Jayne Ann Krentz

Rajský ostrov

Amy Shannonová přijíždí na odlehlý exotický ostrůvek v Pacifiku, aby pátrala po osudu manžela své sestry Melissy Toma Murdocka, který je už několik měsíců nezvěstný. Zde padne do oka Jaseovi Lassiterovi, majiteli nočního klubu na ostrově, kterému se zdá, že se Amy do zdejšího prostředí vůbec nehodí, a vyvolává v něm ochranitelské city. Jase se rozhodne Amy pomoci, ale je mu jasné, že své srdce před láskou k ní neochrání. Navíc ani jeden netuší, že pátrání nebude jednoduché…

PRVNÍ KAPITOLA

Vůbec to nebyla žena, s níž by si chtěl něco začít. Jase Lassiter si pohodlně hověl ve stinné hloubce obrovského čalouněného rattanového křesla a přimhouřenýma očima ji pozoroval.

Seděla na protější straně terasy blízko zábradlí a sledovala všechny muže, kteří vstoupili do baru, s napjatým očekáváním, jež ochablo ve chvíli, když zamířili jinam.

Na někoho čeká, usoudil Jase. Na nějakého muže. Mlhavě si při té představě uvědomil, že cítí nevysvětlitelný neklid. Očekává jakéhokoli muže? Nebo někoho konkrétního?

Tady na Saint Clair je tisíce mil od domova a vypadá na to, pomyslel si. Turistka, které dovolená v jižním Pacifiku nesplňuje představy vycházející z katalogů cestovních kanceláří? Nebo vdaná žena, jež si tady dala tajné dostaveníčko s milencem?

Poslední možnost mu připadala nejpravděpodobnější. Vysvětlovala by napjaté očekávání v jejím pohledu, jímž zkoumala každého nového příchozího do baru Had. Objasnilo by to, proč přišla sama do podniku, který navštěvují převážně místní obyvatelé a občas pár turistů, kteří začínají objevovat Saint Clair.

Vysvětlovalo by to hodně o té ženě.

Proč se mi to tedy nezamlouvá? nechápal.

Zkřivil ústa a natáhl se pro rum před sebou. Ta ironická grimasa vůbec nebyla jeho styl, stejně jako jakékoli zbytečné gesto či pohyb. Byl v něm jistý tichý, vyčkávací klid.

V ženě, jež se vynořila z teplé tropické noci a vybrala si odlehlé místo v tomhle nočním podniku, však nebylo nic klidného ani tichého. Byla v napětí, nervózní, neklidná a velmi zranitelná.

Vůbec to nebyl typ ženy, s níž by rád skončil v posteli. Proč z ní tedy nemůže spustit oči?

Nejspíš jsem už na Saint Clair moc dlouho, usoudil. Přitom ho zaplavil nepříjemný pocit, který okamžitě nemilosrdně odsunul stranou.

Nejde o to, že bych byl příliš dlouho v tropech, pomyslel si zachmuřeně. Prostě jsem moc dlouho bez ženské. Znovu si pořádně lokl rumu.

Jenže tahle přece vůbec není ten správný typ!

Potřeboval světáckou, trochu znuděnou turistku z lepší společnosti, jež by pár nocí v jeho posteli považovala za zajímavý, možná lehce zábavný suvenýr z cest, který by se po návratu stal mnohem zábavnějším námětem k hovoru než sbírka mušlí.

Ostrov ležel poměrně stranou od běžných turistických tras, což snadno odradilo průměrné návštěvníky pocházející ze střední vrstvy, kteří si mohli dopřát dovolenou v jižních mořích jen jednou za život.

Naopak ho vyhledávaly menší skupiny lidí unavených životem a hledajících ráj na zemi. Turisté obvykle nezůstávali na Saint Clair dlouho a jen pár jich zabloudilo do nočního klubu Had, kvetoucí oázy v poněkud omšelém ostrovním ráji. A mezi nimi Jase občas našel, co potřeboval.

Ale ne dnes večer.

Tentokrát ho podivně přitahovala žena, jež by měla v bezpečí domova ve Státech dohlížet na pár dětí a oddaného manžela. Naprosto nevhodný typ, opakoval si znovu a opět si lokl rumu.

Kde je ten člověk, na kterého čeká? vrtalo mu hlavou. Neustále sledoval pohledem její oči, které upírala na vstupní dveře. Jaký asi je muž, za nímž se vypravila tak daleko a který dokáže uklidnit to zranitelné napětí?

„Jsem cvok,“ zamumlal podrážděně, vstal a sáhl po sklence, aby dopil zbývající rum. Takhle to dopadá, když je chlap moc dlouho bez ženské, pomyslel si a zvolna vykročil ke stolu, u něhož ta dáma seděla.

Jakmile je chlap dlouho sám, začne dělat hlouposti – jako třeba že se jde představit ženě, která ho nepochybně pošle ke všem čertům, táhlo mu přitom hlavou.

Na druhé straně se nachází na mém území, připomněl si, a probudila ve mně záchvěv zvědavosti, o němž jsem se domníval, že je dávno mrtvý.

A jelikož to je její vina, že mě zaujala, musí si s tím teď poradit sama. Bude zajímavé zjistit, jak to zvládne, ušklíbl se. Bude zábavné pozorovat, jestli se v jejích očích objeví stejně dychtivý výraz, až se přiblížím, a jak dlouho tam zůstane.

Proplétal se mezi stoly a prohlížel si její profil. Nevnímala ho, protože veškerou pozornost zaměřila na vstup do baru.

Opět mu hlavou prolétla otázka. Ceká na nějakého konkrétního muže? Nebo prostě na jakéhokoli?

Pokud jde o ten druhý případ, proč bych to nemohl být já? Třeba jde koneckonců o turistku, která hledá dobrodružství v tropech. Pak by třeba nemuselo být tak těžké přesvědčit ji, abych jí poskytl, po čem touží.

Sám po tom toužím, přiznal si s jistým znechucením. Že bych se opravdu začal litovat? To je směšné! Na takové pocity existuje jistý lék. Hlavně jestli mi ho ta žena naproti bude ochotná poskytnout.

Amy Shannonová ho uviděla teprve ve chvíli, kdy stál téměř u jejího malého stolku. Jakmile koutkem oka postřehla mužskou postavu, vyplašeně sebou trhla, a jak mohl předvídat každý, kdo ji znal, následovala katastrofa.

Rukou narazila do téměř plné sklenky s vínem, která se převrhla a burgundské, které v tom podniku nabízeli jako svoji specialitu, se rozlilo po leštěné dřevěné ploše a začalo na protější straně stékat na zem.

Amy to pozorovala s odevzdaným výrazem.

„Omlouvám se,“ protáhl muž hlasem temným a sytým jako dobré sherry. „Nechtěl jsem vás polekat.“

„V tom případě byste se neměl plížit kolem jako duch,“ odsekla a automaticky začala zcela neúčelně otírat rozlitou tekutinu malým ubrouskem.

Muž vedle ní se nehýbal. Sledoval její bezmocnou snahu a pak prohlásil: „Postarám se o to.“ Mávl na hubeného mladého muže s upravenými vousy, jenž pracoval za barem.

„Dejte pozor, ať si nepotřísníte kalhoty,“ utrousila Amy podrážděně a zadívala se na jeho plátěné khaki kalhoty, jako by bylo jen otázkou času, kdy se do té pohromy zapojí. Neznámý případné riziko ignoroval, nicméně odstoupil stranou, aby barman mohl odstranit následky její neohrabanosti.

„To nic není,“ uklidňoval ji. „Přinesu vám jinou sklenku.“

„Díky, Rayi,“ řekla vděčně. Když ji předtím obsluhoval, ptala se ho, kdo maloval ty pěkné obrazy ostrova, jež visely na stěnách nočního klubu, a Ray Matthews ostýchavě přiznal, že autorem je on.

„Jsem ale ryzí amatér,“ ujistil ji chvatně. Teď otřel víno a vrátil se za bar.

Po chvíli se před ní ocitla nová sklenka plná burgundského. Uvědomila si, že má společnost. Neznámý muž se jaksi sám pozval k jejímu stolu.

Když se složil do rattanového křesla naproti ní, zmateně zamrkala. Potom ji opožděně napadlo, že by to mohl být člověk, kterého hledá.

„Kdo jste?“ vyhrkla.

„On. Aspoň doufám.“

Poprvé mu v mihotavém svitu svíčky na stole pohlédla přímo do obličeje. Zírala do těch nejneobvyklejších očí, jaké kdy viděla.

Tyrkysové, zjistila užasle. A právě tak tvrdé a záhadné jako drahokam.

„O čem to mluvíte?“

Muž se opřel v příliš velkém křesle a obličejem mu přelétl pobavený výraz. „Doufám, že jsem ten, na koho čekáte,“ vysvětloval tiše.

Amy ztěžka polkla. Tohle je Dirk Haley? Chvatně ho přejela pohledem a snažila se porovnat skutečnost s vlastní představou.

