nemohly uhasit žár, který se v něm zvedal. Nebyl zvyklý, že by ho lidé považovali za muže, který dokáže rozdávat štěstí. Opravdu se nikdy v takovémhle světle neviděl.

Ale včera večer učinil Max Fortune Cleu šťastnou.

Říkala, že celý život čekala na toho pravého muže, na něho, a připustila, že ji nezklamal. Včera v noci, poprvé v jeho životě, byl Max Fortune pro někoho tím pravým.

A dnes ráno s ním ten podivný malý kroužek lidí kolem Cley zacházel jako s důležitým členem rodiny. Pro ně byl hrdina vydávající se na válečnou výpravu. Každý se kolem něj točil, krmil ho vdolečky, nutil, aby jel opatrně a spěchal domů, a připomínal mu, že mu schovají večeři.

Schovají mu večeři.

Max tenhle příslib dlouho zvažoval. Nemohl si vzpomenout, že by mu někdo někdy schoval večeři. Nejvíce se téhle představě přiblížil, když si v některém Curzonově hotelu objednal jídlo do pokoje. Max ale nakonec došel k závěru, že služba do pokoje se nepočítá.

Věčná škoda, že přijde o ten pocit přijet pozdě do Robbinsova hnízdečka a najít tam horké jídlo a čekající rodinu. Věděl hned od počátku, že jeho vyhlídky na vřelé uvítání jsou zanedbatelné. Konečně, každý bude očekávat hrdinu, ale Max pravděpodobně tuhle roli nesehraje.

Návrat ke Clee a její rodině znamená návrat s Benem Atkinsem v závěsu. A na to byla dnes večer malá šance.

Věděl, že výprava je už od začátku pohraná. Mohl by ji odmítnout. Ale nějak nedokázal říci ne, snad proto, že všichni, Cleou počínaje a Sammym konče, očekávali, že něco udělá.

Po dlouhé noci beze spánku se rozhodl. Vrátí se dnes večer do Harmony Cove, protože se musí postavit tváří v tvář Clee i ostatním. Musí vidět jejich obličeje, když jim oznámí, že je zradil.

Jakmile spatří rozmrzelost a odmítnutí v očích Cley a jejích přátel, odejde. Už dávno a ne jednou se přesvědčil, že si ho lidé žádají, pokud je užitečný.

Dokonce ani nebudu muset ztrácet čas balením, pomyslel si a pohlédl na ukazatel. S vědomím dnešní zkoušky vstal za úsvitu, zabalil si všechno do tašky a odnesl ji do kufru jaguára. Být sbalený a připravený odejít patřilo k jeho starým návykům. Naučil se to v šesti letech a nikdy se toho nezbavil.

Bylo to svým způsobem snazší mít pořád jednu nohu ve dveřích, když se vám někdo chystá bez milosti zabouchnout před nosem.

Max zpomalil u výjezdu označeného Garnly. Podle O’Reillyho měli v Garnly pouze tři benzinové stanice. Ben Atkins byl podle všeho v jedné z nich.

Max pomalu projížděl bezvýrazným, pustým městečkem. Stále pršelo, déšť se snášel jako mokrý šedivý závoj a úspěšně zakrýval méně atraktivní stránky okolních domů. Podíval se na lístek s adresou.

Byla to druhá benzinová pumpa po levé straně. Max zavezl jaguára na malé parkoviště a vypnul motor. Chvilku tiše seděl a clonou deště pozoroval postavu u čerpadla.

Mladý muž se pohyboval s tichou jistotou, jako by pracoval s auty celý život. Vypadal vysoký a štíhlý v potřísněné šedé kombinéze. Jeho zplihlé blonďaté vlasy potřebovaly ostříhat. Zdálo se, že je spíš uzavřený do sebe, muž, který raději komunikuje s mechanickými věcmi než s lidmi.

Max otevřel dveře a vystoupil. Prošel deštěm pod stříšku u čerpadel a počkal, až si ho mechanik všimne.

„Hned jsem u vás.“ Chlapec se skláněl nad alternátorem. „Hledám Bena Atkinse,“ řekl Max.

„Cože?“ Mechanik ostražitě vzhlédl. Obličej odpovídal celému vzezření, hubený a uzavřený do sebe. „Bena Atkinse,“ zopakoval Max.

Mechanik se zmateně zamračil. „Já jsem Benjy. Benjy Atkins.“

„Nejspíš jsem se zmýlil,“ omlouval se Max. Otočil se a vykročil zpátky k jaguáru.

„Počkejte!“ Kov cinkl o kov, jak Ben odhodil nářadí. „Říkal jsem vám, že jsem Benjy Atkins. Co to má všechno znamenat? Kdo jste?“

Max se zastavil a znovu se otočil. „Jak povídám, hledám muže, co se jmenuje Ben Atkins.“

Ben na něho hleděl a otíral si přitom ruce do špinavého hadru. „To jsem já. Chci říct, já jsem Ben Atkins. Ale každý mi říká Benjy.“

„Teď už ne,“ ujistil ho Max. „Slyšel jsem, že budete otcem. Podle mých představ jste Ben, žádný Benjy.“

Ben vypadal konsternovaně. „Vy znáte Trishu?“

„Ano.“

„Je v pořádku?“

„Ne. Je vyděšená k smrti.“

Benův obličej se stáhl v neproniknutelnou masku. „Kdo jste, pane?“

„Jmenuju se Max Fortune.“

„Ano, ale kdo jste? Jak o mně víte? A o tom děcku?“

„Řekněme, že jsem přítel rodiny.“

„Žádnou rodinu nemám.“

„Slyšel jsem něco jiného.“ Max pohlédl na hodinky. „Je skoro poledne. Chcete se jít naobědvat?“ Ben zamrkal. „No, jo, jistě.“

„To máte štěstí. Já to platím.“

„Vrátí se,“ přesvědčovala je Cleo s pevnou vírou, kterou uvnitř necítila.

„Kdyby se chtěl vrátit,“ namítala Sylvia trpělivě, „proč si potom zabalil věci?“

„Nevím.“ Cleo si opřela stříbrné tenisky o desku stolu a zírala do usazeniny po kávě. „Myslím, že je zvyklý mít zabaleno a být připravený k odjezdu. Mám takový pocit, že je to jeho druhá přirozenost. Instinkt nebo co.“

„Instinkt?“ zeptala se Sylvia suše.

„Vidělas, jak pro něj bylo jednoduché se sem nastěhovat. Max zjevně cestuje na lehko.“

Sylvia pokrčila nos. „Ty si myslíš, že si dal dneska ráno jaksi podvědomě tašku do kufru?“

„Ano.“

„Dřív než vstal někdo jiný?“

„Ano.“

Sylvia si hověla na kraji stolu a usrkávala kávu. „Cleo, děvče moje, musíš se s tím faktem smířit. Prostě je pryč.“ Cleo zavřela oči. „Bože, doufám, že ne.“

Sylvia na pár vteřin ztichla a prohlížela si pozorně Cleinu tvář. „Sakra,“ zašeptala nakonec.

Cleo otevřela oči. „Co se stalo?“

„Ty a Max.“ Sylvia mávla s porozuměním rukou. „Vy dva.“

„Co je s námi?“

Sylvia zasténala. „Ty ses do něj zamilovala? Věděla jsem, že se něco děje. Cítila jsem to. Všichni jsme to cítili. Díky bohu, že se tu nezdržel dlouho, jinak by tě svedl.“

Cleo mlčela.

Sylvia si odkašlala. „Slyšelas mě? Díky bohu, že tu nebyl dost dlouho na to, aby tě svedl.“

Cleo polkla poslední doušek kávy.

„Ten bastard,“ zamumlala Sylvia do naprostého ticha.

Cleo položila šálek zpátky na stůl. „Není bastard.“

„Ale ano, je. Můžu se z toho zbláznit. Měla jsem Maxe ráda. Sammy ho miloval. Andromeda taky. Trisha ho měla ráda. Dokonce i Jitřence se líbil. Proč jen to musel být takový bastard?“

„Vrátí se,“ zopakovala Cleo vyrovnaně. Ale hluboko uvnitř cítila, že ji mrazí v kostech.

Sylvia měla pravdu. Fakta jsou fakta. Max přišel do hostince, aby našel cenné dědictví od Jasona. Včera v noci měl nakonec příležitost přesvědčit se, že Cleo opravdu neví, co se stalo s těmi Luttrellovými obrazy. Dnes ráno Max odešel. Závěr je jasný. Ale nemohla se zcela donutit přijmout jeho jednoznačnost.

„Chudák Trisha,“ povzdychla Sylvia unaveně. „Myslím, že zrovna začínala věřit a doufat, že to Max myslel vážně.“

„Myslel to vážně. Najde ho,“ trvala na svém Cleo. Ten muž, s nímž se včera v noci milovala, není žádný lhář.

Vnitřní dveře se s bouchnutím otevřely a přerušily další Sylviinu poznámku. Cleo pohlédla okénkem kanceláře a spatřila vysokou blondýnu, elegantní, štíhlou, jak vpadla do vestibulu. Ta žena se pohybovala se zvláštní jistotou a němým pohrdáním, které svědčilo o bohatství a společenském postavení, sahajícím určitě dál než dvě generace zpátky.

„Hu,“ otřásla se Cleo. „Něco mi říká, že si náš skromný malý hostinec zase spletli s pětihvězdičkovým hotelem na jihu Francie.“

Sylvia se váhavě ušklíbla. „Páni, přišla otravovat. Vypadá, jako by vystoupila rovnou ze žurnálu, nemám pravdu? Ten malý hedvábný kostýmek musel stát balík. Jestli chceš, vyřídím to s ní.“

„Ne, to je v pořádku.“ Cleo švihla oběma nohama a vstala. „Potřebuju něco, co mě odvede od Maxe.“

Nasadila jeden z nejzářivějších profesionálních úsměvů a vyšla k recepci. „Co pro vás mohu udělat?“

Žena si Cleu změřila kritickým pohledem. Nezdálo se, že by na ni udělala dojem. „Hledám Maxe Fortuna.“

Cleo trochu zalapala po dechu. „Vy a spousta jiných.“ Tohle ji tedy určitě zbaví myšlenek na Maxe. „Obávám se, že právě teď tu není. Má se vrátit večer.“

„Počkám.“

„Dost pozdě večer,“ dodala Cleo opatrně. Taky možná vůbec ne, pomyslela si v duchu.

„V každém případě potřebuju pokoj,“ řekla žena zřetelně vyvedená z míry. „Nehodlám dalších několik hodin sedět tady v tom vašem legračním salonku.“

„Jistě.“ Cleo vytáhla registrační kartu. „Kdybyste mi to vyplnila, hned vás přihlásím. Budete užívat kreditní kartu?“

Žena beze slova sáhla do nenápadné, ale drahé černé kožené kabely a vyndala kreditní kartu, která vypadala, jako by byla potažená solidním zlatem. Podala ji Clee.

Kimberly Curzon-Winstonová. Cleo se znovu podívala na prostřední jméno. „Curzon?“

„Ano.“ Kimberly naškrábala podpis na registrační formulář.

Cleo naprázdno polkla. „Jste příbuzná Jasona Curzona?“

Kimberly se zamračila. „Jeho neteř. Vy jste strýce znala?“

„Dá se to tak říct.“ Cleo se opatrně usmála. „Ale zjevně ne tak dobře, jak jsem si myslela. Vypadá, že měl daleko zajímavější rodinné zázemí, než jsme se domnívali.“

„Nedovedu si představit, jak jste se mohla seznámit s Jasonem Curzonem, ale nejspíš to nehraje žádnou roli.“ Kimberly odložila pero. „Říkala jste, že se má Max Fortune vrátit dnes večer?“

„Pokud víme, ano.“ Cleo držela za zády oba palce a statečně se usmála. Vrátí se, přesvědčovala se v duchu. Musí se vrátit.

„Nevadilo by vám, kdybyste mi prozradila, kde teď je?“ Kimberly právě docházela trpělivost.

Cleo pohlédla na hodiny. „Přesně teď je nejspíš v městečku zvaném Garnly.“

Kimberly vypadala vyděšeně. „Proč tam proboha jel?“

„To je rodinná záležitost,“ odpověděla Cleo klidně.

„Nesmysl!“ Kimberly měla chladný pohled. „Znala jsem Maxe několik let. Žádnou rodinu nemá.“

„Teď ano,“ ujistila ji Cleo, „ačkoli si nejsem jistá, jestli si to uvědomuje. Podívejte, paní Winstonová…“

„Curzon-Winstonová.“

„Paní Curzon-Winstonová,“ opakovala Cleo poslušně. „Nejspíš bych vám mohla pomoct já.“

„O tom pochybuju.“

„Věc se má tak,“ pokračovala Cleo úslužně, „že pro mě Max pracuje. Jestli není něco v pořádku, měla bych o tom vědět.“

„Co jste povídala?“

„Že Max pracuje pro mě.“

V Kimberlyiných modrých očích se objevil podivný výraz. „Mluvíme o stejném Maxi Fortunovi? Vysoký. Černé vlasy. Poněkud divoký vzhled. Chodí o holi.“

„To je náš Max,“ souhlasila Cleo.

„Pak jen stěží může pracovat pro vás. Je viceprezidentem Curzonových mezinárodních hotelů.“ Kimberly měla ledově chladný pohled. „Max Fortune pracuje pro mě.“

„Nevěděl jsem, co mám dělat.“ Ben hleděl sklíčeně na napůl snědený hamburger. „Opravdu mě to překvapilo. Jednou mi uklouzly nohy a Trisha do toho vlítla.“

„To se stává i v lepších rodinách,“ ujistil ho Max.

„Hovno, už jste někdy měl ženskou, která přišla, že je v jiným stavu a vy budete otcem?“

„Ne.“ Maxovi znovu blesklo hlavou, jak by se asi cítil, kdyby mu Cleo oznámila, že s ním čeká dítě. Ale to se nikdy nestane. Byl v těchhle věcech vždycky opatrný. I včera v noci si dával pozor. Koneckonců jemu nohy nikdy neuklouznou. „Myslím, že to moh bejt pěknej šok.“

„To si pište. Řekl jsem Trishe, že potřebuju trochu času, abych si věci promyslel.“ Ben si prohrábl vlasy. „Musím se rozhodnout, co mám dělat. Chápete?“

„Ano.“

Ben zvedl uštvaný pohled a bezmocně se na Maxe zahleděl. „Já si na svého otce nepamatuju. Opustil nás, když jsem byl prcek. Jak asi mám vědět, co se s takovým dítětem dělá? Nevím nic o tom, co to znamená bejt táta.“

„Pamatujete se na Jasona Curzona?“

Ben svraštil čelo. „Jistě. Byl to prima staroušek. Pomáhal mi jako instalatér v hostinci. Měl jsem ho rád.“

„Já taky,“ přiznal Max tiše. „Jason říkával, že se člověk naučí spoustu věcí prostě tím, že je dělá. Když přijde na otcovství, muži jako vy a já se musí spoléhat na trénink rovnou za chodu.“

Ben se zachmuřil. „Už jsem ve svým životě nadělal dost chyb.“

„Víte, jak vzít za práci, nebo ne? Všichni v hostinci tvrdí, že jste pracant.“

„Ano, to jistě. Ale práce je jedna věc, vychovávat dítě druhá.“

„Já se na to dívám tak,“ poučoval ho Max, „že se může uplatnit spousta stejných pravidel.“ Ben na něho zíral. „Myslíte?“

„Ano.“ Max vyhlédl z okna a pomyslel si, jestli vůbec někdy přestane pršet. „Podívejte, zaměstnám si taky udržíte tím, že chodíte do práce pravidelně. Vypadá to, že totéž se může aplikovat v případě otcovství. Spoustu věcí pochopíte, když budete při tom.“

„Opravdu?“ Ben přivřel oči. „Co vy o tom víte?“

„Moc toho není,“ připustil Max.

„Takže byste mi možná neměl radit,“ vybuchl Ben.

„Možná že ne.“

Oba se na dlouho odmlčeli.

Ben se mračil. „Víc mi toho nepovíte?“

„Ne,“ řekl Max. „Jen ještě jednu věc bych s vámi chtěl probrat.“

„A to?“

„Potřeboval bych od vás pár dobrých rad ohledně toho potrubí na pětadvacítce. Zkoušel jsem všechno možné, ale z toho ventilu pořád kape na podlahu pod výlevkou. Je to čím dál horší.“

Ben zamrkal s netajenými obavami. „Ty trubky pod výlevkou jsou úplně prožraný. Musíte s nima zacházet v rukavičkách. Jeden špatnej pohyb a celej ten zatracený krám odejde.“

„Slečna Robbinsová?“ Podsaditý chlapík u recepčního pultu se blazeovaně usmál. Vlasy měl elegantně prokvetlé a jeho šedý oblek byl posledním výkřikem vysoce náročného krejčovského umění. Oči zůstaly ledově chladné.

Cleo ho ostražitě pozorovala. „Jsem Cleo Robbinsová. Mohu pro vás něco udělat?“

„Upřímně doufám, že ano,“ pronesl muž uhlazeně tónem, v němž se ani nesnažil skrýt určité pobavení. „Dovolte, abych se vám představil. Jmenuju se Garrison Spark.“

„Právě toho jsem se obávala.“ Cleo si vzala od Sparka vizitku. Připadala jí těžká, bohatá, a dokonce elegantní.

„Rád bych si s vámi pohovořil o pěti cenných obrazech.“

„Je mi líto.“ Cleo odhodila vizitku do koše. „Nemohu vám pomoct. Říkám to naposledy, nevím nic o nějakých Luttrellech.“

Spark se chladně usmál. „Upřímně pochybuju, že toho víte moc o Maxu Fortunovi. Kdybyste věděla, dala byste si zatraceně pozor. Ten muž je nebezpečný, slečno Robbinsová.“

„Podívejte, pane Sparku, začíná mě to trochu otravovat, všechen ten hon za ztracenými obrazy. Jason Curzon tu ty obrazy nenechal. Věřte mi, kdyby ano, už bych na ně narazila.“

Zdálo se, že se Spark baví. „Otázka, kterou si kladu, není, jestli je tu Curzon nechal nebo ne, ale kolik za to?“

„Cože?“ Cleo na něj užasle hleděla. „Právě jsem vám řekla, že o nich nevím. A kdybych věděla, dala bych je Maxovi, a ne vám. Má na ně právo.“

„Vidím, že vás chytrý pan Fortune svými způsoby okouzlil.“ Spark žalostně potřásl hlavou. „Buď to, nebo si vysloužil vaše sympatie nějakým dojemným příběhem. Obávám se, že vám musím naprosto otevřeně říct, že kdybyste dala ty obrazy Maxi Fortunovi, byla by to ta nejhloupější věc, kterou byste mohla udělat.“

„Proč?“ vystřelila Cleo otázku.

„Protože na ně nemá ani morální, ani legální právo. Honí se za nimi pouze proto, že jsou to skvělé práce a on si je chce zařadit do své sbírky. Měl bych vás varovat, slečno Robbinsová, tenhle Fortune se nezastaví před ničím, když jde o to obstarat si obraz do soukromé sbírky. Dokáže být pěkně bezohledný.“

„A co vy, pane Sparku? Kam až půjdete vy?“

Sparkův pohled vyjadřoval váhavý respekt. „Dokážu být stejně vytrvalý jako Fortune, má drahá, ale používám poněkud jiné metody.“

„Jaké metody?“

„Budu velmi šťastný, když vám budu moci za ty Luttrelly zaplatit slušnou cenu.“

„Opravdu?“ Cleo se tvářila skepticky. „Max říká, že mají hodnotu čtvrt milionu.“

Spark se shovívavě zasmál. „Fortune vždycky rád přeháněl. Padesát tisíc je daleko realističtější odhad. Ačkoli vám mohu zaručit, že během pěti let bude ta cifra daleko vyšší. Nicméně, pět let je dlouhá doba, nemám pravdu? Jsem připraven dát vám pětadvacet tisíc ještě dnes.“

„Zapomeňte na to.“

„S vámi se špatně obchoduje, slečno Robbinsová. Tak dobře. Řekněme třicet.“

„Vy se nikdy nevzdáváte?“

„Ne,“ přiznal Spark. „Nikdy. A Max Fortune taky ne. Kolik nabídl on?“

„Nenabídl ani cent,“ přiznala Cleo upřímně.

„Nabídne,“ ujistil ji Spark. „Pokud je z vás samozřejmě nevyrazí za hubičku. Ani tahle taktika mu není cizí. Nicméně podle všeho mu nesmíte dovolit, aby se o to pokusil. Zavolejte mi, až vynese poslední nabídku. Přebiju ji.“

„Žádná poslední nabídka nebude, pane Sparku, protože v Robbinsově hnízdečku se žádní Luttrellové nepovalují. Jestli jste si nestačil všimnout, dávám přednost jinému druhu umění.“

Spark pohlédl pohrdavě na Jasonovy mořské výjevy. „Vidím.“

„Záleží na úhlu pohledu pozorovatele, že, pane Sparku?“

Spark se otočil zpátky ke Clee. „Slečno Robbinsová, jestli chováte naději, že se vám podaří ty obrazy prodat na volném trhu, dovolte, abych vás z tohoto omylu vyvedl. To chce styky, obchodovat s tímhle druhem umění. Já kontakty mám. Vy ne. Prosím, myslete na to, než se rozhodnete.“

Spark se otočil na patě a vyšel ven.

Světla Robbinsová hnízdečka žhnula do deště pohostinným teplem. Max je pozoroval, když se blížil. Uvědomoval si podivný pocit nereálnosti. Kdyby si pustil fantazii na špacír, mohl by uvěřit, že se vrací domů po dlouhé, vyčerpávající, ale úspěšné cestě. Domů k teplému jídlu, milující rodině a ženě, která mu vklouzne rovnou do náruče ve chvíli, kdy zjistí, že přijel.

Ale tenhle druh představivosti nebyl jeho silnou stránkou. Byl daleko lepší v předvídání logických, pragmatických důsledků nebo porážek. A vůbec nepochyboval, že jeho návrat je prohrou. Ben s ním nepřijel a neexistovala žádná záruka, že by se v blízké budoucnosti mohl vrátit sám.

Max zpomalil, když vjížděl s jaguárem na parkoviště hostince. Nijak netoužil po tom, co ho čeká. Ale koneckonců má zabaleno a je připravený k odjezdu. Jako vždy. Rozdíl byl tentokrát v tom, že by opouštěl něco nesmírně důležitého.

Parkoviště bylo skoro plné. Max zvědavě pohlédl na řadu vozů. Dnes je čtvrtek, podle všech pravidel by měla být klidná noc, ale všude bylo překvapivě rušno. Lidé pobíhali mezi parkovištěm a vchodem do hostince a přenášeli kabely a kufry.

Max nakonec našel volné místo za kuchyní. Zaparkoval, vystoupil a pustil se k zadnímu vchodu s pocitem naprosté nevyhnutelnosti.

Vůně čerstvého chleba a masa dušeného na kari ho pohltila, jakmile otevřel dveře do kuchyně. Skoro jako by přišel domů.

Andromeda hlídala kastrol plný kouřící zeleniny. Když uslyšela nečekaný zvuk, vzhlédla. Úsměv na uvítanou jí rozzářil oči.

„Maxi, ty už jsi doma! Díky bohu. Máme tady pěkný pozdvižení. Kupa lidí, který maj podnikat něco, co se jmenuje Válečnická stezka. Z pláže je vyplavil déšť. Objevili se tu asi před hodinou.“

„Hi, Maxi,“ Jitřenka si otřepala mouku z rukou. „Jak se ti jelo?“

Trisha vešla do místnosti létacími dveřmi z jídelny. Max se zatvrdil proti naději v jejích očích. Bude lepší, když si to odbude rychle.

„Je mi líto, Trisho,“ pronesl do hlubokého ticha, které se náhle v kuchyni rozhostilo. „Ben se mnou nepřijel.“

Trishiny oči se leskly slzami. Přikývla, jako by již odhadla pravdu. „Viděls ho? Je v pořádku?“

„Ano. Je v pořádku.“ Max hledal slova. „Měl o tebe starost.“

„Ale ne tak velkou, aby se vrátil domů.“

„Cleo měla pravdu.“ Max sevřel držadlo hole. „Je strašně vyděšený.“

Trishin úsměv byl rozpilý slzami, ale opravdový. „Jsem taky vyděšená, ale jsem šťastnější než on. Přinejmenším mám kolem sebe rodinu. On je tam sám.“

„Ano.“ Max čekal, až ho obviní, že selhal.

„Díky za to, žes kvůli nám podnikl tu dlouhou cestu.“ Trisha přešla místnost a krátce Maxe objala. „Jestli si s ním mohl někdo promluvit, byl jsi to ty.“ Rychle ho pustila a ustoupila. „Jseš dobrý přítel, Maxi.“

Hledal její oči, ale nenašel ani náznak toho, že by ho zavrhla. „Nevím, co Ben udělá,“ varoval ji, jen proto, kdyby Trisha plně nechápala to, že selhal.

„Dobře, ale to už je na něm, ne?“ přidala se Andromeda klidně. „Promluvil sis s ním a dals mu vědět, že rodina chce, aby se vrátil. Teď už zbývá jen čekat, jak se rozhodne. Zatím se musíme postarat o hostinec.“

„Max potřebuje hrnek čaje na zahřátí, než se pustí do práce,“ prohlásila Jitřenka. „Musí být po cestě zmrzlý na kost.“

„Hned ti naleju, Maxi,“ řekla Trisha. „Posaď se.“

Max pohlédl ven na parkoviště. Jaguár se zapakovanou taškou čekal venku.

Sylvia strčila do kuchyňských dveří. „Všechno v pořádku? Vypadá to, že budeme potřebovat večeři pro dvacet lidí. Pan Quinton, šéf toho spolku, povídal, že všichni ti chlapíci chtěj červený maso, věřili byste tomu? Řekla jsem mu, že červené maso nepodáváme.“ Náhle se zastavila, když spatřila Maxe. Na obličeji se jí rozlil pomalý, spokojený úsměv. „Ať se propadnu. Ty ses vrátil. Jaká byla cesta?“

„Mokrá. Proč sis myslela, že se nevrátím?“ zeptal se Max.

„Hned jak jsi odjel, přilítl Sammy a vykládal, že všechny tvý věci zmizely,“ vysvětlila Sylvia suše. „Někteří z nás si přirozeně vyvodili, že se nehodláš vrátit.“

„Jsem tu.“ Max vyrazil do kuchyňského koutku, když mu Trisha přinesla šálek čaje. „Ale nepřivezl jsem Bena.“

Sylvia povzdechla. „Nemůžu říct, že by mě to překvapilo. Ale za pokus to stálo. Díky, Maxi. Udělal jsi daleko víc, než co bylo tvou povinností. Vsadím se, že by sis dal raději trochu whisky než čaj. George mívá láhev za recepčním pultem.“

Max pohlédl na Trishu. „Čaj stačí.“

Kuchyňské dveře se znovu rozletěly a do místnosti vrazil Sammy. Zůstal jak solný sloup a oči se mu rozšířily. „Ahoj, Maxi.“ Rozběhl se kupředu, popadl Maxe za nohu a rychle ji objal. „Už jsem se bál, že se nevrátíš.“

Nakonec se objevila Cleo. „Co se tu děje? Docela bych uvítala, že mi trochu pomůžete s tím davem srdnatých chlapů. Choděj kolem dokola jako stádo slonů v porcelánu. Jeden z nich už si chystá kopí…“ Zmlkla, když si všimla Maxe. Její oči zazářily náhlým štěstím. „Maxi. Ty jsi doma?“

Zůstal stát vedle lavice v koutku a oběma rukama sevřel hůl. „Ahoj, Cleo. Nedokázal jsem Bena přemluvit, aby se se mnou vrátil.“

„Oh, Maxi.“ Cleo přelétla místností rovnou k němu. „Tak jsem se bála, že se nevrátíš.“

V tom okamžiku Maxovi došlo, že mu hodlá vlétnout do náruče. Rychle odložil hůl a roztáhl ruce.

Cleo se celá schovala v jeho objetí. Jeho paže ji ovinuly, byla teplá a měkká, její vůně mu naprosto prostoupila myšlenky. Vzpomínky na včerejší noc se vrátily a vysílaly žhavé poselství do celého těla.

„Nechte si tu limonádu na později,“ ozvala se pobaveně Sylvia. „Máme tam dvacet hladových válečníků toužících po přístřeší.“

„V pořádku.“ Cleo zvedla hlavu. Smích se jí ztratil z očí. „Pane bože, skoro jsem zapomněla. Někdo tu na tebe čeká, Maxi.“

Váhavě ji pustil, stále zápasící s tím, aby dal zpátečku svým myšlenkám. Posledních pár hodin strávil v přesvědčení, že nezůstane v hostinci déle, než co oznámí svůj neúspěch. Teď se musel přizpůsobit situaci, že ho nikdo neobviňuje ani nezavrhuje, že selhal v té Benově záležitosti.

Max se na Cleu zamračil. „Kdo mě chce vidět?“

„Kimberly Curzon-Winstonová. Tvrdí, že Jason Curzon byl její strýc.“

„K čertu.“

„To není všechno.“ Cleo si posunula brýle na nose a zahleděla se tázavě na Maxe. „A ještě tvrdí, že pro ni pracuješ. Vysvětlila jsem jí, že se mýlí.“

Vlastnický tón v Cleině hlase Maxe pobavil. „Opravdu?“

„Ano. Řekla jsem, že pracuješ pro mě. Co se děje, Maxi?“

Max zvedl šálek a napil se. „Přesně to, cos řekla. Pracuju pro tebe.“

„Ale dělával jsi pro paní Curzon-Winstonovou?“

„Ne,“ bránil se Max rozhodně. „Vyprávěl jsem ti, že jsem pracoval pro Jasona. Když zemřel, rezignoval jsem na místo v Curzonově mezinárodní.“

„Aha.“ Oči jí žhnuly za skly brýlí. „Dobře, tedy, tohle je v pořádku, ne? Kdo oznámí paní Curzon-Winstonové, že už nejsi jejím zaměstnancem?“

„Já jí to povím.“

„Dobrý nápad. Oh, mimochodem, tvůj starý přítel Garrison Spark se tu dneska taky ukázal. Vůbec se tu nenudíme.“ Max zpozorněl. „Co Spark chtěl?“

„Co myslíš?“ Cleo zvedla obočí. „Nabídl mi za ty Luttrelly ubohých třicet táců. Řekla jsem mu to samý co tobě. Já ty přiblblý obrazy nemám, a kdybych je měla, dala bych je tobě.“

Max na ni hleděl. Žádná slova ho nenapadala. Z haly zaznívaly mužské hlasy. Zvedl hůl. „Myslím, že teď bude lepší vypořádat se s těmi neočekávanými hosty.“

„V pořádku. Jen doufám, že nezačnou vystřelovat šípy nebo vrhat kopí. Tohle je slušný podnik.“ Cleo se zatočila a pospíchala ke dveřím. „Sylvie, pomůžeš mi v recepci. Trisho, zavolej Georgeovi, že potřebujeme, aby tu dnes byl včas. Pak pomoz Andromedě v kuchyni. Maxi, v jedenáctce kape sprcha. Můžeš se na to podívat?“

„Jistě,“ souhlasil Max.

„Zavolám Georgeovi,“ přikývla Trisha. Věnovala Maxovi rychlý, mlhavý úsměv. „Ještě jednou díky, Maxi.“

Bylo to poprvé v jeho životě, kdy mu někdo děkoval za pouhý pokus. Kývl k Trishe, neschopný vymyslet jakoukoli odpověď.

Odcházel z kuchyně a lámal si hlavu, jaké člověk potřebuje nářadí, když má spravit sprchovou hlavici.

„Co se to tu k čertu děje, Maxi?“ Kimberly rázovala setmělým soláriem, což bylo jediné místo, které nezabrali válečníci.

Max si natáhl nohu a podvědomě si masíroval stehno. Kimberly je stejně úchvatná jako vždy, pomyslel si, ale teď v něm nevzbuzuje žádnou odezvu. Ať k ní kdysi cítil cokoli, před třemi roky se to vytratilo.

„Jak to vypadá, našel jsem si nové zaměstnání.“

Podívala se na něj znechuceně. „Nech toho, Maxi. My dva se známe příliš dlouho, než abychom si tu na něco hráli. Proč jsi odešel od Curzona?“

„Řekněme, že jsem potřeboval změnu.“

„Jestli chceš víc peněz, stačí naznačit. Proboha, vždyť to víš!“ Podpatky Kimberlyiných šedých střevíců z jemné kůže hlasitě klapaly na dlaždičkách a prozrazovaly napětí, které vyzařovala každá linie jejího těla. „Jestli je to nějaká šaráda, jak se dostat do správní rady na místo, který ti slíbil strýc Jason, ujišťuju tě, že kvůli tomu nemusíš hrát takový divadlo.“

Max zvedl obočí. „Nech toho, Kimberly. Oba dva víme, že by tvůj otec nikdy nedovolil nikomu mimo okruh rodiny sedět v představenstvu.“

Kimberly vybuchla. „Znám otcův názor, ale mohla bych ho přemluvit, aby své rozhodnutí změnil. Chce, aby ses ke Curzonům vrátil. Udělá všechno pro to, jen aby tě dostal zpátky.“

„Zapomeň na to. Okolnosti se změnily. Čerta stojím o místo ve správní radě. Teď už ne.“ Max naslouchal vlastním slovům s tichým úžasem. Kdysi by se té nabídky chopil oběma rukama. Místo ve správní radě by znamenalo, že ho Curzonovi jako skupina skutečně přijali. Byla by to hned druhá nejlepší věc po tom stát se členem rodiny.

„O co se to pokoušíš?“ zeptala se Kimberly pevně. „Proč léčba šokem? Co máš za lubem? Jen mi to řekni, Maxi. Můžeme se dohodnout.“

„Nic nemám za lubem. Přinejmenším nic, co by se týkalo Curzonů.“

Střelila po něm krátkým, podezřívavým pohledem. „Nevykládej mi, že ses rozhodl jít s Global Village Properties? V tom případě ti zaručuju, že můžeme čelit jakékoli nabídce, kterou udělají. Víš stejně dobře jako já, že si Curzonovi nemůžou dovolit nechat tě pracovat pro největší konkurenci. To ti přece nemusím vykládat.“

„Nemám nic s Global Village.“

„Co tedy? Přece nemyslíš vážně, že tu pracuješ jako malej hostinskej v ošoupanejch botách.“

Max se mírně usmál. „Proč ne? Platěj dobře.“

„Nebuď směšný. Nejspíš ti nemůže dát nic, co by se blížilo tvému výdělku u Curzonů.“ Kimberly se rozmáchla rukou, aby obsáhla celé Robbinsovo hnízdečko. „Oba víme, že by sis tohle místo moh koupit za necelý roční plat. A to nemluvím o prémiích. Kolik tu máš?“

„Minimální mzdu.“

Kimberly na něj hleděla. „To ti nevěřím.“

„Není to tak málo. Mám svůj vlastní pokoj v podkroví a tři teplý jídla denně. Taky si můžu nechat všechno zpropitný, co dostanu v lokálu. Někdo mi nechá až deset dolarů jako minulý víkend.“

„Ty spíš v podkroví? A pracuješ za zpropitné? Asi ses zbláznil! Proč mi to děláš?“ Kimberly se před ním zastavila. „Víš, že tě Curzonovi potřebují. Já tě potřebuju.“

Max se hlavou opřel do proutěného křesla. „Ty mě nepotřebuješ, Kimberly. Ani společnost. Za pár měsíců ti dojde, že ty i tvá rodina se beze mě klidně obejdete.“

„Všichni jsme na tobě byli po celá ta léta závislí. Ty to víš, Maxi.“

„Dennison je nejspíš trochu nervózní, co. Konečně tohle je přechodné období. Ale má tebe.“ Max mírně přimhouřil oči. „Ty víš, jak se taková společnost vede, Kim.“

„Tobě nemusím vykládat, že na mě otec firmu nikdy nepřevede,“ připomněla mu Kimberly hořce. „Nejsem syn, kterého si přál, a nikdy jím nebudu.“

Max nereagoval. Nebylo na co. Kimberly měla pravdu. Její otec Dennison Curzon zamýšlel vzít otěže Curzonovy mezinárodní a ukázat, že má stejný talent jako jeho bratr. Bohužel pro všechny zúčastněné není tak skvělý stratég, jako býval Jason.

Nejspíš z toho bude pěkný zmatek, ale to je Curzonův problém, pomyslel si Max, ne jeho.

Jediným členem rodiny, který by mohl v budoucnu Curzonovu mezinárodní vést, je Kimberly, a všichni věděli, že je velmi nepravděpodobné, že ji otec pověří takovým úkolem. Dennison věřil, že tohle místo vyžaduje muže.

Kimberly Maxe chvilku pozorovala. Pak se otočila a vyšla k fontáně. Sledovala bublající vodu, hlavu skloněnou. „Myslím, že bych ti něco měla říct, Maxi.“

„Co?“

„Roarke a já máme problémy. Přemýšlím o tom, že ho pustím k vodě.“

Max pozoroval její klasický profil. „Proč?“

„Záleží na tom?“

Max pokrčil rameny. „Ne.“

Kimberly se dotkla modrých kachliček, které dláždily nejvyšší bazének fontány. „Před třemi lety jsem udělala chybu, Maxi. Dovolila jsem otci, aby mi rozmluvil náš sňatek.“

„Nedalo mu to moc práce, viď. Začala jsi o tom pochybovat ve chvíli, kdy jsem ti navlékl zásnubní prsten.“

„Byla jsem hloupá.“

„Jen se tu nerozbreč. Nemám na to náladu.“ Max se natáhl pro hůl. „Mám za sebou dlouhý den a jsem utahaný.“

Něco světlejšího problesklo otevřenými dveřmi na druhé straně místnosti. Max otočil hlavu a spatřil Cleu stojící ve stínu. Světlo z chodby odráželo kovové tkaničky.

„Maxi?“ Pokročila do místnosti. „Hledala jsem tě. Myslím, že bychom měli zavřít lokál. Je to trochu podivný dav. Všichni ti chlapi, co sem přijeli, sedí a vykládají jeden druhému o rozvodech. Deprimuje to mě i ostatní hosty.“

„Postarám se o to.“ Max se zvedl ze židle, vděčný za vyrušení.

Kimberly na něj hleděla s nezastíraným úžasem. Pak se pohnula, aby se postavila Clee. „Já tomu prostě nevěřím. Vysvětlí mi tu někdo, co se tu děje?“

„Potřebuju Maxe,“ konstatovala Cleo tiše.

„Opravdu?“ Kimberly po ní střelila pohledem, když vyrazila ke dveřím. „Skutečná otázka zní, proč Max potřebuje vás. To je varování, slečno Robbinsová. Max Fortune si nehraje na poskoka nebo barmana, aniž by měl zatraceně dobrý důvod.“

„Nehraje?“ Cleo vystrčila bradu. „Co můžete vědět o jeho důvodech pro a proti.“

„Velmi mnoho.“ Kimberley se protáhla vedle ní. „Max a já jsme toho spolu dost urazili. Nebo vám o mně nevyprávěl?“

„Co mi měl vyprávět?“ zeptala se Cleo.

Max tiše zaklel.

Kimberly se chladně usmála. „Myslím, že podrobnosti nechám na Maxovi, slečno Robbinsová. Zeptejte se ho, proč kulhá.“

kapitola 9

Půl hodiny poté, co bezpečně uložili všechny hosty a George hlídal v recepci, stoupal Max s Cleou po schodech. Uvědomoval si, že určitá část jeho bytosti očekává další ránu osudu.

„Uf,“ Cleo si odhrnula vlasy z očí. „Ne že bych chtěla urážet mužské pokolení, ale budu ráda, až pan Tobias Quinton a jeho válečníci zmizí. Je to trochu vyčerpávající mít kolem sebe houf chlapů, který se pokoušej vyrovnat se se svými city.“

„Zítra ráno je vykopnem,“ navrhoval Max. „Řekni jim, že si pobyt objednala už jiná skupina.“

„Jo, jenže já nemám přihlášenou žádnou skupinu,“ přiznala Cleo ponuře. „Ve skutečnosti bude tenhle víkend skoro prázdno. Nemůžeme nijak obejít skutečnost, že pan Quinton a jeho kumpáni jsou platící zákazníci. Myslím, že to s nima musíme chvilku vydržet.“

„Mluvíš jak nadšená hostinská,“ podotkl Max, když došli do třetího patra.

Zaváhal a čekal, jestli ho pozve do svého pokoje, nebo mu vloží ruku do dlaně a nechá se odvést do podkroví. Neudělala ani jedno.

„Tak dobrou noc, Maxi.“ Cleo se na něj trochu škádlivě usmála, ale její oči zůstaly ostražité. „Musíš být po té dlouhé cestě vyčerpaný. Uvidíme se ráno.“

Stála na špičkách a rty se mu lehce otírala o tvář. Pak se otočila a šla chodbou do svého pokoje ve věži.

Max se dlouho nepohnul. Prostě tam stál a hleděl za ní, dokud mu nezmizela z očí. Sžíravá touha mu zmítala útrobami, ale to na všem nebylo to nejhorší. Nejhorší bylo, že nevěděl, co si Cleo myslí.

Od střetnutí v soláriu neřekla o Kimberly ani slovo. Nedokázal odhadnout, jestli se zlobí, nebo ji to bolí, nebo je jednoduše opatrná. Věděl, že by se ho ráda na něco zeptala. Bytostně cítil, že to v ní otázkami jen vře.

Kromě toho měl na srdci také jednu a existovala pouze jediná cesta, jak ji zodpovědět. Max sevřel ještě víc hůl a pustil se chodbou ke Cleinu pokoji.

Před dveřmi se zastavil a zvedl ruku, aby zaklepal. Chvilku sbíral kuráž. Položit Clee tu otázku bylo pro něj stejně obtížné jako se vrátit do hostince bez Bena Atkinse. Možná ještě obtížnější. Max zaťukal dvakrát a čekal.

Připadalo mu to jako věčnost, než Cleo pomalu otevřela dveře a vykoukla škvírou. Světlo z chodby se odrazilo ve sklech brýlí a zastřelo výraz jejích očí.

„Stalo se něco?“ zeptala se zdvořile.

„Rád bych si ujasnil, kde kdo spí,“ začal Max opatrně.

Obočí se jí stáhlo usilovným soustředěním. „Je nějaký problém s pokoji?“

„Ano,“ řekl Max klidně. „S mým.“

Cleo sevřela náhle hranu dveří. Vypadala, jako by se jich potřebovala podržet, aby neupadla. „S tvým?“

„Jen jsem přemýšlel, kde mám dnes v noci spát.“

Cleo na něj hleděla. „A kde chceš dnes v noci spát?“

„Tady.“ Max strčil špičku boty do úzké škvíry mezi dveřmi a rámem. „S tebou.“

„Ale…“

Opřel se rukou o zárubeň. „Jinou odpověď neznáš?“

Cleo se prudce začervenala. „Nebyla jsem si jistá, co chceš dělat. Chci říct, nevěděla jsem, jak ti v téhle situaci je. Myslela jsem, že budeš potřebovat trochu času, aby ses vyrovnal se svými pocity.“

„Začínáš mi připadat jak Tobias Quinton.“

Cleo se slabě usmála. „Snad ne, nebo ano? Dobře. Vyznáš se ve svých citech?“

„Vím, co chci.“ Max položil jednu ruku na dveře a jemně přitlačil. Nebudu to lámat přes koleno, pomyslel si. Jen se tak trochu opřu a uvidím, jestli zareaguje stejně. Jestli ne, dostane odpověď na svou otázku.

„Maxi.“

Dveře se náhle rozlétly, jak Cleo uvolnila sevření a ustoupila stranou. V posledním okamžiku si uvědomil, že se o dveře opírá daleko silněji, než zamýšlel. Ztratil rovnováhu, nemocná noha mu podklesla a on vpadl do místnosti.

Málem by se hanebně svalil na podlahu, ale Cleo mu padla do náruče takovou silou, že ho zachránila. Trochu se zakymácel a sevřel hůl i Cleu. Když ho k sobě těsně přitáhla, získal konečně ztracenou rovnováhu.

„Nevěděla jsem, co si mám ráno myslet, když sis sbalil věci,“ zamumlala mu Cleo na prsou. „A pak, když se objevila ta Curzon-Winstonová a řekla mi, že pro ni děláš, byla jsem hrozně zmatená.“

„Já vím. Už je všechno v pořádku. Byl jsem dneska taky trochu mimo.“ Max ji uchopil za bradu, zvedl a pevně políbil na tvář.

Cleo mu ovinula ruce kolem krku a vrátila mu sladký, vřelý polibek. Aniž by odtrhl své rty od jejích, Max ji dotlačil až k pelesti. Zřítili se spolu na starodávný přehoz.

Tak tohle znamená vrátit se domů, pomyslel si Max.

O hodinu později se Cleo ve tmě zavrtěla. „Maxi?“

„Hmmm?“ Sotva ji slyšel. Pohyboval se na okraji spánku, tělo uspokojeno, duše klidná. Cleo u něho ležela jako v kolébce, její bujné pozadí přitisknuté ke stehnům. Pocit plný pohody, který ho pohltil, byl tak výjimečný, že si ho chtěl uchovat, dokud neusne.

„Byli jste s Kimberly milenci?“

„Kruci.“ Max byl náhle zcela vzhůru.

„Cos říkal?“

„Nic důležitého,“ Max otevřel oči, jednou rukou si podložil hlavu a s přemýšlivým výrazem pozoroval nabíraný baldachýn nad sebou. „Tak co je s tebou a s Kimberly?“

„Nějakou dobu jsme byli zasnoubeni.“

„Zasnoubeni?“ Cleo se vymrštila do sedu. „Chceš mi namluvit, že jste se skoro vzali?“

„Byly to opravdu krátké zásnuby.“ Max na ni opatrně pohlédl. Zlostně se na něj mračila.

„Jak krátké?“ vyzvídala Cleo.

„Hm, šest týdnů, myslím.“ Pět týdnů a čtyři dny. Ne že by je tehdy nepočítal.

Pět týdnů a čtyři dny uvažování, že si s konečnou platností proboxoval cestu do užšího kroužku Curzonovy rodiny. Pět neděl a čtyři dny věřil, že si zajistil bezpečné a stálé místo v Jasonově světě.

„Ty myslíš? Ty si to nepamatuješ?“ Max zasténal. „Jsou to už tři roky, Cleo.“

„Co se stalo?“

„Nic se nestalo. Rozešli jsme se, to je všechno.“

„Rozhodl ses jinak?“

Max zívl. „Ona se rozhodla,“ vyhrkl bez uvažování. Jakmile ta slova byla venku, věděl, že udělal vážnou taktickou chybu. „No, bylo to společné rozhodnutí.“

Ale bylo příliš pozdě. „Tak ona zrušila zasnoubení? Ne ty?“ uhodila na něj prudce.

„Došli jsme k závěru, že si nejsme souzeni,“ vysvětloval Max.

„Proč ne?“

„Existovala spousta důvodů.“

„Jakých důvodů?“

Max cítil, že ho zahnala do úzkých. Instinktivně diskusi zastavil, jako to dělal vždycky, když se na něj někdo pokoušel tlačit. „Přestaň naléhat, Cleo. Můj vztah s Kimberly skončil před třemi lety.“

„Hmmm.“ Cleo chvilku uvažovala, ale pak jí to nedalo. „Proč zrušila to zasnoubení?“

Max lehce zabubnoval prsty na postel. „Došlo jí, že oba pocházíme z odlišných světů. Měla pravdu.“

„Z jak odlišných světů?“

„Byli odjakživa bohatí, chodila do dobrých škol a pocházela z dlouhé linie společensky přijatelných předků. Je dědičkou Curzonovy mezinárodní. Já jsem neměl nic. Své jediné peníze jsem vydělal prací pro Jasona. Její otec mě neuznával. Sakra, nebyl jsem dobrý ani pro Kimberly. Opravdu nebyl.“

„Takže si vzala někoho, kdo se jmenuje Winston?“

„Roarke Winston.“

„Nech mě hádat,“ řekla Cleo. „Odjakživa bohatí, dobré školy, dlouhá linie přijatelných předků?“

„Přesně tak. Vládne rodinnému impériu.“

„Proč chtěla Kimberly, abych se tě zeptala na tu nohu?“

Max se na ni znovu pochybovačně podíval. Nemohl se zbavit dojmu, že je dost vytrvalá. Dávalo to smysl. Takhle se chovaly všechny dívky ze skautu. „Zasnoubili jsme se brzy po zranění. Vlastně když jsem ležel v nemocnici. Kimberly byla –,“ hledal to správné slovo, „– v tu dobu daleko citlivější.“

„Bála se o tebe?“

„Myslím, že spíš cítila trochu vinu.“

Cleo se zamračila. „Proč? Měla s tou nehodou něco společného?“

„Určitým způsobem ano. Chtěla se mermomocí podívat na potenciální staveniště hotelu v Jižní Americe. Už jsem tam byl a rozhodl jsem, že to není dobré místo. Radil jsem jí, aby nejezdila, jenže se nedala odbýt.“

„Co se stalo?“

Max pokrčil rameny. „Vyzvedl jsem ji na letišti. Cestou do města nás zastavila banda povstalců, kteří dostali echo, že dorazí někdo z Curzonovy rodiny. Plánovali, že ji unesou a použijí jako rukojmí při nadcházející bitvě s místní vládou.“

„Pane bože.“ Cleu to šokovalo. „Co jsi udělal?“

Max na ni vrhl podivný pohled. „Když jsem pracoval pro Jasona Curzona, strávil jsem spoustu času na místech, která byla potenciálními dějišti takovýchhle akcí. Čistě ze zvyku jsem měl u sebe zbraň. Když jsme dojeli k zátarasům, začalo se střílet. Jeden projektil prošel dveřmi auta a zasáhl mi nohu.“

„Tak takhle jsi přišel k tomu zranění?“ Cleo málem vykvikla. „Tím, že jsi zachraňoval Kimberly?“

„Ano.“

Cleo ho popadla za ruku. „Mohli tě zabít.“

„Podívej, Cleo, to už je stará polívčička a já si myslím, že nemá smysl ji přihřejvat.“

„Ale mohli tě zabít,“ zašeptala znovu. Nehty mu zaryla do paže.

Max zaslechl strach skrytý ve stěží ovládaném hlase. Napadlo ho, že ji už nezajímá jeho vztah ke Kimberley, ale že uvažuje o smrti svých rodičů a vlastní minulosti.

„To je v pořádku, Cleo.“ Překulil se na svou stranu a vzal ji do náručí. „Nic si z toho nedělej, jsem u tebe.“

Stulila se v teple jeho vřelé náruče a přitiskla se k němu. „Jsem v pořádku.“

„Tak fajn.“ Jemně ji odstrčil. „Už je pozdě. Zkus se malinko prospat.“

Trochu se uvolnila. „Byli jste zasnoubeni šest neděl?“

„Plus minus pár dnů.“ Pokoušel se o neutrální tón. „Nepočítám to na minuty.“

„A teď je Kimberly provdaná za někoho jiného.“

„Ano.“

„Chce, aby ses vrátil, Maxi,“ ozvala se Cleo smutně. „Myslím že je to tak.“

Max se jí usmál do vlasů. „Jen kvůli obchodu. Její otec si myslí, že mě společnost potřebuje.“

„A potřebuje?“

„Nijak zvlášť mě nezajímá, jestli ano nebo ne. Nechci to místo.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto jistě.“ Políbil ji na hrdlo. „Už nějakou práci mám.“

Cleo na něj pohlédla clonou svých řas. „Vsadím se, že Curzonova mezinárodní platí zatraceně líp než Robbinsovo hnízdečko.“

„To záleží na úhlu pohledu.“ Max políbil sladkou voňavou křivku jejích prsou a proplétal své prsty houštinou chloupků o kousek níž. „Jsem spokojenej s tím, co dostávám tady.“

„Opravdu?“ Cleo mu položila ruce na ramena. „Maxi, pořád ji ještě miluješ?“

Maxe ta otázka překvapila. Nikdy neuvažoval o tom, že by Kimberly miloval. Nikdy nepomyslel na to, že by vůbec někoho miloval. „Ne.“

„Jseš si jistý?“

„Naprosto.“

„Říkáš to zatraceně snadno.“

„Není na tom nic těžkého.“ Max vzal do úst jednu bradavku. Byla pevná a zralá jako malina. Její chuť ho vzrušila. Sexuální napětí v něm sílilo.

„Proč je to tak jednoduché? Nemilovals ji před třemi lety?“

„Cleo…“

„Jen mě to zajímá,“ zašeptala. „Vím, jak silná láska dokáže být, protože moji rodiče se hluboce milovali. Není to nic, co by muž jako ty mohl jednoduše zapomenout, kdyby to někdy zažil.“

To ho zarazilo. Zvedl hlavu. „Muž jako já?“

Cleo mu lehce přejížděla tváře konečky prstů. „Jsi jako jeden z těch obrazů, které sbíráš. Velmi tajemný. Spousta vrstev. Myslím, kdyby ses jednou zamiloval, zůstal bys zamilovaný velmi dlouho. Nejspíš napořád.“

„Nejsem žádné umělecké dílo. Neromantizuj si mě, Cleo.“ Max ji uchopil za prsty a položil si je na prsa. „Nevím nic o takovéhle lásce. Nejsem si dokonce jistý, zda vůbec existuje.“

„Moji rodiče ji poznali.“ Usmála se. „Takovou lásku chci i pro sebe.“

Max nepatrně znervózněl. „Mohla bys strávit celý život hledáním a nikdy bys nebyla spokojená s tím, co najdeš.“

„Tohle říká i moje terapeutka.“ Zavrtěla se. „Takže jsi opravdu Kimberly nemiloval?“

„Klidně se vsadím, že to, co jsme s Kimberly navzájem cítili, nemělo nic společného se svazkem, který spojoval tvé rodiče.“ Prudce vsunul koleno mezi její stehna. Cítil, že mu jde v ústrety a tohle vědomí ho uklidnilo. Cleo může mít nerealistický pohled na lásku, ale její tělo reaguje velmi pragmaticky. Hodlal si tyhle reakce hýčkat, dokud jsou pro ni daleko důležitější než hledání výjimečné, mytické velké vášně.

„Já tomu nerozumím.“ Cleo ho objala kolem ramen a hledala jeho obličej. „Tak co jsi ke Kimberly cítil?“

Max se snažil krotit svou nedočkavost. Byl nesmírně vzrušený a Cleo byla horká a smyslná a připravená. „Cleo, je trochu těžké to vysvětlit. Kimberly představovala spoustu věcí, které jsem tehdy chtěl. Vsadím se, že jsem si myslel, že dostanu všechno ostatní, když dostanu ji. Mýlil jsem se. Udělala nám oběma laskavost, když zrušila to zasnoubení.“

„Jaké věci jsi chtěl?“ zašeptala Cleo.

„Na tom nezáleží. Už je nechci.“

„Jseš si tím jistý?“

„Naprosto,“ odpověděl Max. Navlhčil si prst jazykem a sáhl dolů, aby se dotkl toho pevného ukrytého poupátka.

Cleo sebou cukla a pak se sama zvedla proti jeho ruce s tichým zasténáním. Jemně ji podepřel a jedním prstem zajel do vlhkého, horkého lůna. Hořela pro něj. Nemohl čekat, aby se v ní znovu ztratil.

„Co chceš teď?“ zeptala se Cleo.

„Tebe.“

Povzdychla, jak se tiše vzdala a třela si rty o jeho ramena. „Chci tě taky.“

O pár minut později, když se do ní ponořil ještě hlouběji, došlo Maxovi, že vyslovil daleko hlubší pravdu, než zamýšlel. Chtěl Cleu způsobem, jakým ještě po žádné ženě v životě netoužil. Nijak tu potřebu nerozebíral. Prostě ji akceptoval.

Vzdálené údery vytrhly Cleu z bezesného spánku. Chvilku tiše ležela a pokoušela se zvuky dešifrovat. Za okamžik zmlkly. Došla k závěru, že George nebo nejspíš jeden z hostů procházeli chodbou kolem jejího pokoje.

Cleo zívla a pokusila se obrátit na stranu. Zjistila, že se nemůže pohnout, protože jí Max přikoval nohy k posteli. Jedno svalnaté stehno měl přehozené přes její lýtko.

Byla v pasti a navíc jí bylo horko. Teplo vyzařující z Maxova těla činilo přikrývku přebytečnou. Společná postel s Maxem představovala podivnou zkušenost. Je to jako spát v rozžhavené peci, pomyslela si Cleo.

Údery se ozvaly znovu. Odrážely se tiše ode zdí v primitivním, nepolevujícím rytmu, který dráždil nervy. Bum. Bum. Bum.

„Dobrý bože, Maxi. Někdo tam bubnuje.“

„Co se děje?“ zeptal se Max zavrtaný do polštářů.

„Neslyšíš to? Někdo tam dole bubnuje.“ Cleo odhrnula deku a pokoušela se vykroutit z Maxova sevření. „Vzbudí celý hostinec.“

Konečně se dostala z postele. Vyrazila ke skříni a natáhla se pro džínsy a košili.

„Nech to, já tam skočím.“ Max se zíváním vstal.

Vzdálený šum hlasů se mísil s bubnováním. Cleo pozorně naslouchala a pak nevěřícně vykřikla.

„Oni si tam prozpěvují.“ Popadla brýle a nasadila si je na nos. „To musí být některý z těch Quintonových kumpánů. Bojovníci na válečný stezce. Nejspíš je půjdu vyrazit. A vůbec mi nevadí, že tam leje jak z konve.“

„Když je vyhodíš, dá ti dost práce vybírat za nocleh,“ připomněl jí Max, když si dopínal kalhoty.

„Jediný, co mě v týhle chvíli zajímá, je, jak zastavit to příšerný bubnování.“ Cleo už byla ve dveřích. „Věděla jsem, že je nemám brát na noc. Ten Tobias Quinton se mi nelíbil od začátku. Jsem příliš měkkosrdcatá, v tom je můj problém.“

Rozrazila dveře a vyběhla na chodbu, přitom si uvědomovala, že Max jde pomalu za ní.

Cleo šla k recepci. George neviděla. Napadlo ji, že už se asi šel podívat na ten randál. Otočila se a zamířila k soláriu. Pak uslyšela z kanceláře chrápání.

„Georgei?“

„Tvůj bdělý noční strážný hlasitě odpočívá,“ podotkl Max, když se ocitl za ní.

„Pro boha živýho.“ Cleo vrazila do kanceláře a spatřila George rozvaleného na křesle, oči zavřené, ústa dokořán. Nohy měl opřené o stůl.

„Zapomeň na to,“ radil jí Max. „Stejně by nám moc nepomohl.“

„Nejspíš máš pravdu.“ Cleo pokrčila rameny a proběhla kolem něj. „Musím se postarat sama o sebe.“

„Cleo, možná bude lepší, když si s tím poradím já.“

„Řídím tenhle hostinec tři roky.“ Cleo zahnula za roh a pokračovala chodbou do solária. Bubnování i hovor zesílily.

„Pamatuj, že mě tu máš na výpomoc.“

„To neznamená, že si neporadím s několika drzými hosty.“ Cleo se zastavila před francouzským oknem do solária. Skleněnými tabulkami viděla, že světlo uvnitř je zhasnuté. Oranžová záře z krbu jí napověděla, že si Quinton a jeho kumpáni rozdělali oheň. „To je teda drzost.“

„Myslím, že bude lepší, když půjdu první,“ nabídl jí Max. Vykročil, aby ji obešel, a natáhl se po klice. „Nesmysl.“ Cleo rozrazila dveře.

Údery bubnu a řev primitivního skandování se vyvalily ze solária. Ve světle poskakujících plamenů Cleo stěží rozeznala obrysy několika mužů sedících na podlaze. Tvořili před ohništěm půlkruh.

Majestátní postava v bílém seděla v jejich středu. Měla před sebou buben. Ruce zvednuté, jak se chystala znovu udeřit.

„Tak to by stačilo, pane Quintone.“ Cleo vymrštila ruku a cvakla všemi vypínači na stěně v jediném rozhodném úderu. Solárium se okamžitě zalilo světlem.

Dvacet zcela nahých mužů se obrátilo a přeměřilo si ji naprosto nesouhlasnými pohledy v kamenných obličejích.

Cleo ucouvla v konsternovaném úžasu. Ani jeden z mužů na sobě neměl kousíček látky.

Nedostávalo se jí slov. Prudce se otočila a spatřila Maxe těsně za sebou.

„Žádal jsem tě, že půjdu napřed,“ připomněl jí Max. Jeho oči pobaveně svítily.

Clee se konečně vrátil hlas. „Udělej něco.“

„Na to můžeš vzít jed, šéfe.“ Max uhnul stranou, aby kolem něj mohla projít na chodbu. „Myslím, že bude lepší, když se vrátíš nahoru. Já ty válečníky zaženu zpátky do jejich stanů.“

„Ano, nechte nás na pokoji, ženská,“ zanotoval Quinton hlubokým, skřípavým hlasem. „Tohle je chlapská záležitost.“

„Je jako má bejvalá,“ vykřikl jeden z mužů. „Diana mi nikdy nedovolila trochu se povyrazit.“

„Tohle je čas, aby se mužský dali dohromady,“ zaskandoval Quinton. Pak udeřil na buben. „Čas mužské síly a vůle. Čas ke shromáždění válečníků.“

Cleo pohlédla na Maxe. „Nechci, aby se vrátili do svých pokojů. Chci, aby zmizeli úplně, rozumíš? Okamžitě!“

„Nezapomínej na ušlý zisk, Cleo.“

„Je mi fuk, jestli na tom budu tratit. Chci, aby zmizeli z těchhle prostor.“

„Můžete se k nám přidat,“ nabídl Quinton Maxovi. „Tohle je místo a čas mužů.“

„Díky,“ řekl Max zdvořile.

„Maxi,“ zasyčela Cleo. „Zapřísahám tě, jestli ze sebe shodíš hadry a začneš tady před krbem trdlovat, tak tě uškrtím.“

Max se ušklíbl. „Myslíš, že je to správné?“

Quinton se zvedl na nohy. Přímo před sebou držel buben. „Nenech se od ní buzerovat,“ radil Maxovi. „Ty jsi chlap. Musíme spojit svou mužnost. Musíš se ponořit sám do sebe a najít sílu válečníka, který v tobě dřímá.“

Cleo se znovu otočila a postavila se nezvaným hostům. „Nechci už od vás slyšet ani slovo, pane Quintone. Vzala jsem vás na noc čistě z dobré vůle, když se ta vaše banda objevila u mých dveří. Žebral jste o přístřeší a tohle jsou vaše díky?“

„O žádné přístřeší jsme nežebrali,“ ozval se nabručeně jeden ze sedících mužů. „Mohli jsme strávit večer na pláži.“

„Tak proč jste tam nezůstali?“ trvala na svém Cleo.

„Protože se nám to nezdálo,“ přiznal další.

„Děláte si legraci? V čem je kámen úrazu?“ ptala se Cleo. „Kde jsou všichni ti chlapi, srdnatí válečníci? Že by je vystrašilo pár kapek deště?“

Max chytil Cleu pevně za ramena. „Myslím, že by se to mohlo zvrhnout ve frašku.“ Otočil ji a vyprovodil ze dveří. „A teď se seber, šéfe. Já si poradím sám.“

„Díky. Ujistím se, jestli máme čísla jejich kreditních karet, ještě než odjedou. Naúčtujeme jim celou noc. A taky snídani, dokonce i když nenajdou odvahu si ji přijít sníst.“

Max se usmál. „Dobrou noc, Cleo.“

Cleo zaskřípala zuby a pustila se zpátky chodbou. Quinton začal znovu tlouct na buben. Nemohla si vybavit, kdy ji naposled někdo takhle vytočil. Byla přesně v té náladě, kdy měla chuť seřvat George za zanedbání povinnosti.

Z kanceláře se vynořila povědomá postava. V ruce držela klíč.

„Ahoj, Cleo,“ pozdravil ji Ben sklíčeně. Pozvedl klíč. „George spí, takže jsem se obsloužil sám. Zrovna jsem chtěl jít nahoru do svého pokoje. Jak to, že jsi vzhůru?“

Cleo okamžitě zapomněla na Tobiase Quintona a nahaté bojovníky v soláriu. Zírala šťastně na Bena.

„Benjy – chci říct, Bene – ty ses vrátil domů?“

„Jo.“

„Ráda tě zase vidím.“ Cleo se rozběhla a objala ho. „Už jsme si o tebe dělali starosti.“

„Promiň, že jsem přijel tak pozdě. Prostě jsem se rozhodl a skočil do auta.“ Ben ji na oplátku také objal, i když trochu váhavě. „Nejspíš jsem měl počkat na ráno, co?“

„Ani náhodou.“ Cleo ho pustila a kousek odstoupila. „Tady máš domov. Udělals dobře, že jsi zamířil rovnou sem. Počkej, až se Trisha dozví, že ses vrátil.“

„Jo.“ Ben se podíval na klíč v ruce. „Myslíš, že na mě bude naštvaná? Nechtěl jsem jí ublížit. Jen jsem si potřeboval věci trochu promyslet, víš?“

Cleo se usmála. „Bude šťastná, až tě uvidí, Bene. Ví, že ses vylekal, když ti řekla o tom dítěti.“

Ben se začervenal. „Jo. No, hádám, že byla nejspíš ještě vyděšenější. Max mi vysvětlil, že je lepší se bát ve dvou než sám.“

Cleo naklonila hlavu trochu ke straně. „Tohle Max říkal?“

Ben přikývl. „Povídal, že Trisha mě potřebuje. Že mě to děcko bude taky potřebovat, i když já sám vůbec netuším, co to obnáší být otcem.“

„Má pravdu, Bene, jsem ráda, že jseš doma.“

„To jsi ty, Bene?“ zvolal Max nedočkavě z chodby za Cleou.

„Ano, pane.“ V Benově hlase zazníval respekt. Pohlédl za Cleu do míst, kde stál ve stínu Max. „Vrátil jsem se.“

„Tak fajn.“ Maxovy oči žhnuly tichým uspokojením. „Načasoval sis to akorát. Chtěl jsem zrovna vzbudit George, aby mi pomoh, ale něco mi říká, že budeš daleko užitečnější než on.“

Ben narovnal ramena. „Co chcete, abych udělal?“

„Krej mi záda, až si s Tobiasem Quintonem dáme partičku pokera. Nemyslím, že by chtěl šidit, ale člověk nikdy neví.“

„Poker? O čem to proboha mluvíš?“ zděsila se Cleo. Její dobrá nálada byla tatam.

„Nerozčiluj se, Cleo,“ usmál se Max dobromyslně. „Uzavřeli jsme s Quintonem dohodu. Hodláme se s tou záležitostí vyrovnat jako chlapi. Když vyhraju já, půjdou válečníci pěkně v klidu do hajan.“

„A když prohraješ?“ zavrčela Cleo.

„Budou bubnovat a prozpěvovat až do rána.“

Cleu to vyvedlo z míry. „To je šílenství. Můžeš prohrát.“

„Jen se neboj.“ Max spiklenecky zamrkal. „Neprohraju. Věř mi.“

Chtělo se jí křičet. „Kdo přišel s tímhle debilním nápadem?“

„Já,“ přiznal Max.

„Oh, můj bože.“ Cleo se opřela o hlavní dveře. „Já tomu nemůžu uvěřit.“

„Jdi si odpočinout, miláčku,“ radil jí Max. „Tohle je mužská záležitost. Ani nečekám, že by to ženská mohla pochopit.“

kapitola 10

Je to příjemné být hrdinou rodiny, uvědomil si Max druhý den ráno, když ruch kolem snídaně trochu opadl. Trisha si myslela, že dělá zázraky, protože se vrátil Ben. Ben, jak se zdálo, si z něj zjevně bere příklad. Andromeda a další z Kosmické harmonie jsou přesvědčeny, že tu situaci s promoklou Quintonovou bandou zvládl skvěle. Sammy si myslel, že je prostě báječný už proto, že se vrátil. Jedině Cleo pořád brblala.

Vkradla se do kuchyně těsně poté, co se jídelna vyprázdnila. Většina personálu popíjela kávu nebo čaj a přikusovala poslední verzi Jitřenčiných vdolečků.

Cleo se zastavila uprostřed místnosti a pozorovala ostatní s rukama v bocích. Její výraz kolísal mezi mrzutostí a triumfem.

„To byl poslední,“ oznámila. „Tobias Quinton a jeho tlupa konečně vypadli. Ať se propadnu, jestli chci ještě ty chlapy někdy v životě vidět.“

Max se setkal se Benovým pohledem. Oba se mlčky otočili na Cleu.

Max si zdvořile odkašlal. „Jen tak pro zajímavost, kam bys zařadila mě a Bena? Mezi nějaké blbečky?“

Cleo měla tu slušnost se začervenat. „Nebuď směšný. Víš dobře, co myslím.“

„Znamená to, že k Vánocům nedostanu bubínek?“ zeptal se Max.

Sylvia, Andromeda a ostatní se rozesmáli. Cleo tu reakci vydržela bez mrknutí oka. Došla až k pultu a nalila si hrnek čaje.

„Jen se smějte,“ brblala. „Ale měli byste vědět, že Max a Ben dostali v noci ty osoby do postele jen náhodou. Co kdyby Max tu debilní partii prohrál?“

„Jak bych s mým jménem moh prohrát v kartách? Víš dobře, že to znamená štěstí,“ ujistil ji Max klidně.

Andromeda okamžitě ožila. „Samozřejmě, Maxi. Určitě existuje nějaké spojem mezi tvým jménem, které jsi dostal už v kolébce, a tvým štěstím. Vyhráváš vždycky?“

Ben se ušklíbl. „Vsadím se, že jestli hraje vždycky jako včera, nemá soupeř šanci. Pozoroval jsem ho. Cleo, nemělas důvod k obavám. Tobias Quinton si ani neškrt.“

Cleo se na Maxe přes okraj hrnku ostře podívala. „Tys podváděl, Maxi?“

„Jsou věci, o kterých my odvážní chlapáci před ženskými nemluvíme,“ nafoukl se Max. „To je mužská záležitost, víš?“

Cleo se chvěla vzteky. „Když už mluvíme o mužských záležitostech, mohu jistě doufat, že už neuvidím takovou sbírku, jaká se včera vystavovala v soláriu.“

Všichni na Cleu hleděli zvědavě.

Max si vybavil nahaté muže sedící kolem ohně. Příjemně se na Cleu usmál. „Zklamali tě?“

Cleo mu věnovala zuřivý pohled. „Řekněme, že se ani jeden z nich nedal přirovnat k neobyčejně skvělému exempláři, který jsem nedávno viděla při soukromých představeních.“

Max se nad kávou zakuckal. „To rád slyším.“

Sammy zatahal Cleu za džínsy. „Co je to mužská záležitost?“ zeptal se s neodbytností pětiletého človíčka.

Cleo pohlédla dolů a laskavě se usmála. „Někdy to nic moc neobnáší, miláčku. Ale občas je to umělecké dílo.“

„Oh.“ Sammy zklamaný odpovědí došel k pultu a vzal si vdoleček.

Ostatní se začali šklebit. Cleo zrůžověla a nalila si další čaj.

Ano, je to skvělé být hrdinou, pomyslel si Max. Ale nejlepší na celé věci je, že včera večer přišel na to, že nemusí udělat nic než se vrátit domů, aby dostal práci.

Uprostřed dopoledne se Cleo venku zastavila a pozorovala, jak se k ní přes skalnaté pobřeží blíží Kimberly.

Dnes byla Kimberly stylově oblečena v drahých mokasínách, šedočervených kalhotách a lovecké bundě. Blonďaté vlasy měla svázané v elegantním drdolu. Cleo si v té chvíli náhle uvědomila, že sama má vlasy jak vrabčí hnízdo.

„Dobré ráno, paní Curzon-Winstonová,“ pozdravila ji, rozhodnutá chovat se zdvořile. „Myslela jsem, že už jste odjela.“

Kimberly se před ní zastavila. Oči měla chladné a pozorné. „Chtěla jsem si s vámi před odjezdem pohovořit.“

Cleo složila ruce na prsou. „O Maxovi?“

„Ano.“

Cleo na ni tázavě pohlédla. „Není toho mnoho, o čem bychom mohly mluvit.“

„Chci vědět, co je mezi vámi dvěma.“

„Proč?“

Kimberly sevřela rty. „Protože se Max chová velmi podivně. Abych pravdu řekla, úplně jinak než obvykle. Za něčím jde a já chci vědět, co to je.“

„Opravdu si nemyslím, že bych vám dlužila nějaké vysvětlení,“ odpověděla Cleo tak mírně, jak jen dokázala. „Můj vztah k Maxovi je čistě soukromý.“

Kimberly na ni pohlédla trochu pobaveně. „Vztah? S Maxem Fortunem? Věřte mi, slečno Robbinsová, Max nemá ani potuchy, co to slovo znamená. Je to robot. Skvělý, nesmírně chytrý a užitečný robot. Ale robot, nic víc.“

Cleo zůstala ohromená. „To není pravda.“

„Znám ho trochu déle než vy, slečno Robbinsová. Prozradil vám, že jsme byli chvilku zasnoubeni?“

„Ano.“

„Řekl vám, že kulhá kvůli tomu, že mi zachránil život?“

Cleo ještě pevněji sevřela paže. „Mluvil o tom.“

Kimberly pozorovala horizont plný mraků. „Požádal mě o ruku, když ležel v nemocnici. Moc dobře si spočítal, že mám pocit viny. Byla to moje chyba, že ho postřelili, to jsme věděli oba. Využil to vědomí velmi chladnokrevně, aby mě donutil souhlasit se zasnoubením.“

„Proč by to dělal?“

Kimberly pokrčila rameny. „Protože chtěl mě a Curzonovu mezinárodní společnost. Musím připustit, že mě fyzicky přitahoval. Nejprve jsem se pokoušela namlouvat si, že mě miluje, ale věděla jsem velmi dobře, že mě jen využívá, aby dostal, po čem touží.“

„Myslím, že se mýlíte,“ protestovala Cleo.

„Opravdu?“ Kimberly našpulila rty. „Neviděla jste ho při akci jako já. Max má určitou pověst.“

„Jakou pověst?“

„Když se jednou rozhodne, že něco chce, nedá se zastavit. Kdykoli strýc Jason potřeboval tahat kaštany z ohně nebo urovnat nějaký problém v jednom z hotelů, poslal Maxe. Max nikdy nezklamal. Pokud šlo o něj, cokoli si strýček Jason přál, to taky strýček Jason dostal.“

„Max měl k vašemu strýčkovi velmi blízko,“ pronesla Cleo chladně.

„Max nemá blízko k nikomu. Ne tak, jak si myslíte vy.“ Kimberly se hořce usmála. „Využíval strýce, jako ostatně využívá každého. Max to úmyslně zařídil tak, aby se stal pro Jasona nepostradatelným. Jako obvykle se mu to povedlo.“

„Když je Max tak bezohledný a tvrdý, proč chcete, aby se vrátil?“

„Curzonova mezinárodní ho potřebuje.“ Kimberly se ušklíbla. „Přinejmenším můj otec se domnívá, že ho potřebuje.“

„A vy?“ zeptala se Cleo tiše.

Kimberly pohlédla na ledové moře. „Myslím si, že by Max mohl být pro Curzonovy nesmírně užitečný, ale i nebezpečný. Když zaplatíme cenu, kterou by pravděpodobně požadoval, budeme nesmírně riskovat.“

Cleo si ji pozorně prohlížela. „Co si myslíte, že od vás Max očekává?“

„Místo ve správní radě. Strýc Jason mu slíbil, že ho nakonec dostane. Ale zemřel dřív, než stačil donutit ostatní, aby do správní rady přijali někoho mimo okruh rodiny.“

„Nezdá se, že by Max chtěl zpátky,“ začala Cleo opatrně. „Domnívá se, že si vy a váš otec poradíte s firmou i bez něho.“

Kimberly se krátce zasmála. „Právě tomu otec nevěří. Tvrdí, že Maxe potřebuje. Alespoň na pár let.“

Cleo sklopila oči k botám se stříbrnými tkaničkami a pak je zvedla, aby se střetla s Kimberlyiným pohledem. „Co si myslíte vy?“

Kimberly po ní střelila rychlým, nečitelným pohledem. „Myslím si, že otec odpovídá za Curzonovu mezinárodní, a když chce Maxe zpátky, udělám všechno pro to, abych ho přivedla. Takže, slečno Robbinsová, tady jsem vám vyložila karty na stůl. Víte přesně, kde stojím.“

„Chcete jen Maxe využít. Nijak se od něj nelišíte.“

Kimberly znechuceně vykřikla. „Vy to nechápete, že? Max se chová k lidem jedním ze dvou způsobů. Buď chce něco přímo od nich, nebo je zneužívá k tomu, aby dostal něco, po čem touží.“

Cleo na ni hleděla. „Milovala jste ho někdy, Kimberly?“

Kimberly zaváhala. „Budu zcela upřímná. Neexistovala možnost, jak Maxe milovat. Oba jsme k sobě byli přitahováni od chvíle, kdy jsme se setkali. Ale fyzická touha je hranicí, kam až je Max schopný v citech k ženám dojít.“

„Jste si tím jistá?“

Kimberly se chladně usmála. „Naprosto jistá. Hrozně mě překvapilo, když jsem zjistila, že s vámi něco má. Max je, pokud jde o ženy, stejně vybíravý jako v umění. Zcela otevřeně, vy nejste jeho typ.“

„A vy ano?“

„Ano.“ V Kimberlyině hlase nebyla ani arogance, ani výzva. Učinila to prohlášení s naprostou jistotou. „Strýc Jason z Maxe udělal velmi vzdělaného fajnšmekra, pokud jde o obrazy. Max pochytil techniku a teď ji uplatňuje na všem, po čem zatouží, včetně žen. Má jemně vybroušené instinkty nadmíru vybíravého sběratele.“

„Když tedy nevěříte, že o mě prostě stojí, co si myslíte, že ode mě chce?“ zeptala se Cleo.

„Nevím. Ale předpokládám, že to brzy zjistíte. Všichni to zjistíme.“

„Co to má znamenat?“

Kimberly otočila hlavu, v pohledu tvrdé varování. „Jen to, že Max má zjevně důvod pro vás pracovat a zároveň vás svést. Radím vám, zapamatujte si to.“

„Co chcete, abych udělala?“ usmála se Cleo slabě. „Vykopla ho?“

„To by nebylo do začátku špatné. Jste chytřejší, než jsem si myslela, slečno Robbinsová.“ Kimberly se otočila a pustila se dál po pláži.

„Problém s železářstvím je v tom,“ vysvětloval Ben Maxovi, když vešli druhý den odpoledne do obchodu v Harmony Cove, „že musíš vědět předem, co chceš.“

„Proč?“ Max se zvědavě rozhlížel. Nikdy nestrávil příliš času v obchodech s takovýmhle zbožím. Železářství byla určena mužům, kteří žijí ve svých skutečných domovech. Velká sídla se nepočítají. V domě, jaký on vlastní v Seattlu, si člověk na takové práce někoho zjedná. Sotva měl možnost vyměnit si těsnění, vymalovat ložnici nebo nalepit tapety, než se nastěhoval do Robbinsová hnízdečka.

„Prostě když nevíš, co chceš, a jen tu tak bloumáš, zláká tě něco jiného.“ Ben se zastavil vedle vitríny s blýskavými ocelovými klíči. Jeden vybral a láskyplně ho přejel prsty.

„Potřebujeme francouzák?“ Max si taky jeden podal a se zájmem si ho prohlížel.

„Ne.“ Ben klíč vrátil. „Ale aspoň vidíš, co jsem tím myslel. Je to jednoduché vrhnout se na něco jiného. V takovým železářství je spousta fantastickejch věcí.“

„Tyhle jsou krásný.“ Max se zastavil před pultem plným blýskavých elektrických vrtaček. Jednu zvedl, potěžkal ji a polaskal v ruce.

Ben na ni obdivně zíral. „Nádherná. Jen se podívej, kolik ten miláček stojí.“

Max pohlédl na visačku. „Nejspíš si to zaslouží.“

„Jo.“ Ben se ušklíbl. „Mohl bych přesvědčit Trishu, že takovou potřebuju, abych moh udělat pokoj pro děcko?“

„Mohl bys to zkusit.“ Max vrátil vrtačku na místo.

„Něco jsem se tě chtěl zeptat,“ začal Ben, když prohlížel pečlivě uspořádané hřebíčky.

„Copak?“ Max pohlédl do police s barevnými šroubováky.

„Hodláš se v hostinci nějakou chvíli zdržet?“ Ben se soustředil na hřebíčky.

„Ano,“ odpověděl Max. „Rád bych se tu zdržel tak dlouho, dokud mě někdo nevyhodí.“

„Jo. Dobře, v pořádku,“ řekl Ben. „To je vše, co jsem chtěl vědět. Hej, podívej se na tenhle svěrák. Nejspíš si jeden koupím na ponk dole ve sklepě.“

Max si pořád prohlížel šroubováky. „Tenhle bych užil.“

„Nikdy nevíš, kdy se budou hodit.“ Beny zvedl svěrák a pak dodal: „Ženské jsou v jednom kole kvůli tý svatbě, víš. Trisha povídala, že i když se budem brát nahonem, rodina to chce vystrojit opravdu velkolepě. Smokink pro pány a dlouhé šaty pro ni.“

„Já vím.“ Max ráno zaslechl rozhovor v kuchyni na tohle téma.

Cleo, Andromeda, Jitřenka a Sylvia zamýšlely odstranit všechny překážky pro svatbu Bena a Trishy. Už bylo rozhodnuto, že k té události dojde do dvou týdnů v Kosmické harmonii. Jitřenka poznamenala obvyklým pragmatickým způsobem, že za těchto okolností nemohou ztrácet příliš času.

„Nikdy jsem na sobě frak neměl,“ přiznal Ben váhavě. „Nebyl jsem ani na promoci, ani na něčem podobném. Ani nevím, kde se sežene.“

„Na tom nic není,“ ujistil ho Max. Vybral jeden šroubovák a sundal ho z poličky.

„Víš to jistě?“

„Úplně,“ přikývl Max. „Nelam si s tím hlavu. Ukážu ti, jak v tom chodit.“

Benovi se zjevně ulevilo. „Okay.“ Střelil po Maxovi rychlým, zkoumavým pohledem. „Takže, co bys říkal tomu, kdybys mi šel za svědka, nebo jak se tomu říká?“

Max pomalu odložil šroubovák. Pohlédl na Bena. „To by pro mě byla čest.“

Ben se hluboce začervenal. „Jo, no, to snad pro tebe není taková radost. Ale díky.“

„Mýlíš se,“ odporoval mu Max. „Znamená to pro mě víc než dost. Nikdy jsem nikomu nesvědčil.“

Ben se usmál a pak se oba vrátili k nákupům.

Asi za hodinu vyšel Max váhavě z železářství vedle Bena. V papírovém sáčku měl novotou zářící šroubovák.

„Pořídili jsme dobře,“ švitořil Ben vesele, když se svými nákupy dorazili k jaguáru. „Už jsem ten svěrák dlouho potřeboval. Kombinaček nemáš taky nikdy dost, pořád se ztrácejí. A čert aby vzal ty plováky do záchodů. Mám co dělat, abych si vybral tři.“

„Sakra,“ řekl Max, když se zastavili před jaguárem. „Zapomněli jsme na těsnění do kohoutku.“

Ben zavrčel. „Vidíš, že takový železářství je nebezpečný. Počkej tady. Hned jsem zpátky.“ Hodil tašku Maxovi a pospíchal do obchodu.

Max se opřel o nárazník a čekal. Konečně přestalo na chvilku pršet, ale od moře se valila hustá mlha. Brzy dorazí na pevninu. Do hodiny budou silnice zahaleny těžkým šedým hávem. Jet v takovém počasí je hazard.

Max doufal, že se Ben nezasekne u elektrických vrtaček. Chtěl by být u domácího krbu dřív, než mlha dorazí do Harmony Cove.

U domácího krbu. K čertu, stává se z něj domácký člověk. Cos to se mnou provedl, Jasone? zaklel Max tiše. Věděl jsi, co se stane, když jsi mě posílal hledat ty Luttrelly?

Z neurčitého modelu fordu, který parkoval přes ulici, vystoupili dva muži. Jeden byl o malinko vyšší. Taky nejspíš o pár let starší, s řidnoucími vlasy a malým bříškem. Mladší měl tmavé brýle s UV filtrem a pusu plnou dokonale bílých zubů, které byly zcela zjevně dílem zubního technika. Tito muži se do obyčejného prostředí Harmony Cove nehodili. Jejich vycházkové obleky, drahé kravaty a vysoce naleštěné špičky bot je jednoznačně zařadily k přespolním stejně jako skutečnost, že zamířili přímo k Maxovi.

„Max Fortune?“ Starší z nich podal ruku k pozdravu. „Philip Sand. Tohle je můj společník Hamilton Turner. Zastupujeme určité lidi, kteří by vás rádi dostali do svého týmu.“

„Global Village Properties,“ doplnil Max.

Turner se usmál, a odhalil tak krásné zuby. „Jak jste to uhád?“

„Pořád jsem si lámal hlavu, kdy za mnou přijdete.“ Max pohlédl ke vchodu do železářství. Ben nikde.

„Nemohli bychom si dát šálek kávy, než přijde váš přítel?“ navrhl Sand zdvořile.

Max pokrčil rameny. „Proč ne?“

Cleo seděla tiše, s nohama zkříženýma, ruce spočívaly na kolenou. Zírala do velkého žlutého krystalu a silou vůle se pokoušela soustředit. Tohle odpoledne byla v meditačním centru Kosmické harmonie vzdáleném půldruhé míle jediná.

Nebyla si jistá, proč dnes cítila potřebu znovu se sem uchýlit. V poslední době ji netrápily žádné noční můry. Ale kolem třetí ji zachvátil určitý neklid.

To rozrušení nezmizelo ani po Andromedině čaji, takže Cleo skočila do toyoty a odjela sem do Útulku kosmické harmonie.

Hleděla klidně do krystalu a konečně si přiznala, co si nechtěla připustit dřív. Rozhovor s Kimberly ji znepokojil daleko víc, než byla ochotná si přiznat.

Má jemně vybroušené instinkty nadmíru vybíravého sběratele.

Max má zjevně důvod pro vás pracovat a zároveň vás svést.

Fyzická touha je hranicí, kam až je Max schopný v citech k ženám dojít.

Cleo zavřela oči a pomalu, zhluboka se nadechla. Kimberly se mýlí, pokud jde o Maxe. Musí se mýlit. Max byl Jasonův přítel a Jason byl milý, soucitný člověk.

Max má trpělivost s malým Sammym. Ať řekl Benovi cokoli, dokázal, že se ten mladý muž vrátil domů k Trishe a ostatním.

A když ji miloval, dával tolik, co bral. Možná i víc. Cleo věděla, že její zkušenosti jsou zoufale ohraničené, ale šestý smysl jí napověděl, že Max je velmi vyzrálý milenec.

Podvědomě také cítila, že v posteli ji přinejmenším potřebuje tak, jak nejspíš nedokáže slovy vyjádřit.

Cleo znovu otevřela oči a zírala do světla uprostřed žlutého krystalu. Sex není to jediné, co od ní Max čeká. Je stejně vyhladovělý i v jiném směru. Touží po věcech, s nimiž ona vyrůstala a které musela znovu vybudovat po smrti rodičů.

Max potřebuje rodinu. Ať už to ví nebo ne, chce ji. To je určitě ten důvod, proč se zdržuje v Robbinsově hnízdečku, dokonce i když ví, že tu ty Luttrellové nejsou.

Je to robot. Skvělý, nesmírně chytrý a užitečný robot, nicméně jenom robot.

„Ne,“ zašeptala Cleo. Sevřela ruce v pěsti. Max není robot. Ale nemohla se zbavit podezření, že na myšlence, kterou vyslovila Kimberly, něco je. Max toho o vztazích mezi lidmi mnoho neví.

Cleo zamrkala, aby se osvobodila z jemného područí meditace. Ještě jednou se pomalu, zhluboka nadechla a rozvinula se z pozice, v níž nehnutě spočívala poslední půlhodinu.

Jako obvykle byla trochu ztuhlá. Došla k oknům vysokým od země ke stropu a pohlédla ven, překvapená pohledem na houstnoucí mlhu.

Bylo načase vrátit se domů. Pomalu se začne připravovat večeře a s trochou štěstí by tam mohl čekat houf nových hostů na ubytování. Hustá mlha občas donutí náhodné cestující raději strávit noc v prvním možném hostinci než jet až tam, kam původně zamýšleli.

Nějaká žena v šatech Kosmické harmonie s povědomým náhrdelníkem kolem krku na Cleu zamávala. Šla pěšinkou k tomu, co kdysi bývalo hlavní budovou starého rekreačního střediska.

„Raději si pospěš, Cleo. Než se ta mlha zvedne, neuvidíš na krok.“

Cleo ji poznala a zamávala. „Už běžím, Nebulo. Nedělej si starosti. Andromeda, Jitřenka a ostatní můžou u nás přespat, jestli se mlha nezvedne.“

„Jistě, drahá. Hezký večer.“

Cleo pokynula malé skupince žen, které pospíchaly z krytého bazénu zpátky do budovy. Odpověděly jí na pozdrav. Některé znala od vidění, jiné tu trávily jen pár dnů.

Ve chvíli, kdy Cleo došla na parkoviště, mlha už částečně zahalovala stromy, které lemovaly z obou stran silnici. Naštěstí na úzkém proužku vozovky, který vedl do hostince, býval málokdy silný provoz.

Cleo zapnula světla a vycouvala s toyotou z malého parkoviště. Hustá mlha se plazila a vířila před ní, odhalovala a zase skrývala bílou dělicí čáru. Asi v polovině cesty do hostince Cleo stěží rozpoznala vozovku. Takhle hustá mlha tady nebyla od poloviny ledna. Zpomalila a sunula se kupředu hlemýždím tempem.

Toyota začala náhle sama od sebe zpomalovat.

Cleo přišlápla plyn. Nic se nestalo. Podívala se na ukazatele. S náhlým úlekem spatřila, že jí došel benzin.

Ale to není možné, pomyslela si naštvaně. Tankovala plnou minulý týden. Někdo si musel půjčit auto nebo jí někdo z nádrže benzin vycucl.

„Sakra.“

Cestou pěkně promrzne.

Zabalená v lahvově zelené bundě, s baterkou v ruce a klíčky od auta v kapse, vylezla za okamžik z vozu a pustila se po krajnici. Ujišťovala samu sebe, že ji od domova dělí necelá míle.

Mlha se změnila v ledově šedý plášť. Přikryla všechno děsivým tichem. Cleo se držela na opačné straně vozovky a pozorně naslouchala, zda neuslyší zvuk motoru. Nikdo, kdo by se přibližoval, ji nemůže spatřit, dokud do ní nenarazí. Nejbezpečnější věc, kterou by měla udělat, je zmizet ze silnice, jakmile zaslechne přijíždějící auto.

Vnímala však jen ledové, vytrvalé ticho. Šedá mlha zhoustla. Časná noc severozápadní zimy se rychle blížila. Do půl hodiny se setmí.

Cleo se naprosto soustředila na přijíždějící vozy. Zaslechla však jen tichou ozvěnu kroků na vozovce za sebou.

Zastavila se a otočila. Mlha za ní tvořila neproniknutelnou šedou zeď.

„Je tam někdo?“ Kroky se zastavily.

„Kdo je to?“ Cleo vytáhla malou baterku, kterou si vzala s sebou, a namířila ji do husté mlhy. Paprsek světla neodhalil víc než několik okolních stop. Jinak nic.

Lámala si hlavu, jestli se nespletla, a tak se otočila a pustila se po silnici svižnějším tempem. Držela rozsvícenou baterku, i když to k ničemu dobrému nebylo. Něco na tom světle ji uklidňovalo.

Neušla víc než několik yardů, když ze silnice zaslechla opět kroky. Znovu se zastavila a otočila.

„Kdo je tu?“

V zádech ji zamrazilo, ale nemělo to nic společného se zimním počasím. Náhle si uvědomila, že paprsek z baterky ji v té mlze prozrazuje. Cvakla vypínačem a světlo zhaslo.

Temná mlha se k ní přiblížila. Stejně tak kroky. Cleo nepromýšlela další rozhodnutí. Reagovala instinktivně. Rozběhla se.

Když slyšela znásobené dunění měkkých podrážek svých tenisek narážejících na vozovku, projela jí další vlna strachu. Idiote, pomyslela si. Teď zase určuješ svou polohu tím dusáním.

Zastavila se a naslouchala. Kroky za ní se rozléhaly hlasitěji. Ať je to kdo je to, může vylítnout z mlhy každou chvíli.

Otočila se a vpadla do lesa u silnice. Měkká, vlhká půda absorbovala dotyk jejích bot. Ať tu hru na kočku a na myš hraje kdokoli, může ji vypátrat jen podle zvuku.

Cleo se opatrně proplétala mezi stromy. Věděla, že si musí dát pozor, aby se příliš nevzdálila od silnice. Kdyby se ztratila v té šedé kaši, mohla by chodit pořád dokola lesem a zemřít na podchlazení.