Ty oči jsou na něm to jediné pěkné, pomyslela si rozpačitě. Zbytek se dá jednoznačně označit záporně. Není krásný ani hezký, nijak zvlášť jemný ani kultivovaný. Může mu být kolem pětatřiceti.

Přesto by se vsadila, že se už seznámil s temnými stránkami života natolik, že většina jejích známostí na tom nebude stejně ani v osmdesáti.

Vlasy v odstínu temného mahagonu měl sestřižené a sčesané dozadu a z drsných rysů obličeje mu trčel zahnutý kus žuly, jenž dokonale ladil se stejně výbojnými čelistmi.

Jeho ústa působila dojmem, že dokážou být divoká a smyslná, a Amy se při té představě zachvěla. Neměla pocit, že by se chtěla stát cílem takových emocí.

Kupodivu se nezdálo, že by neznámý zcela podlehl zpustlým svodům tropů. Rum zřejmě ještě nedokonal svou pomstu, usoudila Amy. Nebo se mu nějakým způsobem podařilo vzdorovat a ovládat se.

Jistě ale nebude trvat dlouho a také tenhle člověk skončí se stejně zanedbaným, znuděným a vyčerpaným vzhledem, jaký si spojovala s vystěhovalci žijícími u jižních moří.

Tělo pod khaki košilí a plátěnými kalhotami však dosud působilo pevným a silným dojmem. Vyzařovala z něj jakási tichá síla. Na Amy ale nijak nepůsobila. Byla tam pracovně.

„Jste úplně mimo, víte o tom?“ prohodil muž konverzačním tónem a chladně si ji prohlížel.

„Opravdu?“ Nechápavě svraštila obočí.

„Hmm. Měla byste být klidná a světácká. A trochu unavená životem. V ideálním případě byste měla být dostatečně krásná a netečná.“

Pohlédla na něj přimhouřenýma očima. „Stěžujte si jinde. Já jsem tu jen proto, abych získala jisté odpovědi, a nejsem zvědavá na hodnocení své osoby a povahy.“

„Nestěžuju si,“ odvětil jemně. „Vaše osoba a povaha mi připadají docela zajímavé.“

Amy zavrtěla hlavou. Dobře věděla, co ten muž při pohledu na ni vidí. Nebylo tak těžké odhadnout, proč ji shledává zajímavou. Pak ji ale něco napadlo. „Chcete snad naznačit, že jsem cosi nezvyklého?“ zeptala se suše.

„Řekněme, že na místě, jako je tenhle noční podnik, působíte trochu dojmem, že tu nejste správně. Vůbec na Saint Clair, když se to tak vezme.“

Počkala, až si důkladně prohlédne její napjatou postavu. Nijak se jí to nezamlouvalo, ale docela chápala, co ho k tomu vede. Možná že opravdu působí na tomhle odlehlém ostrově poněkud nepatřičně. Turistky jejího druhu se obvykle vydávají na Havaj.

Jenže ona není turistka.

Tyrkysové oči zalétly k jejím dlouhým tmavě plavým vlasům staženým do uzlu na temeni hlavy. Vyčesala si je tak, aby je chránila před vlhkem večera.

Zvýraznila tím své velké upřímné oči, jejichž barva kolísala mezi šedou a zelenou. Tvrdošíjně odmítala odvrátit pohled od mužova obličeje, zatímco si prohlížel její rovný nos, lícní kosti, které nebyly přímo klasické, a zaoblenou bradu.

Celkově působila zdravě a přitažlivě, přestože vynaložila značné množství času a energie na to, aby stránku zdraví potlačila a posílila přitažlivost. Bohužel se to moc nedařilo. Ve vlhkém dusnu Saint Clair se ani nezatěžovala běžným líčením.

Lehce zkřivila rty a v jejích šedozelených očích se mihl pobavený výraz. Co Dirk Haley čekal?

I její postava postrádala tvary, jimž by dala přednost. Nebyla štíhlá jako víla, ani smyslně zaoblená. Ňadra sice měla pěkně tvarovaná, ale malá, a své boky naopak považovala za příliš široké. Bylo to však zdravé, pevné tělo, a Amy se ve svém zralém věku osmadvaceti let rozhodla, že si s tím přestane dělat starosti.

Měla na sobě bílé bavlněné šaty bez rukávů. Na punčochové kalhoty bylo příliš horko, takže před odchodem do nočního klubu vklouzla do bílých sandálů s nízkým podpatkem. Zdobil ji jen tenký zlatý řetízek kolem krku.

„Všechno špatně,“ opakoval Jase téměř lítostivě.

„Hele,“ spustila Amy, jež začínala být rozladěná, „nevím, co jste čekal, ale pochybuju, že na tom nějak záleží. Hodláte se představit?“

„Jak přímočaré!“ povzdechl si. „Nechcete aspoň trochu flirtovat?“

Užasle na něj zírala. „Proč bych to měla dělat?“

„Protože si s tím umím líp poradit. S takovýmhle skoro obchodním přístupem nejsem moc obeznámený.“

„Jiný ode mě nečekejte!“ odsekla nevrle. „Tak se představte!“

„Jase Lassiter!“ vyhověl poslušně a zdvořile sklonil hlavu.

Dlouze se nadechla. „Dobrá, pane Lassitere…“ Jestli chce používat tohle jméno, je to jeho věc.

„Musíme se opravdu chovat tak obřadně? Nemůžete mi prostě říkat Jasi?“

„Jasi,“ opakovala s kamenným obličejem a svraštila obočí. „Můžeme tedy konečně přistoupit k věci?“

„Takhle to teď probíhá ve Státech? Žádné flirtování? Žádné jemné narážky či snaha o romantiku?“ S posměšným údivem zavrtěl hlavou.

„Nemám náladu na legrácky!“ sykla a stiskla nožku vinné sklenky. „Mohl byste laskavě vynechat své vtipné poznámky, pane Haleyi… či pane Lassitere nebo jak si říkáte, a začít mluvit rozumně?“

Jase si ji zamyšleně prohlížel. „Haley?“ zeptal se nakonec.

Amy strnula. „Vy nejste… Dirk Haley?“ hlesla.

„Ani omylem. A nemám nejmenší tušení, kdo to je. Ale mám mimořádný zájem zaujmout jeho místo.“ S lehce pobaveným výrazem pozoroval její zmatený pohled. Potom překvapivě rychle a snadno vyprostil sklenku z jejího křečovitého sevření.

„To burgundské sice není nejlepší, ale byla by škoda znovu ho vylít,“ poznamenal klidně a postavil sklenku do bezpečné vzdálenosti.

Amy roztržitě přeskočila pohledem ke sklence a pak zpátky k jeho obličeji. „Když nejste Haley, kdo tedy sakra jste? Proč jste za mnou přišel?“

„Už jsem vám to řekl. Jsem Jase Lassiter. Tenhle podnik mi patří.“

„Aha!“

Zmateně na něj zírala a nevěděla, co dodat. „Já vím. Občas mě k tomu taky nic jiného nenapadá.“ Mávl rukou a v jeho tyrkysových očích se objevil pobavený záblesk. „Ale je to živobytí. Povíte mi, kdo jste vy?“

Chvíli zvažovala odpověď a pak usoudila, že prozrazením svého jména nemůže nic pokazit. Třeba by jí pomohl najít člověka, s nímž se tady má sejít.

„Amy Shannonová.“

„Amy Shannonová,“ převaloval chvíli vláčně to jméno v ústech. „Odkud jste?“

„Ze San Franciska.“

„Manžel a dvě děti, že? Ví manžel, jak daleko za Havaj jste si vyrazila na výlet?“ Tón jeho hlasu náhle ochladí.

Amyin pohled ztvrdl. Opřela se a zvedla bradu. „Žádný manžel, žádný výlet a rozhodně žádné děti! A myslím, že už ani žádné další otázky. Pokud mi nechcete pomoct při hledání osoby, s níž jsem se tu měla dnes večer sejít, ocenila bych, kdybyste se vzdálil od mého stolu.“

Jase pokýval hlavou, jako by s ní souhlasil. „Asi bych měl odejít. Hlavně jsem sem vůbec neměl chodit.“

„Máte naprostou pravdu.“

„Na druhé straně se na to možná díváme špatně. Třeba byste tady neměla být vy. Koneckonců, tohle je moje území. To vy jste zabloudila na špatné místo.“

„Jsem tu pracovně, pane Lassitere!“ Cítila, jak v ní narůstá napětí. Už takhle to byl dostatečný zmatek, i když se zatím nevyskytly zásadní problémy. Všechno probíhalo podle plánu. Jase Lassiter však nebyl jeho součástí.

„Právě jste řekla, že se tu máte setkat s nějakým mužem. Ať jde o kohokoli, nemá slušné vychování, když nepřišel na rande. Proč bych za něj nemohl zaskočit?“

„To je naprosto nesmyslný nápad!“ Amy strnule vstala. „Můžete prosím odejít?“

Jase si ale dlouze lokl rumu. Měla pocit, že sbírá síly k nějakému výroku. „Prý dokážu poskytovat pěkné suvenýry,“ prohlásil nakonec tiše.