Ztichla, když se kroky na silnici přiblížily. Protože se bála zajít dál do podrostu, přikrčila se za silnou borovicí a přetáhla si přes obličej kapuci. Ještě štěstí, že ta bunda je tmavozelená a ne křiklavě červená nebo oranžová.

Modlila se, aby přeháněla.

Modlila se, aby ty kroky pokračovaly dál silnicí.

V ústech měla pachuť paniky. Poznala to okamžitě, přestože ji takhle intenzivně ve svých děsivých snech nepocítila skoro čtyři roky.

Kroky se ocitly přímo proti ní. Na chvilku zmlkly. Cleo přestala dýchat.

Za několik vteřin se ten slídič pustil dál po silnici. Cleo se neodvážila zhluboka nadechnout, dokud jí zcela nezmizí z doslechu.

Teprve za několik minut si sundala kapuci. Nechala ještě uběhnout nějaký čas, než to riskla a zvedla se na nohy.

Neodvážila se rozsvítit baterku, když se pustila k silnici. Na okamžik ji napadlo, že jde špatným směrem. Vozovka nebyla tam, kde předpokládala.

Pak ucítila pod nohama štěrkovou krajnici. Úleva ji celou oslabila a rozechvěla.

Když se Cleo dostala na asfalt, zastavila se a pozorně naslouchala. V dáli se ozvalo vrčení motoru. Řidič jel pomalu, buď kvůli zaslepující mlze, nebo někoho hledal.

Cleo už už chtěla zmizet v lese, ale v poslední chvíli zaváhala. Něco na tom zvuku jí bylo povědomé.

Za pár vteřin se z mlhy vynořil jako štíhlá šelma Maxův zelený jaguár. Nízké kužely světel se prodíraly hustou kaší.

Cleo rozsvítila baterku a divoce s ní zamávala. Světlo poskakovalo a tancovalo v šedé mlze. „Maxi, zastav,“ ječela. „To jsem já.“

Jaguár rychle zabrzdil. Dveře na řidičově straně se s bouchnutím otevřely a vystoupil Max, v ruce hůl. Cleo nemohla rozpoznat výraz jeho obličeje, ale dokázala zaslechnout ocel v jeho hlase.

„Cleo! Pro boha živýho, co to tu provádíš?“

„Jdu domů.“ Letěla k němu. „Maxi, nikdy jsem nikoho tak ráda neviděla. Jsem k smrti vyděšená.“

Vrhla se mu do náruče a přilípla se na něj jako klíště. Max pod tím dotykem brblal, ale udržel rovnováhu, s jednou rukou na dveřích. Druhou rukou si ji přivinul k sobě.

„Co se stalo?“ zeptal se drsně. „Jsi v pořádku?“

„Někdo mě sledoval. Alespoň si to myslím.“ Cleo si uvědomila, že je vynervovaná a sotva popadá dech. „Slyšela jsem v té mlze kroky. Alespoň myslím, že to byly kroky. Něco jako ozvěna. A pak tam byl další zvuk a… oh, bože, Maxi, nejsem si jistá, jestli jsem je opravdu slyšela. Ale zaběhla jsem do lesa, pro každý případ. A pak ses objevil ty.“

Sevřel ji ještě pevněji. „Víš jistě, že seš v pořádku?“

„Ano, ano, jsem v pořádku. Jen se trochu třesu.“ Cleo se statečně pokoušela uklidnit. „Promiň, chovám se jako idiot.“

„Ne. Chováš se jako někdo, kdo je vyděšený k smrti.“

Cleo sebrala trochu sil, ale nedokázala se odtrhnout od tišícího tepla jeho náruče. Našla v kapse kapesník a vysmrkala se. Pak se zhluboka nadechla.

„Došel mi benzin,“ spustila Cleo tónem, který považovala za pevný a ovládaný. „I když by neměl, protože jsem nedávno tankovala. Tak jsem se pustila pěšky domů. Pak jsem zaslechla ty kroky. Volala jsem. Ale nikdo neodpovídal. Sešla jsem ze silnice, dokud ten neznámý nepřešel. Nic jiného nevím. Nevím, proč jsem zpanikařila.“ Max ji přerušil. „Kde máš auto?“

„Kousek tam vzadu. Nemůže to být daleko.“ Cleo mávla neurčitě rukou dozadu na silnici. „Myslím, že to muselo vycucnout nějaké děcko nebo co.“

„S tvým autem si budeme lámat hlavu později. Teď už se chci dostat domů. Sylvia, Trisha a ostatní se pomalu začnou bát.“ Max otevřel dveře a strčil ji do tepla.

„To je mi líto, nechci nikoho děsit,“ zamumlala Cleo, když spočinula v teple předního sedadla. Natáhla se po bezpečnostním pásu. „Cítím se trochu jako blázen. Nejspíš jsem popustila uzdu své fantazii.“

„Možná.“ Max si sedl vedle ní a nastartoval. Přidal plyn a vrátil se na silnici.

„Nechceš se otočit a jet k hostinci?“ zeptala se Cleo. „Chci se jen ujistit, že je tvé auto opravdu mimo vozovku. Nechceme, aby do něj v té mlze někdo vrazil.“ Cleo se nehádala.

Za chvilku zachytily reflektory jaguára strašidelné obrysy toyoty zahalené v mlze. „Půjč mi klíčky.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se Cleo, když mu podávala klíče. „Nenastartuješ. Není tam benzin.“

„Jen se na to mrknu. Hned jsem zpátky.“

„Zase mužská záležitost?“

Max bez odpovědi zavřel dveře. Cleo seděla a dívala se, jak jde k toyotě, otvírá dveře a usedá za volant. Čekala, až motor škytne a zase zhasne, ale Max se nepokoušel auto nastartovat. Jen tak seděl za volantem, zdálo se, že celou věčnost. Nemohla uhádnout, co dělá.

Už už chtěla vystoupit a podívat se, co ho tam drží, když se dveře toyoty znovu otevřely. Viděla, že má v ruce kus papíru. Do duše se jí znovu vrátil neklid.

Když Max otevřel dveře, do jaguára se vplazila chapadla mlhy a mrazivý vzduch.

„Na sedadle řidiče jsem našel tohle.“ Pohled měl zachmuřený a napjatý, když ten kousek papíru podával Clee. „Předpokládám, že to tam nebylo, když jsi vylezla z auta a pustila ses k hostinci po svých.“

Cleo četla z kusu papíru strojem napsaný vzkaz:

První Kleopatra byla děvka. Zemřela tak, jak si zasloužila.

kapitola 11

„O’Reilly, nechci už slyšet, že nemáš žádný výsledky.“ Maxův hlas zněl drsně a hrubě, když mluvil do telefonu. Seděl u malého stolku v podkroví. Hůl visela na opěradle židle. „Vím, žes na nic zajímavého nepřišel, když jsi ta jména projel v počítači. Jen ti říkám, že se na to musíme podívat z úplně jinýho úhlu.“

Chvíli vládlo napjaté ticho. Max naslouchal, co jeho přítel říká na druhém konci linky.

Cleo seděla uprostřed Maxovy postele, pažemi objímala kolena. Zůstala oblečená, a ačkoli v pokoji bylo příjemné teplo, nemohla se zahřát. Jakmile dojeli do hostince, Max ji vystrkal po schodech rovnou nahoru do svého pokoje. Ve vestibulu řekl Sylvii, Trishe, Benovi a ostatním, že jim všechno vysvětlí později. Cleo se začala rozčilovat, protože věděla, že si rodina dole dělá starosti.

„Máš pravdu, podle všeho jí někdo vyhrožuje zabitím,“ řekl Max. Brada mu ztuhla, když se Cleo zachvěla. „Ne, nevím, že by se tu něco dělo, co by pohnalo nějakého místního blázna. Ano, hodlám na ni dávat pozor. Ne, odteďka nepůjde nikam sama.“

Cleo otevírala pusu, aby se proti tomuhle závěru ohradila, ale Max vypadal smrtelně rozhodný, takže zase sklapla.

„Ano, myslím, že tahle věc potřebuje trochu hlubší pohled,“ přitakával Max, aniž se namáhal zakrýt sarkasmus. „A nechci, abys to dělal levou zadní. Chci prvotřídní služby. V pořádku. Uvidíme se během zítřka. Pokus se to stihnout před polednem, kamaráde.“

Zavěsil a změřil si Cleu zádumčivým pohledem.

Cleo si olízla dolní ret. „Co říkal pan O’Reilly?“

„Říkal, a teď cituju: ‚Vždycky máš prvotřídní servis, ty zkurvysynu.‘“

„Oh.“ Cleo se žalostně usmála. „Vsadím se, že má pravdu. Nemusíš být na O’Reillyho hrubý. Jsem si jistá, že dělá co může.“

„Nebyl jsem hrubý, byl jsem jen přísný. Vždyť ještě nic nedokázal.“

„Našel Bena.“

„To ale nemá nic společného s naší záležitostí.“ Max zamyšleně zmlkl. „Přinejmenším si myslím, že ne.“

Cleo se narovnala, zburcovaná tónem jeho hlasu. „Samozřejmě že nemá. Jak by mohlo?“

„To kdybych k čertu věděl. Nic z toho v téhle chvíli nedává smysl.“ Max popadl hůl a postavil se. „Tak pojď, půjdeme dolů vysvětlit ostatním, co se stalo.“

„Maxi, už jsem ti řekla, že nechci, aby si kvůli tomu někdo dělal starosti.“

„To není dobrý nápad. Budou si muset ty starosti dělat. Osobně dohlédnu na každého, aby si je dělal.“

Cleo se zamračila. „Myslím, že bychom si to měli nechat jen pro sebe.“

„Chci, aby každý z rodiny věděl, co se děje, protože tak dají na tebe všichni pozor.“

„Cítím se jako ve vězení.“

„To je taky správné.“ Max přešel místností, natáhl paži a podržel její ruku ve své. Prudce ji vytáhl z postele. „Tak jdeme.“

„Jen bych tě ráda upozornila, že jsem to já, kdo to tady má na povel.“ Cleo šla ke dveřím a vzdorovitě je otevřela rozmáchlým gestem. Je mnohem jednodušší stavět se na zadní, když už se člověk cítí v bezpečí, pomyslela si. „Nepamatuju se, že bych ti dávala povolení starat se o mé záležitosti.“

„To ti muselo vypadnout z hlavy.“ Max ji vystrčil z místnosti. „Mělas poslední dobou fofr.“

„Maxi, já nežertuju.“

„Kristapána, Cleo, tohle mi nemusíš vykládat. Dneska jsi mě děsně vylekala. Mimochodem, nemusíš se bát, když to tu chvilku pohlídám. Dokážu se o věci postarat.“

„Tohle tvrdí i Kimberly.“

„Když už mluvíme o Kimberly, kdy odjela?“

„Hned potom, co jsme si tak pěkně popovídaly na pláži.“

„O čem jste se vy dvě bavily?“ Max ji hnal dolů po schodišti.

„Většinou o tobě.“

„To zní hloupě.“

„Ujišťuju tě, Maxi, že bavit se o tobě není nikdy hloupé.“ Došli do prvního patra. Sylvia zvedla oči od recepce. Nejprve pohlédla Maxovi do obličeje a pak se starostlivě zadívala na Cleu. „Všechno je v pořádku?“ zeptala se.

„Ne. Všechno není v pořádku. Zavolej ostatní. Chci je mít v kuchyni do pěti minut.“

„Vážně, Maxi,“ bránila se Cleo. „Zacházíš trochu daleko.“

Ale Sylvia už spěchala od pultu. „Hned se po všech podívám.“

Cleo hodila po Maxovi znechuceným pohledem, když Sylvia vystřelila do chodby. „Nikdo tady kolem kvůli mně takhle neskáče.“

„To je ten rozdíl mezi našimi manažerskými styly,“ vysvětloval Max. „Ty používáš to, co se obecně nazývá zásada solidárnosti.“

„A jak se nazývá tvůj způsob?“ Cleo strčila do kuchyňských dveří. „Dikt á tors tví?“

„Jen to nepodceňuj. Funguje to.“

„Od koho ses to naučil?“

„Od Jasona.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásila Cleo. „Myslím, že ti to jde samo od sebe.“

Jeden za druhým se shromáždili v kuchyni. Sammy se držel máminy ruky, oči vykulené, když zjistil, jak se dospělí chovají vážně.

„Nemyslím, že bychom do toho měli tahat Sammyho,“ zašeptala Cleo znepokojeně. „Bude zbytečně vyděšený.“

„Patří k rodině,“ upozornil ji Max. „Vždycky pozná, když se něco děje, a jestli mu neřekneme, co to je a že máme všechno pod kontrolou, bude ještě vystrašenější. Takhle se bude cítit jako jeden z nás a bude vědět, co se podniká. To by ho mohlo uklidnit.“

„Od kdy seš autorita na dětskou psychologii?“ zeptala se Cleo.

Max na ni pohlédl. „Taky jsem byl kdysi děcko.“

„Připadá mi to skoro nepochopitelné.“

„Ani se nedivím. Mně taky.“

Cleo pozorovala výrazy svých přátel, když se tak shromažďovali v kuchyňském koutě. Andromeda, Jitřenka, Trisha, Ben, Sylvia a malý Sammy se nejprve podívali na ni s hlubokým zájmem. Pak se s očekáváním otočili na Maxe.

Max sevřel oběma rukama držadlo hole ve tvaru jestřába. Zamyšleně pozoroval rodinu.

„Někdo Clee vyhrožuje, protože napsala tu knihu,“ začal.

Všichni na Cleu zírali.

„Dobrý bože, tomu nemůžu uvěřit,“ vydechla Andromeda tiše. „Cleo? Jsi v pořádku?“

„Ano, Andromedo,“ uklidňovala ji Cleo. „Je mi fajn. Max z celé té záležitosti dělá zbytečný tyátr.“

Ben objal Trishu a zamračil se na Maxe. „Co se děje?“

„Někdo Clee ubližuje?“ dožadoval se odpovědi Sammy úzkostlivě.

Max se k němu sklonil. „Ne,“ pošeptal mu. „A ani jí nikdo ubližovat nebude. My všichni na ni dáme pozor.“

„Dokonce i ty?“ zeptal se Sammy.

„Já obzvlášť,“ potvrdil mu Max.

Cleo naslouchala s narůstajícím pocitem neskutečna, když Max každému rychle a srozumitelně shrnul události. Všichni dávali nesmírný pozor. Bylo jasné, že očekávají, že se v téhle krizi Max ujme vedení. Nikdo z nich jeho autoritu nezpochybňoval.

Clee se zdálo, že se Max už předtím stal velmi důležitým členem rodiny. Dnes dokonce začal zpochybňovat její vlastní roli coby hlavy klanu. Došlo jí, že bude muset udělat rázná opatření, jestliže Max zůstane v Robbinsově hnízdečku.

Cleo náhle s určitým smutkem pochopila, proč Kimberly a její rodina odmítly dát Maxovi místo v Curzonově správní radě. Byl by to krátký proces, během něhož by začal řídit celou společnost.

Zároveň si pomyslela, že partnerství s Maxem by mohlo být zajímavou výzvou.

Aniž sama chtěla, musela přiznat, jak Max naprosto kontroluje situaci v kuchyni a dokáže uklidnit každého, dokonce i Sammyho.

„Zítra dorazí O’Reilly,“ uzavřel Max. „Je to prvotřídní soukromý detektiv. Bude chtít s každým mluvit, to znamená i s námi.“

„Ale já o těch podivných událostech vůbec nic nevím,“ přiznala Andromeda nešťastně. „Co mu mohu říct?“

„Jen odpovíš na otázky,“ poučoval ji Max. „O’Reilly ví, jak dělat svou práci. A zatím si musíme zastat své. Odteďka nesmí Cleo sama z hostince. Jasné? Chci, aby ji vždycky někdo doprovázel, jakmile překročí práh dveří.“

Cleo se zmohla na další chabý protest. „Maxi, nezacházíš trochu daleko. Budu opatrná, slibuju.“

„Jako dneska odpoledne?“ zeptal se odměřeně.

Cleo na něj zírala. „Nevěděla jsem, že se situace takhle zvrtne.“

„Přesně.“ Max se otočil na ostatní a přehlédl je jako velitel, který posílá svá vojska do boje. „Je to každému jasné? Cleo neopustí sama hostinec.“

„Jasně,“ souhlasil Ben. „Nespustíme z ní oči.“ Sylvia přikývla. „Nedělej si starosti, zajistíme, aby nikdy nebyla sama.“

„Co máme dělat, když by šla sama ven?“ dožadoval se Sammy.

Max zvedl obočí. „Jakmile uvidíš, že Cleo neposlouchá, zajdeš za mnou a hned mi to řekneš. Jasné?“

„Bude mít domácí vězení?“ vyzvídal Sammy smrtelně vážně. „To mně dělá mamka, když se ze mě může zbláznit.“

„Přesně to udělám,“ řekl Max. „Jen si myslím, že ji zaženu do svého pokoje místo do jejího.“

Z nějakého důvodu se Sammy začal hihňat.

„Doprčic,“ zamumlala Cleo. „Nejspíš se z toho zblázním.“

Trisha se usmála. „Jen se neboj, my tě nedáme.“

Krev byla všude. Tolik krve. Vsákla se do koberců a rozstříkla na zdech. Zalila matčiny šaty a pod otcovou hlavou utvořila louži. Tolik krve. Její pach jí zvedl žaludek. Pohled na ten výjev ji málem zbavil rozumu.

Cleo otevřela ústa, aby vykřikla, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Pokoušela se dostat z té ďábelské místnosti, ale nemohla se pohnout. Byla v pasti.

„Cleo! Cleo, vzbuď se! Něco se ti zdá.“

Maxův hlas prořízl jemné předivo děsu, které zahalovalo Cleinu noční můru. Otevřela oči a spatřila ho, jak se nad ní sklání. Měl ruce na jejích ramenou a tiskl ji k polštáři.

Z vířící rudé mlhy, která obestírala její mysl, se vynořila skutečnost. Byla v bezpečí v podkrovním pokoji s Maxem. Nebyla sama.

Poprvé nebyla sama, když z toho snu procitla.

„Maxi?“

„To je v pořádku, Cleo. Jsem u tebe.“

„Oh, bože.“ Zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla, přesně tak, jak to dělala při meditaci. „Promiň. Tyhle sny se mi nezdají příliš často, ale když se to stane, jsem z nich trochu divoká.“

„Jaké sny?“ Max povolil sevření, ale neodtáhl se ani o kousek. Zůstal, kde byl, napůl ji zakrýval svou horkou, uklidňující vahou.

„Nerada o nich mluvím. Zkoušela jsem to s terapeutkou. Ale když už je začnu popisovat, cítím se ještě hůř.“ Jeho žár a síla jí poskytly bezpečný útulek.

Maličko zavzdychala a rukama ho popadla kolem krku. Pak se k němu otočila obličejem, zabořila mu ho do ramena a bez zábran spustila vodopád slz.

Max mlčel. Prostě si ji přitáhl blíž a nechal ji plakat, dokud se bouře nepřehnala. Když bylo po všem, pomalu ji kolébal. Ruce se mu zvolna sunuly po její paži.

„Tvoji rodiče?“ zeptal se nakonec.

„Ano,“ Cleo zaváhala. „To já jsem je našla. Někdy se mi o tom všem zdá.“

„Ježíši, Cleo.“ Max ji nepřestával houpat. „Je mi to hrozně líto.“

„Už jsou to čtyři roky. Ale ty sny, když přijdou, jsou pořád stejně hrozné. Moje terapeutka tvrdila, že je mohu mít čas od času po celý život, zvlášť když se ocitnu ve stresu.“

„Což je právě teď, díky někomu, kdo nechává ty vzkazy.“ Maxovi skřípal v hlase potlačovaný hněv. „Už se těším, jak toho bastarda popadnu pod krkem.“

„Maxi?“

„Ano?“

„Díky, žes pro mě dneska odpoledne přijel.“

„Až si příště sedneš do auta, zkontroluj si benzin.“ Cleo se hořce usmála. „To dělával tatínek.“

„Co? Kontroloval benzin?“

„Ne, ale poučoval maminku nebo mě, když bylo po krizi. Jako by na nás měl vztek, že jsme se dostaly do problémů. Pamatuju se, jak mamince jednou ukradli peněženku. Taťka ji vyplísnil za to, že nebyla dost opatrná.“

„Zlobil se na sebe, ne na ni,“ vysvětlil jí Max tiše. „Nedokázal ji ochránit, a to ho vyděsilo.“

„Tohle tvrdila i maminka.“

„Když jsou chlapi vyděšený, většinou se zlobí.“

„Chlapská záležitost?“

Max se ve stínu slabounce usmál. „Nejspíš.“

Cleo se přitiskla ještě víc. „Maxi, na něco bych se tě chtěla zeptat.“

„Doufám, že ne na můj vztah ke Kimberly,“ varoval ji. „Protože o tom se už nikdy nechci bavit.“

„Ne, na to ne.“ Cleo pokrčila nos. „Už jsem ti povídala, že jsme měli na tohle téma delší diskusi.“

„Proč musí ženské pořád mlít o svých vztazích s chlapy?“ zeptal se Max znechuceně.

„Kdo ví? Hádám, že je to ženská záležitost. Chceš mi snad nalhávat, že se mužský nikdy nebaví o svých pletkách se ženskými?“

„Nikdy,“ potvrdil jí Max. „Myslím, že je to proti nějakému kódu či co.“

„Ale k čertu. No nic. Ráda bych ale věděla, proč sis zabalil věci a dal je do auta, než jsi jel včera hledat Bena.“

Max ztichl. „Myslel jsem, že bych tu nemohl zůstat, pokud bych Bena nepřivedl.“

Tuhle odpověď Cleo neočekávala. Překulila se na svou stranu, zvedla se na lokty a podívala se na Maxe. V té tmě bylo těžké přečíst si výraz jeho obličeje. „Co tím chceš říct? Co měl Ben společného s tím, jestli zůstaneš nebo ne?“

Max k ní vzhlédl, oči přimhouřené. „Přijet bez Bena znamenalo, že jsem zklamal.“

„Cože?“

Max jí jemně projížděl vlasy. „Věděl jsem, jak moc tu každý počítá s tím, že dokážu přesvědčit Bena, aby se vrátil. Věděl jsem, že pár jich bylo proti, i když zbytek ne. Došlo mi, že to nikdy nedokážu.“

„Takže?“

Max pokrčil rameny. „Netušil jsem, jak se ke mně ty a zbytek rodiny zachováte, když to zvořu.“

Cleo byla zděšená. „Chceš mi tu tvrdit, žes myslel, že bychom tě nechtěli doma jen proto, že jsi nedokázal přivézt zpátky Bena?“

Max jí věnoval zmatený pohled. „Podle všech zkušeností jsem věděl, že tě lidi chtěj jen potud, pokud pro ně můžeš něco udělat.“

„To je ta nejsměšnější věc, kterou jsem od tebe slyšela.“ Cleu náhle něco napadlo. „Takhle to fungovalo v Curzonově mezinárodní?“

„Takhle to fungovalo po většinu mého života. Curzon nebyl žádnou výjimkou.“

„Nemůžu uvěřit, že Jason řídil své obchody tímhle stylem.“

„Je mi proti srsti otřást tvými iluzemi, pokud jde o Jasona Curzona. Ale zaručuju ti, že neřídil Curzonovu mezinárodní sladkým, mírným způsobem na základě dohody členů správní rady. Byl to pěkně tvrdý parchant.“

„Jason by poskytl člověku druhou šanci. Určitě.“

Max se trochu ušklíbl. „Snad, když by existovaly polehčující okolnosti a když by toho dotyčného potřeboval i nadále. Ale další příležitost poskytoval Curzon málokdy. A něco takového jako třetí pokus neexistovalo.“

„Ty jsi s ním vycházel?“

„Vyřešil jsem to tak, že jsem prostě nikdy nezklamal, pokud šlo o práci pro Jasona Curzona.“

Cleo se dotkla jeho paže. „Chceš říct, že si myslíš, že by tě Jason vykopl, kdybys nějakým způsobem selhal?“

Max zaváhal. „Připusťme, že jsem to raději nezkoušel.“

Cleo mu vzala obličej do dlaní. „To je hrozné. Jak jsi mohl žít s tím stálým tlakem v zádech?“

Maxe její starost pobavila. „Jsem na to zvyklý. Na druhé straně musím přiznat, že příliš často neselžu.“

Cleo zvědavě potřásla hlavou. „Ne, nemyslím, že selžeš. Ale pokud šlo o Bena, myslel sis, že ano, viď?“

Max hledal její obličej. „Proč?“

„Protože jsem si udělala svůj závěr.“

„Jaký?“ zeptal se Max.

Cleo zavrtěla hlavou a políbila ho zlehka na ústa. „Slib mi, že se nebudeš smát.“

„Slibuju.“

„Myslela jsem, že se možná nevrátíš, protože ti konečně došlo, že ty Luttrellové tu nejsou.“

Max vyletěl. „O čem to sakra mluvíš?“

„Myslela jsem, že stojíš jen o ty obrazy.“ Cleo se nervózně usmála. „Blesklo mi hlavou, Maxi, žes mě možná svedl, aby ses přesvědčil, kam jsem je zašantročila. Tvůj starej kámoš Garrison Spark tomu moc nepomohl, když mi vykládal, jak jsi schopný užít i takovou taktiku.“

Max jí náhle sevřel prsty zápěstí. Tmavé řasy mu zastřely oči. „Věřilas tomu?“

Cleo cítila, že se červená, ale pohled nesklopila. „Poté, co jsme se pomilovali, ses mě na ty obrazy zeptal. Nepamatuješ? Něco v tom smyslu, jestli opravdu netuším, kde ty Luttrellové jsou.“

„Cleo, říkal jsem ti, že se vrátím.“

„Vím,“ připustila.

„Ale moc jsi mi nevěřila?“

„Nevěděla jsem, čemu mám věřit. Jediné, co jsem mohla dělat, bylo držet palce a doufat, že se vrátíš, s Benem nebo bez něj.“

Max ji pozorně sledoval. „Cleo, co kdybych ti namluvil, že se mi zdálo nejjednodušší svést tě, abys mi konečně dala ty Luttrelly?“

Ušklíbla se. „Řekla bych, že mě taháš za nohu.“

„Myslíš?“

„Jo.“ Dotkla se lehce jeho rtů. „Oba víme, žes mě nesvedl jen kvůli obrazům. Kdybys po mně nic jiného nechtěl, nevyhledal bys Bena a nepromluvil s ním. A už nikdy by ses do hostince nevrátil. Mám pravdu?“

Max jí rukou sevřel paži. Rty přejížděl po vnitřním zápěstí v nepopsatelně jemném, téměř uctivém gestu. „Myslím, že máš pravdu.“

„A než budeš pokračovat, dovol, abych ti připomněla, že mi nemusíš kázat, pokud jde o nedostatek důvěry v tebe.“

„Ne?“

„Ne.“ Cleo složila paže na jeho prsa. „Stejně jsi nedůvěřoval ty mně a celé rodině. Nemohu uvěřit, žes nevěděl, jestli tě chceme zpátky bez ohledu na výsledek tvé akce. Máme tě rádi, protože ty jsi ty, Maxi, ne proto, že nikdy neselžeš.“

„Sotva kdy selžu,“ Max si přitáhl její obličej a vášnivě ji políbil. Když ji pustil, oči mu žhnuly, tvrdě a divoce.

Cleo se pomalu usmála. „Myslím, že jsme se jeden o druhém leccos dozvěděli. Nemám pravdu?“

Max odpověděl úsměvem plným lenivé smyslnosti. „Tak dobře, vím, že neschováváš ty mé Luttrelly. Věděl jsem od první chvíle, že jsi buď jeden z nejúctyhodnějších protivníků, s kterými jsem se kdy setkal, nebo… No, nevadí.“

„Co nevadí?“ zeptala se Cleo. „Dopověz to.“

„Nebo jsi jedna z nejkrásnějších, nejsladších a nejnevinnějších žen, které jsem kdy poznal,“ uzavřel Max smířlivě.

Cleo se na něj zamračila. „To není to, cos chtěl původně říct, že ne? Co sis opravdu myslel ten první večer? Když nejsem extrémně vychytralá, pak nebudu nejbystřejší? Myslel sis tohle?“

„Ani si pořádně nepamatuju, co jsem si ten první večer myslel. Tolik se toho zběhlo.“ Max ji převrátil na záda a usadil se vedle ní. Otevřel zásuvku vedle postele a natáhl se dovnitř.

„Co to děláš?“ zeptala se Cleo, jak se pokoušela zaostřit na předmět, který vyndaval ze zásuvky. „Co je to? Vypadá to jako šátek.“

„Taky že je.“ Max roztřepal velký čtverec žlutomodrého hedvábí.

„Co s tím chceš dělat?“

„Chci zkusit něco, o čem jsem četl v páté kapitole Zrcadla.“ Max popadl protilehlé konce šátku a natáhl látku do pevného, úzkého provazu.

Cleo se rozšířily panenky, když jí projely první záchvěvy vzrušení. „Maxi, to nemůžeš.“

Maxovy oči žhnuly horkým, smyslným potěšením. „Uvolni se, Cleo. Málokdy něco zkazím, nezapomeň.“

„Ano, já vím, ale Maxi.“ Cleo náhle celá hořela.

Max pomalu uvolnil okraj cudné květované flanelové košile a vytáhl ji do pasu. Pak vklouzl žlutomodrým hedvábím pod hýždě a vedl je mezi stehna, jako by to byly bikiny s řemínkem. Jemně je přitáhl.

„Maxi.“ Cleo cítila, jak se proužek hedvábí propracovává do vlhkých, horkých záhybů ženské jeskyňky. Oběma rukama sevřela prostěradlo.

Max pomalu šátek utahoval, až klouzal po citlivém poupátku ukrytém v temném trojúhelníku. Cleo zalapala po dechu. Cítila dráždivá muka, přesně taková, jaká si představovala při psaní Zrcadla.

Když Max vylepšil původní verzi tím, že jí ústy navlhčil hedvábí mezi nohama, Cleo se pod jeho rukama rozevřela.

Věděla, že ji Max pozoruje v naprosté extázi, když dosáhla vrcholu. Z nějakého důvodu to z konečného sladkého vyvrcholení učinilo daleko výjimečnější záležitost.

Max za dlouho otevřel jedno oko a spatřil Cleu, jak sedí v posteli a naklání se nad ním. Roztřásla žlutomodrý šátek, v obličeji hloubavý výraz.

„Co si myslíš, že s tím uděláš?“ zeptal se s ospalým nezájmem.

„Experiment. Člověk nikdy neví. Třeba jednou napíšu pokračování Zrcadla.“ Cleo ho pomalu zahalovala hedvábným šátkem. „Z mužského hlediska.“

Max se rozesmál. Pak se zhluboka nadechl, jak jeho nedávno uspokojené tělo reagovalo na smyslný dotek hedvábí. „Zní to zajímavě.“

„Ano, myslím, že to bude zajímavé.“

Telefon zazvonil, zrovna když Cleo začala provádět skutečně nápadité pokusy s hedvábím. Max zaklel a natáhl se po sluchátku. „Fortune.“

„Maxi?“ Zdálo se, že je George pro jednou úplně vzhůru. „To jsem já, George. Tady dole v recepci.“

„Co se děje, Georgei?“

Cleo přestala utahovat složený šátek do smyčky kolem neobyčejně tvrdého kousku Maxovy anatomie. Natáhla se přes něj, aby si podala brýle z nočního stolku.

Max zasténal, když se její měkké břicho přitisklo na jeho vyfešákované mužství.

„Je tu nějaký chlapík, co tvrdí, že tě zná, Maxi. Říká, že s tebou chce okamžitě mluvit. Vyhrožuje, že to tu všechno rozmlátí, když okamžitě nepřijdeš.“

Max se posadil zády k polštáři. „Kdo je to?“

„Nějaký Roarke Winston.“

„K čertu, tohle zrovna potřebuju. Hned jsem dole.“ Max hodil sluchátko zpátky do vidlice. Natáhl se pro hůl opřenou o zeď.

„Stalo se něco?“ dožadovala se Cleo. Už byla venku z postele a hledala džínsy.

„Je tady Winston.“ Max vylezl z postele a zamířil ke skříni.

„Manžel Kimberly?“

„Přesně.“ Max si začal natahovat kalhoty. Hedvábný šátek tvořil pořád chomáčovitou, nehybnou bouli. Opatrně si ji sundal.

„Co tu dělá?“ Cleo si rychle zapínala košili.

„Jak to mám k čertu vědět? Možná že hledá Kimberly.“ Max odhodil šátek s nefalšovanou lítostí.

„Proč by se ptal po tobě?“

Max zvedl cestou ke dveřím obočí. „To kdybych sakra věděl. Ale brzy se to dozvíme.“

Sešel dvě patra dolů s Cleou v patách. Už na kraji vestibulu poznal, že budou problémy.

Roarke Winston, muž s patricijským vzezřením, skvěle oblečený a za normálních okolností s jemným nádechem arogance, pramenící z letitého bohatství a pevných rodinných svazků, byl zlostí celý bez sebe.

Prudce se otočil, jakmile Max vešel. „Fortune, ty smrade. Kde mám manželku?“

„To nevím,“ řekl Max klidně. „Není tady.“

„Lžeš.“ Roarke vyrazil kupředu, ruce zaťaté v pěsti, jinak příjemný obličej zrůzněný vztekem. „Je tady. Vím, že je tu. Ty spíš s mou manželkou, ty bastarde.“

„Klid, Winstone,“ zarazil ho Max.

„Jak jsi přišel na to, že tě nechám mít techtle mechtle se svou manželkou?“ Roarke překonával vzdálenost mezi sebou a Maxem dlouhým kroky.

„Nechte toho,“ zaječela výstražně Cleo. „Max nemá žádné pletky s Kimberly.“

„Hovno nemá.“ Roarke zvedl hlas. „Strká ty svý pracky mezi Curzony odjakživa. Došlo mu, že svést Kim je jednou z cest, jak se k nim vetřít.“

„To není pravda,“ vybuchla Cleo. Otočila se k recepčnímu pultu a podívala se na George. „Ty máš dneska v noci službu, Georgi. Udělej něco.“

George na ni bezradně pohlédl a pak praštil do zvonku na pultu. Zjevně potěšený svým rozhodným manévrem, zazvonil znovu.

„Oh, pro boha živýho,“ zamumlala Cleo.

Roarke se zastavil necelé dvě stopy od Maxe. „Ty ji nemiluješ. Nikdy jsi ji nemiloval. Jen ji zkoušíš využít. Ať mě čert veme, jestli ti to dovolím.“

Divoce se otočil.

„Ne,“ vykřikla Cleo. „Nebijte ho, nic neudělal.“

Skočila před Maxe, právě když Roarkeho pěst vyrazila k cíli. V posledním okamžiku Maxovi došlo, že uhodí Cleu.

Popadl ji za rameno a odstrčil stranou, pryč z dosahu Roarkeho paže. Bohužel mu ten manévr neposkytl dost času, aby se bránil holí. Místo toho padl Winstonovi přímo do rány.

Cleo zavrávorala a upadla. Roarke se zjevně snažil ten úder na poslední chvíli zastavit, aby neuhodil Cleu, ale bylo příliš pozdě. Pěst narazila ze strany na Maxovu čelist.

Max se zapotácel, ztratil rovnováhu a padl na recepční pult. Když ladně přistál na podlaze, viděl, jak se Cleo natáhla pro vázu stojící na rohovém stolku. Popadla ji oběma rukama a zamířila na Roarkeho hlavu.

Max nevěděl, jestli se má smát nebo nadávat. Nebyl zvyklý, aby mu někdo přiskočil na pomoc. Byla to příjemná novinka, ale co je moc, to je moc. Jestli to půjde takhle dál, někdo může přijít k úrazu.

„Polož tu vázu, Cleo.“ Max se na podlaze posadil a opřel se o pult způsobem, o němž se domníval, že dostatečně odráží dramatickou situaci. Zaúpěl a opatrně si sáhl na čelist. „Vzdávám se, Winstone, vyhráls.“

Roarke stál nad ním a ztěžka dýchal. „Bastarde.“

„Neopovažujte se na něj sáhnout,“ zařvala Cleo. „Jděte od něj.“ Položila vázu na stolek a vyrazila k Maxovi. „Nespí s vaší manželkou!“

„Jak to víte?“ dožadoval se Roarke.

„Protože spí se mnou.“ Cleo se dotkla Maxovy tváře jemnými, pátravými prsty. „Nemám pravdu, Maxi?“

„Máš,“ přiznal Max.

Zvuk kroků nad hlavou přiměl všechny ohlédnout se ke schodišti.

První dusal po schodech Ben. Vlasy měl rozcuchané, košili nedopnutou. Pokoušel se zapnout džínsy. Trisha běžela hned za ním, cestou si ve spěchu stahovala páskem župan.

Sylvia a Sammy přišli poslední. Oba měli na sobě pyžama. Sammy zíval.

„Co se to tu dole děje?“ Ben bleskově přehlédl scénu ve vestibulu. „Cleo? Maxi? Jste v pořádku?“

„Ne,“ procedila Cleo.

„Ano,“ trumfl ji Max. „Dovolte, abych vám představil pana Roarkeho Winstona. Je to Kimberlyin manžel. Měl chybný dojem, že jsem strávil noc s jeho ženou.“

Ben pohlédl na Roarkeho. „To jste vedle, pane. Max se nezahazuje s vaší paní. Chodí s Cleou, víte?“

„Nelžete?“ zeptal se Roarke nevěřícně.

„Ani v nejmenším,“ řekl Ben rozhodně. „Ve skutečnosti se budou brát.“

„No, Bene,“ začala Cleo opatrně.

Ben ji ignoroval. „Nemám pravdu, Maxi?“

Max dokázal rozpoznat milník, když se před ním ocitl. „Ano.“

kapitola 12

„Okay, možná jsme se trochu unáhlili,“ přiznal Ben.

„My?“ Max se podíval na trubkový spoj necelé čtyři palce nad hlavou. Vrčel a jeho špatná nálada takhle po ránu neměla co dělat s faktem, že leží na zádech pod výlevkou v pokoji sto jedna.

„Vlastně jsem to oznámení moc urychlil,“ připustil Ben.

„Myslíš?“ Kapka vody z vadného těsnění spadla Maxovi na čelo. „Sakra.“

„Dej mi šanci, Maxi. Musel jsem si honem něco vymyslet. Ten Winston byl hrozně nasranej. Vypadalo to, že to tam chce rozmlátit na cimprcampr.“

„Podej mi ten francouzák.“

„Podívej, vím, že ti jednu střihnul, ale nijak tě nezranil.“ Ben se sehnul a podal klíč Maxovi. „Kromě toho, vsadím se, žes mu vlít přímo do rány.“

„Nikomu sem nikam nevlít. Podej mi hadr.“

„Určitě?“ Ben si sedl na bobek a podal Maxovi zbytek starého, otřepaného a roztrhaného hotelového ručníku. „Není to žádný rváč. Je příliš měkký. Nemusíš mi vykládat, že tě jen tak polechtal.“

„Nemohl jsem mu uhnout, protože jsem musel odstrčit Cleu,“ prohlásil Max s obrovskou důstojností. Vytřel kapající spojku hadrem a nasadil nový klíč.

„Ano? Tak takhle to bylo?“ Ben se zamračil na poškozenou trubku. „Myslel jsem, žes tu ránu schytal dobrovolně, aby tě Cleo mohla litovat kvůli všemu tomu zmatku a vůbec. Což taky udělala.“

„Moc dlouho jí to nevydrželo.“ Max sevřel rukojeť klíče a zuřivě utáhl těsnění trubky.

Skutečnost, že ho Cleo včera v noci nijak zvlášť neobletovala, jakmile zjistila, že není zraněný, byla jedním z hlavních důvodů Maxova rozladění.

Nejenom že si až na pár minut nehrála na strážného anděla, ale ani se nevrátila do jeho pokoje poté, co pozdvižení utichlo. A dokonce ho nepozvala do svého.

Cleo získala téměř okamžitě profesionální rovnováhu majitelky hostince. Vstala od Maxova zhrouceného těla, přidělila zmatenému Winstonovi jeden z nejlepších pokojů a ostatní poslala na kutě. Pak se uklidila do svého vlastního pokoje, aniž popřála Maxovi dobrou noc nebo ho políbila.

„Neber si to tak, nebo ztrhneš závit,“ varoval ho Ben.

„Chceš to dodělat?“

„Ne, to je v pořádku. Už jsem utěsnil spoustu kapajícího potrubí. Vím, jak na to. Nezapomeň, že musíš získat nějakou zkušenost.“

„A ty si uvědom, že mi máš dávat užitečné rady.“

„Hele, děláš to dobře. Máš od boha dáno. Nicméně, co ten včerejší večer?“

„Co je s ním?“ Max si prohlížel těsnění. Z kovového spoje stekla další kapka.

„Dobře, vím, vlastně jsme ty věci uspěchali, s tím oznámením o tobě a Clee.“

„Ano.“ Max ještě otočil klíčem. „Tys to uspěchal.“

„Jenže to neznamená, že by sis ji nechtěl vzít, nebo tak,“ upozornil ho Ben vážně.

„Je to v pořádku?“

Ben se zakabonil. „Co to má sakra znamenat?“

„Možná že si vezmu na pár dnů volno a půjdu pracovat k benzinové pumpě, než si to promyslím.“ Max znovu utřel spoj. Zdálo se, že je suchý.

„Ale no tak, Maxi, to byl laciný vtípek. Oba víme, že si žádný volno nevezmeš, tak jako jsem si ho vzal já. Ty nejsi vyděšený.“

„Ne, ale myslím, že Cleo ano. Pusť vodu.“

„Cože?“

„Řekl jsem, abys pustil vodu.“

„Slyšel jsem.“ Ben se zvedl a otočil kohoutkem. Voda zabublala ve výlevce. „Cos myslel tím, že je Cleo vyděšená?“

„Viděl jsi ji včera večer.“ Max pozoroval, jestli trubka nezačne kapat. „Poté, co se ujistila, že nezaklepu bačkorama, dělala všechno pro to, aby mě ignorovala. Nemohla se dočkat, až pošle všechny včetně mě do postele.“

„Hádám, že byla trochu v rozpacích.“ Ben zavřel kohoutek. „Vy dva jste ještě nic neoznámili.“

„Nic jsme neoznámili, protože nebylo co oznamovat. Tak, a hotovo. Pro tvou informaci, Cleo a já jsme nikdy o manželství nemluvili.“

„Jseš si jistý?“

„Naprosto. Už to vůbec nekape.“ Max si uvědomoval příjemný pocit satisfakce. Začínal být jako instalatér šikovný. „Suchý jak Sahara.“ Začal se soukat z úzkého prostoru pod výlevkou.

„Jdi do prdele, Maxi! Mohl bys přestat mlít o tý zatracený rouře?“ Benův obličej se stáhl obavami. „Proč se Cley nezeptáš, jestli si tě vezme? Všichni víme, že s ní spíš.“

„Co to s tím má co společného?“ Max se opřel jednou dlaní o protější plochu a zvedl se na nohy. Trhl sebou, jak stehnem projela bodavá bolest.

„Co tím chceš říct?“ dožadoval se Ben. „Víš sakra dobře, o čem mluvím. Všichni známe Cleu hezky dlouho. Pokud tady v rodině víme, jsi první chlapík, s kterým to myslí vážně.“

„Jak jsi na to přišel?“ Max otočil kohoutek na plné pecky a znovu se ohnul, aby zkontroloval spojení pod výlevkou. Žádné vlhko nezpozoroval.

Náhle ho napadlo, že se chová jak blázen, když pociťuje takové uspokojení jen kvůli spravenému vodovodu, ale nemohl si pomoct. Nic neodvádí muže od větších problémů tak, jako když se mu něco malého povede.

„Podívej,“ začal Ben. „Cleo by s tebou nespala, kdyby to s tebou nemyslela vážně. No tak, Maxi, přestaň mě tahat za nohu. Chceš si ji vzít, ne?“

„Ano.“ Max zavřel kohoutek a utřel si ruce do hadru. „Ale nejdřív si s ní o tom musím promluvit, což může být daleko těžší, než jsem si myslel.“

„Proč?“ Ben vypadal zmateně.

„Protože ty a ostatní jste ji vystavili včera večer velikému tlaku, když jsi učinil to historické oznámení,“ vysvětloval Max s trpělivostí, kterou nepociťoval. „Zrovna si na mě začínala zvykat. Ještě nebyla připravená mluvit o manželství. Teď se celá rodina chová, jako by to bylo fait accompli.“

„Co je to fait accompli?“

„Hotová věc.“

„Aha.“ Ben se zamračil. „Ty si myslíš, že se opravdu naštvala?“

„Jak jsem řekl, má pocit, že je pod tlakem. Lidé dělají podivné věci, když jsou pod tlakem.“

Ben se trochu polekal. „Jako co?“

„Postaví se na odpor a komplikují život lidem, kteří se podle jejich mínění snaží k něčemu donutit.“

Ben chápavě pokývl. „Ale ty si s ní poradíš, ne?“

„Nejdřív ji musím přimět, aby se mnou začala mluvit.“ Max odhodil mokrý hadr do krabice s nářadím.

Ben se rozzářil. „To by neměl být velký problém. Cleo je dost upovídaná.“

Trisha sklidila špinavé talíře a sklenice z jídelních stolů a narovnala je do škopku z umělé hmoty. „Chceš o tom mluvit, Cleo?“

„Ne.“ Cleo smotala ubrus a použité ubrousky z dalšího stolu. Povědomá rutina ranního úklidu, kdy se po snídani těch pár zákazníků odsunulo, dnes ráno její nervy neuklidnila. Strávila noc beze spánku a cítila se, jako by chodila po neviditelném visutém laně.

„Všichni víme, že jsi trochu naštvaná, Cleo,“ ozvala se Sylvia z opačného konce prázdné jídelny. Nádobí vesele zvonilo. „Ale určitě by ses cítila lépe, kdybychom si o tom promluvily.“

„Co je na tom k mluvení?“ Cleo škubla dalším ubrusem, až práskl vzduchem. „Jsem ponížená, v rozpacích a naprosto zahanbená.“

Ve dveřích se objevila Andromeda. „Miláčku, není třeba tak vyvádět. Všichni víme, co k Maxovi cítíš.“

Cleo přehlédla vyčkávavé obličeje svých přátel. „Opravdu? No to je skvělé. Jsem ráda, že to aspoň někdo ví, protože já to nejsem.“

Sylvia se mírně usmála. „Cleo, buďme upřímné. Ty s ním spíš.“

„No a co?“ bránila se Cleo.

Trisha si vyměnila pohled s ostatními. „Mezi námi, známe tě víc než tři roky, a tohle je poprvé, kdy se opravdu zajímáš o nějakého mužského.“

Andromeda se vyrovnaně usmála. „A je to naprosto poprvé, kdy sis s někým něco začala, za tu dlouhou dobu, co tě znám, drahá.“

Sylvia položila další sloupek talířů do dřezu. „Přiznej to, Cleo. Max je něco zvláštního.“

„Ale to neznamená, že si mě chce brát,“ zamumlala Cleo.

Trisha se na ni překvapeně podívala. „O čem to mluvíš? Přece řekl, že si tě vezme. Sama jsem to slyšela.“

„Já taky,“ přidala se rychle Sylvia.

„Jak mě to mrzí, že jsem tu velkou scénu propásla,“ vzdychla Andromeda. „Zní to nádherně romanticky.“

Cleo se rychle otočila, náruč plnou špinavých ubrusů. „Na tom není nic romantického. Byla to katastrofa. Max tam ležel potlučený na podlaze, protože ho Roarke Winston obvinil, že spí s Kimberly, a chystal se ho udeřit podruhé. George nedokázal nic jiného než bouchnout do zvonku jako nějaký cvok. Byl tam pěknej zmatek.“

„A dorazil Ben a ostatní?“ vyzvídala Andromeda vesele.

„Ano.“ Cleo praštila se špinavými ubrusy na hromadu. „A tehdy Ben ve své nekonečné moudrosti oznámil, že se budeme s Maxem brát.“

„A Max souhlasil,“ uzavřela Andromeda šťastně.

„Nevypadalo to, že by měl za těchto okolností na vybranou,“ přiznala Cleo. „Byl pod nesmírným tlakem. Ostatně Roarke mu vyhrožoval, že ho zbije do krve.“

Andromeda se zamyslela. „Nemůžu se zbavit dojmu, že takový tlak Maxe neznepokojuje.“

Sylvia přikývla. „Andromeda má pravdu. Ať se děje, co se děje, Max by neřekl něco takového, pokud by to nemyslel vážně.“

„S tím souhlasím,“ přidala se Trisha.

Cleo se cítila jako v pasti. „Je mi jedno, jak to myslel.“ Zvedla košík se špinavými ubrusy. „Jen to, že si mě Max chce vzít, neznamená, že se za něj provdám.“

Andromeda se zamračila. „O čem to mluvíš, drahoušku?“

Cleo vystrčila bradu. „Nechápeš to? Na téhle situaci jsou dvě věci v nepořádku. Zaprvé mě Max nikdy nepožádal o ruku. A za druhé si nejsem jistá, jestli bych si ho vzala, i kdyby to udělal.“

Sylvia, Trisha a Andromeda na ni zíraly. V pohoršeném tichu, které následovalo, se vynořila z kuchyně Jitřenka. Stála s rukama v bocích a přemýšlivě si Cleu měřila.

„Proč by sis ho nechtěla vzít?“ zeptala se Jitřenka bez obalu. „Je to jasné jak facka, že ho miluješ.“

„To ale neznamená, že je Max Fortune dobrý materiál na ženění,“ procedila Cleo mezi zuby.

„S tím nesouhlasím,“ řekla Andromeda klidně. „Připouštím, že jsem k němu měla zpočátku pár připomínek, ale to jen proto, že jsme ho moc neznali.“

„A teďka ho známe, co?“ odsekla ironicky Cleo. „Spousta toho, co jsem se o něm později dozvěděla, ve mně budí skutečné obavy ze sňatku s takovým mužem.“

„Cleo, Max tě miluje,“ ozvala se Sylvia tiše.

Cleo sevřela ještě pevněji koš se špinavými ubrusy. „Nebuď si tím tak jistá. Abych byla naprosto upřímná, dost pochybuju o tom, že Max vůbec ví, co je to láska.“

„Oh, drahoušku,“ zamumlala Andromeda. „Co tím chceš naznačit?“

Cleo povzdechla. „Max ví, jak získat věci, po kterých zatouží, a já si myslím, že zatoužil po mně. Přinejmenším v téhle chvíli. Ale to, že mě chce, ještě neznamená, že mě miluje, a já si ani v nejmenším nepřeju stát se jedním exponátem sbírky uměleckých děl Maxe Fortuna.“

Trisha na ni zírala. „Cleo, jsem přesvědčená, že se mýlíš.“

„Opravdu? Já s ním spím. Já ho znám líp než kterákoli z vás, a musím vám říct, že se Max ani slovem nezmínil o lásce. Možná že má Kimberly Curzon-Winstonová pravdu. Možná že ani nezná pravý význam slova vztah.“

„Jak by mohla paní Curzon-Winstonová něco vědět o Maxovi?“ vyzvídala Sylvia.

„Protože s ním byla kdysi zasnoubená.“

Všechny na ni užasle hleděly.

Spokojená s účinkem té bomby namířila si to Cleo ke dveřím. Když k nim došla, otočila se o sto osmdesát stupňů a vycouvala ven.

Srazila se s Roarkem Winstonem, který zrovna vycházel z kuchyně do jídelny. Díky srážce se ubrusy z koše rozletěly na všechny strany.

„Promiňte,“ vymotal se Roarke z kusu látky. Žalostně se usmál. „Zdá se, že mým osudem je pořád do vás vrážet, slečno Robbinsová. Dřív nebo později udělám nějakou škodu.“

„Nebuďte směšný. A říkejte mi Cleo, prosím.“ Rychle posbírala rozházené prádlo. „Co jste dělal v kuchyni, pane Winstone? Nebo snad Curzon-Winstone?“

Roarkeho oči potemněly zlostí. „Zatraceně, jen žádné Curzon-Winston. Ať si moje žena říká, jak chce, ale já jsem jednoduše Winston. A byl bych radši, kdybyste mě oslovovala Roarke. A abych vám odpověděl na vaši otázku, Cleo, tak jsem hledal zrovna vás. Někdo mi prozradil, že pomáháte sklízet v jídelně. Právě jsem šel za vámi.“

„Aha. Co pro vás mohu udělat?“ Cleo položila koš s ubrusy.

Roarke pohlédl na kruh zvědavých tváří za Cleou a snížil hlas. „Chtěl jsem se omluvit za tu ničivou spoušť, kterou jsem včera v hale způsobil.“

„Zapomeňte na to, nic se nestalo.“

„Přísahám, že většinou ze sebe nedělám takovýho blázna. Ale poslední dobou jsem v neustálém napětí.“

„To jsme skoro všichni.“ Cleo si uvědomovala, že Sylvia, Jitřenka, Trisha a Andromeda pozorně naslouchají. Obrátila se k nim s nevyslovenou prosbou.

Pochopily narážku a jedna za druhou se tiše vytratily dozadu a létacími dveřmi do kuchyně.

„To si myslím.“ Roarke zrudl. „Jak jsem řekl, chtěl jsem se jen omluvit.“

Cleo se nad ním smilovala. „Nelamte si s tím hlavu.“ Otevřela prádelník a vyndala sloupek čistých ubrusů. „Chápu, jak jste se asi cítil.“

„Opravdu?“ zeptal se Roarke s ponurým pohledem. „Ano,“ přitakala Cleo vlídně. „Myslím, že ano.“ Usmála se. „Když už tu tak stojíte, proč mi s tímhle nepomůžete?“

„Prosím?“ Roarke zíral na ubrusy. „Ale jistě.“ Usmál se. „Ne že by to byl zrovna můj obor, ale snad to zvládnu.“

„Nepotřebuju tu víc odborníků na hotelový průmysl,“ zamumlala Cleo. „Poslední dobou se tu přemnožili.“

Roarke na ni pohlédl zdrženlivě. „Jen tak mezi námi, budete si brát jednoho z nejlepších. Max Fortune je špičkový odborník. Dennison Curzon udělá všechno, aby ho přetáhl zpátky. Jak jste už zjistila, ten parchant dokonce zneužívá i Kim.“

Cleo zaváhala. „Kimberly byla celá žhavá, aby přesvědčila Maxe k návratu. Řekla mi, ze její otec na tom trvá.“

„To je pravda. Jako nový předseda správní rady Curzonovy mezinárodní dělá Dennison všechno možné, aby tyranizoval své okolí. Po léta žil v Jasonově stínu. Teď se rozhodl každému ukázat, že je dokonce ještě lepší šéf, pokud jde o hotely, než byl jeho bratr.“

„Proč chce, aby se Max vrátil?“

Roarke roztřepal další ubrus a upravil ho na stůl. „Protože pravda je, že Dennison není vrozený řídicí talent jako Jason. Chybí mu nadání k tomu, aby řídil Curzonovu mezinárodní, a co víc, on to ví.“

„Myslí si, že k vedení společnosti může využít Maxe?“

Roarke přikývl. „Přišel na to, že Jasonovou tajnou zbraní byl Max Fortune. Dennison počítá, že když přesvědčí Fortuna, aby se vrátil, všechno bude jako předtím, až na to, že odpovědnost nese on.“

Cleo pohlédla na Roarkeho. „A jak do toho zapadá Kimberly?“

Roarkemu ztuhla brada, když prostíral nový ubrus. „Moje žena strávila většinu života pokusy zalíbit se svému otci. Pořád se snaží stát se tím Dennisonovým synkem, kterého nikdy neměl. Věděl jsem to, když jsem si ji bral, ale myslel jsem si, že si s tím poradím. Teď je celá rozpolcená a já se obávám, že si vybere taťku místo mě.“

„Už brzy,“ ozval se chladně Max ve dveřích do chodby, „si Kim bude muset přiznat, že se Dennisonovi nikdy nezalíbí, ať dělá co dělá. I bez ohledu na to, čí je manželka.“

Cleo se otočila celá poplašená. Bylo to dnes ráno poprvé, kdy stála tváří v tvář Maxovi. Vypadal daleko divočeji než obvykle. „Maxi, já tě varuju, nechci tu další scény.“

Maxovi vylétlo obočí. „Já jsem včera nezačal.“

„Ani si nepřeju, aby tu někdo na někoho ukazoval prstem,“ dodala upjatě.

„To je škoda,“ litoval Roarke. „Zrovna jsem si chtěl přisadit.“

Max se usmál beze stopy dobré nálady. „Možná by bylo lepší, kdybychom s Winstonem dokončili ten rozhovor v soukromí. Co ty na to, Winstone?“

„Ani náhodou.“ Roarke roztřásl další ubrus. „Nehodlám se odsud dobrovolně hnout, jinak mi vytlučeš mozek z hlavy.“

Cleo byla vyděšená. „Max by nikdy nic takového neudělal.“

„Ne?“ Roarke o tom zjevně pochyboval.

„Samozřejmě že ne.“ Max se na Roarkeho nebezpečně mile usmál. „Chci s tebou prodiskutovat možnost, jak vystrnadit všechny ty Winstony a Curzony a Curzon-Winstony nadobro z mého života.“

„Jaká to podivná shoda okolností. Totéž si přeju i já.“ Roarke si ho změřil. „Jak to chceš zařídit?“

„Myslím, že by se Kim mohla vzepřít vedení Dennisona Curzona ve správní radě.“

Roarkemu spadla čelist. „Zbláznil ses? Kim by to nikdy nevyhrála.“

„S tvou pomocí by to dokázala. Jsi ve správní radě. Jason tě jmenoval ten den, kdy sis vzal Kimberley.“

„Ano, ale víš stejně dobře jako já, že jsem ve správní radě jen proto, že jsem se přiženil do rodiny. Od začátku se předpokládalo, že nebudu aktivně zasahovat do Curzonových operací.“

„Jason odešel a situace se změnila,“ začal Max. „Všichni víme, že Dennison netuší, co takové vedení obnáší. Kdybyste ho nechali dělat, co chce, nejspíš by položil Curzonovu mezinárodní do tří let. A Kimberly to ví.“

Roarke se tvářil neradostně. „Ví to, ale pořád se ještě pokouší tatínkovi vyhovět.“

„Jen si myslí, že chce Dennisonovi vyhovět. Ve skutečnosti si přeje dokázat, že je stejně dobrá jako syn.“

Roarke si ho pochybovačně změřil. „Je to pravda? Jseš snad mozkoškrab?“

„Ne, ale motal jsem se kolem Curzonovy rodiny dvanáct let. Znám je všechny dokonale. Když Kim pořádně situaci zváží, určitě přijde na to, že je schopná řídit Curzonovu mezinárodní stejně dobře jako syn, kterého Dennison nikdy neměl,“ zopakoval Max jemně.

Roarke si založil ruce na prsou a pozoroval Maxe s úctou a ostražitostí, s jakou jeden dravec sleduje druhého.

Cleu to fascinovalo.

„Odkdy jsi odborník na Kim? Od tvého slavného šestitýdenního zasnoubení?“ zeptal se Roarke konečně.

„Pokus se být objektivní, Roarke. Proč si myslíš, že se Kim nechala ukecat k tomu slibu před třemi lety?“ Max nedal najevo jakýkoli cit. Znělo to, jako by hovořil o krajně nudné záležitosti z dávné minulosti.

„Vždycky jsem si lámal hlavu, co na tobě viděla,“ přiznal Roarke suše. „Nejsi přesně její typ.“

„To si uvědomuju,“ přiznal Max.

„Nicméně jsi byl Jasonův nejlepší přítel a důvěrník. Věděl jsi o vnitřním chodu Curzonova vedení víc než kdokoli jiný z celý tý zatracený společnosti včetně Curzonů samých.“

„Jenže odsud až podsud. Nebyl jsem dost dobrý na to, abych se stal členem rodiny.“

„Blbost!“ Roarke se na něj podíval s neskrývaným údivem. „Myslil si, že Curzonovi jsou blázni? Kdyby tě přijali do rodiny a jmenovali tě do správní rady, ovládl bys společnost nejpozději do měsíce.“

Max mlčel. Nicméně Cleo postřehla, že se to nesnaží popřít. Se zamrazením shledala, že Roarke má pravdu a Kimberlyiny obavy nejsou zcela neopodstatněné. Určitým způsobem by Max mohl být vážnou hrozbou pro Curzonovy, kdyby dostal to místo ve správní radě. Mohl by získat kontrolu nad celou společností. Jeho nadám a výborné instinkty by nevyhnutelně vedly k tomuhle konci.

Co Curzonovi nechápali, pomyslela si Cleo, bylo, že jako člen rodiny by byl stoprocentně na jejich straně – dokonce víc než samotný Curzon, o ostatních nemluvě. Užil by veškerou svou moc, aby uchránil rodinu a její državy.

Cleo s neotřesitelnou jistotou poznala, že Max daleko víc stál o místo v rodině než o hromadění peněz či řízem společnosti.

„Nevykládej mi tu blbosti,“ promluvil Roarke do náhlého ticha. „Oba víme, že sis chtěl vzít Kim jedině proto, abys mohl strkat pracky do Curzonových podniků.“

Max z něj nespouštěl chladný pohled. „Samozřejmě že máš právo na vlastní názor.“

Zdálo se, že se Roarke skoro baví. „To taky sakra mám. Vím, že jediné, co jsi kdy od Kim chtěl, byla šance převzít kontrolu nad Curzonovou mezinárodní. Sakra, jestli chceš vědět pravdu, nemám ti to za zlé.“

„Ne?“

Roarke pokrčil rameny v odmítavém gestu. „Ve skutečnosti jsi byl po léta druhý, hned po šéfovi. Každý ví, že jsi pomohl Jasonovi dovést Curzonovu mezinárodní k dnešní podobě.“

„Díky,“ řekl Max. „Beru to jako poklonu.“

Roarke se krátce usmál. „Hele, nepopírám, že bys neměl právo zkusit popadnout příležitost za pačesy. Ale neočekávej, že budu schvalovat způsob, jakým ses pokoušel využít Kim k tomu, abys dostal své.“

„Myslím,“ ohradil se Max, „že jsme se ocitli ve slepé uličce. Proč se nevrátíme k původnímu tématu?“

„Chceš, abych pomohl Kim rozdat karty a sesadit jejího otce? To je skvělá myšlenka, ale čirá fantazie.“

„S tím nesouhlasím. Nikde se neříká, že bys měl v Curzonově správní radě hrát úlohu ochočenýho kejvala. Můžeš začít jednat. Nikdy jsem nepostřehl, že bys měl nějaký problém s řízením své správní rady.“

„Sakra, nijak zvlášť nestojím o řízení Curzonových podniků. Mám plné ruce práce s vlastní společností.“

„Tohle by bylo na velmi krátkou dobu. Pomoz Kim zmáknout správní radu. Jakmile bude zvolena do jejího čela, můžeš se zdvořile stáhnout z vedení a nechat jí je celé. Pak se vrátíš do role poslušného beránka, pokud by šlo o její projekty, tak jak jsi ji hrál Jasonovi.“

Roarke si zamnul bradu. „Kim je skvělá a kurážná. Ví moc dobře, co to obnáší řídit Curzonovy, že?“

„Jakmile si přestane lámat hlavu s tím, jak se zalíbit Dennisonovi, všechno se urovná. Nepotřebuje mě. Potřebuje pomoc při přebírání společnosti z otcových rukou. Jsi to ty, kdo jí může dát to, co si přeje ze všeho nejvíc.“ Max zmlkl a mírně se usmál. „Uvědom si, jak ti bude vděčná.“

Roarke přimhouřil oči. „Nikdy se starouškovi nepostaví.“

„Myslím, že bys ji měl k tomu přemluvit,“ navrhl Max.

Roarke o tom chvíli přemýšlel. Pak zavrtěl hlavou. „Nevím. Dokonce i kdybych se pokusil udělat ten tah, pochybuju, že bychom to dokázali. Kim by mě měla na své straně, ale pořád je tu pár bratranců a teta. Půjdou za Dennisonem, protože jsou zvyklí poslouchat jeho bratra.“

„Ty zvládneš a víc nepotřebuješ,“ konstatoval Max tiše. „Jestliže ty a Kim ukážete, že táhnete za jeden provaz, nechaj se vést spíš od vás než od Dennisona.“

Roarke to chvilku zvažoval. „Možná. Mohlo by to fungovat. Ne že bych se chtěl koukat darovanému koni na zuby, nebo tak něco, ale mohl bys mi prozradit, co z toho budeš mít ty, Fortune? Co očekáváš za svou pomoc?“

„Chci, abys mi zaručil, že se ty, Kim a každý s příjmením Curzon nebo Winston přestanete poflakovat tady po hostinci v neočekávaných a naprosto nevhodných okamžicích,“ přiznal Max tiše.

„Myslím, že to začínám chápat.“ Roarke pohlédl na Cleu a pak se jeho oči střetly s Maxovým pohledem. „Chceš, abychom se ti klidili z cesty.“

„Ano,“ souhlasil Max. „To si opravdu přeju. A ocenil bych, kdybys s tím začal hned teď.“

Roarke hodil dalším pohledem po Clee a usmál se. „Mně stačí naznačit. Do Seattlu je dlouhá cesta. Raději bych měl už vyrazit.“

kapitola 13

„To byla ale příjemná scénka, u které jsem se namanul,“ zavrčel Max, když se dveře jídelny za Roarkem s prásknutím zavřely. Znechuceně se podíval na ubrusy, které tam nechal Roarke. „Přemýšlíš o dalším pomocníkovi?“

„Proč ne? Je to tu poslední dobou plné velkých zvířat. Možná bych z toho mohla mít nějaký užitek.“ Cleo se soustředila na rozprostírání dalšího ubrusu.

Max se posadil k jednomu stolu na druhé straně místnosti poblíž okna. Opřel si hůl o židli a pozoroval Cleu zadumaným pohledem. „Musíme si pohovořit.“

„O čem?“

„Nejspíš bude nejlepší začít od včerejší noci,“ navrhl Max.

„Mám lepší nápad. Promluvme si místo toho o dnešním ránu.“

Maxovy oči potemněly. „Co je s dnešním ránem?“

„Pokoušel ses opravdu oženit s Kimberly, abys dostal do rukou Curzonovu mezinárodní?“ zeptala se tónem, o němž doufala, že z něho zaznívá jen mírná zvědavost.

U Maxova stolu se rozhostilo dlouhé ticho. „Co si myslíš?“ zeptal se nakonec.

Cleo se na něj nasupeně podívala. Jeho oči žhnuly citem, který nedokázala identifikovat. Rychle odvrátila pohled.

„Myslím si, žes musel mít zatraceně dobrý důvod ji požádat o ruku,“ promluvila Cleo zaraženě. „Buď jsi ji miloval, o čemž všichni včetně tebe vážně pochybují, nebo jsi od ní něco chtěl. Co to bylo, Maxi?“

„Už je tři roky po všem,“ Max si bezmyšlenkovitě třel koleno. „Myslím, že jsem už pravý důvod zapomněl.“

„Tohle mi nevykládej.“ Cleo se přiblížila k jeho stolu s posledním složeným ubrusem. „Říkals mi, že představuje spoustu věcí, po nichž jsi toužil. Co to bylo, Maxi?“

Podíval se na ni. „Ať to bylo co bylo, už na tom nezáleží.“

„Nechceš Curzonovu mezinárodní?“

„Ne.“

„Nechceš Kimberly Curzon-Winstonovou?“

„Ne.“ Max se díval, jak Cleo rozkládá poslední ubrus. „Chci tebe.“

„Ehm.“ Víc mu na jeho pokus vyjádřit slovy to hledání neodpověděla. Konečně chápala, že jeho potřeba mít vlastní rodinu je zárodečná touha, kterou nejspíš nepřiznal v plném rozsahu ani sobě a nikdy ji neanalyzoval.

Není pochyb, co riskuju, pomyslela si Cleo. Hrozilo jí, že bude hrát v Maxově životě stejnou roli, jako hrála Kimberly. Nemiluje ji, přinejmenším ne způsobem, kterým si přeje být milována. Max ve skutečnosti chce všechny ty věci, které jsou s ní spojené.

„Proč jsi včera večer trvala na tom, že se vrátíš do svého pokoje, Cleo?“

„Chtěla jsem trochu přemýšlet.“

„O nás?“

„Nejspíš ano.“ Cleo se odmítala dát přimět k řeči. Nedůvěřovala dnes ráno své vlastní náladě. Byla podrážděná a vyšinutá. Chvílemi se domnívala, že dokáže prohlédnout všechna zákoutí Maxovy duše. Ale občas pro ni byl víc než záhadou.

Max se s pozorným výrazem naklonil kupředu. „Cleo, pojďme odsud na pár dnů vypadnout. Potřebujeme být chvilku sami.“

Střelila po něm rychlým, obezřetným pohledem. „Proč?“

„Abychom si mohli promluvit, sakra.“

„Vždyť spolu mluvíme.“

„Ale nemáme moc času.“ Max se podíval ke dveřím. „Dřív nebo později nás někdo vyruší. Vsaď se. Je to zatraceně těžký najít tu kousek soukromí. Nemám pravdu?“

„Mně to nevadí,“ poznamenala Cleo lehkovážně.

„To jsem si všiml. Mám dojem, že se snažíš schovávat za rodinu. Neboj se mě, Cleo.“

To ji rozladilo. „Já se tě nebojím.“

„Tak proč se mi od včerejší noci vyhýbáš?“

„Hádej, můžeš jednou.“

„Kvůli tomu Benovu oznámení.“ Max se vemlouvavě usmál. „Neměj mu to za zlé. On i všichni ostatní vědí, že se mnou spíš, a všem je tady jasné, že nemíváš ve zvyku jen tak si s někým začínat. Logicky si z toho vyvodili, že je to mezi námi vážné.“

„A je?“

Maxův úsměv zmizel. „Ano, sakra že je.“

Cleo se přestala ovládat. „Nebylo by na škodu vědět, že neobviňuju Bena, ale tebe. Ty jsi s tím oznámením souhlasil. Každému jsi potvrdil, že se budeme brát.“

„Za takových okolností mi to připadalo jako gentlemanské řešení. Bylo by to pro všechny daleko trapnější, kdybych to popřel.“

„Nemyslím, že jsi s tím oznámením souhlasil jen proto, že ti to připadalo gentlemanské,“ bouřila Cleo. „Myslím, že to byla pro tebe nesmírně příhodná příležitost, jak zabránit chudáku Roarkemu Winstonovi, aby tě zmlátil. Tys mě zneužil.“

Max zlověstně sevřel čelisti. „Tomuhle opravdu věříš?“

Cleo si trochu posunula brýle. „Ano, věřím.“

„Máš dneska trochu problémy s komunikací, co?“

„Myslíš?“ Cleo naklonila hlavu ke straně a přimhouřila oči. „Ve skutečnosti jsem přesvědčená, že se za daných okolností chovám pozoruhodně zdrženlivě.“

„Mně to tak nepřipadá,“ řekl Max.

„To je špatné.“ Cleo se zlostně zamračila, když viděla, jak mu ruka přejíždí po stehnu. „Proč si masíruješ tu nohu? Zlobí tě?“

„Vykašli se na nohu. Podívej, Cleo, chápu, jak se cítíš, když jsme tě zahnali do kouta. Vím, že jsme ve skutečnosti o manželství nemluvili.“

„Zaplať pánbu.“ Cleo se na něj zářivě usmála. „Na chvilku jsem myslela, že jsem jen trochu zapomnětlivá. To se mi stává, když jsem pod tlakem. Však víš.“

„Přestaň být tak kousavá. Pokouším se s tebou rozumně domluvit.“

„V tom případě bude lepší, když si k tomu rozhovoru pozveš někoho jiného,“ navrhla mu Cleo. „V téhle chvíli se zrovna rozumně necítím.“

„Sakra, Cleo.“ Bez varování praštil dlaní do stolu. Intenzita výbuchu odpovídala jeho vlastnímu hněvu.

Ostrý úder Cleu vyděsil. Vyskočila a vrhla se k Maxovi, zrovna když se začal zvedat ze židle. V té chvíli se dveře jídelny prudce otevřely.

„Cleo?“ Sylviin hlas podbarvovala starost. „Co se tu děje?“

„Věděl jsem, že někdo vejde v nepravou chvíli.“ Max dopadl zpátky do židle s výrazem rezignovaného mučednictví. „Vůbec žádné soukromí.“

„Takový je rodinný život,“ konstatovala Cleo sladce.

Otočila se, aby se podívala ke dveřím. Sylvia tam stála a úzkostlivě zírala na pár u okna. Nebyla sama. Byl s ní Sammy a neznámý vysoký muž.

Nově příchozí byl hora chlap s mile upřímným obličejem a smutnýma očima baseta. Měl na sobě křiklavý zelenooranžový kabát a hnědé polyesterové kalhoty. Kravatu zdobily červené puntíky.

„Ty se na Cleu zlobíš, strýčku Maxi? Seš naštvaný?“ Sammy přelétl k Maxově židli a ustaraně se na něj podíval.

„Cleo a já jsme měli soukromý rozhovor,“ přiznal Max. „Byl to velmi vážný rozhovor.“

Cleo zvedla obočí, když zaslechla, jak ho svým drsným způsobem uklidňuje. „Nenech se od něj ukecat, Sammy. Zlobí se na mě.“

Uchlácholen Maxovou odpovědí se Sammy zahihňal. „Ale ne opravdu, vsadím se, že není opravdu naštvaný.“

„Ne.“ Max se na Cleu zamračil. „Ne doopravdy.“

„Má pravdu, Sammy,“ promluvil cizinec hlubokým, dunivým hlasem, který odpovídal jeho rozměrům. „Znám Maxe hezkou řádku let a mohu tě ujistit, že když se Fortune opravdu, ale opravdu zlobí, nikdo to ani nepozná, a pak už je pozdě.“

Sammy pohlédl na muže ve dveřích. „Takže když vypadá rozzlobeně, co to znamená?“

„Znamená to, že se cítí jako starý nabručený medvěd.“ Muž vešel volným krokem do jídelny. „Nejspíš si ráno nedal kafe.“ Podíval se na Maxe. „Ahoj, Maxi.“

„Nejvyšší čas, že seš tu, O’Reilly.“ Max rychle zhodnotil puntíkovanou kravatu, kterou měl jeho přítel na sobě. „Kdes sehnal tu nádheru?“

„Koupil jsem ji od nějakýho chlápka, který je prodával rovnou z dodávky na ulici mezi Třetí a Čtvrtou v centru Seattlu,“ pochlubil se O’Reilly. „Perfektní obchod. Až budeš ve městě, tak tě s ním seznámím.“

„Nemusíš se obtěžovat.“

„Všichni si nemůžeme dovolit nakupovat šaty v Evropě,“ poznamenal O’Reilly nenuceně.

„Mně se O’Reillyho kravata líbí,“ ozval se Sammy. „Je krásná. Maminka si to taky myslí, viď že jo, mami?“

Cleo byla překvapená, když viděla, že se Sylvia mírně začervenala.

„Je fantastická,“ zamumlala Sylvia.

O’Reilly se na ni zazubil. Ten úsměv úplně změnil jeho výraz. „Jsem rád, že tu alespoň někdo má stejně dobrý vkus.“ Otočil se ke Clee. „Dovolte, abych se představil. Jsem O’Reilly. Compton O’Reilly z O’Reilly Investigation, pátrání všeho druhu.“

„Velmi ráda vás poznávám,“ uklonila se Cleo zdvořile.

„Předpokládám, že vám Max o mně všechno řekl. Jak jsem skvělý. Jak duchapřítomný a chytrý. Jak nebojácný, neúnavný a houževnatý, a tak dále a tak dále.“

Cleo se váhavě usmála. „Max říkal, že jste ve svém oboru velmi dobrý.“

Pocítila podivný strach, když Comptonu O’Reillymu odpovídala na pozdrav. Cítila v žaludku zvláštní šimrání a zmocnila se jí trochu závrať.

Příjezd soukromého detektiva připomněl, co se tu ve skutečnosti děje. Max nebral ty podivné události na lehkou váhu. Když si to uvědomila, znepokojovaly ji daleko víc.

„To je celý Max,“ potvrdil O’Reilly. „Mistr ve zdrženlivém vyjadřování. Když tvrdí, že jsem dobrý, myslí tím, že jsem skvělý.“

Max pohlédl na Cleu. „Vyprávěl jsem ti, jak je skromný?“

„Myslím, že skromnost pana O’Reillyho je naprosto evidentní,“ ozvala se místo toho Sylvia.

O’Reilly se na ni zakřenil. „Díky, madam.“

Sylvia ještě malinko zrůžověla. Podívala se na Sammyho. „Pojď se mnou, miláčku. Podíváme se, jestli bychom nenašli v kuchyni pro pana O’Reillyho hrnek kafe.“

„A nějaké sušenky,“ vyhrkl Sammy dychtivě.

„Tohle je jeden z nejlepších nápadů, které jsem dneska slyšel,“ zamumlal O’Reilly. „Jestli máte čokoládové oplatky, ty mám nejradši.“

Sammy spráskl nadšeně ruce. „To já taky.“

„Velcí duchové se ubírají stejnými chodníčky,“ vysvětlil mu O’Reilly. Vypadal potěšeně.

„Za pár minut jsem zpátky,“ slíbila Sylvia a vzala Sammyho za ruku.

O’Reilly pozoroval ten párek, když mizel v létacích dveřích do kuchyně. Pak se otočil a podrobil Maxe pomalé, ale důkladné prohlídce.

„Jak ses sem hernajs dostal, Maxi, kamaráde stará? A co jsem to slyšel, že seš zasnoubenej.“

„To jsou jen řeči.“ Cleo si odkašlala. „Řeči, narážky a lži.“

„Opravdu?“ O’Reilly si strčil ruce do kapes kalhot a změřil si ji s hluboce zaujatým výrazem. „Nic z toho, že na každém šprochu, je pravdy…?“

„Samozřejmě že ne.“ Cleo ignorovala Maxův znepokojený pohled. „Tady Max se ani neobtěžoval požádat mě o ruku, takže jak by mohlo dojít ke skutečnému zasnoubení?“

O’Reilly pokývl hlavou. „Na tom něco je.“

„K čertu s tím.“ Max přejel Cleu divokým pohledem. „Tak kvůli tomuhle seš celý ráno tak naježená? Že jsem tě formálně nepožádal, aby sis mě vzala?“

Cleo se ani neuráčila odpovědět. Věnovala O’Reillymu dobromyslný úsměv. „Nevšímejte si ho. Nedokáže dneska zaujmout žádné stanovisko.“

„Max vždycky dokáže zaujmout stanovisko,“ upozornil ji O’Reilly. „To už musíte poznat podle toho, jak se obléká.“

Za krátký čas, posílen několika kousky pečiva a šálkem kávy, pohlédl O’Reilly do svého poznámkového bloku. Opřel se v proutěném houpacím křesle a pozoroval Maxe a Cleu, kteří seděli v soláriu naproti němu.

„Podstatou věci tady je, že neexistují žádní očividní podezřelí. Pokud vím, nemáte žádné nepřátele. Nikdo k vám nepociťuje nevraživost?“

Cleo se zachvěla. O’Reilly vypadal opravdu skvěle, ale pořád se nemohla smířit s tím, že se do celé té záležitosti zapletlo soukromé očko. „O nikom nevím. S nikým jsem se nepohádala, pokud nepočítáte Tobiase Quintona.“

„Kdo je Tobias Quinton?“

Max se trochu posunul. „Na něj zapomeň. V tomhle nehraje žádnou roli.“

O’Reilly mu věnoval nevzrušený pohled. „Jseš si jistý?“

„Jsem. Jen trochu nespokojený host. Zůstal jednu noc a odešel druhý den ráno,“ vysvětloval Max.

O’Reilly se znovu obrátil na Cleu. „Nezlobte se, že vám položím pár osobních otázek, ale musím na ně znát odpovědi. Je nějaká možnost, že by si váš bývalý přítel mohl na vás činit velké nároky? Zvláště teď, když se objevil Max? Nerad to říkám, ale Max si někdy umí udělat nepřátele.“

„Nebyl jsem na obzoru, když to začalo,“ zdůraznil Max. „To byl Nolan Hildebrand. Ale jen se s Cleou občas scházeli, nic víc.“

O’Reilly se na něj zadíval zpoza hustých řas. „To víš jistě?“

„Nespal s ní, jestli tě trápí zrovna tohle,“ řekl Max chladně. „A ještě než se budeš ptát dál, musím ti odpovědět, ano, jsem si tím jistý.“

„Maxi.“ Cleo cítila, jak rudne. „Mohu odpovídat panu O’Reillymu sama.“ Rozpačitě se na O’Reillyho usmála. „Nolan a já jsme byli skutečně jen přátelé, i když mám důvod věřit, že by možná byl uvažoval o manželství.“

„Zdá se, že vás spojovalo víc než jen přátelství,“ podotkl O’Reilly tiše.

„No, ve skutečnosti jsem si nikdy nepřipustila, že myslí na manželství,“ řekla Cleo podivně ledabyle, „protože mě o ruku nikdy nepožádal. Víte, dělal určité narážky, to ano. Přesně jako někdo, koho bych mohla jmenovat.“

„Cleo!“ V Maxově hlase zaznělo zlověstné varování.

„Poprvé se mi o svých plánech zmínil zcela náhodně,“ pokračovala Cleo, „jednou ráno, nejspíš byl pod velkým psychickým tlakem.“ Pohlédla na Maxe. „Muži kolem mě k tomu mají sklony.“

„Ignoruj ji, O’Reilly,“ radil mu Max. „Je dneska z nějakého důvodu špatně naložená.“

„Hmmm.“ O’Reilly pohlédl na Cleu. „Možná že bychom si mohli o Nolanu Hildebrandovi popovídat.“

Cleo pokrčila rameny. „Jak jsem už řekla, moc vám toho nepovím. Velmi ho rozčililo, když zjistil, že jsem napsala Zrcadlo, ale jen proto, že mě to v jeho očích diskvalifikovalo jako uchazečku o místo senátorovy manželky.“

„Nezdál se vám pak nějaký divný?“ zeptal se O’Reilly. „Nechoval se, jako by byl předurčen k svatému poslání zbavovat svět autorů knih se sexuální tematikou?“

Cleo se znovu začervenala, ale tón jejího hlasu zůstal klidný. „Ne, jen ho rozladilo, že ztrácel čas, když se mnou randil. Věřte mi, jediná věc, kterou je Nolan posedlý, je zahájení jeho politické kariéry.“

„A co ten Adrian Forrester?“ zeptal se O’Reilly.

Cleo pokrčila nos. „Zapomeňte na Adriana. Naše vztahy jsou ještě daleko volnější než ten můj k Nolanovi.“

O’Reilly se krátce usmál. „Tak fajn. Prozatím to stačí. Až se mi podaří promluvit si s vašimi zaměstnanci a trochu se porozhlédnout po Harmony Cove, budu mít nejspíš další otázky, ale zatím se na to musím podívat z několika dalších hledisek.“

Cleo, unavená z dlouhé a náročné schůzky, zděšeně vylítla. „Počkat, co tím chcete říct? Nemůžete se potulovat po Harmony Cove a ptát se na mě a mou knihu!“

„Proč ne?“ vyzvídal O’Reilly.

„Protože tady nikdo netuší, že jsem to napsala,“ vybuchla Cleo. „Vyšlo to pod pseudonymem. Jen rodina věděla, kdo je autor.“

„To není pravda, Cleo,“ ozval se Max tiše. „Nolan Hildebrand to ví, a ten, kdo všechny ty případy režíruje. Zřejmě to nepotrvá dlouho a další lidé zjistí, že jsi autorkou Zrcadla.“

Cleo si pevně propletla prsty. „Nechtěla jsem, aby to kdokoli zvenčí věděl. Je to taková velmi osobní kniha.“

„Max má ale pravdu,“ připustil O’Reilly. „Obávám se, že tajemství je venku. Nemá příliš smysl skrývat dál vaši totožnost. Zveřejnění by vám právě teď prospělo.“

„Proč?“ nechápala Cleo.

„Na malém městě, jako je Harmony Cove, se novinky šíří rychle,“ vysvětloval O’Reilly. „Jistěže lidi budou o té knize mluvit. Ale taky budou mluvit o tom, že vám někdo vyhrožuje. Tenhle proces může vynést na světlo boží další informace.“

Max vypadal ustaraně. „Má pravdu, Cleo. Ve městě tě mají rádi. To se nezmění, když se lidi dozvědí, že jsi napsala Zrcadlo. Ale většinu z nich rozčilí, když se dozvědí, že ti někdo vyhrožuje. A je docela možné, že někdo ví víc, než si sám uvědomuje.“

„Lidi budou ve střehu, pokud jde o cizince nebo nezvyklé jednání. To vám poskytne určitou ochranu.“ O’Reilly se na Cleu povzbudivě usmál. „Nejprve si promluvím s náčelníkem místní policie. Dostaneme ho na naši stranu, a odtud začneme.“

Cleo se kousla do rtu, vědoma si toho, že nemá smysl se přít tváří v tvář takové nezdolné mužské logice. Max a O’Reilly tomu prostě nerozumějí. Nemohou vědět, jak strašně se bojí porušení soukromí, kterému bude muset čelit, až bude tajemství venku. Jedna věc je být známá jako autorka dobrodružných románů, ale přiznat se k něčemu tak hluboce intimnímu, jako je Zrcadlo, je ně?? naprosto odlišného.

Padla zpátky do proutěného křesla a zírala na bublající fontánu. „Nejsem si jistá, jestli je tenhle poplach nezbytný. Možná že ty incidenty neznamenají nic víc než něčí představu povedeného žertíku.“

„Ten vzkaz, co jsme našli u tebe v autě, už překračoval rámec legrace,“ připomněl jí Max. „A ať tě v té mlze sledoval kdokoli, pokoušel se ti buď nahnat strach, nebo ještě něco horšího. Chci tuhle záležitost zastavit, než pokročí dál.“

Cleo postřehla v jeho pohledu neotřesitelné odhodlání a věděla, že nemá smysl protestovat. Kromě toho začínala být sama vyděšená. Otočila se ? O’Reillymu. „Vy si opravdu myslíte, že to může být někdo z Harmony Cove? Říkal jste, že nikdo z těch lidí, co tu byli ten víkend na motivačním semináři, nevypadá podezřele.“

„Nenarazil jsem na žádné nebezpečí, když jsem prohnal jejich jména běžnou prověrkou v počítači,“ přiznal O’Reilly. „Ale to neznamená, že jeden z nich není cvok. Ovšem podle mě těžko najdeme našeho zuřivého literárního kritika v tomhle houfu. Ostatně víme, že ty události začaly ještě před jejich příjezdem.“

„Nezapomeň na ten anonymní dopis nakladateli,“ připomněl Max Clee. „Někdo dal jeden výtisk Hildebrandovi do schránky, když v hostinci probíhal seminář, ale nikdo z jeho účastníků nebyl poblíž, když tě ten kretén sledoval v mlze.“

„Nejspíš máte pravdu. Musí to být někdo z Harmony Cove. Pane bože, to je ale divný nápad.“ Cleo si spojila ruce pod prsy a otřásla se. „Když si pomyslím, že ho nejspíš znám…“

„Každý se v podobných případech diví,“ ujistil ji O’Reilly.

Max se podíval na Cleu. „Myslím, že by bylo nejlepší dostat tě na pár dnů z města, dokud to O’Reilly bude vyšetřovat.“

Cleo se na něj ostře podívala. „Opustit město? To nemůžu! Musím se starat o podnik.“

„Tenhle týden nemáš moc hostů. Sylvia, Andromeda a ostatní to těch pár nocí zvládnou.“

Max měl pravdu, ale Cleo to nechtěla připustit. „Raději bych zůstala.“

Podrážděně pozorovala, jak si O’Reilly s Maxem vyměnili mužské pohledy. Pak se na ni detektiv usmál. „Možná že by se to zjednodušilo, kdybyste si vzala na pár dnů volno. To by mi poskytlo příležitost roznést tu zprávu a taky každého upozornit, co se vám děje. Než se vrátíte, prvotní pozdvižení mezitím utichne. Vaši přátelé tady v hostinci zachytí čelní nápor zvědavých čmuchalů.“

Cleo se nervózně zavrtěla. Logicky vzato věděla, že rozruch, který povstane, až se O’Reilly začne vyptávat, bude relativně slabý proti tomu, co zažila před čtyřmi lety. Alespoň že se ta šuškanda soustředí na můj pohlavní život, pomyslela si smutně, ne na smrt a zkázu.

Ale pak se vyrojí otázky týkající se posedlého kritika, který ji obtěžuje. Patty Loftinsová v salonu krásy nejspíš Zrcadlo četla a mohla by se svými zákazníky vymýšlet, co ten slídil udělá napříště. Ten poďobanej hošík z dragstóru bude zvědavý, jestli si se šamponem kupuje i nějakou antikoncepci. Čerpadlář Chuck si bude lámat hlavu, jestli na schůzkách praktikuje některou z technik popsaných v Zrcadle. Nejspíš se jí na to zeptá, až bude tankovat. Cleo sebou při té myšlence škubla.

„Snad by neškodilo na den dva z města vypadnout,“ připustila nakonec.

„Pojedeme na pár dnů do Seattlu,“ oznámil jí Max, jako by už všechno bylo domluveno.

„Do Seattlu?“ Vrhla na něj ostražitý pohled.

Max se zatvářil nadmíru upřímně. „To ti poskytne skutečnou změnu klimatu. O’Reilly zatím dohlédne na rodinu.“

„Žádný problém,“ ujistil ji detektiv vesele. „Pokud vaše kuchyň bude mít dostatečnou zásobu křupavých čokoládových oplatek, rád se tady zdržím.“

Max se schválně podíval na zápěstí. „Můžeme vyjet za hodinku.“

Cleo se zamračila. Věděla moc dobře, co provádí. Chapadla síly jeho vůle spřádají kolem ní neviditelnou síť, pomalu, ale neodvratně ji přitahují tam, kde ji chce mít. Maxovi se dá jen těžko odolat, když si usmyslí, že dostane, co chce. Ve skutečnosti se podle Kimberly nedá zastavit.

„Dobře…,“ začala Cleo váhavě.

„Tak si běž sbalit.“ Max sevřel hůl a zvedl se. Podíval se na O’Reillyho. „Mé číslo do Seattlu máš. Zavolej, kdyby něco.“

„Dobře,“ O’Reilly si nacpal notes do kapsy a vstal z proutěného křesla. „Dnes odpoledne si promluvím s osazenstvem hostince, tím začnu. Však na to přijdem, odkud vítr vane.“

„Počkejte chvilku.“ Cleo zvedla ruku. „Myslím, že bude lepší probrat váš honorář, než se pustíte dál, O’Reilly.“

„Honorář?“ O’Reilly se tvářil naprosto nechápavě.

„Ano, honorář.“ Cleo se zamračila. „Jednou jsem si najala soukromého detektiva, to vyšetřování trvalo několik měsíců. Pak mi poslal účet skoro na patnáct tisíc dolarů, ale nepřišel ani na jednu krapet kloudnou informaci. Nechci to zažít znovu.“

Oba muži na ni zírali, jako by právě oznámila, že pochází ze Saturnu. Max se vzpamatoval první.

„Proč sis sakra najímala soukromého detektiva?“ naléhal.

Cleo pozorovala vodopád ve fontáně. „Chtěla jsem, aby se někdo kromě policie podíval na smrt mých rodičů.“

„Říkala jsi, že policajti tvrdili, že šlo o vraždu a sebevraždu,“ ozval se Max velmi tiše. „Tvůj otec zabil matku a pak obrátil zbraň proti sobě.“

Cleo nespouštěla oči z fontány. Uvědomovala si O’Reillyho klidný pohled plný otázek. „Taky jsem ti řekla, že mi to trvalo dlouho, než jsem se s jejich závěrem smířila. Minulé léto jsem najala někoho, kdo měl projít staré záznamy toho případu a zvážit, jestli někdo nemohl něco přehlédnout nebo nedostatečně vyšetřit.“

„Vadilo by vám, kdybyste mi prozradila jméno toho detektiva?“ zeptal se jí O’Reilly neutrálním tónem. „Profesionální zvědavost. Možná že ho znám.“

„Jmenuje se Harold Eberson. Má úřadovnu v Seattlu.“

„Jo.“ O’Reilly pokýval hlavou. „Slyšel jsem o něm. Zjistil něco?“

Cleo si položila paže mezi kolena a zmáčkla je. „Ne. Tahal mě za nos několik měsíců. Tvrdil, že objevil pár podezřelých okolností, které musí prověřit. Ale všechno to byla bouda.“

„Bouda?“ opakoval O’Reilly.

Cleo přikývla, styděla se za svou nedůvěřivost. „Pořád jsem mu platila účty, až jednou prostě přestaly chodit. Zavolala jsem k němu do kanceláře, co se děje. Dostala jsem jen zprávu na záznamníku, že volané číslo už neexistuje.“

O’Reilly pohlédl na Maxe a zpět na Cleu. „Eberson zahynul v říjnu při autohavárii. Nikdo po něm jeho kancelář nepřevzal, proto jste o něm neslyšela. Pracoval sólo. Když umřel, zahynul s ním i úřad.“

„Byl to podfukář?“ zeptala se Cleo hořce. „Odhadla jsem ho špatně?“

„Eberson byl bezvýznamný detektiv.“ O’Reilly pokrčil rameny. „Jestliže vám poslal účet na patnáct tisíc, myslím, že jste byla jeho největší rito.“

Cleo se zamračila. „Myslíte si, že mě okrádal záměrně?“

O’Reilly se setkal s jejím pohledem. „Nikdy jsem neslyšel, že by byl pacholek. Jen prostě nepatřil mezi špičky. Nejspíš neměl hlavu na obchodní stránku věci.“

„Aha.“ Cleo se cítila, že tuhne. Začala si třít vzadu krk.