„O čem to sakra mluvíte?“ vydechla poplašeně.

„Mnohem zajímavější, než je sbírka mušlí nebo kokosových cukrovinek,“ dodal s úsměvem.

„Navrhujete mi snad, abych si vás vzala domů?“ štěkla jízlivě. Vlastní znevažování, které v jeho slovech cítila, se jí moc nezamlouvalo.

Co je to se mnou? pomyslela si.

Najednou jako by toho neznámého tvrdého muže potřebovala potěšit. Připadalo jí to směšné.

„Ach ne! Tak daleko jít nemusíte,“ ujišťoval ji vážně. „Měl jsem na mysli spíš jistou zkušenost. Něco, o čem můžete po návratu domů vyprávět, víte?“

„Chápu. Něco jako co jsem dělala o dovolené, že?“ zamumlala rozčileně. „Na to zapomeňte. Netáhla jsem se takovou dálku jen proto, abych si užila s nějakým pochybným vystěhovalcem, majitelem baru v jižních mořích.“

„Když to postavíte takhle, zní to trochu divně,“ vzdychl, ale nehodlal se zvednout z křesla.

„Velmi,“ přikývla.

„Víte jistě, že v San Francisku nejsou žádné děti ani důvěřivý manžel?“

„Samozřejmě!“ Nasupeně se chopila sklenky s burgundským a dlouze si lokla. Povzbuzena pak sykla: „Proč? Záleží snad na tom?“

„Mohlo by,“ připustil.

„Vy mě překvapujete,“ zavrčela.

„Snad byste od pochybného majitele nočního podniku v jižním Pacifiku nečekala nějaké morální ohledy?“ protáhl. V jeho hlase poprvé zazněl ocelový záchvěv. Amy instinktivně rozpoznala varování. Jase Lassiter něco snese, ale má své hranice.

„Měla jsem jen na mysli, že mě překvapuje, že byste měl zábrany v aférce s vdanou ženou. Koneckonců pochybuju, že se se svými turistickými známostmi ještě někdy setkáte – jakmile opustí ostrov.“

Upřeně se na ni zadíval přes okraj své sklenice. „Pokud by šlo o manžela nebo přítele, možná bych ze svých etických norem trochu slevil, zvlášť kdyby dotyčná dala najevo, že je ochotná učinit totéž. Ale – ať vám to připadá sebedivnější – jakmile jde o kompletní rodinu, je to jiná věc. Jestli máte děti a manžela, žádné sexuální návrhy z mé strany vám nehrozí.“

Amy se neudržela a začala se chichotat, což postupně přešlo v hlasitý smích.

„To je to tak legrační?“ naježil se Jase.

„Omlouvám se,“ vypravila ze sebe a snažila se ovládnout, „ale ani snaha zachránit se před dovolenkovým dobrodružstvím mi doma nevytvoří hejno dětí.“ Potlačila zbytek slábnoucího smíchu a vlídně se usmála.

Jase zíral na její ústa, jako by ho ten úsměv na okamžik zhypnotizoval. Pak zvedl oči. „Vy nemáte ráda děti?“

Zavrtěla hlavou, ještě stále lehce pobavená. „Ne každá žena musí mít mateřské sklony. A co vy? Nechal jste ve Státech manželku a hordu dětí, když jste se rozhodl vydat za sluncem?“

„Žena mě opustila a děti jsme neměli.“ Mluvil o tom snadno, což napovídalo, že to téma je uzavřené.

Pokrčila rameny, aby naznačila, že se takovým příliš osobním hovorem nehodlá zabývat. Přesto se v duchu neubránila zvědavosti, jaký život za sebou Jase Lassiter zanechal, než se vypravil do jižního Pacifiku.

Šlo o běžný případ muže, jenž neunesl břemeno odpovědnosti a radši uprchl do světa, kde se lidé moc nevyptávají, ani na druhého nijak netlačí? Nebo ho potkala nějaká tragédie?

„Takže,“ spustil Jase, „když jsme se navzájem ujistili, že ani jeden z nás nemůže ublížit partnerovi nebo rodině, víte o nějakém důvodu, proč bych vás nemohl svést?“

„O jednom zásadním bych věděla,“ zamumlala nevrle. „A to, že nemám zájem.“

„Ale právě jste přiznala, že čekáte na nějakého muže.“

„Jenže pracovně.“

„To mě zajímá. Povězte mi o tom něco.“

„Ne.“

„Nemám právo něco se o tom dozvědět?“ naléhal. „Koneckonců si to organizujete v mém podniku.“

„Nebyl to můj nápad. Mám čekat tady,“ vysvětlovala stroze.

„Na koho?“

„Na člověka jménem Dirk Haley!“ vybuchla rozladěně. „Kdo je to?“

„Domnívala jsem se, že lidé tady respektují soukromí druhých!“ štěkla.

„To jsou pohádky. Lidi jsou lidi. Tady jsme stejně zvědaví jako ve Státech,“ zamumlal Jase. „A vy mě mimořádně zajímáte.“

„Protože vypadám, že se sem nehodím,“ doplnila ho se zasténáním. „Hele, už jste mi to sdělil.“

Jase se najednou prudce předklonil, čímž ji přinutil, aby se opřela. Překvapilo ji to, protože od toho muže nečekala nic neklidného nebo neúčelného. Pohyboval se velmi účelně, takže jakákoli odchylka by mohla být nebezpečná. Rozpačitě se zadívala do jeho zarputilého obličeje.

„Jste tu úplně špatně,“ prohlásil nemilosrdně, „protože je ve vás cosi měkkého a zranitelného. Protože se díváte na muže upřímným pohledem, místo s chladnou vypočítavostí. A protože vypadáte, že byste měla nosit snubní prsten, místo abyste se potulovala po jižním Pacifiku a dávala si tady pokoutní schůzky. Navíc je ve vás něco roztomilého a sexy, co mě nutí zůstat s vámi, přestože bych měl jít. A zatraceně mě zajímá, s kým se máte sejít a proč jste si k tomu vybrala můj podnik. Je ženatý, Amy? Je tenhle Dirk Haley nějaký ženatý obchodník, který se vrací ze služební cesty po Orientě a přiměl vás, abyste se tady s ním na pár dní sešla?“

„Ne!“ Zděšeně na něj zírala. „Vůbec ho osobně neznám. A tak jako vy se vyhýbáte schůzkám se ženami, které mají děti, já bych si nikdy nezačala se ženatým. Chápu, že život na tomhle ostrově nepřispívá k objektivnímu posuzování lidské povahy, takže mi dovolte, abych vám sdělila, že jste se při mém posuzování vůbec netrefil. A teď, jestli vám to nevadí…“

„Co si myslíte vy o mně?“

„Prosím?“

„Slyšela jste dobře.“

Zavrtěla hlavou. „Vy to prostě nemůžete vzdát a odejít, že?“ vzdychla.

„Já sem patřím,“ připomněl jí. „Outsider jste vy. To vy byste to měla vzdát a jít – pokud se vám místní atmosféra nezamlouvá.“

„Asi máte pravdu,“ souhlasila sklesle, což ji samotnou překvapilo. „Ale zašla jsem už moc daleko, abych se jen tak sebrala a vrátila domů.“

„Tak mi povězte, co si o mně myslíte,“ naléhal drsně a znovu se zabořil do měkkého čalounění.

Možná to ovlivnil kombinovaný účinek alkoholu a napětí. Snad to způsobilo, že se cítila vyčerpaná a malátná. Nebo si prostě připadala bezstarostná a nezodpovědná následkem toho, že byla tak daleko od domova.

Tropická noc, bar jako vystřižený z dobrodružného románu, zvláštní muž sedící naproti – to všechno dohromady vytvářelo poněkud neskutečnou scenerii. Ať to bylo z jakéhokoli důvodu, zadívala se do těch krásných tyrkysových očí a řekla mu, co si o něm myslí.

„Domnívám se, že jste docela nebezpečný člověk,“ vzdychla.

Mírně sklopil řasy, ale ještě stačila v jeho očích zahlédnout záblesk překvapení.

Po krátkém napjatém mlčení se tiše ozval: „Domníval jsem se, že jsem jen poněkud zpustlý vystěhovalec, majitel ostrovního baru. Možná otravný, ale ne nebezpečný.“

„Opravdu?“ Odvrátila pohled a litovala svých slov. „No, asi se znáte líp, než vás znám já.“

„To je sporné. Ale hlavně vím, co bych si přál dnes večer. Půjdete se mnou ke mně, Amy Shannonová?“

Prudce zavrtěla hlavou, Jase se ale nepohnul.

Prostě si hověl tím svým nebezpečně klidným způsobem a pozoroval ji. „Ne,“ zašeptala. „Nepůjdu s vámi. Vždyť vás vůbec neznám.“

„Znáte mě líp než toho Dirka Haleyho, s nímž se máte setkat,“ podotkl s tou svou podivnou logikou.