Max jí položil ruku na rameno a malinko je zmáčkl. Palcem přejížděl po napjatém svalu. Síla jeho prstů jí dělala dobře, cítila, jak teplo z jeho paže přechází na ni.

„Pojď, zmizíme odsud, Cleo,“ řekl Max.

„A co O’Reillyho honorář?“ zeptala se paličatě. „Myslím, že potřebuju smlouvu nebo tak něco. Říkala jsem ti, že nechci další patnáctisícový překvapení.“

„Vezmu to, co dáváte tady Maxovi,“ ozval se O’Reilly. „Minimální plat plus spropitné a pokoj se zaopatřením, dokud budu tady.“

Cleo pokrčila nos. „On vám o tom řekl?“

„Jo.“

Cleo věnovala Maxovi znechucený pohled. „Předpokládám, že jste to považoval za povedený žertík, pane Skvělý vedoucí hotelů.“

„Ne,“ řekl Max. „Považoval jsem to za nejlepší obchod, který mi kdo za dlouhý, předlouhý čas nabídl.“

kapitola 14

V tom starém cihlovém domě se nikdy nezdálo být tak chladno. Max zkontroloval termostat, než se pustil dolů do vinného sklepa najít ten nejlepší kalifornský cabernet, který měl. Byla chladná noc, ale dům by měl být příjemně vytopen na čtyřiadvacet stupňů. Max se zamračil a zvýšil teplotu na šestadvacet. Napadlo ho, že podkrovní pokojík v hostinci se mu nikdy nezdál tak studený.

Věděl, že chladný není dům, že chlad sídlí v něm. Znal ten pocit dobře, zažil ho ve svém životě už několikrát. Poprvé když mu sociální pracovnice vysvětlovala, že bude žít s opravdu skvělou rodinou. Naposledy když zemřel Jason.

Dnes před ním stojí další rozhodující okamžik. Cítil to. Strašné napětí vyburcovalo nervové spoje do stavu nejvyšší pohotovosti.

Ten dnešní pocit byl nejhorší ze všech, které zažil. Tentokrát šlo o všechno. Předtím se pokaždé dokázal vzdát toho, co nemohl vlastnit. Nedovedl si představit, jak by odcházel od Cley, kdyby odmítla jeho nabídku k sňatku.

Cestou zpátky do kuchyně se na chvilku zastavil a nahlédl znepokojeně do rozlehlého obývacího pokoje. Cleo k němu stála zády před širokými okny, která shlížela na město a záliv Elliot Bay. Dívala se na osvětlené výškové budovy v centru, které zářily v dešti jako drahokamy.

Max ji pozoroval s vědomím hluboko ukryté touhy. Celou cestu byla nezvykle tichá. Pokusil se několikrát navázat rozhovor, ale zbytečně plýtval síly.

Cleo se od chvíle, kdy opustili hostinec, chovala zdvořile, ale zdálo se, že se pohybuje v jiném světě než on. Max nedokázal odhadnout, na co myslí, a tahle skutečnost ho nesmírně znervózňovala.

Odnesl cabernet do kuchyně a opatrně vyndal zátku. Kdysi dávno mu Jason vysvětlil, že s opravdu dobrým cabernetem se musí zacházet jako se svátostí.

Max na chvilku zapochyboval, jestli vybral tu správnou značku, když naléval do dvou sklenic rubínový mok. Možná že měl místo toho vzít šampaňské. Zatrpkle se ušklíbl, když si uvědomil, že navzdory Jasonovu školení si i teď občas není jistý, jestli dělá správné věci ve správný čas.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Cleo v kuchyňských dveřích.

Vylekaný tou otázkou po několika hodinách téměř naprostého ticha zapomněl na nepatrný preventivní pohyb rukou. Dvě rudé krůpěje dopadly na naleštěnou žulovou desku. Pohlédl na ně, když pokládal nazpátek láhev.

„Zrovna jsem přemýšlel o tom, jaký je to hrozný rozdíl narodit se v bohaté rodině, anebo si svou cestu k penězům probojovat.“ Natáhl se pro papírový ručník a ty dvě kapky vína vysušil.

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptala se Cleo se zmateným výrazem.

Max pokrčil rameny. „Určitý pocit jistoty. Jistoty, že vždycky víš, jak kterou věc správně udělat, nosit nebo servírovat.“ Podal jí sklenku. „Když se narodíš ve zlatý kolíbce, nasáváš tu sebedůvěru už s mateřským mlékem. Když si svou cestu musíš probojovat, nikdy si sebejistotu opravdu neosvojíš.“

„Nejspíš máš pravdu.“ Cleo ochutnala trochu vína. Zjevně spokojená, upila doušek. „Na druhé straně, když jsi úspěšný vlastním přičiněním, dodává ti sebejistotu vědomí, že sis všechno zasloužil.“

Max jí pohlédl do očí. „To není přesně to samé.“

„Ne, tahle sebedůvěra daleko víc imponuje. Je to určitá hluboko zakořeněná domýšlivost pramenící z vědomí, že když zítra všechno ztratíš a budeš muset začít znovu, dokážeš si svou cestu nahoru zase vyšlapat. Z tebe tahle sebejistota vyzařuje, Maxi.“

„To je něco jiného. Ale já nemyslel tenhle druh sebejistoty.“

„Proč ne? Ta je daleko zajímavější než cokoli jiného,“ řekla Cleo neutrálně. „Ve skutečnosti to občas může někomu nahánět strach. Možná právě tomu, kdo pochází z bohatého prostředí. Když se narodíš obklopen penězi, někde v nejhlubším nitru si nemůžeš být jistý, jestli by sis je dokázal sám vydělat. Ale ty, Maxi, ty to víš. Dokázals to sobě i světu.“

Max se usmál. „Jenže chlapík, který se narodil se stříbrnou lžičkou v peřince, by si nelámal hlavu s tím, jestli má v téhle situaci podávat šampaňské nebo cabernet. Znal by odpověď.“

„Proboha.“ Cleiny oči zářily za čočkami brýlí. „Snad ses kvůli tomuhle nestrachoval?“

„Neboj, nehodlal jsem si tím zničit celý večer.“

„Protožes věděl, že mně nijak zvlášť nezáleží na tom, jestli naservíruješ šampaňské, cabernet nebo dietní colu, nemám pravdu?“

„Máš.“ Max se náhle rozhodl. Sklenici v jedné ruce, hůl v druhé, zamířil ke dveřím. „Tak pojď, chtěl bych ti něco ukázat.“

„Copak?“ Ustoupila mu z cesty a otočila se.

„Pojď za mnou.“ Prošli tmavou chodbou obloženou dřevem až k ocelovým dveřím, které střežily jeho poklady. Podal jí svou skleničku. „Podrž mi ji na chvilku.“

Vzala sklenku a zvědavě pozorovala, jak vyťukává kód bezpečnostního systému. „Co je tam?“

„Něco, co je pro mě důležité.“ Max otevřel dveře. Světlo se automaticky zapnulo a odhalilo schodiště.

Cleo zkoumala schody se zájmem. „Pověz, chceš mi tam dole provést něco opravdu výstředního?“

„To záleží na tom, co považuješ za opravdu výstřední.“

Max sešel po schodech a otevřel další ocelové dveře v patě schodiště. Další světla ozářila jeho galerii. Max slyšel, jak Cleo zalapala po dechu, když vstoupila do komnaty.

„Pane bože, Maxi. Je tohle všechno pravé?“

Ta otázka ho naštvala. „To si piš, že je. Myslíš si, že se obtěžuju s nějakou imitací?“

Střelila po něm záhadným pohledem. „Ne, myslím že ne.“ Prstem přejela po vršku jediné židle. „To je krásný kousek.“

„Taky originál,“ podotkl Max suše. „Anglie. Začátek devatenáctého století.“

„Přirozeně.“ Popošla do středu místnosti a pomalu obcházela v kruhu. Prohlížela si skvosty moderního umění rozvěšené na bílých zdech. „Nevidím tu ani jeden obrázek se psem nebo koněm.“

Nedokázal odhadnout, jestli si ho dobírá nebo ne. „Ani žádné moře.“

Podívala se na něj. „Dám ti těch pár kousků, které maloval Jason. Můžeš si je pověsit v podkroví hned vedle Sammyho obrázku.“

„Díky,“ řekl Max. „Budou tam moc hezký.“

Cleo se zastavila, když si všimla prázdného místa na severní stěně. „Proč je ta zeď holá?“

„Tam přijdou ty Luttrellové, až je najdu.“

„Aha, úplně jsem zapomněla.“ Cleo popošla ke knihovně a rozhlédla se po policích. Přečetla si titulky na hřbetech z kůže. „Sakryš. Opravdová latina. Pěkně staré. Působivé. Vsadím se, že místní knihovníci doufají, že na ně budeš pamatovat v poslední vůli. A co je tohle? Dr. Seuss? Hardyho chlapci? Maxi, co ty tady dělají?“

„To jsou první kousky, které jsem v životě získal do své sbírky.“

Cleo si ho změřila laskavým pohledem. „Aha.“

„Cleo, vezmeš si mě?“

Úplně ztichla.

Max měl pocit, že náhle nemůže dýchat. „A kam si mě zařadíš?“ zeptala se mírně.

Maxe se zmocnil divoký vztek. „O čem to sakra mluvíš?“

„Jen si lámu hlavu, kam mě pověsíš ve své galerii, Maxi.“ Cleo pomalu obcházela místností a zírala na tu sbírku. „Nejsem ten nejlepší kousek moderního umění. Možná že bych se líp vyjímala ve sbírce motýlů nebo jako exponát v lunaparku.“

„Řekl jsem, že si tě chci vzít, ne tě zařadit do své sbírky,“ zašeptal Max drsně. Položil svou sklenku na vykládaný stolek poblíž sheratonovské židle. Obával se, že jestli bude držet ten křehký křišťál v ruce, rozdrtí nožku. Svíral vyřezávanou hlavu jestřába na holi tak pevně, až ho rozbolely svaly na zápěstí.

„Je v tom podle tebe nějaký rozdíl?“ zeptala se Cleo.

„To si piš, že je. Cleo, ráno jsi říkala, že se zlobíš, protože jsem tě řádně nepožádal o ruku. Tak to zkouším teď.“

„To nebylo jen proto, že ses mě nezeptal.“

„Cleo.“

Max jí vyšel o krůček vstříc a náhle se zastavil, když viděl, jak malinko couvla. Chce mě odmítnout. Projela jím mučivá úzkost. Cítil tu nejkrutější bolest, jakou za celý život poznal. Hlodala mu v útrobách a požírala ho zaživa. Daleko hůř, než když zemřel Jason.

Cleo ho pozorovala rozšířenýma, žhnoucíma očima. Když k ní ještě o kousek popošel, zvedla ruku, jako by od sebe chtěla odehnat ďábla.

„Maxi, proč si mě chceš vzít?“

„Protože tě chci.“ Slova se od něj odervala a zanechala syrovou, rozšklebenou ránu. Snad nevykrvácí přímo tady na orientálním koberečku?

Clein pohled vypaloval Maxovu duši o trochu déle a pak se mu s tichým výkřikem vrhla do náruče.

„Tak dobře,“ zamumlala mu do košile. „Vezmu si tě.“

Max cítil, jak se ta rána uvnitř zaceluje. Po tom všem přece jen přežije. Hůl mu upadla na předložku, jak si k sobě Cleu přitáhl. Prchavé city, které v něm pracovaly, se změnily v divokou, zoufalou touhu.

Potřeboval ji víc než cokoli předtím v životě.

Jako by vycítila jeho touhu, Cleo k němu zvedla obličej. Max ji pevně políbil. Když si uvědomil její odezvu, zasténal a stáhl ji na kobereček.

„Maxi.“

Zatahal ji za oblečení, strhl jí košili a málem urval zip džínsů.

Podařilo se mu svléknout jí kalhoty i s botama. Pak divoce zápasil se zipem vlastních kalhot. Ani se neobtěžoval si je svléknout. Věděl, že by to pro něj znamenalo nadlidský výkon.

Cleo se k němu vzepjala, rozevřela nohy a nastavila mu ústa. Vrhl se na ni jako hladovějící člověk na prostřený stůl.

Za chvilku byl tam, kde potřeboval být, hluboko v ní. Cleo byla teplá a měkká a poddajná. Byl doma.

Cleo otevřela oči a vzhlédla na plátna, která k ní shlížela jako spousta temných utýraných očí. Maxův vkus tedy opravdu není sladký ani sentimentální.

Ty obrazy rozvěšené na stěnách v jeho tajném doupěti odhalovaly stejnou kombinaci divokosti a civilizovaného nátěru, jakou disponoval on sám. A byly stejně komplikované a záhadné.

Cleo věděla, že ať je to jak je to, právě se stala součástí sbírky Maxe Fortuna.

Jediné věci v téhle místnosti, které v ní vzbuzovaly naději, byly laciné výtisky dětských knížek, zařazené mezi cenné svazky v téhle knihovně. Usmála se.

„Je ti chladno?“ Max se pomalu posadil. Oči měl temné uspokojením, rukou pomalu přejížděl křivku jejího stehna.

„Trochu.“ Cleo k němu vzhlédla. „Je tu malinko lezavo.“

„Ta místnost má klimatizaci.“

Cleo se posadila a natáhla se pro košili. „Aby chránila plátna a knihy?“

„Ano.“ Max si ji zblízka prohlédl. „Cleo, chtěl bych si tě vzít hned.“

Zastavila se s rukou na knoflíku. „Nač ten spěch?“

„Víš zatraceně dobře, proč tak spěchám.“ Max s pomocí hole vstal. Natáhl se, aby jí podal ruku. „Nechci, aby sis to rozmyslela.“

„Musím ti něco říct, Maxi.“ Cleo se nechala vytáhnout na nohy. „Nemůžeš si mě vzít jen tak narychlo někde na radnici, rodina ti to nedovolí. Nepřežili by to. Sylvia, Andromeda a ostatní si to budou přát podle všech regulí. A nesmíme si přivlastnit svatbu Trishy a Bena. Nebylo by to fér ukrást jim všechnu tu slávu.“

Max si zapnul zip na kalhotách. „Bál jsem se, že s tím přijdeš.“

Cleo se na něj zašklebila. Hrozně se jí ulevilo, když znovu spatřila jeho starý výraz všeobecného naštvání. Už neměl tu ztuhlou, chladnou masku, kterou si nasadil před hodinkou, když ji žádal o ruku.

S jeho podrážděním si poradím, pomyslela si Cleo. Snesu všechno, jen ne ten děsivý, prázdný výraz, který měl v očích, když jsem váhala s odpovědí. Viděla tenhle pohled dost často v zrcadle několik měsíců po smrti svých rodičů. Pohled člověka, který ztratil všechno, na čem mu záleželo.

Ale Max přece nepřišel o své sny, pomyslela si Cleo. Ostatně četl i Dr. Seusse a Hardyho chlapce. Nemůže být z ledu a oceli. „Cleo? Máš v očích podivný výraz. O čem přemýšlíš?“

„O večeři,“ přeladila Cleo.

Maxovi se viditelně ulevilo. „Skoro jsem na jídlo zapomněl. Myslím, že jsem najednou dostal chuť.“

„Já taky. Ty můžeš zapéct škeble a já připravím salát.“

„Myslel jsem to vážně, Cleo.“ Max ji jemně, ale pevně sevřel zápěstí. Přitáhl si její dlaň ke rtům a políbil ji. „Chci si tě vzít co nejdřív.“

Lehce mu přejela prsty po tváři. Věděla, že myslí na to, jak Kimberly změnila svůj názor na zasnoubení šest týdnů poté, co ji požádal o ruku.

„To je v pořádku, Maxi. Já si to nerozmyslím.“ Řasami zakryl blýskající se oči. „Čestný slovo?“

„Čestný slovo.“

Cleo počkala až po večeři, aby zavolala domů. Max si hověl vedle ní na sedačce s pohledem upřeným na město, když vytáčela číslo.

„Robbinsovo hnízdečko.“

„Sylvie? To jsem já.“

„To je ale překvapení,“ zakuckala se Sylvia. „Počkej minutku.“ Sylvia zakryla sluchátko. „Vyhrála jsem,“ zasyčela na někoho v pozadí.

„Co se děje? Máš moc práce?“ vyhrkla Cleo. „Můžu zavolat později, jestli je v recepci plno.“

„Ale ne, nikam nespěchám,“ Sylvia měla veselý hlas. „Jen jsem se vsadila s O’Reillym, že neodoláš, abys nás večer zkontrolovala. On tvrdil, že tě Max zaměstná natolik, že nebudeš mít příležitost brnknout. Tvrdila jsem, že tě nic, ani řádný návrh sňatku, nemůže odvrátit od toho, aby ses nezeptala, jak to jde.“

Cleo rychle pohlédla na Maxe. „No, mělas pravdu.“

„S těmi starostmi? To není nic nového.“

„Ne,“ řekla Cleo měkce. „S tím řádným návrhem.“

„Aha.“ V Sylviině hlase se skrývalo obrovské uspokojení. „Věděla jsem to. Doufám, žes řekla ano, že?“

„Ano.“

„Skvělé! Pak je všechno, jak má být,“ vykřikla radostně Sylvia. „Jen co se vezmou Trisha s Benem, hned se pustíme do vaší svatby. Sammy bude chtít určitě při té slávě být. O’Reilly povede nevěstu.“

„O’Reilly?“

„Jistě. Nacvičí si to s Trishou.“

Nějak mezi řádkami Cleo vyrozuměla, že se O’Reilly stal členem svatební společnosti. Podle toho se stal členem rodiny jako Max. „V pořádku.“

„Nelam si s ničím hlavu, Cleo. Andromeda, Jitřenka a já na všechno dohlédneme.“

„Díky.“ Cleo nevěděla, co dodat. „Jak to tam jde?“

„Věř tomu nebo ne, ale docela se tu bez tebe protlučeme. Na víkend máme pár rezervací. A mimochodem, starý dobrý Herbert T. volal a zamluvil si další seminář.“

„Myslela jsem, že se pan Valence na nás naštval, protože minule bouchla ta elektřina. Pamatuješ, jak byl celý pryč, že nemůže pouštět svý video?“ Cleo dosud zněl v uších Valencův vzteklý protest: Jsem pověstný svou dokonalou prací.

„Říká, že navzdory potížím s proudem představuje náš hostinec pořád to správné prostředí pro jeho semináře. Zamluvil si ten víkend za čtrnáct dní. Přijede asi patnáct lidí z nějaké počítačové firmy.“

„Skvělé,“ zajásala Cleo. „Alespoň budeme mít plno. Jason měl pravdu, když tvrdil, že máme inzerovat náš hostinec jako středisko pro společnosti a semináře.“

„Ano, měl. Hele, jsem si jistá, že máš na práci daleko lepší věci než plkat se svým personálem. Pozdravuj Maxe. Uvidíme se za pár dnů.“

Cleo zavěsila a podívala se na muže vedle sebe. „Vedou si bez nás docela dobře.“

„Neboj,“ řekl Max. „Dlouho to sami nevydrží.“

„Jseš si jistý?“

Usmál se. Objal ji pažemi kolem ramen a stlačil ji dolů na gauč. „Naprosto. Na druhou stranu já se bez tebe neobejdu dýl než pár minut.“

Ten sen přišel jako rána uprostřed noci. Kolem Cley kroužily zdi potřísněné krví, ale jako vždy se jí z hrůzou staženého hrdla nevydral ani hlásek. Nemohla pohnout pažemi. Nohy měla přibité nějakým těžkým předmětem.

„Cleo. Vzbuď se. Sakra, tak vstávej!“

Cleo se probudila zbrocená potem. Max ji k sobě tiskl. Držel ji pevně, svíral ji v pasti svého těžkého těla, jako by ji chtěl uchránit před neviditelnými chapadly, která se k ní natahovala.

„Už jsem v pořádku,“ zašeptala. Ani se nedivím, že jsem se ve snu nemohla pohnout, pomyslela si sarkasticky. Nemohla se pohnout ani ve skutečnosti. Max ji tiskl tak divoce, že sotva dýchala.

„Znovu ten sen?“ Pomalu ji pouštěl, oči v té tmě zkalené.

„Ano. To už je tenhle týden podruhé.“ Cleo si protřela oči. „Zajímalo by mě, co se děje.“

„Stres, napětí. Strach.“ Max jí masíroval ramena. „Pro ty noční můry, které se ti v poslední době vracejí, existuje spousta vysvětlení.“

„Měl jsi někdy noční můry?“

„Každý je občas má.“

Spočívala mu na hrudi. Max měl teplé ruce, silné a uklidňující. „Jaké jsou ty tvé?“

„Některé z nich visí na stěnách v galerii tam dole,“ řekl klidně. Cleo se otřásla. Max Fortune skrývá spoustu tajných míst. „Cleo?“

„Ano?“ Chtělo se jí náhle spát. Poslední stopy snu odešly do temných zákoutí její mysli. Max dokáže její noční můry skvěle zaplašit, uvědomila si Cleo.

„Mohli bychom se vzít ten týden po Trishině a Benově svatbě. Snad tvoje rodina dokáže vystrojit další hostinu tak brzo, co myslíš?“

Zmítala se mezi smíchem a podrážděním. Nepřestane naléhat a nepřestane, dokud nestanoví konkrétní termín. „Už jsem ti přece řekla, že si tě vezmu. Musíme si datum vybírat zrovna dneska večer?“

„Rád bych znal podrobnosti.“

„Dobře, dobře. Týden je trochu moc brzo. Musíme se taky starat o hostinec, víš. Co takhle za čtrnáct dnů?“ Cítila, jak se ho zmocnila jásavá úleva. „Možná že budeme muset malinko odložit líbánky,“ varovala ho Cleo. „Mám už na další měsíc ujednaných pár schůzek.“

Max ji prsty sevřel rameno. „Čerta se starám o líbánky.“

Cleo se pro sebe usmála. „To ti teda děkuju.“

„Víš dobře, co tím myslím. Jen chci, aby se všechno dojednalo.“

Cleo zvedla hlavu a políbila ho jemně na ústa. Zvrátil se do polštářů a strhl ji na sebe.

„Jednu věc si musil Maxi uvědomit,“ Cleo špičkou jazyka přejela koutek jeho rtů.

„Jakou?“

„To není jen moje rodina, která nám připraví hostinu. Je to naše rodina.“

„Tak dobře. Naše rodina.“ Max si navinul na prst její vlasy a přitáhl si její obličej ke svému.

„Co chceš dneska dělat?“ zeptal se jí Max druhý den ráno. Spokojeně pozoroval, jak Cleo chystá vafle na rozžhavené litinové plotýnce uprostřed stolu v jídelně.

„Je mi to jedno. Stejně se moc často do Seattlu nedostanu. Možná že bych to tu měla projít jako turista. Podívat se na Pike Place Market. Něco nakoupit. Obhlédnout pár knihkupectví.“

„Mám lepší nápad. Co kdybychom zašli koupit prstýnek?“ Max vyhlédl oknem. Výškové domy v centru města se blyštěly po deštivé noci. „Zdá se, že bude alespoň chvilku jasno. Znám pár dobrých klenotnictví.“

Cleo se žalostně usmála. „Nemělo by to trvat dlouho najít nějaký prstýnek. To další uděláme pak.“ Vyndala vafli a položila ji na talíř. V té chvíli zazvonil domovní zvonek.

Max znepokojeně vzhlédl. Popadl hůl a postavil se. „Ať je to kdokoli, hned se ho zbavím.“

Cleo si nalila javorový sirup na vafli a naslouchala jeho krokům v hale.

Maxův dům je pro jednoho děsivě rozlehlý, pomyslela si. Trvá to věčnost, jen než se člověk dostane ke dveřím. Takový barák potřebuje majordoma. Lámala si hlavu, proč si koupil něco takového. Snad si myslel, že si za tu spoustu peněz může koupit domov. Jak dlouho mu asi trvalo, než přišel na ten omyl, tázala se v duchu.

Cleo zaslechla Kimberlyin hlas, zrovna když si napíchla kousek vafle. Poděšeně zaúpěla, když se na terakotové podlaze ozval klapot dámských střevíčků. Snad by to mělo stačit, aby se Max rychle zbavil neočekávaného návštěvníka.

„Maxi, musím s tebou mluvit,“ ozvala se Kimberly chladným obchodnickým hlasem, když vstoupila do haly. „Je to nesmírně důležité.“

„Jak jsi zjistila, že jsem ve městě?“

„Zavolala jsem do Robbinsova hnízdečka. Řekli mi, že jsi tady s Cleou. Maxi, nemůžeš mě odmítnout. Situace je naprosto kritická. Mluvila jsem s Roarkem. Řekl mi, co jsi mu navrhl. Abych s jeho pomocí převzala kontrolu nad správní radou. Myslels to vážně?“

„Proč ne? Připadá mi to jako logický krok.“

„Roarke je zjevně přesvědčený, že to půjde,“ mluvila Kimberly pomalu.

„Vy dva to spolu zvládnete.“

„Ale můj otec!“

Max ji stroze zarazil. „Jediná cesta, jak se můžeš zalíbit svému otci a dokázat mu, že jsi stejně dobrá jako syn, kterého nikdy neměl, je přebrat mu Curzonovu mezinárodní.“

„Ty si to opravdu myslíš?“ zeptala se Kimberly.

„Ano.“

Kimberly zaváhala. „To není jediná věc, o které jsem s tebou chtěla mluvit. Maxi, dej mi pět minut, to je všechno, oč tě žádám.“

„Dobře,“ vyhrkl Max netrpělivě. Hůl mu klapala o dlaždicovou podlahu, když vedl Kimberly do jídelny. „Pět minut, ne víc. Cleo a já máme spoustu zařizování.“

„Jakéhopak?“ zeptala se Kimberly suše.

„Musíme jít koupit prsten,“ vysvětlil jí Max. „Včera jsme se zasnoubili.“

„None, to je zajímavé,“ zamumlala Kimberly. Pohlédla na Cleu. „Nemohu ale tvrdit, že mě to překvapuje.“

„Díky,“ zabručela Cleo s pusou plnou vafle. „Myslím, že ne.“

„Max se vždycky dokázal zasnoubit, když to pro něj bylo výhodné,“ podotkla Kimberly.

„Jestli chceš takhle plácat,“ ozval se Max klidně, „můžeš odejít hned.“

Kimberly se na něj podívala. „Co se děje, neřekl jsi jí, proč se s ní hodláš zasnoubit?“

Max se posadil a přejel Kimberly pohledem kobry. „Vylož nám, kvůli čemu jsi tady, a pak zmiz.“

Kimberly popošla k příborníku a podala si šálek se samozřejmostí ženy, která se tu dokonale vyzná. Usmála se mrazivě na Cleu.

„Už vám řekl, že vyjednává s partou, která si říká Global Village Properties?“ zeptala se Kimberly. „Nabídli mu stejné místo, jaké měl u Curzonů, ale Max chce víc. Chce místo výkonného ředitele.“

„Ne,“ řekla Cleo. Podívala se na Maxe. „O tom se mi nezmínil.“

„Sakra,“ vyhrkl Max. „Věděl jsem, že jsem neměl takhle poránu otevírat dveře.“

kapitola 15

Cleo si napíchla další kousek vafle a tiše polkla. Vnímala Maxův pohled, který na ni upíral, když mluvila Kimberly.

„Všechno je to pravda,“ řekla Kimberly poměrně přátelsky. „Dozvěděla jsem se z jistých pramenů, že se Max nedávno setkal s Turnerem a Sandem, dvěma klíčovými představiteli Global Village Properties.“

Cleo pohlédla na Maxe. „Je to pravda?“

„Ano.“ Nespouštěl z ní oči.

Kimberly vypadala spokojeně. Rázovala jídelnou dlouhými kroky s elegancí závodního koně, kterého příliš dlouho drželi v boxu. Jak dokáže stát celý den na vysokých podpatcích, divila se v duchu Cleo.

„Vím jenom o jednom setkání,“ pokračovala Kimberly. „Ale to neznamená, že s nimi nevyjednával už od chvíle, co před měsícem odešel od Curzonů. Řekli mi, že mu udělali velmi kulantní nabídku.“

Cleo pohlédla na Maxe. „Opravdu ti něco nabídli?“

„Ano,“ připustil Max.

Kimberly po něm střelila vědoucím pohledem. „Prý mu nabídli místo viceprezidenta a křeslo ve správní radě Global Village. Ale já tvrdím, že Max chce post výkonného ředitele. Takže jim sdělil, že půjde na volnou nohu, pokud neuznají, že by to pro ně nebylo výhodné.“

„Co má tohle znamenat?“ zeptala se Cleo zvědavě. „Znamená to, že má každý uvěřit, že se chce pustit do obchodování sám.“

„Pokud nedostane od Global Village lepší nabídku? Chcete tím říct právě tohle?“ Cleo ji ostražitě pozorovala.

Kimberly vzdechla s nefalšovanou sympatií. „Neberte si to tak, Cleo. Max má pověst, že si svý udělá a že použije všechny prostředky, které uzná za vhodné. Lidi, kteří rozumějí obchodu daleko víc než vy, musí vždycky uhnout před jeho triumfálním vozem.“

„Barvitá představa.“ Cleo ignorovala Maxův tichý, přemýšlivý pohled a věnovala pozornost jeho bývalé snoubence.

Kimberly vypadala na kratičký okamžik znepokojeně. Vrhla rychlý, tázavý pohled na Maxe a pak se na Cleu zamračila. „Chci vám jen vysvětlit, že vás Max využívá k tomu, aby dodal zdání skutečnosti obrázku, který kreslí pro Global Village. To, že se s vámi zasnoubil, jen podtrhuje jeho vážné úmysly s jeho nezávislostí.“

„A to donutí Global Village kapitulovat?“

Kimberly pokrčila rameny. „Nejspíš. Příliš po něm prahnou.“

Cleo pohlédla na Maxe. „Je to hezké, když po člověku prahnou?“

„Záleží na tom, o koho se jedná.“ Max neuhnul pohledem.

Kimberly přestala na chvíli rázovat po místnosti. „Pořád jsem si lámala hlavu, proč Max odmítl nabídku mého otce, aby se vrátil ke Curzonům. Teď už znám odpověď. Místo výkonného ředitele v Global Village je nejspíš daleko lákavější. Max hrozně rád všechno řídí. V Curzonově mezinárodní musel vždycky zápolit s rodinou o vliv. Ale v Global Village bude jediný ve vedení.“

Cleo si vzala ubrousek a utřela si kapku sirupu v koutku úst. Když to nestačilo, olízla ho špičkou jazyka. „Kdy jsi poprvé mluvil s Global Village, Maxi?“

„Jak jsme jeli s Benem do města pro ty věci do železářství.“ Jeho pohled jí naléhavě říkal, aby mu věřila.

Cleo se zhluboka nadechla. „Tedy asi o týden později, než jsi přijal mou nabídku.“

„Ano.“

„Co jsi jim řekl?“

„Že o žádné místo v Global Village nestojím,“ přiznal Max tiše. „Ani o výkonného ředitele?“

„Ne, dokonce ani o tohle místo.“

Cleo se rozechvěle usmála. „Domnívám se tedy, že pořád pracuješ pro mě, že?“

„Ano.“ Maxův pohled vyzařoval cit, který mu nezazníval v hlase. „Pořád dělám pro tebe. Žádné plány neruším.“

„Myslela jsem si to,“ přikývla Cleo. „Dobrá, tím se ten malý problém vyřešil. Přestaňte si dělat starosti, Kimberly. Max nehodlá pracovat pro konkurenci.“

Zvedla se, aby si nalila šálek kávy. Chtěla, aby ten pohyb vypadal nonšalantně, jako předtím Kimberlyin, ale plán nevyšel, když se pokusila najít šálky.

„Druhá skříňka vlevo,“ poradila jí Kimberly chladně.

Cleo stiskla zuby. „Díky.“

„Nějak si to nemůžu srovnat v hlavě.“ Kimberly ji ostražitě pozorovala. „Původně jsem myslela, že jste jen naivní a nepříliš zkušená. Ale teď se začínám obávat, jestli za tím nevězí něco jiného.“

„Chcete říct, že se bojíte, jestli jsem opravdu tak blbá, jak vypadám?“ zeptala se Cleo nevinně. „Max s tím má od začátku taky potíže. Pořád přemýšlím, co je na mně tak divnýho, že to vzbuzuje tenhle dojem. Můžou to dělat ty boty?“ Pohlédla dolů na stříbrné tenisky. „Snad bych měla něco provést se svým image.“

„Co to tu na mě hrajete, Cleo? Opravdu si myslíte, že zvládnete Maxe?“ Kimberly nedokázala zakrýt přemýšlivý pohled. „Jestli chcete s jeho pomocí vybudovat impérium, radím vám, dejte si pozor. Jestliže Max vybuduje impérium, pak můžete dát krk na to, že to bude Max, kdo se ho zmocní a kdo ho povede. Nakonec zůstanete bez halíře.“

Cleo foukala do kávy. „Nepokouším se budovat impérium. Jen vedu hostinec. O dobré pomocníky je nouze. Měla jsem štěstí, že jsem poznala Maxe.“

„Nevoďte mě za nos. Obě víme, že si ho jen stěží můžete dovolit.“

„Já vím jen to, že jsem mu učinila nabídku a on ji přijal.“ Cleo pohlédla na Maxe. „Nemám pravdu?“

Max se poprvé od chvíle, kdy přišla Kimberly, slabě usmál. Oči se mu leskly. „Ano.“

Kimberly se na Cleu zamračila. „Sakra, co se to tu děje? Neexistuje způsob, jakým byste se mohla vyrovnat nabídce Curzonů nebo Global Village.“

„Mýlíte se,“ opravila ji Cleo jemně. „Robbinsovo hnízdečko může Maxovi nabídnout něco, co ani Global Village, ani vy neseženete.“

Kimberlyin úsměv byl plný pohrdání. „A to je co, Cleo? Vy? Opravdu si myslíte, že by Max odešel z místa výkonného ředitele nebo viceprezidenta společnosti, jako jsou Global Village nebo Curzonova mezinárodní, kvůli vám nebo kterékoli jiné ženě?“

„Ne,“ připustila Cleo. „Nejen kvůli mně. Ale domnívám se, že to udělá kvůli něčemu, co ke mně patří.“

„Robbinsovo hnízdečko?“

„Ne,“ řekla Cleo. „Rodina.“

„Jste úplně vedle,“ Kimberly na ni překvapeně zírala. „Co by Max dělal s rodinou?“

„Když nic jiného,“ spustila Cleo pomalu, „nemusel by se bát, že se mu něco nepodaří.“

„Co to tady melete?“ Kimberly na ni hleděla rozpačitě.

Cleo usrkla kávu. „S námi si je Max jistý, že i když selže a sem tam nedostojí své skvělé pověsti, pořád ho budeme chtít mezi sebou. Je jedním z nás, ať selže nebo ne.“

Kimberly otevřela pusu v bezhlesném výkřiku. Když nenašla slova, která hledala, otočila se k Maxovi.

„Tak dobře, vzdávám se. Sice vůbec nechápu, co se tu děje, ale je jasné, že držíš otěže jako obvykle. Myslím, že dříve nebo později všichni pochopíme, kam míříš, Maxi.“

„Žádný skrytý plán nemám,“ ujistil ji Max tiše. „Cleo nelhala. Pracuju pro ni. Nejsem přístupný nabídkám zvenčí. Teď mi můžeš poblahopřát k našemu zasnoubení a odejít.“

Kimberly si ho změřila znechuceným pohledem. „Všechno nejlepší.“ Otočila se a vyšla ze dveří.

V jídelně se rozhostilo ticho.

Max pohlédl na Cleu. „Díky.“

„Za co?“

„Za všechno.“

„To bych prosila.“ Cleo nabrala další plnou lžíci těsta. „Chceš vafli?“

„Kromě jiného,“ přiznal Max. Pohled mu padl na soudek s medem, který stál uprostřed stolu.

Cleo se na něj přísně zamračila. „Přestaň s těmi nápady. Ta scéna v Zrcadle byla čirá fantazie.“

„Mou specialitou je měnit fantazii ve skutečnost.“

„Zapomeň na to. Hrozně to lepí.“

„Jen mě nech, já už promyslím technické podrobnosti.“ Max se pomalu usmál. Zvedl soudek s medem. Cleo na další vafli úplně zapomněla.

Když Max s Cleou opouštěli antikvariát na Pioneer Square, spustil se chladný déšť. Cleo otevřela deštník. Stříbrné tenisky nasákly vodou. „Vždyť leje. Pojďme zpátky,“ navrhla.

„Mám lepší nápad.“ Max jí vzal deštník z ruky a držel ho nad hlavou tak, že chránil oba. Když se jeho prsty dotkly jejích, pohlédl se zadostiučiněním na smaragdový prsten, který jí navlékl před hodinou. „Tady za rohem je taková zajímavá malá galerie. Můžeme se tam na chvilku schovat.“

„Vsadím se, že v týhle galerii nevisí žádný hezký obrázky psů, koňů nebo mořských výjevů,“ zamumlala Cleo. Už byli ve třech galeriích a ani jedna nevedla její oblíbené umění. Všichni majitelé znali Maxe od vidění.

„Ten den, co si tam pověsí obrázek kokršpaněla, tam přestanu nakupovat.“ Max ji vzal majetnicky za ruku a hnal ji do galerie s bílými zdmi.

Cleo si prohlížela sbírku těch nejtemnějších, nejchmurnějších a nejšedohnědších obrazů. Z jejího výrazu se dalo vyčíst, že na ni neudělaly dojem. Pokrčila nosem a otočila se k Maxovi. „Opravdu nechápu, co na tomhle vidíš.“

Max zhodnotil vystavené obrazy všeobjímajícím pohledem. „Jestli tě to nějak uklidní, tak na téhle sérii nevidím nic.“

Cleo se ušklíbla. „Dobře. Ještě máš nějakou naději.“

Za pultem se vynořila svítící pleš. „Maxi, příteli!“ Podsaditý muž středních let oblečený celý v černém se široce usmál. „Už jsem tě dlouho neviděl. Kde se touláš? Nechal jsem ti v kanceláři alespoň půl tuctu vzkazů, abys mi co nejdřív zavolal. Tys je nedostal?“

„Ne,“ přiznal Max. „Už pro Curzona nedělám. Waltře, rád bych ti představil svou snoubenku Cleu Robbinsovou. Cleo, tohle je Walter Stickley. Tahle galerie mu patří.“

„Těší mě,“ usmála se Cleo.

„Potěšení je na mé straně.“ Waltrovy oči ji zvědavě hodnotily. Pohlédl na Maxe. „Říkal jsi, že jste zasnoubeni?“

„Ano.“

„Všechno nejlepší. A že jsi odešel od Curzonů?“

„Ano, jsem teď u jiné firmy.“

„Tak proto jsem tě nemohl dohonit. Jsem rád, že ses tu dneska zastavil.“ Walter si zamnul dlaně. „Už jsem začínal obtelefonovávat ostatní zákazníky.“

„Co tu pro mě máš?“ Max věnoval obrazům na stěně další odsuzující pohled. „Nevidím tu nic, co by mě zajímalo.“

Walter se usmál pod vousy. „Víš dobře, že lepší zboží si vždycky nechávám vzadu. Pojďte za mnou.“

Vynořil se před pult a vedl je krátkou chodbou k zavřeným dveřím. Otevřel je a mávnutím ruky pozval oba dál.

Cleo rychle pohlédla na velké plátno opřené o zeď a protočila panenky. Ten obraz byl ještě chmurnější, divočejší a nesporně daleko zajímavější než ty, které visely v první místnosti, ale jí se i přesto nelíbil.

„Hu,“ ujelo Clee.

Walter po ní střelil jedovatým pohledem. Ignorante.

„Miluje obrazy se psy a koňmi,“ vysvětlil Max nepřítomně. Zaujatě zíral na obraz.

„A moře,“ dodala Cleo. „Moře se mi hrozně líbí.“

„S tímhle neobchoduju,“ řekl Walter upjatě.

„Všimla jsem si.“ Cleo pozorovala Maxe. „Jsi v pořádku, Maxi? Vypadáš dost divně.“ Lámala si hlavu, jestli tohle není jedna z jeho nočních můr.

„Je mi dobře,“ řekl Max jemně. „Kdo to maloval, Waltře? Nemůžu poznat ten rukopis.“

„Můj nedávný objev,“ vysvětloval Walter spiklenecky. „Jmenuje se David Verrier. Co si o něm myslíš?“

„Vezmu si ho. Můžeš mi ho poslat ještě odpoledne? Zítra odjíždím.“

„Žádný problém.“ Walter si zamnul dlaně a vítězoslavně dodal: „Myslel jsem si, že se ti bude líbit. Za pět let bude mít ten Verrier opravdovou hodnotu.“

„Ano,“ připustil Max. Pořád zíral na obraz. „Zavolej mi, jakmile od něj zas budeš něco mít. Nechám ti nové číslo.“

„Samozřejmě,“ usmál se Walter šťastně. „Ty budeš vždycky na mém seznamu první.“

„Na tvém seznamu budu jediný,“ opravil ho Max.

Walter si odkašlal. „No, ano. Jediný. Ale uznej, Maxi, Verrier musí dostat šanci vystavovat. Nemůžeš všechno schlamstnout a zamknout, než se uměleckému světu naskytne možnost vidět jeho dílo. Zasluhuje si uznám.“

Max nevypadal potěšeně, ale váhavě přikývl. „Tak dobře. Můžeš si tu jeho obrazy pověsit. Ale já dostanu jako první příležitost koupit všechno, co vytvoří.“

„Platí.“

Cleo naklonila hlavu k jedné straně a pozorovala plátno z různých úhlů. Když se jí to nezdálo nijak povzbudivé, odešla na druhý konec místnosti a odtamtud na ně zírala. Pak si sedla na bobek a pokusila se o další výhodnou pozici.

„Tak dobře, Maxi, vysvětli mi, co na tom obraze vidíš,“ požádala ho. „Vypadá to jako dno kyblíku s černou barvou.“

Walter se přihrbil. „Říkal jsi, že si budeš brát tuhle… osobu, Maxi?“

„Ano.“ Max konečně odtrhl pohled od obrazu. Usmál se. „Nerozumí kumštu, ale ví, co má ráda.“

„Aha.“ V očích se mu zablýsklo. „Mimochodem, Maxi, slyšel jsem nějaké řeči.“

„Jaké řeči?“ zeptal se Max, aniž dal najevo skutečný zájem.

„O pěti Amosech Luttrellech, které se nedávno ztratily,“ ztlumil Walter hlas. „Nevíš o nich nic?“

„Jen to, že patří mně,“ utrousil Max.

„Aha, ano. Myslel jsem si, že řekneš něco takového.“ Walter sešpulil rty. „Ale zdá se, že jsou kolem vlastnictví nějaké nejasnosti.“

Max stáhl ústa do úsměvu bez špetky skutečného humoru. „Žádné nejasnosti kolem nich nejsou, Waltře.“

Walter si odkašlal. „To, co jsem slyšel, pochází od Garrisona Sparka. Prý je Luttrellům na stopě. Má nějakého klienta, který za ně zaplatí čtvrt milionu. Taky se chlubil kupní smlouvou, že mu je Curzon prodal. Je na ní dřívější datum než na poslední vůli.“

„Ta kupní smlouva, jestli vůbec nějaká existuje, je falešná.“ Max se setkal s Waltrovým pohledem. „Oba víme, že to není první podvrh, kterým se Spark ohání. Nemám pravdu?“

Walter se křivě usmál. „Klepl jsi hřebíček na hlavičku.“

Další den odpoledne seděla Cleo v jaguáru vedle Maxe a sledovala s rozechvěním, když se na obzoru objevilo Harmony Cove. „Bojím se, aby tam městská rada nepostavila zátarasy.“

„Uvolni se, Cleo. Nikdo se nebude vzrušovat jen proto, že jsi napsala knihu.“

„Nolan se naštval.“

„Nolan je blbec.“

„No, dobře. Jen se bojím, jestli je jediný blbec v Harmony Cove.“ Cleo otáčela prstýnkem. Velmi dobře si uvědomovala jeho váhu. „Doufám, že si O’Reilly už s každým promluvil.“

„Nejspíš ano. O’Reilly je velmi schopný.“

„Nevím, jestli to byl šťastný nápad, Maxi.“

Podíval se na ni úkosem. „Myslíš, že by bylo lepší pustit si toho slídiče čím dál blíž k tělu?“

„No, to ne, ale musím tu v Harmony Cove žít, až bude po všem. Nechci, aby na mě lidi čučeli. Už jsem si těch zvědavců užila dost, když zemřeli moji rodiče.“

„Odkážu ty zvědavce do patřičných mezí,“ slíbil jí Max něžně.

Viděla odhodlanou vrásku na bradě a věděla, že to myslí doopravdy. Trochu se uvolnila. Když bude mít Maxe nablízku, nikdo ji nebude příliš obtěžovat. „Možná že bych ti měla dodat trochu energie.“

„Načerpám ji z Jitřenčiných vdolečků.“

Max zpomalil jaguára, když projížděli centrem města podél řady domů. Nějaká žena vyběhla ze dveří obchodu s potravinami a zamávala na ně.

Cleo jí odpověděla na pozdrav. „Alespoň paní Gibsonová nevypadá, že by mi na čelo chtěla vypálit cejch.“

„Kdo je paní Gibsonová?“

„Patří jí to malé knihkupectví na rohu.“

Max se usmál. „Nejspíš objednala několik výtisků Zrcadla v očekávání, že po něm bude sháňka.“

„Ale no tak, Maxi. To bude hrozné.“ Cleo si nervózně pohrávala s telefonem.

„Polož ten telefon a nech toho panikaření.“ Max zpomalil a zahnul na parkoviště k obchodu.

„Co to děláš?“ vyjekla zděšeně Cleo.

„Musíme mít to nejhorší za sebou co nejdřív, takže se přestaň plašit.“

„Maxi, já nic v potravinách nepotřebuju.“

„Však něco najdeme.“ Max vklouzl s jaguárem pěkně na místo a otevřel dveře na své straně.

Cleo se ani nepokoušela rozepnout si bezpečnostní pás. Max obešel vůz a otevřel jí dveře.

„No tak, Cleo, ono to nebude tak horké.“

„Ještě se tomu nedokážu postavit.“

„Jednou se s tím smířit musíš.“

„Já vím. Ale nechci to udělat dneska,“ trvala na svém Cleo.