„To vůbec není stejné!“

„Myslíte, že poskytuje lepší suvenýry než já?“

„Přestaňte už proboha mluvit o těch suvenýrech!“ vybuchla. Najednou se rozzlobila, aniž přesně věděla proč. Uvědomovala si jen, že se jí nelíbí, když se sám takhle shazuje. Navíc to ani nebylo příliš výstižné. Pokud by s ním šla do postele, nikdy by k tomu nepřistupovala tak nenuceně, jako kdyby si pořizovala nějaké upomínkové předměty. Tím si byla naprosto jistá.

„Máte v té oblasti bohaté zkušenosti?“ zeptala se nevrle.

„Sem tam,“ protáhl.

„Jak často si dotyčné ženy uvědomují, že ve skutečnosti ty suvenýry sbíráte vy?“ pokračovala kousavě.

Poprvé ten večer se na ni zakřenil. Byl to fantastický, okouzlující, čistě mužský úsměv, který jí vyrazil dech. Měla jsem pravdu, pomyslela si zmateně. Tenhle člověk je opravdu nebezpečný.

„V zásadě si nemyslím, že by se ty ženy nějak moc staraly o to, co z toho mám já,“ poznamenal zamyšleně. „Vás by to zajímalo?“

„Co z toho máte? Ani ne,“ řekla s předstíranou srdečností. „Navíc nemám v úmyslu nechat se zneužít. Nenacházím se na žádném trhu se suvenýry. Co kdybyste se teď šel poohlédnout po nějaké vhodné turistce?“ zeptala se sladce.

„To je od vás velmi bezcitné. Copak mě ani trochu nepolitujete?“

„Ne. Vy byste si to přál?“

Byla to pravda. Necítila žádnou lítost. Nemůžete litovat člověka, jenž vyzařuje tak klidnou vnitřní sílu. Něco v něm ji však přitahovalo, i když nedokázala přesně určit co. Čímž se stal ještě nebezpečnější.

„Ne!“ vyhrkl rázně. „Nechci, abyste mě litovala. Kdyby se mi podařilo dostat vás do postele, rád bych, abyste na to přistoupila z jiného důvodu, než je lítost.“

„S tím si nemusíte dělat hlavu. Já ve vaší posteli neskončím.“

Pokýval hlavou, jako by se s tím smířil. „Jak dlouho hodláte na toho tajemného chlápka čekat?“ zeptal se.

Pokrčila rameny a pohlédla ke dveřím. „Už moc ne. Jsem unavená. Neměla jsem ani příležitost trochu si po cestě odpočinout. Hned po příletu jsem se ubytovala, navečeřela a pak šla rovnou sem.“

„A když se neukáže?“

„Vrátím se zítra večer. V tom vzkazu bylo…“

„V jakém vzkazu?“

„To je jedno. Jde o soukromou záležitost.“ Odhodlaně se zvedla. „Ale už je pozdě a myslím, že pro dnešek jsem čekala dost dlouho. Omluvte mě, asi půjdu.“ Položila na stůl peníze za dvě sklenky vína.

„Doprovodím vás do penzionu,“ nabídl se Jase a zakryl její ruku na stole svou dlaní. „A pití je na účet podniku.“ Přisunul jí bankovky zpátky do dlaně.

Nervózně přešlápla. „Nemusíte mě doprovázet,“ zamumlala a snažila se vytrhnout ruku zpod té jeho. Najednou ji pustil, a jak jí setrvačností vylétla ruka, zasáhla hřbetem poloprázdnou sklenku s vínem.

„Ach bože!“ vyjekla, ale vzhledem k tomu, že se jí něco podobného stalo už mockrát předtím, neznělo v jejím hlase zděšení, ale spíš jen jakási polekaná odevzdanost. Sklenka se zakymácela a burgundské uvnitř se rozhoupalo a hrozilo, že vyšplíchne ven.

Pak nožku sklenky jako zázrakem sevřely silné mužské prsty a zabránily katastrofě. Amy jen sykla: „Vy jste ale opravdu rychlý!“

Jase zkřivil pravý koutek, pustil sklenici, obešel stůl a přistoupil k ní. „Jste pořád takhle… ehm, nemotorná?“

„Když jsem trochu nervózní,“ přiznala a přemítala, jak by se ho teď zbavila. Jase ji mezitím vzal za loket a postrčil ke dveřím.

„Znervózňuju vás?“ zeptal se zdvořile.

„Ano!“

„Berte to takhle,“ spustil, vykročil do vlahé noci a jemně ji přinutil, aby ho následovala, tím že pevněji stiskl její paži. „Jsem tady známá osobnost. Je pro vás mnohem bezpečnější nechat se ode mě doprovodit než riskovat a jít sama.“

Zděšeně zalapala po dechu. „V téhle oblasti snad není bezpečno?“

Rozhlédla se po téměř prázdné ulici. Domy podél nábřeží najednou vypadaly v měsíčním svitu pochmurně a docela hrozivě. Na mořské hladině se lehce pohupovaly zakotvené plachetnice.

„Tady nejste ve Waikiki, dámo!“ zavrčel Jase.

Svraštila obočí. „Nemusíte být hned nedůtklivý. Nikdo vás nežádá, abyste mě doprovázel do mého pokoje.“

„Když jsme u toho, kde vlastně bydlíte?“

„V Marina Inn. Znáte to?“

„Jasně. Jeho majitel je můj kamarád. Tam budete v bezpečí.“

„To je ohromný,“ zamumlala kousavě.

Jase vykročil a přidržoval si ji po svém boku. Měla pocit, že kdyby chtěl, mohl by ji jednou rukou nést v podpaží jako balík, a přesto by šel stejně rázným krokem. Když se teď ocitla těsně u něho, uvědomila si, jak je vysoký a dobře stavěný.

Najednou si připadala nějak malá a drobná. Vedle takové mužné síly působilo jejích sto třiašedesát centimetrů přímo bezvýznamně.

„Uvolněte se,“ utrousil Jase a Amy pochopila, že vycítil její náhlý záchvěv nervozity. „Neublížím vám.“

„Ne?“

„Ne. Už dlouho jsem nedoprovázel dámu v měsíčním svitu,“ dodal tiše. „Sběratelky suvenýrů totiž obvykle doprovázejí mě.“

Amy se zasmála. „Mám dojem, že vás vlastnictví nočního podniku na tomhle konci světa zkazilo.“

Loupl očima po jejím rozesmátém profilu. „Možné to je. Ale zatím jsem ještě úplně nezapomněl všechny zvyklosti civilizace.“

„Jako třeba?“ provokovala a vzápětí zatajila dech, protože Jase zastavil u betonového zábradlí, jež oddělovalo přístav od pobřeží. Když k němu pozvedla zrak, bylo jí jasné, že zabloudila na velmi nebezpečné území.

„Jako třeba uloupit při cestě domů polibek za měsíčního svitu,“ řekl chraplavě.

Pak se, aniž si plně uvědomila, co se děje, opřel o vyhřátý beton a přitiskl ji ke svému žhavému tělu.

DRUHÁ KAPITOLA

„Ne!“ zašeptal, když se mu opřela dlaněmi o hruď. „Prosím! Nebojujte se mnou. Jde jen o polibek.“

Během několika prvních vteřin se Amy musela soustředit spíš na udržení rovnováhy než na boj. V instinktivní snaze neupadnout zatnula nehty do khaki látky jeho košile, vzápětí však prudce zaklonila hlavu, aby ostře protestovala.

Slova v jejích ústech však zablokoval svými rty. Náhle ji zaplavila směsice pocitů, které měly být vzhledem k hlavnímu problému – osvobodit se – podružné, v tu chvíli však kupodivu převládaly.

Cítila chuť rumu smíšenou s teplem jeho úst. Jase svíral její předloktí, jemně, ale dostatečně pevně, a Amy si byla jistá, že dotek jeho silných prstů je cosi, na co nikdy nezapomene. A pak tu byl nesmazatelný dojem, jakým na ni působilo jeho tělo, když ji jemně nutil, aby se o něj opřela.

„Jste fajn,“ zachraptěl během polibku. „Měkká. Teplá. Velmi ženská.“ Přejel jí rukama po předloktí až k ramenům a pak kolem šíje.

„Říkal jste, že… sem nepatřím,“ snažila se o znuděný výraz, jaký by měla žena v takovéhle situaci nasadit. Cítila v něm jistou mužnou útočnost, ale smyslná hrozba ji nezneklidňovala. Zatím.

Což nedávalo smysl. Vždyť ho vůbec neznám, opakovala si, a to, co vím, by mě mělo spíš znervóznit.

„To já nebyl ten správný,“ zamumlal a zlehka ji políbil na koutek úst. „Amy, pojďte ke mně. Bude se vám to líbit. Moc vás potřebuju.“

„Potřebujete ženskou,“ odsekla a v duchu se ujišťovala, že to tak je. „Jakoukoli. Nebo si to aspoň myslíte. Nemám důvod vynahrazovat vám momentální nedostatek turistek.“

Jeho pevné objetí ještě zesílilo. Přejel jí dlaněmi po zádech a přitiskl ji víc k sobě.

„Třeba vás přiměju, abyste mě taky trochu potřebovala,“ sykl vzrušeně. Znovu ji políbil, zatímco rukama hladově přejížděl po jejích hýždích.

Zatajila dech, protože na ni zaútočila smyslná žádostivost. Snažila se odtrhnout, ale nešlo to. Jedinou možností byl zápas, jenže se zdálo, že tím jen zesiluje smyslnost polibku.

Zabořila nehty do Jaseovy košile a pod ní do svalnatého ramene, až zasténal, jenže šlo o projev mužské vyhladovělosti, nikoli protestu.

Amy však propadla panice až ve chvíli, kdy začala rozeznávat příznaky vlastního vzrušení. Tady hrozilo skutečné nebezpečí a byla natolik ženou, aby to poznala.

„Tak dost! Prosím!“ Byl to příkaz, nikoli prosba. Konečně se jí podařilo uvolnit ústa.

„Proč bych měl přestávat, když si to oba užíváme?“ namítl jemně a začal si pohrávat s pramenem vlasů, který jí spadl do čela. Druhou rukou ji objímal kolem pasu a pořád tiskl k sobě.

„Protože chci jít do svého penzionu a vy jste mě měl doprovodit, nikoli svádět. A protože říkám dost! To snad stačí, ne?“ štěkla.

Když mu ale pohlédla do očí, málem nevnímala, o čem mluví. Žhavá touha v jeho tyrkysovém pohledu postříbřeném měsícem jí vyslala podivné mrazení po páteři. Zeslábly jí nohy, zatajila dech a následovaly všechny ostatní hrozné záležitosti, které dokážou dostat ženu do problémů.

„Bojíte se mě?“ zeptal se zamyšleně.

„Ne, ale začínáte mě trochu štvát.“

Prsty, jež si pohrávaly s jejími vlasy, klesly k rameni, a potom s nenuceností, která ji poplašila, sklouzly k ňadru. „Cítím, že jste vzrušená,“ vydechl chraplavě.

„Pusťte mě!“ Podívala se na něj a snažila se ignorovat jeho doteky.

Najednou byla volná. Odstrčil ji, a zatímco se pokoušela získat rovnováhu, přimhouřenýma očima si ji prohlížel.

„Vidíte?“ pokrčil rameny. „Jsem úplně neškodnej. Nemusíte se ničeho bát.“

„Neumíte si představit, jak se mi ulevilo,“ zabručela jízlivě a naznačila úpravu účesu. „A teď mě omluvte. Jdu do svého penzionu.“

Jase se pousmál. „Mám v úmyslu dovést vás až do pokoje.“ Znovu ji chytil za paži a vykročil po nábřeží. Nepromluvili až do chvíle, kdy se ocitli v malém, lehce omšelém vestibulu Marina Inn.

Ospalý recepční přátelsky kývl na Jasea a pak se zase pohroužil do četby magazínu pro pány.

„Uvidíme se zítra,“ poznamenal Jase tiše, zatímco Amy zamířila k úzkému schodišti.

„Opravdu?“ Snažila se tvářit naprosto lhostejně.

Jase pobaveně zavrtěl hlavou. „Proč ze sebe pořád děláte takovou přísnou dámu? Já přitom pod tím nánosem vidím příjemnou měkkost.“

„Vy jste se zřejmě minul povoláním. Měl jste se dát na psychologa, místo abyste se zahrabal v přístavním baru na zapomenutém ostrově v Pacifiku!“ utrousila přes rameno, a aniž čekala na odpověď, vyběhla nahoru a zmizela v chodbě vedoucí k jejímu pokoji.

Jase ji sledoval pohledem, a když se otočil, zjistil, že se šedovlasý muž za recepčním pultem na něj vesele zubí.

„Copak? Nemá zájem o ostrovní suvenýry?“

„Obávám se, že jí nepřipadám dostatečně malebný,“ zabručel Jase a přistoupil k pultu, aby nakoukl do časopisu rozloženého na klíně recepčního. „Měl bys být s těmihle magazíny opatrný, Same, abys z toho pohledu neoslepl,“ ušklíbl se.

„Dám si pozor.“ Lítostivě časopis zaklapl a hodil na pult. „Kde jsi tu svoji turistku objevil?“

„Před pár hodinami zabloudila k Hadovi. Divím se, že jsi ji před tím místem nevaroval.“

„Varoval. Při pohledu na ni jsem snadno poznal, že to není podnik pro ni. Je tam moc nadrženejch námořníků. Ale když se to tak vezme, celý Saint Clair vůbec není vhodný ostrov pro ni.“

„To je pravda.“ Jase se odmlčel a na okamžik se zadumaně zadíval na strop. „Slyšels někdy o chlápkovi jménem Dirk Haley?“

Sam rázně zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Žádné rezervace na to jméno?“

„Pochybuju. Ale podívám se.“ Prohlédl si pár jmen v seznamu. „Žádnej Haley.“

„Kdybys o něm něco zaslechl, dáš mi vědět?“

„Jasně. Ale proč?“

„Zajímá se o něj ona.“

„A proto se o něj zajímáš i ty?“

„Same, ty ses minul povoláním. Měl jsi radši vystudovat psychologii, místo abys seděl v recepci laciného penzionu na nějakém zapadlém ostrově v Pacifiku.“

Sam o tom chvíli přemýšlel. „Můžou si psychologové prohlížet ve službě pánské časopisy?“

„Ne. Uvědomujou si totiž, že by z nich mohli oslepnout,“ uchechtl se Jase.

„V tom případě asi radši zůstanu u své profese,“ rozhodl se Sam a znovu se chopil magazínu.

Jase se vracel do svého baru a měl podivný pocit, že do něj proudí nová energie. Přitom by měl být zklamaný. Zklamaný a naštvaný na jednu mimořádně neochotnou turistku s vlasy v barvě koření a poctivýma očima.

Nebo bych měl být znechucený sám sebou za to, že jsem plýtval časem kvůli ženě, o níž jsem věděl, že není ta správná, povzdechl si.

Nic z toho však necítil. Ve skutečnosti s lehce ironickým úžasem zjistil, že ho naplňuje zvláštní očekávání. Ten polibek ho jistým způsobem naladil a uspokojil, i když v něm zároveň vzbudil hlad po dalším. Dotek jejího těla vyvolal touhu po teplém lůžku a Amyinu přání sdílet ho s ním.

A zítra se znovu setkají.

Odtud pochází to očekávání, uvědomil si. Těšil se, že ji zítra zase uvidí, přestože dnes musel ostrouhat. Dosud nebyl zvyklý přemýšlet o zítřku.

Seděl už na terase svého nočního klubu, když ho najednou něco napadlo. Jak by asi pohlížel na další setkání s Amy Shannonovou, kdyby se mu podařilo dostat ji do postele už dnes? Instinkt mu napovídal, že by zřejmě cítil něco mnohem silnějšího než jen očekávání.

Pevně sevřel bambusové zábradlí. O následcích vůbec nechtěl uvažovat. Poslední, co si mohl dovolit, byl vztah k ženě, jako je Amy Shannonová. Ironií života na konci světa však je, že muž občas přemýšlí i o tom posledním, co si může dovolit.

„Sakra!“

„Něco se stalo, šéfe?“

Barman povytáhl obočí, zatímco Jase vklouzl na sedačku u pultu a zahákl nohu za mosaznou příčku. Ray doleštil sklenku a jednou rukou ji uložil na poličku nad hlavou. Druhou rukou přitom sáhl po lahvi rumu. Aniž o to Jase požádal, nalil mu.

„Jak jste dopadl s tou dámou?“

„Zatáhl jsem ji na pláž a vášnivě se s ní pomiloval v písku. Jako ve filmu.“ Jase se natáhl po sklence před sebou a napil se.

„Nejste nijak špinavý od písku,“ zakřenil se mladý muž.

„Jsem přirozeně čistotnej,“ zavrčel Jase. „Rayi, známe nějakého chlápka jménem Dirk Haley?“

Ray Mathews prošel v duchu dlouhou řadu jmen a obličejů, jak se sluší a patří na správného barmana, a pak pomalu zavrtěl hlavou. „Nevypadá to tak. Měli bychom?“

„Hledá ho ta dáma,“ vysvětlil Jase a znovu si lokl rumu.

„Aha.“

„Co to má sakra znamenat?“

Ray pokrčil rameny. Nehodlal se nechat zastrašit ostrým pohledem tyrkysových očí muže, jenž byl jeho nadřízeným. Z dlouhé zkušenosti věděl, kdy je Jase Lassiter nebezpečný, a kdy ne.

„Znamená to prostě aha. Už vím, proč se zajímáte o toho Haleyho.“

„Mám dojem, že ses stejně jako Sam z Marina Inn minul povoláním,“ zabručel Jase. „Oba nějak moc dobře vidíte do vnitřní motivace lidí, jako jsem já.“

„Já se neminul povoláním. Všichni kvalitní barmani jsou dobří psychologové. Až na to, že nevyděláváme tolik jako naši kolegové, kteří na to náhodou mají příslušné formální vzdělání.“

„Dodělej si ho a zvýším ti plat přinejmenším o dolar týdně,“ ušklíbl se Jase.