„Vylez z toho auta, Cleo,“ požádal ji Max vlídně, „nebo tě odtamtud vytáhnu a do toho zatracenýho krámu tě donesu.“

Dívala se na něj s němým vzdorem. Maxův výraz byl však ještě umanutější než její. Věděla, že má pravdu. Dříve nebo později se bude muset postavit tváří v tvář obyvatelům Harmony Cove.

„Tak dobře, ať je to za námi.“ Cleo cvakla bezpečnostním pásem a vyrazila z auta. Proletěla kolem Maxe.

„Ty jsi moje statečná Kleopatra,“ zamumlal Max.

Skoro v půli cesty se Cleo zastavila a ohlédla se přes rameno. Zakabonila se, když zjistila, že Max stojí vzadu v prachu.

„Sama tam nejdu,“ poznamenala.

„Tak to budeš muset zpomalit.“ Max ji dohnal a vzal ji za ruku. „Neutíkám kromě případů akutního ohrožení a tohle nic takového není.“

„Dokážeš se pohybovat dost rychle, když chceš,“ zabručela Cleo. „Viděla jsem tě, jak jsi lítal nahoru a dolů po schodech v hostinci jako my ostatní. Maxi, jseš si jistý, že to máme udělat?“

„Nemůžu uvěřit, že jsi z toho tak nervózní.“ Max strčil do skleněných dveří a jemně ji postrčil před sebou. „Zrovna si jdeš pro mléko.“

„Žádný mlíko nepotřebujem. Dvakrát týdně k nám jezdí přímo z mlékárny,“ zamumlala Cleo.

„Dneska ti prostě mlíko chybí.“

Cleo ucítila ty pohledy, jakmile vstoupila do známého prostředí. Poslíčkem počínaje a prodavačem u pultu konče, každý se na ni díval, jako by ji v životě neviděl. Všichni jí nadšeně mávali na pozdrav.

Cleo sklonila hlavu a pospíchala k pultu s mléčnými výrobky.

Mladý muž, který skládal tvaroh a jogurty, se na ni váhavě usmál. „Nazdárek, slečno Robbinsová.“

„Nazdárek, Tome. Jak se dneska máš?“ Vděčná za Maxovu jistící přítomnost otevřela Cleo skleněné dveře a vyndala osminku odstředěného mléka.

„Dobře. Slyšel jsem, že vás někdo pronásleduje kvůli tomu, že jste napsala knihu. Je to pravda?“ Karton v ruce jí vibroval. „Ano.“

„To mě opravdu mrzí, že vás někdo obtěžuje. Doufám, že ho chytnou.“

„Díky, Tome.“

„Řeknu vám, no, víte, přemýšlel jsem…“ Tom vrhl kradmý pohled uličkou mezi regály a popošel blíž.

Cleo ztuhla. „O čem jsi přemýšlel, Tome?“

„O té knize, co jste napsala.“ Sevřel se jí žaludek. „Opravdu?“

„No, ehm, myslel jsem na to, že bych taky napsal knihu.“ Cleo zamrkala. „Jistě?“

Tom dychtivě přikývl a zrudl. „Ano, science fiction, víte?“

„Aha,“ zaváhala Cleo. „To je skvělé. Přeju ti hodně úspěchů.“

Toma to povzbuzení potěšilo. „Je to alternativní svět, víte. Spousta věcí je tam podobných jako v tom našem, ale základní vědecké zákony jsou jiné. Daleko tajemnější, magičtější, víte?“

„Jo.“ Cleo o krok couvla.

Tom dychtivě uzavřel prostor mezi nimi. „Můj hlavní hrdina je chlapík z našeho světa, který se najednou ocitne v alternativním světě. Nejprve si myslí, že sní. Pak mu dojde, že je tam chycený v pasti. Musí se naučit, jak přežít, nebo ho zabijou.“

„To je chytré,“ vykoktala Cleo slabě. Pokusila se o další krok.

Tom ji následoval. „Na Zemi je to odborník na počítače, takže když ho lapí ve světě řízeném kouzly, je na chvilku opravdu zmatený.“

Konečně Clee došlo, že Toma její Zrcadlo vůbec nezajímá. Je přesvědčený, že našel spřízněnou duši, a teď jí hodlal převyprávět celou zápletku před chladicím boxem s mlékem.

„A pak se setká s člověkem, který je něco jako černokněžník, víte…“

„To je zajímavé,“ vydechla Cleo. Postupovala uličkou a uvědomovala si Maxův pobavený pohled. Tom ji následoval krok za krokem.

„Pak je tam další kouzelník, trochu cvok, víte? Objevil nějaký nový zákon čarodějnictví. Ještě jsem se nerozhodl, jaký bude, ale ať je to co je to, ohrožuje celý alternativní svět.“

„To je naprosto strhující,“ řekla Cleo. Podívala se na hodinky. „Ráda bych si poslechla zbytek, ale musíme jet.“

„Cože?“ Ponořený do svého vyprávění, Tom zmateně svraštil čelo. „Ale jistě. Podívejte, možná se někdy stavím v hostinci a dovyprávím vám to.“

„Uvidíme.“ Cleo se otočila a pustila se k pokladně. Ani se nepřesvědčila, jestli jde Max za ní.

Šedovlasá paní u pokladny se široce usmála. „Ahoj, Cleo. Slyšela jsem, že tě někdo otravuje, protožes vydala knihu. Netušila jsem, že píšeš.“

„Vyšla mi zatím jen tahle jedna,“ zamumlala Cleo. Položila mléko na pult.

„To je v pořádku, drahoušku, určitě napíšeš další. Víš, že jsem si léta nic nepřečetla. Prostě nemám čas, to víš, televize a všechno to ostatní. Mléko?“

„Prosím ano, Ernestino.“

„Myslela jsem, že ti ho do hostince dovážej rovnou z mlékárny.“ Cleo hledala vysvětlení, když k pultu dorazil Max. „Zrovna nám došlo.“

„Aha.“ Ernestina přejela kartonem po pokladně. „Víš, měly bychom se jednou dát dohromady.“

„Opravdu?“

Ernestina zářila. „Vyprávěla bych ti historii naší rodiny. Mohla bys o tom napsat. Jsem si jistá, že by si to lidi rádi přečetli. Znám jich spoustu, které osudy mých příbuzných doslova fascinují. Říkala jsem ti někdy, že jeden z mých předků přijel na Západ na žebřiňáku?“

„Nepamatuju se, že bys mi to vyprávěla, Ernestino.“

„Myslím, že to byla Sarah Hill Montrosová.“ Ernestina se na ni zamyšleně podívala. „Z jejího příběhu by byla skvělá kniha. Můj pradědeček se jmenoval Morton Montrose, sedlačil ve východním Washingtonu. Pěstoval krocany, kromě jinýho. Dokázal o těch ptákách vykládat ty nejlegračnější historky. Jsou prý blbý jak troky.“

„Opravdu?“ Cleo se podívala na opuštěné mléko na pultu.

„Eugen Montrose, to byl můj dědeček, byl z nich asi nejzajímavější. Lovil ryby.“

„Neříkej. Mohla bys mi prosím tě dát to mléko, Ernestino?“

„Cože?“ Ernestina pohlédla na krabici. „Aha. Ano. To mléko. Tady ho máš. Dám ti ho do pytlíku.“ Nacpala nákup do sáčku.

„Díky.“ Cleo popadla sáček vědoma si toho, že Maxovy oči jsou plné smíchu. „Uvidíme se někdy jindy, Ernestino.“

„Jen mi dej vědět, kdy napíšeš tu knihu o naší rodině,“ zvolala Ernestina vesele. „Mám spoustu výstřižků ze starých novin a fotografie.“

„Ozvu se ti, až si někdy vyšetřím chvilku,“ slíbila Cleo. „Mám tyhle dny pěkně napilno.“

Už byla skoro u dveří, když jí cestu zastoupila další povědomá postava. Cleo si přitáhla mléko k tělu a slabě se usmála.

„Ahoj, Adriane.“

Adrian Forrester na ni zíral zpod tmavého obočí. V ruce držel velkou obálku z manilového papíru. „Slyšel jsem, že ti vydali knihu.“

„To ano.“ Cleo pohlédla nejistě na obálku. Bohužel věděla, co je uvnitř. Dostala taky svůj díl odmítnutých nabídek, než prodala Zrcadlo.

„Předpokládám, že máš agenta?“ dožadoval se Adrian. „Ne, nemám. Alespoň jsem neměla, ale přemýšlím o tom, že si nějakého seženu při další knížce.“

„Znáš někoho v branži?“

„Ne. Neznala jsem nikoho, Adriane. Jen jsem rozeslala rukopis spoustě nakladatelů a nakonec ho jeden koupil.“

„Tak jsi prostě měla štěstí.“

„To máš pravdu, to jsem měla,“ připustila Cleo.

„To je proto, že píšeš ty ženský řečičky,“ řekl Adrian smutně. „Proto vydávají tebe místo mě. Dneska se v New Yorku zajímají jen o tyhle knihy pro ženský. Romance, svépomoc, exhibicionismus, erotika. Všechno to je zaměřený na ženy. K čertu, dokonce i trh se záhadami je plný ženských.“

„A co všechny ty thrillery, science fiction a horory, co se vydávají?“

„Ve všech se najdou nějaký milostný zápletky.“ Adrian se na ni podíval, jako by za to mohla.

„Sakra, nikdy jsem si nemyslela…“

„Víš, co mi tvrdí v těch dopisech?“ Adrian zvedl rukopis. „Že nemají zájem o detektivky tvrdé školy s mužským hrdinou. Nakladatel mi radí, abych z něj udělal ženskou a ještě navíc soukromý očko.“

„No tak, Adriane. Nechápu, proč nakladatelé dávají takovéhle rady. Pokud to ovšem není proto, že ženy čtou a že jsou schopné zaplatit za knihy s příběhem, co se jim líbí.“

Adrianův pohled by zmrazil lávu. „Něco ti řeknu. Kdyby nevydávali knihy, jako je ta tvoje, vydávali by to, co píšu já.“

Cleina nálada překonala poslední zbytky strachu, že vyjde najevo její autorství, pokud jde o Zrcadlo. „Myslíš?“

Max zjevně rozpoznal nebezpečnou sladkost v tónu jejího hlasu a konečně se donutil je vyrušit. „Asi bychom měli jít, Cleo. Rodina čeká.“ Vzal ji za paži a vydal se k jaguáru.

Cleo se zapřela na podpatcích. „Počkej moment. Chtěla bych Adrianovi něco poradit.“

Max se zašklebil. „Nemyslím, že by Forrester toužil po tvých moudrostech, že ne, Forrestere?“ Ovinul paži kolem Cley a táhl ji k autu.

„Prostě měla štěstí,“ zavrčel Adrian.

„Myslíš? No, možná že to bylo víc než štěstí!“ volala Cleo, když ji Max cpal na přední sedadlo jaguára. „Možná že píšu líp než ty. Možná že má kniha byla lepší než ty tvoje. Napadla tě někdy tahle možnost?“

„Je to proto, že je to kniha pro ženský,“ zaječel Adrian. „To je jedinej důvod, proč ti to otiskli. Ženský na trhu vítězí, to ti povídám.“

„Tak si nech změnit pohlaví,“ křikla Cleo na oplátku.

„Dobrý bože,“ mumlal Max, když zabouchl dveře. „Stvořil jsem příšeru.“

kapitola 16

„Můžeš se přestat smát,“ zabrblala Cleo, když Max projížděl okolo útesů k Robbinsovu hnízdečku.

Max se po ní podíval, neschopný potlačit veselí. Seděla s rukama založenýma na klíně v gestu naprostého znechucení, pohled upřený na vinoucí se silnici.

„Promiň,“ omlouval se Max.

„Vím, že ti to není ani trochu líto.“

„No tak, Cleo, musíš připustit, že celá ta scénka byla legrační. Bála ses, že se každý ve městě dozví o tobě a o Zrcadle a co si pomyslí. Ale to odhalení není tak špatné, viď?“

„Myslím, že se z nich nikdo ani nebude obtěžovat to číst.“ Zdála se rozladěná.

„Na to vem jed. Jestliže poslední laický výzkum nelže, můžeme předpokládat, že převážná většina lidí, s nimiž se setkáš, si ve skutečnosti nikdy tu knihu nepřečte. Ale všichni si chtějí vykládat o vydávání knih. Lidi ten samotný akt přitahuje.“

„Chceš říct, že mi budou vyprávět zápletky svých vlastních románů nebo mě nutit, abych zvěčnila příhody jejich rodiny nebo si budou stěžovat na to, že mě vydávají místo nich.“

„Ano.“

Cleo se usmála. „To je ale švanda, co?“

„Velká,“ připustil Max smířlivě. „Nejvíc ze všeho ten pohled na Forresterův obličej.“

„Když si vzpomenu, jak tady pořád mlel o tom, jak mu vydají knihu a jak vezme nakladatelský svět útokem.“ Cleo to nevydržela a zazubila se.

Nejprve se pohihňávala a pak se rozesmála na celé kolo.

Max ji pozoroval koutkem oka a pro sebe se usmíval. „Netvrdím, že tě občas někdo nenapadne,“ varoval ji, „ale myslím si, že to zvládneš, jestli za tebou někdo přijde a řekne ti, že tvá kniha je škvár.“

„Tak jako Nolan?“ ušklíbla se. „Ano, myslím, že máš pravdu. Byla jsem celá pryč z toho, že lidé budou čmuchat v mém soukromí, ale jediné, o čem si chtějí ve skutečnosti vyprávět, jsou oni sami. Je to naprosto jiné, než když zemřeli moji rodiče.“

„Samozřejmě.“

„Myslím, že bych se neměla nechat unášet svou fantazií.“

„Máš fantazii první třídy,“ připustil Max.

V Cleiných očích pohasl smích. „Kéž by se taky ten čmuchal zrodil jen v mé fantazii.“

Max sledoval silnici. „To bych si taky přál.“

Cleo se k němu otočila s probuzenou zvědavostí. „Hele, doufám, že si nemyslíš, že tím pronásledovatelem je Adrian? I když, koneckonců, třeba ho přemohla žárlivost. Třeba se mě pokouší potrestat za to, že mě vyšla kniha a jemu ne.“

Max zavrtěl hlavou se smutnou jistotou. „Ne. Je jasné, že Adrian to zjistil teprve nedávno, a ty události se rozjely už před měsícem. Nedokázal by svou žárlivost tak dlouho držet na uzdě.“

Cleo se zabořila pohodlně do sedadla. „Tím si nejsem tak jistá. Možná že o všem věděl a jen předstíral, že ne.“

Max sundal jednu ruku z volantu a krátce se dotkl její nohy. „Však na to přijdeme, kdo se tě pokouší vyděsit, Cleo.“

„To doufám.“

Max položil ruku zpátky na volant a chvilku jeli v tichu. K hostinci zbývala necelá míle. On i Cleo už budou brzo doma.

Doma.

Navzdory znepokojení, které v něm vzbudily příhody kolem jeho nastávající, si Max uvědomoval příjemný pocit očekávání, který ho šimral v útrobách.

Poprvé v životě zakoušel pocit, že k někomu náleží. A co víc, má ženu, která ho chce, ženu, na niž čekal celý život.

„Na co myslil, Maxi?“ zeptala se Cleo tiše.

„Zrovna si lámu hlavu, jestli se Ben podíval na tu sprchu v dvěstěšestnáctce.“

Cleo se usmála.

Časný zimní soumrak pomalu padal na pobřeží. Těžké mraky nad hlavou slibovaly déšť ještě před večerem. Max projel poslední zatáčkou a spatřil před sebou světla Robbinsova hnízdečka.

„Cleo?“

„Ano?“ Cleo pozorovala poloprázdné parkoviště zachmuřeným pohledem profesionála.

„Chtěl bych mít s tebou dítě.“

Odtrhla pohled od betonové plochy. „Cože?“

„Dítě.“ Dítě ještě ten vztah upevní, pomyslel si Max. Bylo by to další pouto svazující ho s Cleou a ostatními.

„Proč?“

Max zaváhal. „Proč lidi chtějí děti?“

„Existuje spousta důvodů, ne všechny patří mezi ty dobré. Proč ho chceš ty?“

„To má být test?“ zeptal se Max. „Nejspíš.“

Cítil napětí v čelistech, jak hledal slova, kterými by vyjádřil tu potřebu jistoty. „Je nejvyšší čas.“ Soustředil se. „Příští měsíc mi bude pětatřicet. Mám jistý příjem z investic, které jsem v minulosti udělal. Už jsem se ustálil v životním stylu a pracuju pro tebe. A mám tebe.“

„Nejsem si jistá, jestli tohle všechno jsou dostatečné důvody,“ podotkla Cleo tiše.

Zmocnil se ho strach. Prsty sevřely volant. „Co má sakra tohle znamenat?“

Cleo se naježila. „Mít dítě je zásadní rozhodnutí. Musí se zvážit řada okolností. Mluvíme o vážném kroku.“

„Už jsme jedno vážné rozhodnutí udělali.“

„Já vím, ale stejně…“

„V čem je riziko?“ zeptal se Max rychle, protože cítil slabé místo. „Bojíš se, že za rok za dva odejdu, tak jako Sylviin manžel opustil ji i Sammyho?“

Cleo k němu otočila hlavu a změřila si ho vnímavým pohledem. „Ne,“ zašeptala s naprostou jistotou. „Nemyslím, že bys opustil rodinu.“

„Připadá ti, že bych byl mizerný otec? V tom je to? Podívej, vím, že muž s takovým zázemím nejspíš není nejlepším kandidátem otcovství. Ale nevidím důvod, proč bych nezvládl základní potřeby. Jednou jsi mi řekla, že není třeba skákat z letadla jen proto, aby člověk věděl, co mu to udělá se žaludkem.“

„Co si myslíš, že je základem otcovství?“ zeptala se Cleo s nefalšovanou zvědavostí.

Max po ní šlehl krátkým pohledem. „To, že je člověk při tom. Že se pořád motá kolem a pomáhá.“

„Kde ses tohle dozvěděl?“ zeptala se Cleo.

„Od svého otce,“ procedil Max drsně.

„Strávil jsi s ním hodně času?“

„Ne,“ vydechl Max. „Nikdy jsem ho nepoznal. Odešel dřív, než jsem se narodil.“

„Oh.“ V jejím hlase zaznívala spousta porozumění.

„Moje strategie otcovství je přesný opak toho, co jsem v dětství zažil já.“

Cleo se dotkla jeho stehna. „Maxi, myslím, že by z tebe byl skvělý otec.“

Zmocnila se ho úleva. Přitlačil na pilu a znovu vyhrál. „Opravdu?“

„Ano.“ Pohlédla předním sklem na teplá světla hostince. „Jsem o tom přesvědčená.“

„Takže dohodnuto?“ Max otočil jaguára k parkovišti. „Můžem se do toho pustit hned.“

„Mohl bys počkat až po večeři?“ zeptala se ho Cleo. „Rodina totiž bude mít zcela určitě spoustu otázek a Ben s Trishou si nejspíš chtějí popovídat o svatebních plánech. Taky bych se ráda podívala na nové rezervace a možná že i O’Reilly bude mít pro nás nějaké novinky.“

Max se smutně usmál. „Když jinak nedáš, snad můžem počkat, až bude po večeři.“

Všechno bude dobré, pomyslel si. Tak proč se pod pocitem uspokojení, které prožívá, neklidně chvěje?

Ale už když si tu otázku kladl, znal odpověď. Pořád se pohybuje na nebezpečné půdě. Ostatně věděl nejlíp, že Cleu dostrkal k zasnoubení stejně jako Kimberly. A teď ji donutil k dalšímu závazku.

Možná že naléhal příliš, když chtěl tak náhle vstoupit do jejího života. Věděl, že v těchhle záležitostech nemá to nejsilnější skóre. Je to jedna z oblastí, v níž vždycky zklamal.

Možná bych se měl trochu držet zpátky, pomyslel si Max, náhle znepokojený svou úspěšnou nátlakovou taktikou. Něco nebylo v pořádku.

Zdálo se, že věci, po nichž v životě nejvíc toužil, se mu pokaždé vysmekly, když po nich vztáhl ruku.

O tři hodiny později Max pobaveně pozoroval, jak si O’Reilly položil nohy na proutěnou stoličku a pohodlně se rozvalil v jednom z houpacích křesel.

„Hraješ si na pašu?“ zeptal se Max.

O’Reilly se na něj podíval vědoucíma očima. „Myslím, že jsem konečně přišel na to, proč jsi změnil zaměstnám, Maxi. Jen si dej pozor, abys po těch čokoládových oplatkách neztloustl.“

„Já to ze sebe shodím. V takovým starým baráku je pořád co dělat.“

„Jo. To jsem poznal. Pomáhal jsem Benovi s několika kapajícími kohoutky, když jsi byl pryč. Mimochodem, Ben si myslí, že pokračuješ v učení mílovými kroky.“

„Nechápu proč,“ řekl Max. „Poslední dobou jsem spíš poskakoval jak vrabec.“

„Hádám, že si každý najde svého hrdinu.“ O’Reilly se zakřenil. „Sammy měl při těch opravách vrchní dozor.“

„V tom je Sammy skvělý.“

O’Reilly vypadal potěšeně. „Je to bezvadný děcko, viď?“

„To je.“

„Mazaný jak liška,“ poznamenal O’Reilly.

„A taky nadaný,“ přidal se Max, když si vzpomněl na kresbu pastelkou, která visela v jeho pokoji.

„Co to musí být za tátu, kterej dokáže opustit tak skvělýho kluka a takovou ženskou jako Sylvia?“ zeptal se O’Reilly.

„Spíš pěknej kretén než táta.“

„Některý chlapi neumí ocenit, co mají, viď?“ přemítal O’Reilly. „Ne,“ připustil Max. „Někteří to neumí.“

O’Reilly si ho změřil pohledem. „Ale takoví jako ty a já například jsou trochu bystřejší. Poznáme dobrou věc, když na ni narazíme.“

Maxovu pozornost vyburcoval neznámý spodní tón. Znal O’Reillyho už hodně dlouho. Od smrti manželky a dcery se v jeho hlase jen zřídkakdy objevil jakýkoli cit, snad kromě stálého, naprosto povrchního pobavení.

„Ano,“ přitakal Max. „My poznáme dobrou věc, když na ni narazíme.“ Pohlédl k francouzskému oknu, které se právě otevřelo. Vešel Ben. „Pojď dál, Bene. Čekáme tu na tebe.“

„Co se děje?“ Ben pohlédl na Maxe a na O’Reillyho. „My potřebujeme strategickou poradu?“

„Přesně tak. Posaď se.“ Max mávl rukou k židli. „Myslím, že existuje něco, co bychom si měli vyříkat my tři, než s tím půjdeme za zbytkem rodiny. Nechci, aby si všichni dělali starosti.“

O’Reilly se pod vousy usmál. „Přeloženo do srozumitelného jazyka, Max se domnívá, že je to záležitost mužské části domácnosti. Varuju tě, dámy budou mít záchvat, jestli zjistí, že kujeme plány za jejich zády.“

„Jasně.“ Ben dosedl na nejbližší židli zjevně pyšný na to, že ho přizvali na strategickou poradu. „Počítám, že budeme mluvit o tom, co jsi zjistil, když byli Max s Cleou pryč?“

„Někde mám poznámky.“ O’Reilly zaštrachal v kapsách kalhot a vytáhl malý notýsek. „Nejdřív bych chtěl Maxe uvést do obrazu.“

Max ho pozorně sledoval.

„Nic není jisté, ale když to všechno zvážíš, napadne tě pár zajímavých otázek.“

Než se mohl Max zeptat, o jaké otázky jde, francouzské okno se znovu otevřelo.

„Co se to tu děje?“ zvolala Cleo ode dveří. Trisha a Sylvia stály vedle ní a tvářily se napůl naštvaně a napůl zvědavě. Andromeda a Jitřenka vykukovaly za Cleou.

Max přehlédl šik ženských a tiše zaklel.

„Takže tady končí válečný výbor složený výhradně z mužů,“ podotkl O’Reilly suše. „Pojďte dál, dámy.“

„Díky.“ Cleo vpadla do místnosti. Ostatní ji následovaly se zarputilými výrazy. „Přesně to jsme zamýšlely.“

„Kdo je v recepci?“ zeptal se Max.

„George má službu,“ pospíšila si Sylvia. „Na tu hrstku hostů v salonu dohlédne.“ Posadila se vedle O’Reillyho. „Žádné strachy, všechno je pod kontrolou. A teď, co se to tu děje?“

„Zrovna jsem vám chtěl podat zprávu,“ přiznal O’Reilly mírně. „Tak je to.“

„Předtím jsi říkal, že toho moc není.“ Cleo se posadila vedle Maxe. „Tak co je nového?“

O’Reilly rozevřel notýsek. „Jak to vidím já, jsou tu tři možná vysvětlení těch událostí. První je to, s nímž jste přišli vy s Maxem. Nějaký naštvaný literární kritik tě chce potrestat za to, že jsi napsala Zrcadlo.“

Max zamračeně vzhlédl. „Zdá se, že se k tomuhle vysvětlení nepřikláníš.“

„Máš pravdu,“ připustil O’Reilly. „Převážně proto, že pokud mohu říct, nikdo ve městě tu knihu nečetl, když jsem se po ní začal před dvěma dny vyptávat. Místní knihkupectví ji dokonce ani nemělo na skladě.“

„Byl to malý náklad,“ vysvětlila Cleo omluvně.

„A co takhle možnost, že někdo mimo město tu knihu zná a vystopoval Cleu až sem?“ zeptala se Trisha.

O’Reilly zavrtěl hlavou. „Jedinými místy, kde se mohou návštěvníci v Harmony Cove ubytovat, jsou tenhle hostinec, Kosmická harmonie nebo motel na druhém konci města. Žádné z těchto zařízení nemá zákazníka, který se tam v posledních měsících opakovaně ubytoval.“

„Takže neexistuje osoba, která by se tu nachomýtla pokaždé, když došlo k incidentu, je to tak?“ uvažoval nahlas Ben.

„Ano,“ připustil O’Reilly. „Netvrdím, že někdo nemohl zajet do města a všechno přichystat, ale musel by se tu vyznat. Taky by musel něco vědět o Clee. Například to, že se scházela s Nolanem Hildebrandem. Hodinu, kdy většinou chodí nahoru do postele. Který je její pokoj. Skutečnost, že často navštěvuje Kosmickou harmonii. A tak dále.“

„Dobrý bože,“ vyhrkla Andromeda stísněně. „Vypadá to, jako by někdo Cleu pozorně sledoval.“

„Přesně tak,“ připustil O’Reilly. „Takovéhle znalosti může člověk získat jen pečlivým zkoumáním rutinních zvyků určité osoby během dlouhé doby.“

„Což suma sumárum znamená, že ať to dělá kdokoli, ví toho hodně o tom, jak to tu chodí.“ Max si podal hůl a postavil se. Nevšímal si protestující bolesti ve stehně a šel k oknu.

Venku pršelo, ale on byl v teple, pohodlí a sytý. Bylo to příjemné vrátit se domů. Andromeda s Jitřenkou připravily speciální dušenou směs z mořských živočichů, ovesný salát a domácí chleba. Na dvířkách lednice mohl obdivovat další Sammyho kresby. Každý jásal nad Cleiným prstýnkem a pomalu se začínala plánovat budoucnost, která zahrnovala i jeho.

Člověk si na takový život rychle zvykne, pomyslel si Max. Ale opravdu chytrý muž to nikdy nepovažuje za navždy dané. A on byl vždycky hrdý na svou chytrost.

„Jak jsem řekl,“ pokračoval O’Reilly, „může to být naprostý cizinec, ale ať je to kdo chce, musel se nějaký čas pohybovat v Harmony Cove. Podvědomě cítím, že by si ho v takhle malém městě někdo všimnul. Věřte mi. Až zjistíme, kdo za těmi událostmi stojí, první slova, která každý z nás pronese, budou: Ale vždyť vypadal jako docela milý chlapík.“

„Nebo děvče,“ zamumlala Cleo.

O’Reilly přikývl. „Nebo děvče.“

Max sevřel oběma rukama hůl. „Dobrá, jaká je další možnost?“ O’Reilly nahlédl do poznámek. „Je tu jasná spojitost mezi smrtí Jasona Curzona a těmi událostmi.“ Cleo a ostatní naprosto ztichli.

„Sakra.“ Max vyhlédl do deště. „Máš docela pravdu, O’Reilly.“

„Obvykle ji mívám,“ zabručel O’Reilly.

„Měl jsem na to přijít sám,“ přiznal Max znechuceně.

„O čem to proboha mluvíte?“ zeptala se Andromeda znepokojeně. „Jak by s tím mohla mít Jasonova smrt něco společného?“

„Protože tu nechal umělecká díla v hodnotě čtvrt milionu dolarů,“ vysvětlil Max chmurně. „A zjevně si každý myslí, že o nich Cleo ví.“

„Každý, to znamená ty a Garrison Spark?“ zeptal se suše O’Reilly.

Max stiskl zuby. „Já vím, že Cleo nemá ani páru, kde ty Luttrellové jsou. Ale Spark pořád věří v opak. Už se ji pokoušel přemluvit, aby mu je prodala za zlomek jejich skutečné hodnoty.“

„Ani bys nevěřil, kolik lidí si myslí, že jsem padlá na hlavu,“ řekla Cleo. „Podle mé teorie souvisí tenhle mylný názor s výběrem obuvi.“

O’Reilly si jí nevšímal. „Myslíš, že tyhle události jsou součástí nějakého složitého triku, jak terorizovat Cleu, aby vydala ty obrazy, Maxi?“

„Je to jen možnost,“ přiznal Max. „Jak sám říkáš, to načasování sedí. Začalo to brzo poté, co zemřel Jason.“

O’Reilly zaváhal. „Tak proč potom nedostala žádné vzkazy s varováním, aby ty obrazy prodala či co?“

Cleo zvedla ruku, aby si zjednala pozornost. „Možná že mě pan Spark nebo někdo v pozadí chce opravdu vyplašit. Až budu vyděšená k smrti, předhodí mi požadavek, abych vytáhla ty Luttrelly.“

„Možná,“ připustil O’Reilly, ale příliš přesvědčeně nevypadal. Koncem tužky ťukal do bločku. „Chtěl bych se zmínit o něčem jiném, když už mluvíme o těch obrazech. Mezi podezřelé musíme počítat i Nolana Hildebranda.“

„Nolana?“ Cleo se rozšířily panenky. „Zbláznil ses? Nolan za těmi událostmi není.“

„Tím si nemůžeš být jistá,“ přerušil ji Max. „Pokoušel se tě přimět, abys mu pomohla ty obrazy najít, aby mohl shrábnout Sparkovo nálezné, pamatuješ?“

Cleo se zašklebila. „Ano, ale já si prostě nedovedu představit Nolana jako někoho, kdo by zosnoval všechno to kolem. Kromě toho byl upřímně šokovaný, když zjistil, že jsem napsala Zrcadlo. Vím, že byl. Neměl o tom dřív ani tušení.“

„To zděšení mohl jen předstírat,“ připomněl jí Max. „Pokoušel se tím odvrátit od sebe podezření.“

„Nevím.“ Cleo měla pochybovačný výraz. „Nolan prostě není uzpůsobený na složité duševní pochody, jestli chápete, co tím chci říct.“

„Myslíš, že je to takový prosťáček?“ zeptala se Jitřenka neotesaně.

Cleo se zamračila. „Ne tak úplně. Jen si ho zkrátka nedovedu představit jako někoho, kdo dokáže dát dohromady něco tak komplikovaného.“

„Možná,“ připustil O’Reilly. „Možná že ne. Pořád si ale myslím, že bychom ho neměli pouštět ze zřetele.“

Cleo rozhodila ruce, jako by se vzdávala. „Dobře, dobře. Nolan je podezřelý. V tom případě můžete na ten seznam klidně přidat i Adriana Forrestera. Hodí se na něj stejná logika. Ale já tu veřejně prohlašuji svůj soukromý, čistě osobní názor, že ani jeden z nich za těmi příhodami není.“

Max se na ni podíval. „Předtím jsi ale o Forresterovi vážně uvažovala.“

Cleo vzdychla. „Já vím, ale tehdy mi šel na nervy. Už jsem se uklidnila a musím přiznat, že si ho ve skutečnosti nedovedu představit, že by dělal něco podobného.“

Max to zvážil. Musel připustit, že má pravdu. Cleo dokáže nahlédnout do lidí jako on do obrazů. Měl by to vědět. Podívala se až na dno jeho duše a poznala, co na světě si přeje nejvíc. A taky mu to dala.

Stehno mu sevřela bolest. Max se zavrtěl a změnil polohu. Dlouhá cesta ze Seattlu si vybírala svou daň. Zastrčil své staré trápení dozadu do mysli a soustředil se na problém, který řešili. Popošel k fontáně.

„Jestli je za vším Spark,“ začal tiše, „tak ten problém smeteme co by dup.“

Všichni na něj hleděli. „Jak?“ zeptala se Sylvia.

„Zítra mu zavolám a dojednám si s ním schůzku.“ Max upřeně zíral do tyrkysové fontány. „Řeknu mu, aby na ty Luttrelly zapomněl. Taky mu povím, že chci, aby se odsud pěkně rychle klidil.“

O’Reilly ho pozoroval s chladným oceněním. „Mluvíme o čtvrt milionu dolarů. Proč si myslíš, že Spark vycouvá, když je v sázce taková spousta prachů?“

„Vycouvá,“ ujistil ho Max.

Nikdo už nepromluvil. Seděli v napjatém tichu a hleděli na něj. Max cítil dotírající nevyslovené otázky, ale neměl se k vysvětlení, jak se dokáže zbavit Sparka.

„Tak dobře,“ přitakal nakonec O’Reilly věcným tónem, „to tedy ošetří to Sparkovo hledisko. Což nás přivádí k třetí možnosti, kterou bychom měli zvážit.“

Max se setkal s O’Reillyho pohledem. „Myslím, že se mi líbí nejmíň.“

Cleo se zamračila. „Vždyť jsi ho ještě neslyšel.“

O’Reilly se zahořkle usmál. „Max má velice analytické myšlení. Hned je mu jasné, že ta třetí možnost je nejspíš ta nejhorší.“

„Co je to?“ zeptala se Trisha znepokojeně.

Max hleděl do bublající fontány. „V Cleině minulosti existuje něco, co někoho nutí po ní jít.“

„Do prdele,“ zašeptal Ben naplněný posvátnou hrůzou. Podíval se na Maxe. „Myslíš to vážně?“

„Ano.“ Max pohlédl na Cleu a pak pokračoval. „Vím, že jsme se o téhle možnosti jen stručně zmínili a pak jsme ji nechali plavat. Nechtěl jsem tě tím lekat. Ale vypadá to, že se na ni budeme muset podívat zblízka.“

„Na co se chcete podívat?“ zeptala se Cleo. „Už jsem vám řekla, že v mé minulosti není žádný podivný zvrhlík. Nic bizarnějšího se v mé minulosti neobjevilo kromě smrti mých rodičů.“

„Tvoji rodiče zemřeli velmi neobvyklým způsobem,“ podotkl Max tiše.

„Ano, ale existuje pro to logické vysvětlení,“ připomněla mu Cleo. Její oči posmutněly. „Alespoň podle úředních závěrů existovalo logické vysvětlení.“

O’Reilly pohlédl na Maxe. „Myslím, že teď je stejně vhodná chvíle jako kterákoli jiná, abych ti řekl, že jsem si trochu prověřoval smrt toho detektiva, kterého jsi najala loni v létě.“

Cleo sklouzla pohledem na O’Reillyho. „Vyšetřoval jsi smrt pana Ebersona? Proč?“

„Protože ses zmínila, že pracoval tehdy na tvém případu a protože já sám jsem při pátrání velmi důkladný,“ vysvětlil jí O’Reilly.

„A co?“ zeptala se Cleo v očekávání. „Je na té havárii něco podivného?“

„Oficiálně ne. Záznamy ukazují, že to byla nehoda. Ale když jsem volal úředníkovi z pojišťovny, který se nastěhoval k Ebersonovi do kanceláře, zmínil se, že musel čekat pěkně dlouho, než se tam mohl nastěhovat.“

Max zkoumal O’Reillyho výraz. „Proč?“

„Protože se tam nejdřív musely udělat nějaké opravy po požáru.“ O’Reilly zaklapl poznámky. „Zdá se, že tam malinko hořelo, asi špatné vedení. Úplně to zničilo Ebersonovy záznamy.“

„Tak takhle je to,“ vydechl Max tiše.

Cleo si rukama objala kolena. Měla ustaraný pohled, když se obrátila k O’Reillymu. „O čem to mluvil? Myslíš, že Eberson odhalil, že moji rodiče mohli být zavražděni?“

O’Reilly zvedl ruku. „Cleo, otevřeně ti říkám, že nevím, kam to všechno povede. Taky to klidně může být slepá ulička. Nejspíš je to slepá ulička, ale musíme ji prověřit.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se Ben.

„Budu pokračovat v pátrání tam, kde Eberson skončil,“ ujistil je O’Reilly. „Teď, když už je tady Max, aby na všechno dohlédl, odjedu do Seattlu a trochu prozkoumám pozadí smrti Cleiných rodičů.“

Max si všiml, že Cleo naprosto ztuhla.

„Nemyslím si, že je to ten nejšťastnější nápad,“ zašeptala. „Co když je v tom nějaký blázen?“

„Pak bude nejlepší přijít na to, kdo to je, ne?“ zeptal se O’Reilly klidně. „Dřív než způsobí další škody.“

Sylvia se nervózně zavrtěla v židli. „Nechci, abys zbytečně riskoval, O’Reilly.“

Max zaznamenal velmi intimní tón v jejím hlase.

O’Reilly na ni konejšivě pohlédl. „Hele, v tomhle jsem dobrej. Vždyť se tím živím.“

„Sylvia má pravdu,“ vyhrkla Cleo. „Jestli tu jde o něco nebezpečného, bude lepší zavolat policii.“

„V tomhle stavu to nemá smysl,“ vysvětloval jí O’Reilly. „Nemáme toho dost, abychom mohli pokračovat. Jak jsem řekl, možná že se honíme za přeludem. Jen se prostě chci ujistit, že jsme nevynechali žádnou možnost.“

Andromeda se zamračila. „Pořád si myslíš, že nejvíc podezřelý je Spark, nemám pravdu?“

„Přesně tak,“ připustil O’Reilly. „Už kvůli načasování těch událostí a sumě peněz, která v tom jede.“

„Mně se to nelíbí,“ zašeptala Cleo. „Mám takový děsivý pocit.“

„Jaký pocit?“

„Nevím. Prostě divný.“

Max se natáhl, vzal ji za ruku a pomohl jí na nohy. „Myslím, že je čas jít spát.“ Neodporovala, ale chlad jejích prstů mu dělal starosti. Trisha se podívala na O’Reillyho. „Odjíždíš ráno?“

„Bohužel ano.“ O’Reilly pohlédl na Sylvii. „Ale vrátíš se,“ ujišťovala se Trisha. „Viď, že tu budeš do pátku?“

„Tu svatbu bych si nenechal ujít za nic na světě,“ usmál se O’Reilly. „Nejpozději v pátek jsem tady. Ve svým nejlepším kvádru.“

„Bůh nás chraň,“ zabručel Max.

Andromeda zvedla obočí. „Jsem přesvědčená, že O’Reillyho oblek je nádherný.“

„Je zelený a celý z polyesteru,“ otřásl se Max. „Musím snad něco dodávat?“

kapitola 17

Druhý den v noci ležela Cleo v podkrovním pokojíku s rukama pod hlavou a zírala do stropu. „Zítra půjdu za Sparkem s tebou.“

„Ne,“ ozval se Max vedle ní. „Naposledy ti říkám, že tě tam nechci.“

Ta hádka probíhala už od čtyř hodin odpoledne, kdy Cleo zjistila, že si na ráno ujednal schůzku s Garrisonem Sparkem. Okamžitě oznámila své záměry konfrontovat Sparka s Maxem. Max si však postavil hlavu se silou, která ji nejen vylekala, ale i bolela.

„Maxi, všechno tohle je kvůli mně. Mám právo být s tebou, když budeš mluvit se Sparkem.“

„Cleo, přestaň naléhat. Nebudu už opakovat, že si s tím poradím sám.“

Sedla si na posteli popuzená až na hranici hněvu. „Proč jsi tak paličatý? Řekni mi jeden dobrý důvod, proč bych s tebou nemohla být.“

„Nevíš nic o tom, jak se zachází s lidmi typu Sparka.“

„A ty ano?“

„Ano.“

„Co z tebe dělá takového odborníka?“ vystřelila na něj. „Už jsem kdysi pro Sparka pracoval. Vím, jak uvažuje. A taky vím, jak jedná.“

„Takže?“ vyzvala ho Cleo.

„Takže tě nechci nikde poblíž, když s ním budu probírat všechny ty záležitosti.“

„Nejsem žádnej idiot, Maxi. Nechci se ti plíst do tvých plánů, ať jsou jakékoli.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsi idiot.“

„Taky nejsem tak naivní, jak si o mně leckdo myslí.“ Cleo se náhle odmlčela. „Maxi, už tě napadlo, že je to naše první hádka?“

„Copak tohle je hádka?“

„Mně to jako hádka připadá.“

„Sakra, říkám, že se nehádáme.“

Cleu zarazila divoká naléhavost v jeho hlase. „Dobře, takže máme vzrušenou debatu. Ať to označíš, jak chceš, myslím, že je nejvyšší čas si vyjasnit drobný komunikační problém, který mezi námi vyvstal.“

„Jaký komunikační problém?“ zeptal se ostražitě.

Cleo se nadechla. „Jednou jsi podotkl, že my dva máme odlišné způsoby řízení podniku. Takže tyhle dva styly na sebe právě narazily a nejspíš ještě v budoucnosti narazí. Musíme se naučit, jak spolu vycházet, když se to stane.“

„Sakra. Poslední věc, kterou dneska večer potřebuju, je vést takovouhle diskusi.“

„Tak to máš smůlu. Už ji vedeme.“ Cleo se dotkla jeho ramena. „Myslím, že se na něčem musíme dohodnout, Maxi. Nemůžeš prostě přijít do téhle rodiny a zneužívat svého vlivu způsobem, na jaký jsi byl zjevně zvyklý u Curzonů. Když má náš vztah fungovat, musíme se naučit pracovat jako tým.“

Max se ani nepohnul. Nové napětí, které z něj vyzařovalo, bylo doslova hmatatelné. „Co tím chceš říct?“

Cleo ho znepokojeně pozorovala. Zmocnil se jí náhle pocit, že vstoupila do minového pole. „Jen se pokouším hovořit o našem oboustranném problému.“

Max se bez jakéhokoli varování pohnul. Odstrčil deku a posadil se na pelesti. Pak se natáhl pro hůl a postavil se. „Chceš mi snad říct, že jestli nepůjdou věci podle tvého, je náš vztah, jak tomu říkáš, pryč?“

„Maxi.“ Cleo si přitiskla polštář na prsa. „Proboha živýho, nikdy jsem nic takového neřekla. Jen tvrdím, že musíme odstranit některé naše komunikační problémy.“

„Komunikační problémy zní jako kód pro rozmyslela jsem si, že si tě vezmu.“

„To není pravda,“ odsekla Cleo. „Máme jen trochu potíže, pokud jde o nás, to je všechno.“

„Jen mě moc neškol v teorii komunikace podle lidové psychologie.“ Max si ji změřil nebezpečným pohledem. „Drž se podstaty.“

„Žádná podstata neexistuje.“ Cleu jeho reakce vyděsila. „Pokouším se ti vysvětlit, že si prostě nestoupnu stranou a nenechám tě vést rodinu a všechno, co je v dosahu. Bože dobrý, ani se nedivím, že se Kimberly bála dát ti to místo ve správní radě. Věděla, že se zmocníš Curzonů, jakmile k tomu dostaneš příležitost.“

Max vypadal, jako by dostal ránu. Ruka sevřela držadlo hole. „Tohle si myslíš, že chci provést? Převzít vedení rodiny a tvého hostince?“

Cleo byla zděšená. „Samozřejmě že ne.“ Vyškrabala se na kolena uprostřed postele. „Maxi, pochopil jsi to úplně špatně.“

„Máš pravdu. Co z toho jsem pochopil špatně? Všechno mi to připadá naprosto srozumitelné. Ty si myslíš, že přebírám vedení, a pokud nebudu řídit věci tvým způsobem, hodláš zrušit naše manželství. Zapomněl jsem na něco?“

„Nehodlám zrušit naše manželství. Byl bys tak laskav a přestal mi podstrkovat slova, která jsem nikdy nevyslovila?“

„Mluvím tak, jak jsi mluvila ty.“

Cleo ztratila trpělivost. „Jaký je tu proboha problém? Proč nechceš, abych s tebou zítra šla ke Sparkovi?“

„Protože tě tam nechci. To jako důvod nestačí?“

„Ne, to si piš že ne.“

Max popošel k oknu a zadíval se ven do tmy. „To je jediný důvod, který ti prozradím. A jestli ti nestačí, budeš se muset rozhodnout, co dál.“

Pustota v jeho hlase byla Cleina zkáza. Jeho slova prostupovaly chlad a samota, které jí trhaly srdce na kusy. Představila si, kolikrát asi v životě Max čekal, až ostatní rozhodnou, že ho pošlou na ulici a pak dál do dalšího dočasného domova.

S tichým výkřikem bolesti, která byla stejně hluboká jako jeho vlastní, Cleo vyskočila z postele a běžela přes pokoj k oknu, kde stál. Napřáhla k němu paže a opřela mu hlavu o holou hruď.

„Maxi, mám pro tebe novinku. Nic z toho, co si myslíš, není pravda!“

Dotkl se váhavě jejích vlasů.

Cleo zvedla hlavu a setkala se s jeho pohledem. Vzala do dlaní jeho sevřené čelisti. „Nikdo tě z rodiny nevykopne jen proto, že jsi zrovna paličatý jak mezek a že máš rozčilující tendenci řídit všechno rozkazy.“

„Opravdu?“ Vyhledal její obličej pohledem, který odrážel chmurné podrobení se osudu i slabounký plamínek naděje.

„Ne.“ Cleo si stoupla na špičky a políbila ho jemně na ústa. „Jsi jedním z nás. Nezáleží na tom, jestli sem tam selžeš, pamatuj si to.“

Maxovy oči byly daleko nečitelnější než kdykoli předtím. „Jseš si jistá?“

„Naprosto jistá.“ Cleo se zazubila. „Samozřejmě na oplátku se musíš naučit přizpůsobit některým mým nepatrným vrtochům, které tě možná budou čas od času štvát. Například se nehodlám vzdát v té záležitosti, až si to půjdeš vyříkat se Sparkem. Ale tohle je pro mě rodinný život. Něco dáváš, něco bereš. Hernajs. Nic není dokonalé.“

V Maxově výrazu nespatřila ani stopu pobavení. „Cleo…“

„Ano?“

„Ale nic.“

Nakonec ji Max k sobě přitáhl a držel ji tak pevně, že jí málem polámal žebra.

Pak si ji odvedl zpátky do postele.

Trvalo to ještě nějaký čas, než se Max zavrtěl a váhavě se překulil na bok. „Tak dobře, můžeš se mnou zítra jít.“

Cleo si v duchu kladla otázku, proč jí připadá jako hazardní hráč, který právě vsadil na jednu kartu s malou pravděpodobností výhry.

Schůzku si domluvili na neutrálním území. Spark navrhl setkám v malém motelu asi čtyřicet mil od Harmony Cove. Max souhlasil.

Přemýšlel o tom setkání skoro celou noc, ale pořád nebyl připraven čelit záplavě vzpomínek, které se vynořily, když Spark otevřel dveře svého malého motelového apartmá. Ať to zvažuju jak chci, pomyslel si Max, nemohu obejít skutečnost, že vděčím Sparkovi za mnohé.

Byl to koneckonců Spark, kdo Maxovi poprvé umožnil uplatnit svou velikou vášeň pro malířství. Byl to Spark, kdo dovolil Maxovi seznámit se zblízka s některými z nejskvělejších obrazů, které byly vytvořeny na Západním pobřeží v posledních dvaceti letech. A byl to Spark, kdo poskytl Maxovi příležitost setkat se s Jasonem Curzonem.

„Tak, tak.“ Spark ho pozoroval napůl chladně, napůl pobaveně. „Už je to hezky dlouho, Fortune. Zdá se, že sis dost polepšil. Těžko uvěřit, že jsi kdysi dávno pro mě dělal poslíčka s obrazy.“

Spark se za těch dvanáct let změnil nepatrně, pomyslel si Max. Vypadá stále upraveně a blazeovaně jako vždy. Pohrdavě zkřivená ústa a výraz unuděné blahosklonnosti, který byl tak užitečný pro zastrašování bojácných sběratelů.

„Nemá smysl ztrácet čas návraty do minulosti,“ přerušil ho Max. Ještě víc sevřel Cleinu paži. „Pokud vím, s mou snoubenkou jste se už setkal.“

„Snoubenkou?“ Spark se žalostně usmál. „To je mi líto. Opravdu mě nenapadlo, že jste schopná dopustit se té chyby a zamilovat se do Fortuna, má drahá. Jaká škoda. Ale přikročme k věci.“

Cleo na něj vrhla nasupený pohled, hned jak vešla do místnosti. „Jsme tu proto, abychom si pohovořili o těch obrazech, pane Sparku. Navrhuji vynechat nezávaznou konverzaci.“

„Ano, jistě. Ty Luttrellové.“ Spark nabídl Maxovi a Clee křesla a pak se sám posadil. Lenivě si přehodil nohu přes nohu. „Musím připustit, že jsem byl poněkud znepokojený, když jste mi včera volali, Maxi. Mám si to vykládat tak, že jste připraveni vyjednávat?“

„Není o čem,“ ujistil ho Max. „Kdyby se ti Luttrellové našli, tak patří mně. Nemám vůbec v úmyslu vám je prodat.“

„Mám tady kupní smlouvu od Jasona Curzona.“ Spark na ně upřel hluboký pohled. „Naprosto jasně dokládá, že mi ty Luttrelly prodal krátce před svou smrtí.“

„Ta smlouva je falešná stejně jako ten Maraston, kterého jste minulý rok prodal tomu sběrateli z Portlandu,“ řekl Max klidně.

Spark přimhouřil oči. „Jak dokážeš, že ten obraz je podvrh?“

Max se slabě usmál. „Snadno. Mám totiž originál.“

Ve Sparkových očích se znepokojeně zablesklo. „Lžeš.“

Max zavrtěl shovívavě hlavou. „Ne. Sparku, nelžu. Oba víme, že já nikdy neblufuju. Objevil jsem ten originál náhodou před třemi lety. Od té doby visí v mém sklepě. Jestli trváte na tom, že vytáhnete svou kupní smlouvu, spojím se s tím sběratelem z Portlandu a navrhnu mu, aby si dal toho Marastona prověřit odborníkem.“

„Ty jsi vedoucí autoritou, pokud jde o Marastonovo dílo.“

„Přesně.“ Max pokrčil rameny. „Budu jen šťastný, když budu moci dobrovolně poskytnout expertizu v téhle záležitosti. Dovedu si představit, jak mi ten sběratel z Portlandu bude vděčný. Asi nejsem daleko od pravdy, když řeknu, že nejspíš bude chtít zpátky svý peníze. Nepochybně už od vás nic nekoupí, ani on, ani nikdo jiný, kdo se o tom doslechne. Dovedu si představit, jak rychle se ta historka v určitých kruzích rozkřikne.“

„Parchante,“ vybuchl Spark, ale znělo to spíš rezignovaně než rozčileně.

Spark je v jádru obchodník, konstatoval v duchu Max. Ví, kdy to má vzdát. „Vůbec mě nepřekvapuje, že pořád podstrkujete nějaké podvrhy. Řekl bych, že už té vedlejší činnosti necháte. Koneckonců zacházíte s nimi jako s originály. Co se děje? Pořád nemůžete odolat rychle vydělaným penězům?“

„Někteří z nás se nikdy nezmění, Fortune.“ Spark mu čelil úsměvem plným jedu. „Vidím, že pořád dokážeš popadnout příležitost za pačesy. Ale ohromuje mě, že jsi klesl tak hluboko a svádíš mladé ženy, abys dostal, co chceš. Ostatně i za starých časů mně šly některé tvé vlastnosti na nervy.“

Těch vlastností nebylo tolik, pomyslel si Max. Měli se Sparkem jednoduchou dohodu. Oplátkou za to, že může pracovat s obrazy, které pro něj znamenaly víc než jídlo, Max souhlasil s tím, že nebude nahlas vyslovovat své názory na umělecká díla. Pokud se klienti na ten názor přímo nezeptají.

Jason Curzon byl jediný, kdo se kdy Sparkova neotesaného poslíčka a děvčete pro všechno na jeho mínění zeptal.

Koutkem oka Max pozoroval Clein výraz. Žaludek se mu svíral ledovým očekáváním. Věděl, jak to dopadne, když vezme Cleu na tuhle konfrontaci. Právě proto ji chtěl ušetřit tohohle setkání.

Ale nakonec zničila jeho obranu svým vlastním laskavým způsobem. Minulou noc Max v určitém ohledu zjistil, že bude muset riskovat. Nevěděl, jak zareaguje, když letmo nahlédne do jeho nepříliš ušlechtilé minulosti, ale přijal skutečnost, že jeho osud leží v jejích rukách.

„Rozumíme si, Sparku?“ zeptal se Max tiše.

„Myslím že ano.“ Spark se otočil ke Clee. „Řekl vám váš snoubenec přesně, čím se živil, když pro mě pracoval, slečno Robbinsová?“

Cleo střelila pohledem po Maxovi. „Ano, dělal pro vás příležitostně.“

„Taky že jo.“ Spark vypadal potěšeně. „Někdy šlo o velmi podivné práce. Mimo jiné sháněl i nesmírně cenná umělecká díla z určitých pramenů, které byly, jak bych tak řekl, méně reprezentativní. Fortune nosil zbraň, když pro mě pracoval, slečno Robbinsová. To by vám mělo naznačit něco o jeho solidnosti.“

Cleo se zamračila. „Dovedu si představit, že manipulace s cennými obrazy vyžaduje určitá bezpečnostní opatření.“

„Oh ano, jistě.“ Spark se usmál. „Zvláště když některá ta díla byla od sběratelů, kteří měli spojení s podsvětím. A pak se stávalo, že Max dodával obrazy, které měly poněkud temný původ.“

„Chcete říct, že to byly padělky?“ vyzvídala Cleo.

„Skvělé padělky, slečno Robbinsová.“ Spark se zatvářil dotčeně. „Max vám může potvrdit, že když už pracuju s padělky, tak jsou to padělky první třídy. Z devětadevadesáti procent nikdo nedokáže rozeznat dobrý Sparkův podvrh od originálu.“

„Kromě Maxe?“ zeptala se Cleo.

Spark si povzdechl. „Bohužel ano. Max má nadpřirozený talent rozeznat pravý obraz od podvrhu. V určité době to byla velmi užitečná dovednost. Pak už to bylo poněkud znepokojující.“

„Chcete říct, že jste Maxova talentu využíval k tomu, aby vás nikdo nenapálil,“ uzavřela Cleo. „Ale obával jste se, že když napálíte druhé, všechno vyklopí.“

„Přesně tak, slečno Robbinsová.“ Sparkovi blýskaly oči. „Nicméně pokud vím, porušil naši dohodu pouze jednou během dlouhé doby vzájemné spolupráce. A to když doručil Jasonovi Curzonovi jeden obraz. Když to tak zpětně rozebírám, docela věřím tomu, že to nebyla potřeba porušit dohodu, ale spíš možnost chopit se příležitosti. Max viděl šanci si polepšit. Nemám pravdu, Maxi?“

Max neuhnul pohledem. „Měli jsme spolu dohodu, Sparku. Řekl jsem, že nebudu lhát, pokud jde o vaše obrazy, pakliže se mě klient nezeptá na můj názor. Jason se zeptal.“

„A krátce na to Max rezignoval na příležitostné práce a přijal Curzonovu atraktivnější nabídku.“ Spark se na Cleu slabě usmál. „Ještě jednou vám radím, dejte si na Fortuna pozor, slečno Robbinsová. Až se zmocní těch Luttrellů, tak se zdejchne.“

„Tak to už stačí, Sparku. Myslím, že si rozumíme, nebo ne?“ Max se postavil.

Spark elegantně pokrčil jedním ramenem. „Nikdy si vzájemně neporozumíme, Fortune.“

„A ještě jednu věc. Zjistím si, že jste dal vědět Nolanu Hildebrandovi, že už o ty Luttrelly nestojíte.“

„Když na tom trváš.“

Max položil ruku na jestřábí hlavu a pohlédl na Cleu. Neblahé tušení ho požíralo zaživa. „Tak pojíme, Cleo.“

Vstala beze slova a vyrazila ke dveřím. Max ji následoval.

„Fortune?“ zamumlal Spark tiše.

Max se ohlédl přes rameno. „Co je, Sparku?“

„Žádám tě naléhavě, aby sis to ještě rozmyslel. Mám kupce, který zaplatí čtvrt milionu dolarů. Rozdělím se s tebou fifty fifty. Přemýšlej o tom.“

„Nejsou na prodej,“ ujistil ho Max.

„Bál jsem se, že to řekneš.“ Spark zvedl ruku. „Tak se kliď. Doufám, že se v dohledný době nesetkáme.“

„Já taky. Mimochodem měl byste možná vědět, že můj právník má zapečetěný dopis, který otevře, kdyby se mi něco stalo. Ten dopis obsahuje seznam významných falzifikátů, které v současné době zdobí zdi domovů vašich klientů.“

„Tys byl vždycky nevděčný hajzl.“ Sparkovy rty se nebezpečně sevřely. „Neboj. Zapálím svíčky, abys byl dlouho živ.“

„Díky. Pokud jde o mne, naše dohoda stále platí. Kliďte se mi z cesty a já vás nechám na pokoji.“

Spark se na něj podíval. „Bude zajímavé vidět, jak se přizpůsobil manželskému životu.“

Cleo se otočila od dveří. „Myslím, že bude skvělý, pane Sparku.“

Max viděl vřelost v jejích očích. Napětí uvnitř povolilo. Všechno bude v pořádku. Cleo proti němu jeho minulost nepoužije.

Následoval ji ven do chodby. Když zavřel dveře Sparkova pokoje, beze slova ji vzal za ruku. Pak spolu vyšli z motelu do chladného, mlhavého deště.

„Dobrá, tak tedy,“ začala Cleo, když Max otvíral dveře jaguára, „co si myslíš?“

„O Sparkovi?“ Max ji pozorně sledoval. „Myslím si totéž co předtím. Ten s tím vším nemá co dělat. Ale jestli se mýlím a je to on, kdo tě děsí, nebo jestli k tomu donutil Hildebranda, tec? přestane. My si se Sparkem rozumíme. Ví, že bych ho zničil, kdyby mi překřížil cestu. Ale taky ví, že ho nechám na pokoji, když on nechá mě.“

Cleo se zachvěla. „Proboha živýho, proč jsi pracoval pro takovýhohle chlapa?“

„Potřeboval jsem práci.“

Max zavřel dveře a obešel jaguára. Sedl si za volant a naklonil se, aby Clee otevřel. Nevěděl, co dodat.

Cleo vypadala zamyšleně. „Myslím, že už chápu, proč jsi nechtěl, abych šla dnes dopoledne s tebou.“

„Vždycky se pyšním tím, že nikdy neselžu,“ řekl Max tiše. „Ale teď, když se ohlédnu zpátky, se mi zdá, že jsem zvoral celý svůj minulý život.“

„Ále,“ povzbuzovala ho Cleo. „Jen se dnes dopoledne cítíš trochu v depresi. Z toho se dostaneš.“

„Myslíš?“

„Já to vím.“ Cleo se naklonila přes sedadlo a políbila ho.

„Vzdávám se.“ Ben se zašklebil na svůj obraz v zrcadle. „Nemůžu přijít na to, jak uvázat toho stupidního motýlka. V životě jsem na krku neměl nic takovýho.“

„Vydrž chvilku, hned jsem u tebe, jen to tu dokončím.“ Max se soustředil na Sammyho motýlka. „Zvedni tu bradu, prcku. Tak, správně.“

Sammy zvedl poslušně bradu, když mu Max uvazoval černého motýlka, který naprosto ladil s dětským smokinkem. „Můžu si vzít Šťastný káčátko?“

„Nebudeš ho mít kam odložit během obřadu. Nezapomeň, že musíš hlídat prstýnky.“ Max dokončil akci a přehlédl své dílo zkušeným okem.

Sammy měl na sobě perfektní miniaturu černobílého společenského oblečení, které si oblékl on i Ben. Max si velmi dobře uvědomoval, že tihle dva mají na sobě smokink poprvé. Ujistil je, že začít není nikdy pozdě.

„Vypadáš dobře, prcku.“ Max pokývl hlavou, spokojený s konečným výsledkem. „Maminka tě nepozná.“

Sammy se prohlížel v zrcadle. „Vypadám přesně jako Ben, viď, Maxi?“

„Na to vem jed.“ Max zvedl malé černé sáčko a jemně do něj vsunul Sammyho ručičky. Kolem pasu natáhl úzkou šerpu. „A teď si dej pozor, abys neušpinil ten oblek dřív, než bude po svatbě, rozumíš?“

„Jistě, Maxi. Dám bacha. Myslíš, že O’Reilly dorazí včas?“ Sammy vypadal ustaraně. Trápil se O’Reillyho zpožděním už přes hodinu.

„Říkal, že tu bude,“ připomněl mu Max. „A když O’Reilly něco řekne, můžeš se na něj spolehnout.“

Pravda byla, že se Max sám začínal malinko obávat, i když neměl v úmyslu tu skutečnost ventilovat. O’Reilly sám vyžadoval dochvilnost. Dnes už překročil všechny meze. Max se podíval na hodinky už počtvrté za posledních dvacet minut. Obřad v Kosmické harmonii měl začít za hodinu.

Ben si hrál s konečky motýlka. „Možná že píchl.“ Pohledem vyhledal Maxe v zrcadle, dýchala z něj starost.

„Možná,“ přitakal Max. „Ale má v autě telefon. Zavolal by, kdyby se zpozdil. Hele, teď mě nech, ať se podívám na toho tvýho motýlka. Jestli ho budeš takhle žmoulat, budeme ho muset přežehlit.“

„Nechápu, proč se musím takhle maškařit,“ brblal Ben. „Je to ztráta času. Připadám si v těch šatech jak blbec.“

„Bude ti to stát za to, až uvidíš Trishiny oči. Ženský letěj na chlapy ve smokinku.“

„Cože?“ Bena tenhle názor zaujal. „Ty si opravdu myslíš, že se budu Trishe líbit?“

„Věř mi.“ Max se ujal černého motýlka a zručně ho uvázal. „Bude z toho celá pryč.“

Ben se dotkl prsty škrobené košile. „A co tohle nabírání? Vypadá to jako kraječky pro ženský.“

„Muži nosí takové plisé víc než dvě stě let. Jsi v dobré společnosti.“

„Opravdu nevypadám jako číšník v lepší restauraci?“ zeptal se Ben pochybovačně.

„Vypadáš jak James Bond,“ ujistil ho Max.

Ben se zamračil. „Raději bych vypadal jako ty,“ zavrčel. „To bych aspoň věděl, že nevypadám jak idiot. Ty vždycky vypadáš tak, jak vypadat máš, víš?“ Hledal slova. „Vždycky vypadáš dobře.“

Maxe se zmocnil zvláštní pocit. Nepamatoval se, že by ho někdy někdo chtěl napodobovat. „Jen si pamatuj, že se v těch šatech musil tvářit tak, aby každý pochopil, že jsi daleko mazanější.“

„Když to říkáš.“ Ben pozoroval v zrcadle, jak mu Max zavazuje motýlka. „Kde ses to naučil?“

„Naučil mě to Jason.“

Zaplavily ho dávné vzpomínky. Dokončil motýlka a vytáhl rohy Benova límce. Před dvanácti lety pochyboval o smokinku stejně jako Ben teď. Jason mu zavazoval motýlka, a dokonce mu musel předvést, jak se upevňují manžetové knoflíčky.

Je v tom něco uspokojivého, když člověk předává chlapské umění oblékat se pro společenskou příležitost mladému muži, který je stejně neotesaný a nezkušený, jako býval on sám, pomyslel si Max.

„Tak a je to. Jen se podívej.“ Odstoupil, aby přehlédl své dílo. „Perfektní. Vypadáš, jako bys nosil smokink už celá léta.“

Ben se prohlížel v zrcadle. V očích se mu objevil potěšený výraz. Narovnal se v ramenou. „Vypadám nějak starší nebo co?“

„Skvěle,“ prohlásil Max. „Vypadáš skvěle, Bene.“

„No opravdu, viď že jo?“ Ben si navlékl sako.

„Úplně jako Max,“ přitakal Sammy. Vzal Šťastné káčátko a dal si ho pod paži.

„No, tak si myslím, že jsme hotoví, co?“ V Benově chování se odrážel slabý, ale jistý náznak frajerství.

Sammy byl celý vyplašený. „Nikam nemůžeme, dokud nedorazí O’Reilly.“

„Počkáme na něj,“ ujistil ho Max. „Běž k oknu a hlídej, Sammy.“

„ Tak jo.“ Sammy se rozběhl pokojem.

Max pohlédl na Bena. „Ještě musíme vyřídit jednu věc, než odjedeme do Kosmické harmonie.“ Max sáhl do kapsy a vyndal letenky.

„Co to je?“ zeptal se Ben, na okamžik vyvedený z míry.

„Vaše líbánky.“ Max otevřel Benovo sako a vsunul mu letenky do vnitřní kapsy. „Jedete na týden na Havaj. To je dárek od rodiny.“

Benovi spadla čelist. „Havaj. Myslel jsem, že pojedeme do Seattlu.“

„Trochu se změnily plány. Odpoledne pojedete autem do Seattlu a pak místo abyste se ubytovali v centru, zamíříte na letiště.“ Max se ušklíbl. „Přes noc zůstanete v hotelu. Letadlo startuje v sedm ráno.“

„Havaj.“ Ben vypadal zmateně. „Ale my si žádnou Havaj nemůžeme dovolit.“

„Jak jsem říkal, je to dárek od rodiny.“ Max rychle přehlédl svůj obraz v zrcadle a upravil si motýlka. „A teď dávej pozor, Bene. Až dorazíte do Honolulu, bude na vás čekat limuzína. Řidič bude držet cedulku s vaším jménem.“

„Limuzína. Doprdele. Trisha tomu nebude chtít věřit.“

„Všechno je placené předem. Nedávej řidiči žádné spropitné, jasný.“

„Jo, dobře, žádný spropitný.“

„Limuzína vás doveze do Curzonova ráje. Je to hned na pláži. Budete mít k dispozici svatební apartmá.“

„Svatební apartmá?“ Ben byl očividně ohromený. „Ale to muselo stát balík.“

Taky to stálo, usmál se v duchu Max, ale vůbec nezamýšlel svěřovat se s tím Benovi. „Ředitel hotelu je můj přítel,“ řekl klidně. „Dluží mi nějakou službičku.“ Vděčil Maxovi za místo, ale to nebylo důležité. V každém případě zaplatil Max za apartmá plnou cenu. Teď, když už nepracoval pro Curzona, nechtěl od společnosti žádné laskavosti. „Všechno jen podepíšeš, jasný?“

„Všechno?“

„Hotelový účet, jídlo, co v hotelu sníte, zařízení na potápění a havajské šaty, které budeš chtít koupit Trishe. Všechno.“

„Hernajs, stěží tomu můžu uvěřit,“ vyhrkl Ben. „Ví to Trisha?“

Max se usmál a pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. A ty jí o tom řekneš až dneska odpoledne na letišti.“

„Bude z toho celá vedle,“ usmál se Ben. „A bude děsně šťastná.“

„V tom to celé vězí,“ ujistil ho Max.

„Sakra, Maxi. Nic takovýho jsem nikdy nezažil.“ Ben na něj zíral. „Nevím, jak ti poděkovat.“

„Říkal jsem ti, že je to dárek od rodiny, nejen ode mě. A když nám budeš chtít poděkovat, tak se postarej o Trishu a o děcko.“

„Taky že jo,“ přísahal Ben.

„A taky se po líbánkách vrať, abys mě zachránil od všech těch katastrof, které se tu stanou.“

Ben se zašklebil. „Nedělej si starosti, hodlám ti přenechat všechny instalatérský práce. Zatraceně, to je na mě moc. Havaj. Páni, doufám, že to na letišti nezvorám nebo ze sebe neudělám blbce v tom nóbl hotelu.“

Max mu položil ruku na rameno. „Poslouchej, příteli, chtěl bych ti říct pár moudrých slov. Pamatuj si je po celý zbytek života.“

Ben vystřízlivěl a podíval se na Maxe se zájmem. „Poslouchám.“

„Vůbec neškodí, když člověk občas něco zvoře,“ řekl Max. „Pochopils to?“

„Jo.“ Ben se znovu zašklebil, ale vážný výraz v očích si podržel o trochu déle. „Myslím, že si to zapamatuju.“

„Už je tu, už je tu!“ vykřikl Sammy. „Vidím O’Reillyho! Právě vystupuje z auta.“

„Má na sobě zelený oblek?“ zeptal se Max.

„Blbost. Má na sobě smokink, přesně jako my. A nese ten největší dárek, celý zabalený v blýskavém papíru.“

Ben s Maxem se na sebe ušklíbli.

Když Max, Ben a Sammy dorazily o pár minut později dolů, O’Reilly se potácel ve vestibulu a pohlížel nervózně na hodinky. George, který přišel dřív, aby všechno ohlídal, zatímco rodina bude na svatbě, se usmál.

„Co tě zdrželo?“ vybafl Max na O’Reillyho.

„Řeknu ti to pozdějc,“ odpověděl O’Reilly tiše.

„Ahoj, O’Reilly.“ Sammy se hnal k O’Reillymu a zastavil se těsně před ním. „Už jsem se bál, že nepřijdeš.“

O’Reilly se k Sammymu sklonil. Usmál se. „Vždyť jsem ti říkal, že tu budu, ne?“

„Uf.“ V Sammyho pohledu se zračila nekonečná úleva. „Ben povídal, že jsi možná píchnul nebo něco podobnýho.“

„Ále, jen jsem musel něco zařídit. Hele, nech mě, ať se na tebe podívám, prcku. Jste všichni jako ze škatulky. Vidím, že tě Max vzal do parády. Je jediný chlapík, kterého znám, co opravdu umí uvázat motýlka. Ten můj je uvázaný předem.“

„Max říká, že musím vypadat dobře, když mám hlídat ty prstýnky,“ vysvětloval Sammy.

„To je moc důležité,“ potvrdil mu O’Reilly. Zvedl se a kývl směrem k Benovi. „Tak je tu tvůj velký den. Jsi připravený?“

„Připravený jako nikdy předtím,“ přitakal Ben. V očích měl dychtivý výraz. „Rodina mě posílá na Havaj. Věřil bys tomu?“

O’Reilly vrhl pohled na Maxe. „Věřil.“ Podal Benovi balík.

„Ale díky.“ Ben dal krabici Georgeovi. „Polož ho k ostatním, ano. Trisha říkala, že je otevřeme, až přijdem.“

„Zařídím, neboj,“ uklidňoval ho George. Schoval dárek za pult. Pak si zálibně Bena prohlédl. „Hodně štěstí, Bene.“

„Jo, díky.“ Ben se podíval na Maxe. „Hádám, že už ho mám dost.“

„To máš.“ Max naposledy zhodnotil své chráněnce. Krátce se zamračil, když viděl, že Sammy má nějakou šmouhu na špičce nosu. „Jak se to tam dostalo?“ zeptal se ho, když vytahoval kapesník z krabice na recepčním pultu.

„Nevím.“ Sammy tiše stál, aby mu Max mohl otřít tu špínu. „Možná že od Šťastnýho káčátka.“

„Máš pravdu. Měl jsem to vědět.“ Max odhodil kapesník do malého popelníku za pultem. „Tak, a všichni do auta.“

Sammy vyrazil ze dveří. Ben šel za ním trochu pomalejším, ale stejně dychtivým krokem.

Max počkal, dokud nevyšli, a pak pohlédl na O’Reillyho. „Je to vazný?“

„Dal bych nevím co za to, kdybych ti uměl odpovědět,“ řekl O’Reilly. „Později ti všechno vysvětlím. Zatím jen to, že Cleo nesmí zůstat sama ani pár minut.“

Max uvnitř ztuhl. „Kristepane, O’Reilly, nemůžeš to na mě takhle vyhrknout a pak říct, že mi zbytek vysvětlíš později.“

„Je to dlouhé vyprávění. Nechci to vykládat před Benem a Sammym.“

„Má to co dělat se smrtí jejích rodičů, viď?“

„Možná. Prostě zatím neznám všechny odpovědi, Maxi. Promiň.“

„Sakra práce posraná.“ Max divoce sevřel hůl a vyrazil k jaguáru.

„Věřil bys, že je to první svatba, na které jsem od své vlastní?“ zeptal se O’Reilly o hodinu a půl později, když stál vedle Maxe u stolu se studeným bufetem.

„Pořád je to proti mně o svatbu navíc.“ Max kousl do skvělé jednohubky s lososem, kterou si zrovna vzal z mísy.

„Nedělej si ze mě legraci,“ zarazil se O’Reilly. „Zdálo se, že jako svědek víš, jak to chodí.“

„To dělá ten smokink.“ Max polkl jednohubku. „Člověk v patřičných šatech vždycky vypadá, jako že ví, co dělá, a to už je polovička vítězství.“

„To zní jako jedna z moudrostí Jasona Curzona.“

„Taky že jo.“

Max přehlédl dav a očima hledal Cleu. Stála s několika lidmi z města, Andromedou a Jitřenkou. Vlasy měla vyčesané do drdolu upraveného daleko lépe než obvyklý uzel, který nosila. Účes zdobila řada žlutých růží, které krásně kontrastovaly s narudlým leskem v tmavé hřívě.

Vypadá zranitelně žensky ve žlutých šatech s úzkým pasem a hlubokým výstřihem, pomyslel si Max. V duchu se ptal sám sebe, jestli po ní někdy přestane toužit. Pochyboval o tom. Měl takové tušení, že s lety se touha spíš umocní.

Ženy z Kosmické harmonie změnily starý úctyhodný salon střediska ve fantastickou kreaci ze žluté a bílé. Všechno muselo jít z cesty. Uprostřed místnosti zářila vedle Bena Trisha oblečená v dlouhých krémově bílých šatech a malinkém kloboučku se závojíčkem. Ben vypadal, jako by ho právě korunovali na vládce celého světa. Zachytil Maxův pohled a usmál se.

Sammy pobíhal sem a tam mezi davem a ládoval se vším, co bylo alespoň trochu sladké.

„Ten kluk bude večer pěkně přecpaný,“ konstatoval O’Reilly. „Kde ty haranti berou všechnu tu energii?“

Maxe upoutal melancholický tón v jeho hlasu. „To kdybych sakra věděl. Ale teď mi řekni všechno od začátku.“

O’Reilly si dal do pusy jednohubku. „Znovu jsem prošel všechno, co šlo, v případu Cleiných rodičů. V jedné věci měla pravdu; její otec nepatřil k lidem, co se najednou zblázní, zastřelí svou manželku a pak sebe.“

„To říká každý, když se něco takového stane.“

„Jo, já vím, ale v tomhle případě se Cleo nemýlí. Ani pan Robbins, ani jeho paní netrpěli sklony k divokým výbuchům. Ani depresemi nebo sebevražednými sklony. Nedošlo u nich k žádným finančním zvratům a nikdo z nich nebyl na smrt nemocný.“

„Jinými slovy, žádný motiv,“ Max pozoroval Cleu. „Ani se není co divit, že nechtěla spolknout tu verzi, kterou jí předložil vyšetřovací úřad. Znala je příliš dobře, než aby tomu uvěřila.“

O’Reilly svraštil zamyšleně čelo. „Myslím, že existuje reálná možnost, že se stalo něco úplně jiného, a když tomu Eberson přišel na kloub, vyvolal odvetu.“

„Od někoho, kdo si nepřál, aby do toho strkal nos?“

„Ano. Možná. Prostě zatím nevím, Maxi.“

„Nedal Robbins někomu padáka, nějakému šílenci, který by ho za trest zamordoval?“

O’Reilly pokrčil rameny. „Byl to obchodník, patřila mu docela prosperující firma s elektronikou. Za ta léta pár lidí vyhodil, to patří k věci. Ale nenarazil jsem na nic, co by svědčilo o možnosti, že některý z nich byl duševně vyšinutý, nebo mu vyhrožoval. Policie pravděpodobně tuhle stopu prověřovala.“

„Ještě něco?“

„Vypátral jsem jedinou zajímavou informaci. Dva roky před smrtí svědčil Robbins při soudním přelíčení v případě vraždy. Nevím, jestli to může souviset, ale toho muže usvědčili a poslali do vězení.“

„To je nepravděpodobné.“

„Já vím, ale víc toho v téhle chvíli nemám.“ O’Reilly pohlédl na studený bufet. V očích se mu objevil zvláštní výraz. „Co to tam v tom punči plave, sakra?“

Max sledoval jeho pohled. „To je Šťastný káčátko. Může plavat kdekoli. Ani bys nevěřil, kde všude už to zkoušelo.“

„Bez legrace?“

„Naprosto. Myslím, že ho radši vylovím, než si toho někdo všimne.“ Max vyrazil k velké křišťálové míse. „Maxi!“ zavolala na něj v té chvíli Cleo. Zastavil se a otočil. „Tady jsem.“

„Aha, už tě vidím.“ Prodírala si cestu davem a vypadala šťastně uhnaná. „Hledám tebe a O’Reillyho. Fotograf chce udělat pár dalších snímků. Tak si pospěš, nebo nám Sammy zase uteče.“

„Ty nás chceš fotografovat?“ Max se na ni zmateně podíval. „O’Reillyho a mě?“

„Samozřejmě. A všechny ostatní.“ Cleo se zářivě usmála a popadla ho za ruku. „Fotograf už udělal portrét novomanželů. Teď přijde rodinný snímek.“

„Rodinný snímek?“ Max se podíval na O’Reillyho.

„Nevšímej si ho,“ řekl O’Reilly Clee. „Max není zvyklý, aby si ho někdo zařazoval do rodinného alba.“

„Nejspíš si bude muset zvyknout,“ podotkla Cleo suše. „Jitřenka si myslí, že si asi z fotografování udělá koníčka.“

„Víš určitě, že mě taky chceš na tom snímku?“ zeptal se O’Reilly.

„Sammy a Sylvia na tom trvají,“ vysvětlila mu Cleo.

„Ano?“ O’Reilly vypadal nesmírně potěšeně.

„Ano,“ ubezpečila ho Cleo a usmála se.

Za deset minut stál Max vedle Cley, Andromedy, Jitřenky, Sylvie, O’Reillyho a Sammyho. Vytvořily nadšený pevný kroužek kolem Bena a Trishy.

„Usmívejte se,“ nařídil fotograf.

„Počkejte,“ zaječel Sammy. „Zapomněl jsem na Šťastný káčátko.“

„Plave v míse s punčem,“ oznámil mu Max. „Počkej tu, přinesu je.“

Za chvilku fotograf konečně zmáčkl spoušť. Rodinný portrét byl s plastikovým káčátkem kompletní.

kapitola 18

„Doufám, že jste mi připravili můj pokoj, slečno Robbinsová?“ zeptal se Herbert T. Valence ostře, když vyplňoval přihlašovací lístek svým pedantickým rukopisem. „Byl bych nerad, aby mě stěhovali z místa na místo.“

„Jistě, pane Valenci. Máte připravenou dvaadvacítku.“ Cleo nasadila svůj nejlepší profesionální úsměv a podala panu Valencovi klíč. „A můžete pro své semináře užívat salonek, stejně jako předtím.“

Valence pětkrát cvakl tužkou, než ji pečlivě uložil do kapsy saka. „Doufám, že tentokrát nebude zlobit elektřina.“

„Držme si palce, aby se nám nepřihnala nějaká divoká bouřka,“ zašvitořila Cleo.

„Na náhodu nespoléhám,“ ujistil ji Valence. „Už jsem si ověřil předpověď počasí a většinu víkendu má být jasno.“

„Skvělé. No, zdá se, že tentokrát přijela příjemná parta. Přihlásilo se patnáct lidí, všichni se prý účastní vašeho semináře.“

„Patnáctka je ideální číslo. Když se musím zabývat větším počtem, nemohu zaručit dobré výsledky. A o mně je známo, že výsledky mám. Musím si zachovat pověst, víte?“

„Jistě, pane Valenci. Už jste mi to vysvětloval.“ Cleo se přemluvila, že stojí za to snášet podivné manýry pana Valence, protože přece jen přinášejí do hostince kšeft. Ale občas ji jeho chladná, nepoddajná osobnost a vtíravé způsoby děsily. „Doufám, že se budete dobře bavit.“

Valence se zamračil a odvrátil se od recepčního pultu. „Nejsem tady, abych se bavil, slečno Robbinsová. Jsem tu kvůli práci.“

Když vyrazil ke schodům, Cleo ohrnula nos. „Víš co, Sylvie? Podle mě je to s panem Valencem čím dál horší. Dnes večer se mi zdál děsně nervózní.“

Sylvia vystrčila hlavu z kanceláře a usmála se. „Mysli na ty peníze.“

„Já vím. Možná že je přemotivován. Nenapadlo tě, že Max a Herbert Valence mají něco společného?“

„Jako co?“

„Pověst.“

Sylvia se pro sebe usmála. „Na tom něco je. Ale jinak je mezi nimi obrovský rozdíl.“

„Jaký?“

„Jednoho miluješ a toho druhého nemůžeš ani cítit.“

Cleo ztuhla. Pak se otočila. „Cos říkala?“

„Slyšelas dobře. Miluješ Maxe.“

Cleo se na ni neklidně podívala. „To je to tak vidět?“

„Dalas mu všechno, co chtěl, dokonce i sebe. Jsi vždycky štědrá a velkorysá, Cleo, ale nikdy ses takhle nechovala k žádnému chlapovi. Do určité míry ses vždycky chránila. Kromě Maxe.“

„Poznala jsem, že je jiný, jakmile sem vkročil. Je to ten muž ze zrcadla,“ zašeptala Cleo. „Toho z mé knihy.“

„Tušila jsem, že je to přesně on.“

Cleo přejížděla prstem po naleštěné desce recepčního pultu. „Stala jsem se součástí jeho sbírky.“

„Něco za něco, ne? Přijala jsi Maxe do rodiny.“

Cleo zaváhala. „Něco ti povím, něco, co jsem ještě nikomu neřekla. Někdy se trochu bojím, Sylvie.“

„Koho? Maxe? Tomu nevěřím. Maxovi můžeš důvěřovat jako sobě, a ty to víš.“

„Takhle jsem to nemyslela.“ Cleo sevřela okraj desky. „Bojím se, že nedá průchod lásce. Dokáže jít za tím, co chce, a taky ví, jak si to udržet. Ale zaštítil se proti lásce daleko víc než já. Všechen cit věnoval umění.“

„Už jsi mu řekla, že ho miluješ?“

„Ne.“ Cleo rychle zavrtěla hlavou. „Nechci na něj naléhat. Počkám si, až se jednou ráno probudím a zjistím, že mě miluje. Ale občas pochybuju, jestli by lásku poznal, i kdyby mu pleskla do tváře. Muži jsou někdy natvrdlí.“

„Možná že bys měla udělat první krok, Cleo. Max to třeba nedokáže.“ Sylvia schovala hlavu v kanceláři.

Cleo zírala na jeden z mořských výjevů zdobících stěny vestibulu. Další dva visely teď nahoře v podkroví.

Ale nevnímala Jasonovo zpěněné moře. Místo toho pohlížela do pomyslného zrcadla, které skrývalo to nejhlubší tajemství. Odraz postavy v zrcadle nebyl záhadným stínem. Byl to Max, muž, na něhož čekala celý život. Vstoupil do jejího života a osvobodil ji.

Ale zároveň věděla, že mu dosud tu službu neoplatila. Maxe pořád svírá stříbřitá past. Ještě se jí nepodařilo zbavit ho toho zakletí.

Cleo s Maxem vyšli do podkroví až skoro o půlnoci.

Cleo byla vyčerpaná. Ta parta, která sem přijela na motivační seminář pana Valence, měla spíš motivaci pro pořádný večírek než pro studium pěti kroků k úspěchu a prosperitě. Pořád dole dělali spoustu kraválu, ale George ji ubezpečil, že situaci zvládne.

„Ještě pár takovýchhle skupin a pan Valence si může ten cirkus odvést rovnou na silnici.“ Cleo padla na pelest, shodila stříbrné tenisky a rozepnula si sponku ve vlasech.

„Myslím si, že tahle tlupa je už docela dobře motivovaná.“ Max pozoroval, jak si roztřepává vlasy. Nesměle se usmál, záhadným, naprosto smyslným úsměvem muže ze zrcadla. „A já taky.“

„Měl jsi dneska těžký den.“

„Ta nejtěžší část teprve přijde.“ Přešel místností. Zastavil se přímo před ní, odsunul hůl a vzal jí hlavu do dlaní. „Ale myslím, že se dnes vytáhnu.“

„Odkdy si libuješ v dvojsmyslech?“

„Od té doby, co jsem si přečetl patnáctou kapitolu.“ Max ji zvrátil na záda a lehl si na ni. „To je v celém Zrcadle ta nejlegračnější kapitola.“

„Těší mě, že se ti líbila.“ Byl rozpálený, těžký a nádherně mužný. Cleo cítila, že z ní všechna únava opadla. Nahradil ji pocit nejniternějšího očekávání.

Max se na ni zahleděl. Oči mu potemněly. „Mně se líbí všechno, co s tebou souvisí, Cleo.“ Jeho rty zakryly její.

Pomalu se pod tím polibkem usmála. Pak se trochu nadzvedla, jemně ho ze sebe shodila a postavila se. Sundala si brýle a odložila je na noční stolek. Cítila se skvěle hříšně a pomalu si začala rozepínat košili.

„Náhodou jsi nečetl kapitolu šestnáct?“ zeptala se.

„Další z mých oblíbených.“ Max se překulil na záda a složil si ruce pod hlavu. Slabý úsměv, který mu pohrával na rtech, překypoval lenivou, svůdnou výzvou. „Chceš mi ji přehrát?“

„Jestli si to přeješ?“

„Přeju.“ Hlas se mu chvěl touhou. „Jen pomalu. Nechci přijít ani o jedno slovo.“

Povzbuzená smyslnou pobídkou, kterou mu četla v očích, si Cleo pomalu rozpínala košili. Nakonec nechala okraje viset přes prsa, trochu je utajovala a zároveň odhalovala.

„Nezapomeň na zrcadlo,“ připomněl jí Max jemně.

Cleo popošla k zrcadlu a podívala se na svůj mírně rozmazaný obraz. Vlasy se jí řinuly na ramena. Oči měla zkalené a záhadné. Vypadám přitažlivě a exoticky, pomyslela si.

Byla tou iluzí, ale zároveň iluzi stvořila. Sváděla a byla svedená. Uvědomila si svou vlastní ženskou sílu a moc.

Max se na posteli ani nepohnul. Cleo věděla, že ji pozoruje, tak jako ona pozoruje sebe samu v zrcadle, s touhou ponořit se hlouběji a hlouběji do světa za stříbrným sklem.

Prsty se jí chvěly, když si rozepínala zip kalhot. Pomalu nechala džínsy sklouznout k bokům, na sobě si nechala jen průhledné kalhotky.

Oči dosud nespustila ze zrcadla. Vystoupila z džínsů, cípy košile spadly ke stehnům a sotva zakryly křivku hýždí. Viděla tmavý kudrnatý trojúhelník pod hedvábnými kalhotkami a věděla, že ho vidí i Max. Cítila doutnající divoký žár jeho touhy a zažívala sladkou zpívající radost, že je schopná ten oheň zažehnout. Cítila se jako žena silná a zároveň překypovala nekonečnou štědrostí.

„Klečím na kolenou,“ ujistil ji Max.

Prohlédla si ho v zrcadle a věděla, že její síla je neoddělitelně spojená se silou, kterou skrývá on. Nemohla by ten pocit vychutnat, kdyby tu neexistovalo stejné protichůdné vábení.

Max vyzařoval svou moc a ona ji spoutávala tak, jako byl on svázaný tou její.

„Já taky,“ zašeptala.

Max se usmál, až se Clee podlomila kolena. „Pak je to ještě daleko zajímavější.“

To upevnilo pouto mezi ní a Maxem, nic takového dosud v životě nepoznala. Jestlipak i Max cítí sílu toho spojení?

Cleo zvedla ruce a jemně ze sebe strhla košili. Padla jí k nohám. Viděla v zrcadle růžové vrcholky ňader a uvědomovala si, jak ji Maxův pohled propaluje.

„Představ si, že se tě dotýkám,“ zašeptal Max.

Cleo se setkala s jeho pohledem v zrcadle. „Ale ty se mě nedotýkáš.“

„Jen se dívej do zrcadla a předstírej, že stojím těsně za tebou. Ruce ti kladu na prsa. V dlaních cítím tvé bradavky. Jsou malé a pevné jako maliny.“

„Maliny?“

„Maliny se šlehačkou. Hodně sladké,“ vysvětloval Max. „Naprosto čerstvé. Chci je ochutnat. Cítíš na nich můj jazyk?“

Cleou projel žár. Bradavky se jí nalily a ztvrdly. Zavřela oči, ale závrať se jen znásobila. „Ano, cítím na nich tvé rty.“

„Jaké jsou?“

Cleo se soustředila. „Horké. Vlhké. Mocné.“

„To tys znásobila jejich sílu, Kleopatro. Kde chceš, abych se tě dotýkal?“

„Níž,“ Cleo otevřela oči a hleděla na svůj malinko rozostřený obraz. „Chci, abys dal ruce trochu níž.“

„Tam, mezi nohy?“

„Ano.“ Otřásla se, když ji zachvacovalo čím dál silnější vzrušení a stoupalo jejím tělem.

„Chutnáš tak nádherně, Cleo. Jsi hebká a horká.“ Max se zarazil, jako by ji skutečně prozkoumával svými prsty. „Jsi už pro mě připravená, nemám pravdu?“

„Ano.“ Cleo cítila vlhkost mezi stehny. Podívala se do zrcadla s vědoucím výrazem. „A ten tvůj už je tvrdý, že?“

„Asi se brzo zblázním,“ řekl Max. „Dotkni se mých prstů.“

„Kde je máš?“

„Tam kde si přeješ.“

„Tady?“ zašeptala Cleo. Pomalu přejela svými prsty přes hedvábné kalhotky. Pak je stáhla přes břicho. Pomalu a rozšafně vzala do dlaní svá ňadra a nabídla jo muži v zrcadle.

„Myslím, že už mám dost té fantazie, víc už dnes večer nesnesu,“ zamumlal Max. „Nevím, jak ty, ale já potřebuju trochu reálnější prožitky.“

„Já taky.“ Rozechvělá touhou a vzrušením se Cleo odvrátila od zrcadla a popošla k posteli. „Něco bych ti chtěla říct, Maxi.“

Pohlédl na ni očima potemnělýma tou nejhlubší touhou. „Copak?“

„Miluju tě.“

Max se beze slova natáhl a přitiskl ji na sebe. Vzal její hlavu do dlaní a ústy vyhledal její rty.

Cleo se probudila až za nějakou dobu a uvědomila si, že je v posteli sama. Otočila hlavu na polštáři a spatřila Maxe na opačném konci pokoje. Postával u okna, strašidelná stinná silueta proti černotě noci. Podle úhlu, který tělo svíralo s podlahou, poznala, že má obě ruce složené na držadle hole. „Maxi?“

„To je v pořádku, Cleo. Jen si tak přemýšlím. Spi dál.“

„Nemůžu usnout, když se tu plížil po pokoji,“ zabručela. „Stalo se něco?“

Max byl chvilku zticha. „Nevím.“

Tenhle tón v jeho hlase ještě neznala. Cleo se rychle posadila. „Co je, Maxi?“

„Pamatuješ si ten pocit, o kterým jsi mi vyprávěla, když se za tebou někdo kradl v té mlze?“

„Samozřejmě že pamatuju. Něco jako předtucha nadcházející katastrofy.“

„Taky se někdy říká, že ti někdo přešel po hrobě.“

„Dobrý bože, Maxi,“ Cleo byla vynervovaná. „Tak se teď cítíš?“

„Ano.“

Pomyslela si chmurně, jestli tenhle zneklidňující pocit nemá na svědomí její vyznám lásky. Vůbec na ně nereagoval, i když se spolu milovali s intenzitou, která otřásla jejími smysly.

Riskovala tím. Teď si to uvědomovala. Max nebyl na lásku zvyklý, připomněla si. Neexistoval způsob, jak odhadnout jeho reakci, když mu řekne, že ho miluje.

Cleo se trápila na oltáři nezodpovězených otázek. Možná, snad?

Možná mu to, že je milován, dává pocit uvěznění v pasti. Možná že nechtěl, aby se na něj tak naléhalo. Možná že je z té lásky rozpolcený. Možná že ve skutečnosti chce přináležet k Robbinsovu hnízdečku a k rodině. Možná že chce Cleu jen proto, že mu může poskytnout domov.