„Bože, šéfe, za to bych ani nezaplatil kluka, kterýho bych si musel najmout, aby za mě ty zkoušky dělal,“ postěžoval si Ray.

„Jo, tak to chodí, když se rozhodneš uplatnit svoji profesi na nějakém zatraceně zapomenutém ostrově v Pacifiku. Postup je tady omezený.“

Ray se opřel lokty o leštěný povrch barového pultu a zadíval se na svého nadřízeného. „Ta turistka vás dostala, co? Jak je to možné?“

„Hmm,“ potřásl Jase hlavou a zadíval se do sklenky. „Kolik jsem jich dnes večer měl, Rayi?“

„Nepočítal jsem to,“ pokrčil mladý muž rameny. „Mám začít?“

Jase stiskl rty. „Ne. Ale možná bych si měl dávat větší pozor. Oba jsme viděli, co tady větší množství toho pití dokáže s člověkem udělat.“

„K tomu máte ještě daleko,“ uklidňoval ho Ray.

„To si nejspíš říkají všichni, kteří jsou na nejlepší cestě skončit pod stolem,“ vzdychl Jase a zadumaně se zahleděl do nedopité sklenky.

„Tedy ta turistka s vámi ale zamávala!“ Ray tiše hvízdl. „Ale buďte bez starosti, šéfe! Za pár dní odjede. Turistky nikdy nezůstávají na Saint Clair dlouho. Zvlášť ne ty pěkné. Líbily se jí moje obrazy.“

„Tak proto patří k těm hezkým, co?“ ušklíbl se Jase. Odstrčil sklenku a vstal. „Dávej pozor, kdyby se objevilo cokoli ohledně toho Haleyho, ano?“

„Jasně!“ přikývl Ray a znovu se pustil do leštění sklenic. Jase se rozhodl udělat něco, co nedělal už dlouho. Ulehnout před druhou hodinou ranní. Byla to příjemná změna.

Amy se rovněž dostala do postele před druhou hodinou, ale skoro do tří se jí nedařilo usnout. Dlouho se převalovala pod opranou pokrývkou a rachocení starobylé klimatizace jí nakonec připadalo mnohem nepříjemnější než horko, a tak se zvedla a ten obtěžující vynález moderní doby vypnula.

Pak se na okamžik zastavila u otevřeného okna, opřela se o parapet a zírala dolů na přístav ponořený do tmy. Světla nočního klubu Had a několika dalších podniků na nábřeží byla v tu hodinu téměř jediným svědectvím o životě v městečku. V zátoce kotvila námořní loď a z doků se občas ozval smích námořníků.

Jak se muž jako Jase Lassiter dostal na tohle místo? vrtalo jí hlavou. Z nějakého důvodu ji to hrozně zajímalo. Ten člověk byl plný mužné síly, která jako by nepatřila do pochybného přístavního městečka v jižních mořích.

Na druhou stranu mu možná právě ta síla pomohla v takovéhle atmosféře přežít, pomyslela si zachmuřeně. Pak začala přemýšlet o jeho manželce. Mnoho žen by asi nebylo tak bláhových, aby si zřídily domácnost na Saint Clair. Neznámá manželka měla nejspíš dobrý důvod k tomu, aby se s Jasem Lassiterem rozvedla.

S povzdechem se odvrátila od okna a vrátila se do postele. Má před sebou jiné problémy k řešení. Minulost a budoucnost Jasea Lassitera jsou v tuhle chvíli naprosto vedlejší.

Přesto, když se jí konečně podařilo usnout, snila o tyrkysových očích, které se lesknou ovládanou žádostivostí, a o mužských rtech, jež jsou dominantní a zároveň přesvědčivé.

Ranní slunce ozářilo Saint Clair tropickým jasem, jenž trochu zakryl omšelý vzhled přístavu.

Je to opravdu hezký ostrov, usoudila Amy, když se oblékala k snídani. Jenže kdo by tady chtěl strávit celý život? Muži, kteří nedokážou zvládnout skutečnou odpovědnost?

Vyčesala si vlasy do uzlu, který upevnila vysoko na temeni. Vklouzla do bílých kalhot z měkkého úpletu a zavinovací košile, kterou přepásala černou šerpou, a nazula si černobílé plátěnky. Pak zamířila do malé kavárny přiléhající k penzionu.

Byla tam pestrobarevná směs místních obyvatel a hrstka sezonních návštěvníků. Amy si vybrala stolek v rohu a objednala si kávu. Když si všimla, jak si několik rybářů pochutnává na míchaných vejcích, rozhodla se, že si je dá taky.

Z místa, kde seděla, sice viděla na vchod do kavárny, ale ohromný talíř lákavých vajíček a toasty, které právě dorazily na její stůl, ji zaměstnaly natolik, že nepostřehla chvíli, kdy dovnitř vešel Jase Lassiter.

Varoval ji až šum přátelských pozdravů, jež se nesly místností, ale když zvedla hlavu, stál skoro u ní. „Dobré ráno, Amy!“ Obdařil ji zdvořilým úsměvem plným naděje a vklouzl na protější židli. „Netvařte se tak užasle! Slíbil jsem přece, že se ráno uvidíme, ne? Napadlo mě, že byste si třeba šla ráda zaplavat.“

Opět měl na sobě khaki kalhoty a košili. Rukávy si vyhrnul k lokti, čímž odhalil šlachovitou paži poprášenou mahagonovými chloupky.

V jiskřivém ranním slunci se jeho husté rudohnědé vlasy, zřejmě čerstvě umyté, vlhce leskly. Pronikavé tyrkysové oči si zkoumavě prohlížely její obezřetný výraz. S lehce zmateným údivem zjistila, že vypadá o něco mladší, než se včera zdálo.

„To je od vás velmi milé,“ spustila opatrně, „ale obávám se, že…“

„Fajn. Až se nasnídáte, můžeme se vypravit do jedné příjemné malé zátoky na druhé straně ostrova. Sníte všechny ty toasty?“

„Ehm, ne,“ připustila při pohledu na velkou hromadu před sebou. „Vemte si,“ vybídla ho zdvořile. Nic jiného ji nenapadalo. „Ale pokud jde o vaši nabídku, asi odmítnu. Člověk, s nímž se mám setkat, se třeba objeví už odpoledne. Možná se včera někde zdržel…“

„Žádný problém,“ pokrčil Jase rameny a zakousl se do toastu. „Požádal jsem Raye, aby ohlídal všechny cizince na ostrově. Jakmile se ten chlápek ukáže, dozví se, že jste tady.“ Pak se na ni vyčkávavě zadíval.

Viděla výraz jeho tyrkysových očí a potlačila povzdech. Bylo jí jasné, že odpálí jakoukoli její výmluvu. Co na tom? pomyslela si nakonec. S Haleyem se měla setkat ve večerních hodinách, takže nebyl důvod předpokládat, že se objeví během dne a bude očekávat, že ji hned najde.

Proč koneckonců nepřijmout Lassiterovo pozvání? napadlo ji. „Dobrá,“ přikývla a pousmála se. „Díky.“

Očividně ho pobavila škála výrazů, která jí během těch úvah prolétla obličejem. „Můžete být úplně klidná,“ utrousil. „Jsem naprosto neškodný.“

Amy nakrčila obočí. „Proč se pořád nemůžu zbavit nutkavého pocitu, že vaše sebehodnocení nemusí být vždycky tak správné, jak si myslíte?“

„Vy nejste zrovna důvěřivý typ, že?“

Chvíli o tom přemýšlela. „Asi ne,“ přiznala nakonec a pokrčila rameny.

„V klidu dojezte a pak vyrazíme.“ Jase se natáhl pro další toast, čímž hladce ukončil rozhovor.

O dvacet minut později už seděli v otevřeném džípu, jenž mířil po úzké cestě k slíbené zátoce. Po jedné straně bouřil příboj s malebností, která by mohla soupeřit s Havají, a na druhé straně lemovaly chodník vysoké palmy.

Ostrov byl mimo přístav prakticky neobydlený a nikde v dohledu nebyl žádný dům. Amyiny hloubavé, obezřetné pohledy však ani tolik nepřitahovala okolní krajina jako profil muže sedícího vedle ní.

Hned jak ho ráno uviděla, napadlo ji, že vypadá mladší než včera, ale teď, kdy mu vítr čechral vlasy a jeho ruka ležela ležérně na volantu, si uvědomila, že nejde přesně o to, že by vypadal mladší.

Působil prostě šťastně. Z celé jeho bytosti vyzařovalo bezstarostné nadšení a drsné rysy obličeje měl naprosto uvolněné.

„Ještě pořád se bojíte, že vás unesu?“ S potutelným úsměvem po ní loupl očima, zpomalil a zajel ke kraji silničky.

„Měla bych?“

Zakřenil se, vypnul motor a otočil se k zadnímu sedadlu, odkud vytáhl vak. „Možná. Už nějaký čas žiju mimo civilizaci.“

Povytáhla obočí, vystoupila z auta a vzala s sebou plážovou tašku, do níž si pečlivě sbalila věci. „Jestli se pokusíte o něco nezákonného, nahlásím to na místní policejní stanici,“ blýskla očima.

Jase se smíchem zabouchl dvířka džípu. „To byste ji nejdřív musela najít. I kdyby něco takového tady na Saint Clair bylo, obávám se, že oznámení o mém nevhodném chování by jen zvýšilo prestiž Hada. Lidi milují podniky, které mají vzrušující atmosféru.“

„Cosi mi říká, že se o to ani nemusíte moc snažit,“ zabručela Amy bodře cestou k odlehlé zátoce, o níž Jase mluvil. „Had už takovou atmosférou překypuje.“

„Hmm. Zvlášť když v přístavu zakotví námořní loď,“ přikývl Jase. „Vést bar je někdy docela náročné.“

„Zdá se, že si s tím úkolem dovedete docela dobře poradit.“ Snažila se udržovat neutrální tón.

„Mám dojem, že s mým výběrem kariéry moc nesouhlasíte,“ poznamenal Jase.

„Nic mi do toho není, ne?“ namítla a roztáhla si na písek kostkovanou deku.

„Čím se vlastně zabýváte vy?“ protáhl Jase až podezřele ledabyle.

„Mám v San Francisku pár butiků,“ odvětila lhostejně.

„Ženské oblečení?“

„Hmm.“ Předstírala, že si se zájmem prohlíží půvabnou malou zátoku a obdivuje úzkou pláž s jemně pleskajícími vlnami.

„Jaký druh oblečení?“ Jase si s pohledem upřeným na její obličej začal zvolna rozpínat košili. „Sportovní?“

A je to tady! Právě téhle otázce se chtěla vyhnout. „Spodní prádlo,“ zamumlala a horlivě si stahovala džíny, pod nimiž se objevily bílé plavky.

„Dámské spodní prádlo?“

V jeho slovech slyšela pobavený úsměv. Se stejnou reakcí se setkávala téměř pokaždé, když popisovala náplň svého podnikání.

„Značkové prádlo. Od francouzských, italských a newyorských návrhářů. Velmi luxusní. A taky moc krásné.“ Svlékla si halenku.

„Moment! Chcete mi tvrdit, že prodáváte sexy prádlo?“ vyhrkl a jeho oči se smály. „Zabýváte se takovým obchodem a odvažujete se kritizovat moji profesi?“

„To je stěží stejná věc,“ odfrkla si, odhodila poslední kousek oděvu a odhodlaně zamířila ke břehu.

Jase se však potěšeně smál ještě ve chvíli, kdy se ponořila do vody. Zajímalo ji, jak často se směje takhle hlasitě. Byl to překvapivě příjemný zvuk, plný mužného pobavení. Měla chuť taky se usmívat.

Jase se k ní o chvíli později připojil. Jeho tělo se teplou vodou pohybovalo s mrštnou elegancí, jež vypovídala o tom, jakým způsobem si udržuje tak pružnou postavu.

Amy jen tak bezcílně plavala, když najednou ucítila, jak ji vzal kolem pasu. Jeho prsty ji jemně otočily ve vodě obličejem k němu. Stála v mírně se pohupujícím moři, které jí sahalo po prsa, a tázavě k němu vzhlédla.

Podal jí potápěčské brýle a šnorchl, které s sebou přinesl. „Napadlo mě, že by se vám třeba líbilo, kdybyste si mohla prohlédnout pár ryb,“ prohlásil. „Některé jsou opravdu krásné.“

Zbytek dne utekl jako voda. Společně s Jasem zkoumala fascinující, zářivě nádherný podvodní svět, slunili se na písku, plavali a cpali se sendviči, jež obstaral Jase.

Mnohem úžasnější než vodní život však byl on sám. Jak postupoval čas, zdál se čím dál uvolněnější a bezstarostnější, a když nasedali do džípu, aby se vrátili do přístavu, Amy už téměř zapomněla, že se její společník živí jako majitel nočního podniku na zapomenutém ostrůvku v Pacifiku.

Tenhle Jase Lassiter byl člověk, kterého by mohla mít ráda, a pokud by žil v San Francisku, snad by s ním i dokázala navázat vztah.

„Na co myslíte?“ zeptal se, jakmile se rozjeli.

„Přemítám o tom, z jakého důvodu jste skončil právě tady,“ přiznala upřímně.

Hned nato ji mrzelo, že radši nemlčela. Značná část toho veselého, optimistického nadšení z jeho obličeje okamžitě zmizela.

„To je dlouhá historie. Určitě by vás nudila.“

„Což znamená, že mi ji nechcete vyprávět?“

„Hodláte mi snad svěřit, kvůli čemu jste sem přijela?“ oplatil jí to. „Můžeme si ty příběhy vyměnit.“

„Ne, díky.“ Tentokrát se zatvářila odtažitě zase ona. „Ten můj je poněkud složitý.“

„A nic mi do něj není, že?“ upřesnil podmračeně. „Hmm,“ přikývla.

„Takže jsme se dostali do slepé uličky,“ poznamenal Jase zdvořile, „a navrhuju, abychom si našli jiný námět hovoru.“

„Než si zkazíme náladu?“ pokusila se zavtipkovat s uštěpačností, kterou vlastně ani necítila.

„Přesně tak. Přijdete večer k Hadovi?“

„Pokud mě člověk, na kterého čekám, do večera nenajde, tak ano.“

Jase se pousmál.

„Můžete si ke mně přisednout. Dozvíte se, jak se řídí pochybný noční podnik v Pacifiku.“

Neodpověděla, protože věděla, že ji provokuje, a také jí bylo jasné, že pokud jde o dnešní večer v jeho baru, nemá na vybranou.

Je to jeho území, a jestli se rozhodne, že celý večer stráví v její společnosti, nemůže s tím nic dělat. Soudě podle návštěvníků, které tam viděla včera, nebude koneckonců dohled majitele podniku na škodu.

„Dík za pozvání,“ řekla odtažitě. „Vlastně to pozvání nebylo,“ zavrčel. „To vím, jen se snažím předstírat, že jste to tak myslel.“

„Protože bude snazší smířit se s tím?“ Jeho pátravý pohled získal ostražitý nádech a Amy pochopila, že jí trochu zazlívá, že mu nechce prozradit důvod své přítomnosti na ostrově.

„Je mi naprosto jasné, že jste ve svém baru pánem,“ poznamenala tiše.

Jase změkl a povytáhl koutky úst. „Není to právě rozlehlé království, ale máte pravdu, je moje.“

„Skutečně tam vládnete?“ Najednou ji jeho odpověď velmi zajímala. Chtěla vědět, jestli mu opravdu vyhovuje být tím, čím je, a tam, kde je.

„Jde to.“ Bylo to zřetelně všechno, co k tomu hodlal podotknout.

Amy však neměla chuť nechat ten námět být. „Žijete stylem, o němž určitě sní většina mužských. Vsadím se, že jste spokojený.“

Jase se zamračil. „Sen většiny mužských? Na Saint Clair? Děláte si legraci?“

„Těžko.“ Nedbale mávla rukou kolem sebe, aby ukázala na svěží tropickou přírodu. „Vlastníte úspěšný noční podnik v ráji. Vedete dobrodružný život na ostrově v jižních mořích. Tisíce mil od nejbližší sekačky trávy, ječících dětí a svárlivé manželky. Který mužský by po něčem tak romantickém netoužil? Je to dokonalý životní styl. Žádná odpovědnost. Prostě jen sedíte, popíjíte rum – možná spoustu – a čekáte, až se nějaká turistka rozhodne pro noc nezávazného sexu s vámi. To vám přece musí každý závidět!“

„Všichni můžeme mít všechno, po čem zatoužíme,“ zabručel Jase drsně. Očividně zasáhla citlivou strunu. Rozhodla se poslechnout intuici a opustit nebezpečnou půdu. Kromě toho nestála o to, aby začal obhajovat přednosti tak nezodpovědného života.

Tentokrát byla za Jaseovu přítomnost u malého stolku u Hada vděčná. Do baru si totiž našlo cestu několik námořníků z lodi kotvící v přístavu a byla tam spousta hlučných, drsných mužů, takže by se jí opravdu jen obtížně dařilo zůstat u stolu samotná.

„Je to tu malebné, že?“ prohodil Jase potměšile do hluku nevázané chlapské zábavy.

„Trávíte takhle hodně večerů?“ Přezíravě přelétla pohledem přítomné.

„Takovéhle večery jsou výnosné,“ pokrčil Jase rameny, ale jeho tyrkysové oči ironicky blýskly.

„Nebojíte se, že třeba dojde k rvačce?“

„Chlapi jsou chlapi. Kdyby se to přihodilo, poradíme si s tím.“

„Stává se to často?“ Ta představa ji zneklidnila.