Možná ji ani nemiluje, alespoň ne tak, jak si přeje být milována.

Možná že to byla ona, kdo dnes v noci všechno pokazil.

Cleo si opřela bradu o zvednutá kolena. „Co chceš dělat?“

„Nevím. Cítím se tak, jako už jednou nebo dvakrát v životě. Pokaždé to znamenalo potíže.“ Max se odvrátil od okna. „Myslím, že zavolám O’Reillymu.“

„Teď?“ Cleo zašilhala na hodinky. Nesmírně se jí ulevilo, že se nezaobírá jejím nevítaným vyznáním lásky. Jen těžko mohla pokračovat v rozhovoru. „Teď, ve dvě v noci?“

„Já vím.“ Max se bez problému natáhl k telefonu, zjevně v té tmě viděl jeho kontury. Zvedl sluchátko a náhle ztuhl.

„Maxi?“

Pomalu sluchátko položil zpátky do vidlice a zíral ven přes zátoku. „Kristepane.“

„Maxi, co se stalo?“ Cleo se vydrápala z postele a postavila se vedle něj. Zavřela prudce oči, když v dálce spatřila oranžovou záři. „Co to proboha je?“

„Kosmická harmonie je v jednom plameni.“ Max se prudce odvrátil od stolu.

„Oh, můj bože.“ Cley se zmocnila panika. „Andromeda a Jitřenka a další už spí. Musíme se k nim dostat.“ Pobíhala kolem a divoce hledala brýle.

„Uklidni se, Cleo.“ Max už byl v půli místnosti a zamířil ke skříni. „Nejdřív se ujisti, jestli už vyrazili hasiči.“

„Ano. Ano, samozřejmě.“ Cleo popadla telefon a došlo jí, že nedokáže vyťukat v té tmě nouzové číslo. Šátrala po vypínači, až ho konečně našla. Třesoucími se prsty si na nos posadila brýle a snažila se přidržet telefon.

„Zapomeň na to,“ ozval se Max, když si oblékal košili. „Už jim někdo dal vědět. Slyšíš sirény?“

Cleo zaslechla v dálce ostré kvílení. „Díky bohu. Maxi, musíme se tam dostat.“

„Půjdu já.“ Max už byl skoro oblečený. Zrovna zápasil se zipem kalhot.

„Ne, půjdu s tebou.“ Cleo popadla džínsy.

Max na ni pohlédl chmurným pohledem. „Chci, abys tu zůstala.“

„Proč.“

„Protože se mi něco nelíbí.“

„To mně taky ne. Kosmická harmonie hoří.“ Cleo už měla na sobě kalhoty a divoce cloumala knoflíky na košili. Klepala se tak, že jen stěží dokázala najít dírky.

Max odemkl svou koženou cestovní brašnu a vyndal z ní nějaký předmět. Cleo ztuhla, jakmile spatřila revolver.

„Kdes to sehnal?“ zašeptala, když pozorovala, jak ho nabíjí.

„Mám ho u sebe od toho dne, kdy tě někdo sledoval v té mlze.“ Max vzhlédl. „Neboj, zbavím se ho, hned jak bude po všem. Nechci v tomhle domě držet zbraň dýl než ty.“

„Oh, Maxi.“ Cleo se zachvěla.

Pohnul se a stoupl si před ni. Jednou rukou ji chytil za rameno. „Poslouchej mě, Cleo. Chci, abys zůstala v hostinci. Rozumíš? Budeš tu v bezpečí. Sylvia je u sebe v pokoji. Všude je plno světla. Chci tě mít tady.“

Zírala na něj, na chvilku vyděšená pravým významem jeho slov. „Ty se o mě bojíš? Ale v maléru je Kosmická harmonie.“

„Mně se to nelíbí, Cleo. Požár v Kosmické harmonii v tuhle zvláštní hodinu je sakra divný. Chci, abys byla tam, kde vím, že jsi v bezpečí, dokud se nepřesvědčím, co se děje na druhé straně zátoky.“ Uvolnil objetí a vyrazil ke dveřím.

„Ale, Maxi…,“ vyběhla za ním.

„Zůstaň tady, Cleo!“ Max otevřel dveře.

Podvědomě uposlechla velitelský tón v jeho hlase. Na chvilku zůstala zcela ochrnutá. Když se za pár vteřin dokázala pohnout, Max už byl na chodbě. Zabouchl jí před nosem.

Slyšela povědomé skřípání prken na podlaze a pak byl pryč. Cleo se rozhodla. Půjde dolů a vzbudí Sylvii. Spolu můžou probrat, jestli je moudré vyrazit do Kosmické harmonie. V tom okamžiku zazvonil na stole telefon.

Cleo vyskočila. Zastavila se, ruku na klice dveří, a pohlédla na přístroj, jako by to byl živý tvor. Zazvonil znovu. Naléhavé signály jí projely páteří jako drápy strachu. Váhavě k němu popošla a zvedla sluchátko.

„Prosím?“

„Cleo? Tady je O’Reilly. Volám z auta. Jedu do hostince.“

„O’Reilly.“ Cleo z té úlevy naprosto zeslábla. „Max ti chtěl zrovna volat.“

„To mě ani nepřekvapuje. Někdy je ten chlap jako médium, když se objeví potíže. Je u tebe?“

„Ne, právě odešel. Jede do Kosmické harmonie. Hoří tam.“

„K čertu,“ zamumlal O’Reilly. „Jak to víš?“

„Viděli jsme odsud plameny.“

„Cleo, poslouchej!“ O’Reillyho hlas byl náhle chladný a plný napětí. „Drž se stranou. Slyšíš?“

Cleo se ušklíbla. „Přesně tohle mi nakázal Max. Řekni mi jeden rozumný důvod.“

„Protože se něco konečně rýsuje, a ani trochu se mi to nelíbí.“

„Co to má všechno znamenat, O’Reilly? Už takhle jsem dnes v noci celá vyděšená.“

„Cleo, svědčil tvůj otec u soudu v případu vraždy dva roky předtím, než zemřel?“

„Jistě, pamatuju si na to.“ Cleo svírala prsty sluchátko. „Viděl chlapa, jak vychází z budovy, kde byla podle policie spáchána vražda. Identifikoval toho člověka ze svědecké lavice. Co má tohle s tím vším společného?“

„Ten muž se jmenoval Emile Wynn. Byl to profesionální zabiják. Svědčilo proti němu pár bezvýznamných pacholků, ale právě svědectví tvého otce spojující ho s místem zločinu zvrátilo ten případ ve prospěch obžaloby. Wynn šel do vězení.“

„Já vím. O’Reilly, co to má všechno znamenat? Prosím tě, rychle. Chci se jít podívat, co se děje v Kosmické harmonii.“

„Tři měsíce před smrtí tvých rodičů byl na základě formálních nedostatků v rozsudku propuštěn.“

„Cože?“ Cleo zírala na plameny na druhé straně zátoky. „Nikdo nám o tom neřekl.“

„Nebylo na tom nic zvláštního. Stává se to každý den. V každém případě Wynn skoro okamžitě zmizel. Úřady si mysleli, že opustil zemi. Byl to logický předpoklad. Ale já si začínám myslet, že Wynn jen změnil svou totožnost.“

Cleo padla do židle. „Ty si myslíš, že se mohl mým rodičům pomstít a zabít je?“

„Je to reálná možnost. Cleo, je pár věcí, které u soudu vyšly najevo. Wynn měl určitou pověst a tahle pověst pro něj znamenala všechno. Byl v téhle záležitosti naprostý fanatik.“

Cleo si třela spánek a pokoušela se přemýšlet. „Jakou pověst?“

„Nikdy nic nezkazil a nikdy nezanechal stopy. Byl to profesionál a byl tím naprosto posedlý.“

„Něco jako Max,“ zašeptala Cleo.

„Max. O čem to k čertu mluvíš?“

„Nikdy nic nezvorá.“

„Jo, ano, ale Wynn to naposled zvoral a tvůj otec ho viděl. A teď je tvůj otec mrtvý. Je možné, že ho zabil Wynn a pak zavraždil tvou matku, prostě jen proto, že byla doma.“

Cleo stiskla víčka. Zvedal se jí žaludek. „Žádný svědek.“

„Správně. Wynn nikdy nenechává svědky. Poslouchej, Cleo, tohle všechno jsou dohady, ale možná žes přivedla Wynna zpátky na scénu, když sis loni v létě najala Ebersona.“

„Ne,“ zasténala Cleo tiše. „Oh, ne.“

„Myslím si, že se v tom Eberson trochu šťoural a že došel k stejným závěrům jako já. Možná že nebyl dost opatrný a náhodou upozornil Wynna, že se někdo znovu hrabe v tom případu. Wynn se možná rozhodl, že jeho nová totožnost je ohrožena.“

„Ty si myslíš, že Wynn zabil i pana Ebersona?“

„Myslím, že je to jedna z možností. Cleo, chápeš, co se ti pokouším vysvětlit?“ naléhal O’Reilly. „Jestli mám pravdu, pak jsi teď dalším Wynnovým terčem. Neopouštěj hostinec!“

„Ale co to má společného s výhružkami, které jsem dostala v souvislosti s mou knihou?“

„Wynn je podle všeho velmi důkladný. Všechno si pečlivě prověří. Dává přednost tomu, aby jeho práce vypadala jako nehoda nebo, jako v případě tvého otce, sebevražda. Má svou pověst, dá si vždycky spoustu práce s přípravou scény pro své akce.“

„Myslil si, že kolem mě čmuchal a zjistil, že jsem napsala Zrcadlo, a pak se rozhodl připravit scénář tak, aby si lidi mysleli, že mě zavraždil nějaký vyšinutý čtenář?“

„Nejspíš ví, jak moc pro tebe znamená Kosmická harmonie. Ten oheň se mi nelíbí. Je to příliš mnoho náhod.“

„Totéž říkal Max.“

„Max teď jede do zátoky?“

„Ano.“

„Dobře. Zůstaň, kde jsi, Cleo! Nevycházej z hostince, dokud se nevrátí!“

Cleo se už nemínila hádat. „Tak dobře. Půjdu dolů a vzbudím Sylvii. Spolu se Sammym budeme stát v kroužku kolem policejních vozů a čekat, až to chlapi za nás udělají.“

„Jsem tam asi za hodinu.“ O’Reilly se krátce zarazil. „Řekni Sylvii, že už jedu, ano?“

„Počká na tebe. Všichni na tebe počkáme.“

„To rád slyším,“ řekl O’Reilly. „Už na mě dlouho nikdo nečekal. Poslouchej, musím skončit. Potřebuju zavolat na policii. Chci, aby jejich šéf věděl, co se děje.“

„Máme v Harmony Cove jen jednoho muže, O’Reilly. Harry bude zrovna v Kosmické harmonii.“

„K čertu, to je ta potíž s malými městy. Tak dobře, seď na zadku. Všechno s Maxem zařídíme.“

Cleo zavěsila.

Její rodiče byli zabiti. Zastřeleni. Zavražděni chladnokrevným zabijákem.

Ale jediné, co cítila, byla úleva.

Ať je ta pravda sebestrašnější, dává jí nekonečnou přednost před vysvětlením, na němž trvaly úřady celé roky. Její otec se nezbláznil, nezavraždil maminku a pak sebe. Vzájemnou lásku rodičů neposkvrnila žádná odporná duševní porucha. Svazek mezi nimi zůstal čistý, plný a pevný. Jako její láska k Maxovi.

Navzdory celé situaci Cleo cítila, jak se jí z duše odvalil obrovský kámen.

Pomalu vstala a pustila se ke dveřím. Chtěla si promluvit se Sylvií.

Plameny v dálce znovu připoutaly její pozornost. Zastavila se, aby vyhlédla z okna. Nedokázala rozeznat, jestli hoří hlavní budova, nebo některá z menších staveb.

Prkna na podlaze v chodbě zaskřípala.

Cleo stála jako přibitá.

Musím si udržet pověst.

Vrátila se jí její vlastní slova, která před pár hodinami řekla Sylvii. Napadlo tě, že Max a Herbert T. Valence mají něco společného? Pověst. Pověst.

Cleo vyrazila ke dveřím. Otevřely se, ještě než je mohla zamknout.

Herbert T. Valence vstoupil do pokoje. V ruce držel pistoli. Na tvaru té zbraně je něco podivného, napadlo Cleu. Takhle nějak vypadá tlumič.

„Takže, slečno Robbinsová.“ Valence vykouzlil svůj nepatrný úsměv bez špetky humoru. „Nakonec jsme se sešli. Dovolte, abych se představil. Moje skutečné jméno je Emile Wynn. Nejspíš jste už o mně slyšela. Váš otec mě profesionálně znemožnil.“

Cleo se pokoušela promluvit, ale nemohla najít hlas. Zhluboka se nadechla, stejně jako když meditovala. Něco musí říct, cokoli, aby prolomila ochrnutí.

„Ty parchante!“ Hlas jen kvikl. Ale náhle se jí bez varování zmocnil obrovský vztek, který odplavil strach. „Zabils mé rodiče!“

Valence se zamračil a zavřel za sebou dveře. „Neměl jsem na vybranou. Svědectví vašeho otce zničilo mou pověst. Neměl jsem pokoj, dokud za to nezaplatil. Pověst, slečno Robbinsová, znamená pro muže všechno.“

„Moje matka…,“ Cleo se zajíkla.

„Bohužel, musela jít taky. Plánuju svá malá dramata s dokonalou péčí. Rozhodl jsem, že vražda a sebevražda budou nejvhodnější v téhle zvláštní situaci.“

„A za mnou jste přišel, protože jste věděl, že to dříve nebo později objevím,“ nacházela Cleo konečně slova.

Valence na ni hleděl s podivně ustaraným výrazem. „Lom v létě jste si najala druhořadého čmuchala, slečno Robbinsová. Skoro okamžitě jsem poznal, že se motá kolem, a podnikl jsem patřičné kroky. Ale taky mi bylo jasné, že musím něco provést s vámi.“

„Jinými slovy jste věděl, že si příště mohu najmout někoho jiného, kdo si své peníze zaslouží.“ Cleo o krok couvla.

Nezdálo se, že by Valence tušil, že už o něm O’Reilly ví. Ať se tu dnes stane cokoli, nesmí zradit O’Reillyho ani Maxe. Valence by po nich samozřejmě šel.

„Bohužel se ukázalo, že nepřestanete otravovat, slečno Robbinsová.“ Valence kopíroval její pohyby pistolí. „Ale musím přiznat, že mě jedna věc mate. Když jste měla pochybnosti o smrti svých rodičů, proč jste čekala skoro čtyři roky, než jste si najala detektiva?“

„Tak dlouho mi trvalo, než jsem se zotavila natolik, abych se s tím vyrovnala.“ Cleo nikdy nezažila tak primitivní zuřivost. Úplně ji stravovala. Už se Valence nebála. „Zničil jste mi rodinu, vy bláznivej stupidní trpaslíku.“

„Neříkejte mi bláznivej trpaslíku.“ Valencovy oči žhnuly zlým plamenem. „To mi říkali ty idioti psychiatři ve vězení. Ale mýlili se. Všichni se mýlíte. Jsem profesionál s čistým rejstříkem. Nikdy jsem neudělal chybu. Nikdy jsem neselhal. Váš otec zničil mou pověst.“

„On ji nezničil. Prostě jste to zvoral.“

„To neříkejte.“ Valence popošel kupředu. „Není to pravda. Nikdy jsem nic nezvoral, jak tomu vulgárně říkáte, slečno Robbinsová.“

Cleo zacouvala k zrcadlu. Jedinou obranou v téhle chvíli je nechat ho mluvit. Ten muž je blázen. Napadlo ji, že opravdu profesionální zabiják by ji okamžitě zabil. „Chcete, aby si lidi mysleli, že mě zavraždil nějaký vyšinutý člověk, který nenávidí mé knihy, nemám pravdu?“

Valence se zamračil. „I kdybych dokonce neměl žádné osobní důvody ukončit to s vámi, zasluhujete trest za to, že jste napsala Zrcadlo.“

Je to ještě větší cvok, než jsem si myslela. „Proč to říkáte?“

„Napsala jste čistou pornografii, slečno Robbinsová,“ burácel s rozhořčením kazatele. „Nejste nic než děvka. Ten váš román je pěkný svinstvo a každý slušný člověk to pochopí.“

„Slušný člověk?“ Nevěřícně na něj hleděla. „Vy se považujete za slušného člověka?“

„Jsem čistý muž, slečno Robbinsová.“ Valencovy prsty sevřely kohoutek pistole. „Moje matka zajistila, abych se nikdy nepošpinil živočišnou sexualitou. S hrdostí mohu říct, že jsem nikdy neměl pohlavní styk se ženou, protože mi ukázala, jak zvrácený ten akt je.“

„Nechte mě hádat. Nejspíš jste výplodem nefungující rodiny, nemám pravdu?“ Cleo nevěděla, jestli takové narážky udrží Valence na uzdě a on se s ní bude dál bavit, nebo ho postrčí kupředu, ale nic jiného ji nenapadlo.

„Moje matka byla světice,“ vybuchl Valence. „A díky ní jsem zůstal neposkvrněný.“

„Tím, že si vás držela pro sebe? Vsadím se, že pro cvokaře ve vězení to byl svátek, že?“

„Drž hubu,“ zavrčel Valence. „Napsalas pěkný svinstvo. Nikoho nezarazí, že neposkvrněný člověk vzal na svá bedra ten úkol tě potrestat.“

Cleou otřáslo poznání, že Valence svým slovům věn. „Kde berete tu drzost mě kritizovat za napsání erotické knihy. Vždyť jste proboha zabiják. Co vás k tomu vede?“

„Dělá to ze mě profesionála.“ Valence vytáhl z kapsy saka dlouhou rudou stuhu. „Profesionál s jedinou skvrnkou na své čisté pověsti. Ale brzy vymažu i tenhle nepatrný kaz.“

Vyrazil k ní. Cleo zachytila záblesk drátu skrytého ve stuze. Věděla, že jí ho hodlá obtočit kolem krku. Stejně jako muž v Zrcadle ovinul stuhu kolem krku té ženy.

Valence ji tou stuhou uškrtí.

Otevřela ústa, aby vykřikla, a přitom věděla, že ji Valence spíš zastřelí, než aby ji někdo uslyšel. Ale snad když způsobí hodně hluku, než zemře, nepodaří se mu zmizet nepozorovaně.

V tom okamžiku světlo bliklo a zhaslo.

„Sakra,“ zařval Valence v bezbřehém pobouření. „Ani hnout. Varuju vás.“

Cleo ho ignorovala a svezla se na podlahu. Valence byl stejně slepý jako ona, jenže ona znala ten pokoj daleko líp. Plížila se ke dveřím a věděla, že potrvá jen několik vteřin, než se Valencovy oči přizpůsobí náhlé temnotě.

Nad hlavou jí něco tiše zasyčelo. Valence nejspíš vypálil z pistole s tlumičem. Kulka rozštípla dřevo.

V té chvíli podlaha za dveřmi zaskřípala. Závan vzduchu z chodby jí napověděl, že někdo otevřel dveře a vešel do pokoje. Vzhlédla a zdálo se jí, že vidí tmavý stín pohybující se proti ještě temnějším konturám podkrovního pokoje.

Max.

Rukou se dotkla podstavce zrcadla.

Další tichý hvizd prolétl místností. Cleo se vydrápala na nohy, popadla zrcadlo i s rámem a mrštila jím do míst, kde podle ní stál Valence.

Zrcadlo něco zasáhlo a roztříštilo se o zem. Sklo se vysypalo. Valence zařval, a tím se prozradil.

Ostré světlo silné baterky, kterou Cleo schovávala pod recepčním pultem, prořízlo tmu. Chytilo Valence do paprsku oslepující záře.

„Jděte ode mě pryč,“ ječel Valence. Jednu ruku napřáhl jakoby v prosebné modlitbě, zamířil pistoli ke zdroji světla a stiskl spoušť.

Ve stejnou chvíli vylétla rána z netlumeného revolveru. Valence dopadl na zem a zůstal nehybně ležet.

Baterka bouchla o podlahu, její paprsky stále osvětlovaly Valencovo tělo.

„Maxi!“ vykřikla Cleo a hnala se pokojem. „Maxi, odpověz!“

„Doprdele,“ zaklel Max. „Zase ta samá noha.“

kapitola 19

Valence byl mrtvý. Ale následujícího rána Max poznal, že je na něj pořád naštvaný a že ještě hodně dlouho bude. Bodavá bolest v nově sešité ráně ve stehně mu pokaždé připomněla, jak blízko měl k tomu, aby Cleu ztratil. Vztek a strach jím lomcovaly i v noci, kdy se pustil po schodech do podkroví. S tou zatracenou holí se nikdy necítil tak nemotorně. Nebylo snadné zacházet najednou s revolverem a baterkou. Bolavá noha ho nikdy tolik neštvala.

Ale teď už je Cleo v bezpečí a Max ji hodlá chránit dál, i kdyby ji měl držet na řemeni.

Seděl v posteli v místní nemocnici a prohlížel si kroužek dychtivých tváří, které se kolem něj shromáždily. Nejsem zvyklý na to, že by všechno bylo kvůli mně vzhůru nohama, uvědomil si. V duchu se ptal, jestli mu někdy taková péče bude připadat normální. Pochyboval o tom. Když většinu života strávíte hledáním určité věci, nebudete ji brát jako samozřejmost, když na ni nakonec narazíte.

Kromě Bena a Trishy postávala vedle Maxovy postele celá rodina. Cleo trvala na tom, že zbytek noci stráví v křesle v nemocničním pokoji. Ostatní, které personál nemocnice poslal předtím domů, se nahrnuli hned po snídani.

Sestry si dvakrát stěžovaly, že nemají dost místa, aby mohly vykonávat svou práci. Doktorka, usměvavá žena kolem padesátky, řekla Maxovi, že je zjevně v dobrých rukou.

„Bolí tě ta noha, bolí tě hodně moc?“ Sammy k sobě tiskl Šťastné káčátko a upíral na Maxe oči rozšířené obavami.

Max tu záležitost důkladně zvážil. To, že ho postřelil, bylo v každém případě selhání. Když konečně díky Clee Valence lokalizoval, rozsvítil baterku se záměrem Valence oslepit.

Věděl, že Valence vypálí směrem k paprskům, proto si dal tu práci a držel světlo hodně od sebe. Mezitím zamířil vlastní zbraní. Ať byl Valence blázen nebo ne, byl to bohužel natolik profesionál, že mířil nalevo od světla. Většina lidí jsou ostatně praváci. Bylo nad slunce jasnější, že ať už do místnosti vstoupil kdokoli, bude držet zbraň v pravé ruce a baterku v levé. A jestli ta osoba jen trochu přemýšlí, bude ji držet co nejdál od těla.

Valence se ve svých výpočtech nemýlil. Max dostal kulku do levého stehna. Další jizvu bude mít necelé dva palce od té první. Doktor ho ujistil, že zasáhla jen svaly. Ale stehy jsou stehy.

„Tak strašně to nebolí,“ ujistil Sammyho Max. „Jen trochu.“

„Hele, mohlo to být horší,“ ušklíbl se O’Reilly. „Takys to moh dostat do druhý nohy a pak by sis musel jednu hůl přikoupit.“

„Ty seš takový moje sluníčko, O’Reilly.“ Pravda byla, že Max bude muset nějaký čas chodit o berlích. Podíval se na Cleu, která stála v hlavě postele. Držela se ho jako klíště a její zásnubní prstýnek mu vyryl do kůže otisk. Bylo to skvělé.

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“

„Říkám ti to už posté, ano, jsem v pořádku.“

Sklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Díky za všechno.“

„Víš, že jsi úplný hrdina, Maxi,“ oznámila mu Andromeda pyšně. Nalila mu z termosky jeden ze svých speciálních čajů. „Místní noviny chtějí napsat článek o tom, jak jsi zachránil Cleu před padouchem Valencem.“

Max se ušklíbl a vzal si hrnek od Andromedy. „Nechci mluvit s žádnými reportéry.“

„To je jen Bertie Jennings z Harmony Cove Herald,“ ujistila ho Jitřenka. „Neboj se. Už jsem mu vyložila, že s ním nebudeš mluvit, dokud se nepostavíš na nohy.“

„Díky,“ zamračil se Max. „Možná že v tý době už nebude mít o ten příběh zájem.“ Náhle si na něco vzpomněl. „Jakou škodu natropil ten oheň?“

„Meditační centrum je v čudu, ale hlavní budova zůstala nedotčená. Taky ubytovna pro hosty,“ řekla Jitřenka. „Dopadlo to dobře, když uvážíš, co všechno se mohlo stát. Ale O’Reilly tvrdí, že Valence neměl v plánu Kosmickou harmonii zničit. Jen potřeboval trochu zmatku.“

„Valence použil časovanou roznětku, aby se dostal zpátky do hostince, ještě než začne hořet,“ vysvětlil O’Reilly.

„Chudák Nolan,“ ozvala se Cleo. „Když si pomyslím, že jsme ho podezírali.“

Maxovi se ten chudák moc nelíbil, ale velkoryse její poznámku ignoroval. Mohl si dovolit být ušlechtilý. Má Cleu. Všechno, co zbylo Nolanovi Hildebrandovi, je jen rozkvétající politická kariéra, k níž je víc než zván, pokud šlo o Maxe.

„Valence věděl, že požár v Kosmické harmonii vyvolá zmatek nejen tam, ale i v hostinci,“ dodala Sylvia.

„Pobýval u nás dost často, aby věděl, jak je mi Kosmická harmonie blízká,“ souhlasila Cleo.

„Zjevně si řekl, že v úvahu přicházejí dvě alternativy, až se ten požár objeví,“ uvažoval nahlas Max. „Buď si Cleo pospíší přímo na místo a on pojede za ní a pokusí se ji dostat v tom zmatku a tmě, zatímco se všichni soustředí na oheň.“

„Nebo, a to je druhá možnost, že ji necháš v bezpečí hostince a sám se pojedeš přesvědčit, co se děje,“ doplnil ho O’Reilly.

Max tiše zaklel. „Mělo to svou logiku. Ať už to bylo tak jako tak, Cleo by se ocitla bez dozoru poprvé od chvíle, kdy se za ní Valence kradl tou mlhou.“

„Musel si všimnout, že tě Max hlídá, Cleo. V souvislosti s těmi událostmi,“ připomněla Sylvia. „Nebylo to žádné tajemství, zvlášť poté, co o tom začal O’Reilly mluvit s lidmi ve městě.“

„To je pravda,“ souhlasila Jitřenka. „Valencovi bylo jasné, že musí nějak oddělit Maxe od Cley. Kdyby se pokusil k ní dostat v jeho přítomnosti, věci by se mohly pěkně zkomplikovat.“

„Byl velmi pyšný, jak všechno prozkoumal a naplánoval,“ zašeptala Cleo. „A naprosto posedlý svou pověstí.“

Max cítil, jak se otřásla. Sevřel jí ruku ještě pevněji. Rozechvěle se na něj usmála. Láska v jejích očích byla zářivá a čistá a on věděl, že mu vystačí na zbytek života.

Nikdo se na něj ještě nepodíval tak jako Cleo, když mu včera v noci řekla, že ho miluje. To štěstí ho tak zaskočilo, že si nedokázal utřídit své city. Jen věděl, že jí chce víc než kdy předtím a že ji musí ochránit. Byla pro něho tou nejdůležitější věcí na světě.

Když se dnes ráno probudil a našel Cleu vedle své postele, podíval se na ni jediným pohledem a konečně pochopil, co se s ním stalo.

„Kdy tě napadlo, že by ten oheň mohl někdo založit úmyslně?“ zeptala se Andromeda.

Max se v duchu vrátil k diskutovanému předmětu. „Když jsem byl asi čtvrt míle od hostince. Otočil jsem se a ujížděl zpátky. Měl jsem pocit, že se děje něco opravdu hrozného. Chtěl jsem v autě vytočit Cleino číslo, ale volal mi O’Reilly.“

„Zrovna zajížděl na parkoviště, když jsem ho chytil,“ doplnil ho O’Reilly. „Zopakoval jsem mu, co jsem řekl Clee o psychotickém zabijákovi, kterýho zajímá jen jeho pověst a který vždycky všechno plánuje s vojenskou přesností. Poslední, co jsem slyšel, než Max zavěsil, bylo, že ví, kdo ten chlapík je.“

„Došel jsem ke stejnému závěru jako Cleo,“ přiznal Max tiše.

„Valence byl jasný podezřelý. Potloukal se po Harmony Cove celou zimu během těch svých zasraných seminářů. Měl spoustu příležitostí prověřit si, jak to v hostinci chodí. Měl spoustu času všechno přichystat.“

„Jeho jméno nás ani nenapadlo, když jsme prověřovali seznam hostů z té noci, co někdo nechal stuhu na polštáři,“ přiznala Cleo žalostně.

Max si s O’Reillym vyměnili pohled. „Já jsem ho na seznam zařadil.“

„Opravdu?“ Cleo byla překvapená.

O’Reilly se ušklíbl. „Valence byl na seznamu a já jsem ho prověřoval, jenže žádné varovné světýlko nezablikalo. Ten chlapík byl skvělý, měl čistý rejstřík. Všechno bylo v pořádku.“ Zvedl ruce. „Co bych měl dodat? Valence byl profík.“

Max pohlédl na Cleu. „Dokázal jsem myslet jen na to, že jsem tě tam nechal samotnou. Věděl jsem, že frekventanti semináře toho vypili příliš a nejspíš tvrdě spí. Když jsem došel do vestibulu, George chrápal, přesně tak, jako když jsem odcházel. Zamířil jsem do Valencova pokoje, ale byl prázdný.“

„Takže přišel ke mně do pokoje,“ ozvala se Sylvia. „Vzbudil mě a nařídil mi, abych běžela do sklepa a vypnula hlavní vypínač. Sám šel nahoru do podkroví.“

„Doufal jsem, že když se vypnou světla, alespoň na pár vteřin to Valence vykolejí,“ vysvětloval Max. „Vzpomněl jsem si, jak byl vzteklý, když vybuchla elektřina během semináře.“

„Na to se pamatuju,“ řekla Sylvia zamyšleně. „Opravdu se naštval, pamatujete? Narušilo to jeho skvěle sehraný seminář.“

„A když se včera v podvečer přihlašoval, poznamenal, že tenhle víkend nemají žádné bouřky být,“ připomněla Cleo. „Nejspíš všechno naplánoval. Nesmělo pršet, aby Kosmická harmonie rychle vzplanula, a nesmělo dojít k žádnému výpadku proudu.“

„Pěkně důkladnej chlápek,“ uvažoval O’Reilly. Objal Sylvii kolem ramen. „Ale ne skutečně přizpůsobivý.“

„Myslím, že Valence byl až takový blázen, že jakákoli malá odchylka od plánu ho naprosto vykolejila,“ konstatovala Cleo.

Zmatek na chodbě donutil Maxe a všechny ostatní pohlédnout ke dveřím.

„Obávám se, že dovnitř nemůžete, pane,“ křikla sestra hlasitě a autoritativně. „Pan Fortune má už tak dost návštěv.“

„Přijel jsem takovou dálku, abych se s Fortunem sešel, a tak se s ním taky sejdu,“ odpověděl muž, jehož hlas byl ještě bouřlivější a panovačnější. „Máme spolu nějaké vyřizování.“

„Ale je vážně zraněný,“ upozornila ho sestra. „Na to je zvyklý.“

„Přesně to jsem potřeboval,“ zamumlal Max, jakmile se ve dveřích objevila známá postava. „Další pán s gratulací. Co k čertu chceš, Dennisone? Nemám mít žádné návštěvy kromě rodinných příslušníků.“

Dennison Curzon se vyznačoval podobně autokratickým způsoby jako Jason. Měl rovněž stříbrné vlasy a ostře řezané rysy, tak charakteristické pro celou Curzonovu rodinu. Ale jeho oči postrádaly pronikavou analytickou inteligenci, která charakterizovala Jasonův pohled.

Dennison přejel obličeje malé skupinky shromážděné kolem Maxe a všechny je šmahem zavrhl. Zlostně se na Maxe mračil.

„Co se to tu děje, Fortune? Slyšel jsem, žes to zas koupil.“

„Zotavuju se skvěle,“ ujistil ho Max. „Dennisone Curzone, dovol, abych ti představil svou rodinu.“

„Rodinu?“ Dennison se zmateně a rozladěně zamračil. „Jakou rodinu? Vždyť ty žádnou nemáš.“

„Teď už ano,“ ozvala se Cleo tiše. Stále svírala Maxovu ruku, když hodnotila Dennisona zvědavým, pátravým pohledem. „Jason byl váš bratr?“

„Ano, byl.“ Dennison k ní rychle přenesl svojí pozornost. „A kdo jste vy?“

„Moje snoubenka,“ vysvětlil Max rychle, než stačila Cleo sama odpovědět. „Můžeš mi gratulovat, Dennisone. Cleo a já se budeme brát.“

Dennison to oznámení přehlédl s typickou vlastností Curzonů zaměřit se jen na jeden cíl. „Poslyš, Maxi, musíme si promluvit.“ Vrhl rozčilený pohled na Cleu a ostatní. „Myslíš, že bychom tu mohli mít trochu soukromí?“

„Ne,“ řekla Cleo.

Nikdo se ani nepohnul.

Max se na Dennisona zazubil. „Nejspíš ne.“

„Co to k čertu znamená?“ Dennison popošel blíž ke Clee. „Kdo jste říkala, že račte být?“

„Vždyť jsem ti povídal, že je to moje snoubenka,“ připomenul mu Max.

„Taky jsem Maxův zaměstnavatel,“ doplnila ho Cleo rázně. „Prdlajs jste.“ Dennison na ni zíral. „Fortune pracuje pro Curzonovu mezinárodní.“

„Ne, nepracuje,“ ujistila ho Cleo. „Už ne.“

„Dělá pro Cleu,“ oznámil Sammy.

Dennison se zamračil. „Ted mě poslouchejte. Jsem Dennison Curzon z Curzonovy mezinárodní. Max Fortune pracuje pro mou společnost už dvanáct let.“

„Pokud vím, rezignoval na to místo, když zemřel váš bratr,“ nedala se Cleo. „Teď je zaměstnán u mě.“

„Naprosto správně,“ řekla Jitřenka vážně. „Max je už nějakou dobu na výplatní listině Robbinsova hnízdečka. Činí se skvěle.“

„Ano, opravdu,“ přidala se Andromeda, „stal se členem rodiny.“

„Doprdele.“ Dennison pohlédl na Maxe. „Nevím, jakou hru tu hraješ, Fortune, ale potřebuju tě u Curzonů. Moje dcera a ten její proklatý manžel včera převzali vedení ve správní radě.“

„Kim udělá pro Curzonovu společnost spoustu dobré práce,“ ujistil ho Max. „Má, co potřebuje. Jestli ti mohu radit, nepouštěj se s ní na válečnou stezku.“

„Budu bojovat s každým, kdo se pokusí zmocnit se mojí společnosti. Čekal jsem všechny ty roky, abych převzal řízení, a tak ji budu řídit. Chci, abys stál na mé straně. A už s těma hovadinama přestaň, Fortune. Řekni cenu.“

„Za co?“ zeptal se Max.

„Za to, že se vrátíš ke Curzonům jako můj osobní vyjednavač.“ Dennison přimhouřil oči. „Dám ti stejný podíl, jako ti dával můj bratr, plus deset procent navíc a prémie. Za to mi zaručíš, že se budeš zodpovídat mně a jenom mně.“

„Už místo mám,“ zopakoval Max.

„Tak dobře.“ Dennisonův výraz zůstával napjatý. „Uvažuju o tom, že ti po návratu dám místo ve správní radě, které pro tebe chtěl Jason.“

„Ne, díky. Myslím, že jsem v sobě objevil nadání pro instalatérské a jiné domácí práce,“ řekl Max.

„Slyšel jste ho, ne,“ vložila se do debaty Cleo. „Nechce pro vás pracovat, pane Curzone, myslím, že bude lepší, když odejdete. Max měl velmi špatnou noc a potřebuje si odpočinout.“ Otočila se k Maxovi. „Nepotřebuješ si odpočinout?“

„Potřebuju,“ přitakal Max klidně.

„Potřebuje si odpočinout,“ přidala se Sylvia.

Andromeda a Jitřenka souhlasně pokývaly hlavami.

Zdálo se, že O’Reilly každou chvíli vybuchne smíchy.

Dennison se otočil ke Clee. „Nesnažte se mě odsud vyhodit, slečno. Max Fortune patří mně.“

„Spíš nepatří.“ Cleo pustila Maxovu ruku a popošla k Dennisonovi.

„Patří mně. A zbytku rodiny.“ Rozhlédla se po ostatních. „Nemám pravdu?“

„Ale jistě,“ přitakala Andromeda. „O tom se nedá pochybovat.“

„Je členem rodiny,“ křikl Sammy důležitě. „Nemůžete ho mít.“

Jitřenka se na Dennisona zlostně zamračila. „Obávám se, že ztrácíte čas a všechny nás s tím nesmyslem obtěžujete, pane Curzone. Proč neodejdete?“

„Nesmyslem? Říkáte nesmyslem?“ Dennison se k ní otočil s neskrývaným rozhořčením. „Jste při smyslech, dámo? Curzon je nadnárodní společnost. Máte vůbec představu, kolik si Fortune u mě vydělá za rok?“

„Ne,“ přiznala Jitřenka čestně. „Ale myslím, že na tom nezáleží.“

„Věřte mi, že záleží,“ zavrčel Dennison. „Curzon udělal z Fortuna bohatého muže. Může ještě víc zbohatnout, když se vrátí a bude pro mě pracovat.“

„Kecy,“ vybuchla Andromeda. „Max už má perfektní práci v Robbinsově hnízdečku. Nemám pravdu, Maxi?“

„Naprostou,“ přitakal Max.

Dennison se na něj podíval. „To je vtip, co?“

O’Reilly se zašklebil. „Postavte se k tomu čelem, Curzone, to není žert. Nemůžete přebít výhody, které našel Max ve svém novém zaměstnám.“

„Nemůžu je přebít?“ Dennison zíral na O’Reillyho. „Můžu platit Fortunovi tolik, že si ten podělanej hostinec koupí.“

„Ten člověk je úplně mimo,“ konstatoval O’Reilly vesele.

Sammy si k sobě přitiskl Šťastné káčátko a podíval se na Dennisona. „Jděte pryč.“

„Ano,“ přidala se Cleo, „jděte pryč.“

„A jeďte opatrně,“ nabádala ho Andromeda.

„Už jste pěkně otravný, pane Curzone,“ dodala Jitřenka. „Nejvyšší čas, abyste zmizel.“

Dennison hleděl na Maxe zoufale i nevěřícně. „Přemýšlej o tom, Fortune. Zdá se, že bych mohl přemluvit Kimberly, aby odešla od Winstona. Nemyslím, že s ním je poslední dobou šťastná. Z vás dvou by byl skvělý pár.“

„Že sis to nemyslel před třemi roky,“ podotkl Max. „Ale měl jsi pravdu. Jsem tvůj dlužník. Díky, žes přemluvil Kimberly, aby zrušila naše zasnoubení. Na oplátku bych ti chtěl dát dobrou radu. Nezbavuj se jí. Je to nejlepší, co mohlo Curzonovu mezinárodní potkat.“

„Bere moc do svých rukou, nechápeš to?“

„Chápu,“ ujistil ho Max. „A když ji budete mít v čele, budete dokonce ještě bohatší. Když se budeš ovládat, možná že ti dá nějaké vnoučátko.“

„To zní skvěle.“ Andromeda se na Dennisona přátelsky usmála. „Nechtěl byste vnoučata?“

Dennison na ni hleděl a pak se se zmateným výrazem podíval na Maxe. „Ty to myslíš vážně, že? Ty nehraješ jen nějakou komedii, abys vyšrouboval cenu?“

„Myslím to vážně, to si piš,“ ujistil ho Max. „Nekoupil bys sis mě ani za milion. A teď se kliď, Dennisone.“

Cleo se na něj zamračila. „Začínáte být nesmírně dotěrný, pane Curzone. V téhle místnosti smí být jen rodina, pokud nejsou návštěvní hodiny. Prosím, odejděte, nebo zavolám někoho z personálu, aby to s vámi vyřídil.“

Dennison po ní šlehl posledním divokým pohledem a pak se otočil a vyřítil se z místnosti.

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Chci jít domů,“ ozval se Max.

Cleo se druhý den ráno vzbudila za svítám. Nebyl to šedivý vlhký svit nového dne, který ji probral ze spánku, ale podvědomý pocit, že Max neleží vedle ní.

Celá ustaraná se rázně posadila. „Maxi?“

Nikde ani památky, Cleo pohlédla přes podkrovní místnost a zjistila, že berle chybí. Zamračila se. Max si na ně dosud nezvykl. Nelíbilo se jí, že chodí bez pomoci po schodech.

Za dveřmi zaskřípala podlaha, zrovna když chtěla odhrnout přikrývky a vydat se hledat svého invalidu.

Dveře pokojíku se tiše otevřely a Max opatrně vmanévroval do místnosti. Měl na sobě jen kalhoty. Andromeda mu rozpárala šev na levé nohavici, aby do ní lépe vklouzl zafačovanou nohou.

Max se pozorně soustředil na podlahu, když stavěl berle. Mezi zuby držel stonek bílé růže.

Cleo hleděla na růži a cítila, jak se jí zmocňuje obrovská radost. Rudá pro svedení, bílá pro lásku.

„Maxi?“ vzdychla, stěží schopná uvěřit tomu, co vidí.

Max na ni rychle pohlédl. „Máš spát,“ zamumlal se stonkem v puse.

Cleo se zářivě usmála. Velmi jasně si vybavovala poslední kapitolu své knihy. Muž v Zrcadle, konečně osvobozený, vzbudí vypravěčku jedinou bílou růží. Svedení se proměnilo v lásku.

„Radši bych kvůli tomuhle byla vzhůru, kdyby ti to nevadilo,“ zašeptala Cleo.

Max se pustil přes pokoj, pohled upřený na Cleu. „Mně to nevadí.“

Koutkem oka spatřila Cleo něco žlutého. Podívala se dolů a všimla si, že Sammy nechal na podlaze Šťastný káčátko, když přišel včera večer Maxe navštívit.

Oči se jí poplašeně rozšířily. Maxova pravá berle dosedla na hračku.

„Maxi, pozor.“

Bylo příliš pozdě. Berle se sesmekla po zaoblených tvarech plastické hračky a vyklouzla zpod Maxovy paže.

„Kruci.“ Max se marně pokoušel udržet rovnováhu jen s levou berlí.

Rozevřel zuby a upustil růži.

„Zatracená kačena,“ zaklel Max, když dopadl na zem.

Cleo celá vyděšená vyskočila z postele a pospíchala k němu. „Jsi v pořádku, Maxi? Maxi, Maxi, řekni něco.“

Max ležel na zádech a zíral na ni. „Všechno je prima.“

„Myslíš, že mohly povolit stehy?“ Cleo se sklonila nad zavázaným stehnem. „Možná bychom měli zajít na kliniku.“

„Zapomeň na nohu, Cleo, miluju tě.“

Její ruka na jeho stehně znehybněla. Z očí se jí řinuly slzy. „Jsem tak šťastná.“

Opatrně si na něj lehla, aby ho noha nebolela. Max ji objal a přivinul k sobě.

„Měl jsem to vědět hned od začátku,“ zamumlal Max do Cleiných vlasů.

„To není tvoje chyba, žes nepoznal lásku,“ šeptala Cleo do jeho hrudi. „Příliš jsi jí v životě nezažil, abys byl schopný ji rozeznat.“

„Teď to vím,“ řekl Max, v hlase údiv. Náhle zmlkl.

„Maxi?“ Cleo zvedla hlavu a pohlédla ustaraně dolů. „Jsi určitě v pořádku?“

Max se rozesmál. „Podívej, Cleo.“

„Na co?“

„Na ty Jasonovy krajinky.“

Cleo otočila hlavu a zírala na dva obrázky moře, které visely na zdi. „Co je s nimi?“

„Něco je na těch rámech divné. Nikdy jsem si toho nevšiml, když jsem se na ty obrazy díval, ale z téhle perspektivy poznáš, že ty rámy jsou příliš hluboké.“ Max se posadil a natáhl se po berlích.

„Co děláš?“

„Pomoz mi sundat jednu z těch věcí ze zdi.“

„To zvládnu.“ Cleo se postavila a natáhla se po jedné krajince. Sundala ji a přenesla přes pokoj k posteli.

Max mezitím došel ke stolu, otevřel jednu zásuvku a vyndal šroubovák, který si koupil v železářství v Harmony Cove. „Ben měl pravdu. Jeden nikdy neví, kdy se mu hodí dobrý šroubovák.“

Dorazil k posteli a začal šroubovákem montovat rám.

Cleo ho vzrušeně pozorovala. „Maxi, opravdu si myslíš, že Jason…?“

„Schoval ty Luttrelly za mořské krajinky?“ Max se spokojeně usmál, když vyndal poslední šroubek. „Ano.“

Zvedl zadní desku a odložil ji stranou. Pak s obrovskou úlevou vyndal z rámu bílé plochy karton. Byl k němu připojen vzkaz.

Když jsi našel tenhle, Maxi, víš, kde hledat ostatní.

Nikdy jsem neuměl kloudně kreslit a říkal jsem si, že dříve nebo později ti začne vrtat hlavou, proč jsem se obtěžoval s těmi děsnými krajinkami. Luttrellové jsou pouze částí tvého dědictví, synu. Věřím, že zbytek jsi našel v Robbinsově hnízdečku. Jaké to je mít vlastní rodinu?

S láskou

Jason.

Max karton otočil. Cleo pohlédla na plátno, které bylo přichyceno na druhé straně.

Byla to tmavá, skvěle rozervaná scéna plná míhajících se stínů a abstraktního napětí, a přitom obraz nepůsobil zcela chmurně. Dokonce i Cleiny netrénované oči poznaly, že tohle dílo Maxovi perfektně sedí. Obraz vyzařoval obojí, dřímající zoufalství i schopnost lásky.

Cleo se jemně usmála. „Dobráček Šťastný káčátko. Pořád mně vrtalo hlavou, proč se Jason obtěžoval a schovával ty obrazy, když ti je chtěl darovat.“

Max zvedl pohled od Luttrellů. Oči mu zářily. „Jason chtěl, abych tu nejdřív našel něco jiného. Něco, co je daleko důležitější než všechny obrazy.“

„A našel jsi to?“ zeptala se Cleo.

„Ano,“ přitakal Max s naprostou jistotou. Usmál se, lásku mu mohla vyčíst v jeho pohledu. „Našel.“