„Ani ne. Had má slušnou pověst. Takové věci tady netrpíme.“

„Což znamená, že vy jste známý tím, že netolerujete výtržnosti,“ upřesnila.

„Sklenice se špatně nahrazují,“ protáhl líně. „Než dorazí nová zásilka ze Států, trvá to kolik měsíců. Máte pravdu, výtržnosti netoleruju.“

Amy se otřásla. „To doufám.“ Pak jí zvědavost nedala. „Jak dlouho máte ten podnik?“

„Před deseti lety jsem tady začal jako barman. Pak jsem Hada od předchozího majitele koupil. Usoudil totiž, že už má ostrovního života po krk, a chtěl se vrátit do Států.“

„Kolik mu bylo, když dospěl k tomu zásadnímu rozhodnutí?“

„Asi šedesát. Měl děti, které kolik let neviděl. Zjistil, že mu mezitím přibyla vnoučata, a najednou po nich zatoužil.“

„Zajímalo by mě, jak ho přijali příbuzní, jež kolik let ignoroval,“ zamumlala Amy.

„Nevím,“ pokrčil Jase rameny. „Od té doby jsem o něm neslyšel. Třeba se rozhodli být šlechetní.“

„Hmm. Nejsem si jistá, jestli bych taková dokázala být.“

„Máte snad nějakou takovou zkušenost?“ zeptal se.

„Otec mě i sestru opustil, když mi bylo šest, a vychovávala nás jen máma,“ přiznala. „Nebyl schopný vyrovnat se se zodpovědností kolem rodiny. Mám pocit, že stejný přístup má většina mužských.“

„Vypadá to, jako byste si tím byla téměř jistá.“

„Stačí, když se podíváte na statistiky. Množství žen, které se samy starají o děti, je ohromné. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby byla řada takových otců na útěku přímo v téhle místnosti.“

„Tak moment, Amy! Snad mi nechcete tvrdit, že jsem odpovědný za každého otce, který opustil rodinu a rozhodl se zamířit do jižního Pacifiku!“

„Netvrdím, že jste za ně odpovědný, ale musíte přiznat, že podniky, jako je tenhle, jen posilují představu o příjemném, nezodpovědném, mužském životním stylu, což je pro většinu pánů velmi lákavé,“ poznamenala vážně.

Její kázání přerušil zvuk rozbitého skla. Polekaně se otočila a zjistila, že Jase je už na nohou.

„Co se proboha děje?“ hlesla. Na druhé straně terasy se do sebe pustili čtyři námořníci. S překvapivou rychlostí výbuchu sopky se jejich potyčka vzápětí rozrostla do všeobecné rvačky.

„Tomuhle říkáme atmosféra,“ vysvětloval Jase stručně. Hned nato se začal prodírat kruhem rozvášněných a ječících přihlížejících diváků.

Amy prudkost boje zděsila. Připadalo jí, že muži mají jen malou kontrolu nad svými divokými instinkty a dokážou být velmi nebezpeční.

Před několika minutami byl bar plný smíchu a dobré nálady, zatímco teď se místností rozléhaly duté nárazy pěstí do lidských těl.

Nespustila z Jasea oči. Pronikl až do středu toho malého uragánu, kde čtyři bojující muži zřejmě jeho přítomnost vůbec nevzali na vědomí. Ostatní zvědavě vyčkávali, co přijde. „Fajn, Rayi, trochu ty hochy zklidníme!“ prohlásil Jase chladně. „Jasně, šéfe!“ Ray se shýbl pod barový pult. Napětí v davu o pár stupňů zesílilo. Amy ho dokonale vnímala. Jako by přítomní muži věděli, co se bude dít, a těšili se na to.

Když se Ray znovu vynořil, držel v ruce konec zahradní hadice, z níž vystříkl proud vody a zalil ty čtyři rváče. Když překvapeně zakolísali, ozval se smích.

Než si stačili uvědomit, co se děje, stál už Jase s klidným výrazem mezi nimi. Ray zastavil vodu.

„Pánové!“ řekl Jase tónem, jenž nepřipouštěl námitky. „Nic takového tady nestrpíme. Jestli potřebujete uplatnit svoje nezadatelné právo bojovat, můžete pokračovat venku. Jsem si jistý, že pobřežní hlídka vám k tomu bude s radostí dělat rozhodčí. A teď bych ocenil, kdybyste odešli.“

Mluvil tiše, ale muži zkrotli. Představa, že by mohl zavolat na loď, jim zřejmě pomohla rychle vystřízlivět.

Amy však věděla, že to nebyla jen hadice ani tiše vyřčené varování, co poslalo ty čtyři muže s reptáním ke dveřím. Byl to samotný Jase. Jeho sebejistá síla.

Zbytek přítomných byl s tím představením nepochybně spokojený. Očividně dostali, co očekávali.

A pak, ve chvíli, kdy se zdálo, že je všechno pod kontrolou, se jeden z odcházejících námořníků u dveří otočil, v obličeji vzteklý výraz. Uštěpačný smích davu byl zřejmě pro jeho pošramocené ego až příliš velkou ránou.

Vrhl se k Jaseovi a v jeho ruce se blýskl nůž. „Ty si myslíš, že jsi moc chytrej, co, ty mizero! Uvidíme, jak si poradíš s tímhle.“

Amy zděšením strnula, protože rozzuřený muž se rozmáchl, Jaseova reakce však byla neuvěřitelně rychlá. Zvedl ruku a udeřil útočníka do předloktí. Nůž vylétl do vzduchu a neškodně dopadl na mokrou podlahu. Námořník se zakymácel, uklouzl a skončil na zádech.

Než vůbec stačil zvednout hlavu, ucítil na hrdle chladnou ocel, jež se jako zázrakem objevila v Jaseových rukou.

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně!“ zavrčel Jase hlasem, jenž měl ostrostí blízko k čepeli, kterou svíral. „Tady totiž netrpíme žádné výtržnosti.“

Dlouhou chvíli, jež musela jeho oběti připadat jako věčnost, pak tiskl k námořníkově krku špičku svého nože. Nikdo v místnosti se ani nepohnul. Potom Jase odstoupil a podal nůž Rayovi.

„Odveďte ho odtud!“ nařídil klidně a kývl na ostatní tři muže, kteří vyvolali rvačku. „A pokud se budete vyhýbat mému podniku, nebudu informovat vašeho nadřízeného důstojníka.“

Čtyři muži bez námitek vyklopýtali ze dveří a v místnosti došlo ke spokojenému uvolnění atmosféry.

Amy však úlevu ani spokojenost necítila. S neskrývaným zděšením a znechucením zírala na člověka, jenž zvládl celý střet, jako by šlo o běžnou záležitost.

Věděla, že jí z paměti nikdy nevymizí Jaseův nůž přitisknutý k hrdlu toho námořníka. V životě se neocitla v takové blízkosti násilí a ten pohled zničil počínající opatrný, přátelský vztah, jenž začal klíčit odpoledne na pláži.

Jak jsem mohla jen na okamžik ignorovat skutečnost, že tenhle ostrovní svět je drsný? zavrtěla hlavou. Copak by si na takovémhle místě dokázal někdo vydobýt respekt prostě jen tím, že vlastní úspěšný podnik? Tady si člověk musí udržovat vážnost třeba i násilím – když je to nutné. Je to součást mužské fantazie.

Až na to, že nejde o fantazii. Je to příliš reálné.

Šokovaná a rozzuřená sama na sebe za to, že mohla pocítit jakýkoli druh přitažlivosti k tomuhle muži, konečně znovu začala ovládat své strnulé tělo a strčila do sklenky s vínem.

„Amy!“

Rozběhla se k východu, přičemž jí neunikl Jaseův překvapený, podmračený pohled. Byl však příliš daleko, aby ji mohl zastavit.

Než stačil přeběhnout místnost, vyřítila se do temné noci s cílem vyhledat omezené bezpečí ve svém pokoji v penzionu. Za ní zvolna stékalo červené víno přes okraj stolu.

Aniž se snažila zjistit, jestli ji Jase pronásleduje, hnala se k Marina Inn a zpomalila teprve ve chvíli, kdy vtrhla do vestibulu a ocitla se tváří v tvář užaslému Samovi.

„Děje se něco, madam?“ zeptal se recepční s jistou mírou zájmu.

„Ano. Ne. To je jedno!“ zamumlala roztržitě. „Právě jsem byla svědkem toho, jak se u vás řeší problémy, to je všechno!“ dodala zachmuřeně a zamířila ke schodům.

„Aha. Nějaké potíže u Hada?“ Samova židle, která do té chvíle spočívala na dvou nohách, jak se opíral o stěnu, dopadla na všechny čtyři.

„Dá se to tak říct. Až na to, že mám dojem, že takovéhle věci jsou tady běžné,“ prohodila Amy přes rameno. V tu chvíli už byla v polovině schodiště.

„Jase to obvykle zvládá dobře,“ pokrčil Sam rameny a sledoval pohledem mizející postavu.

„Ano, tentokrát to zvládl naprosto skvěle, tím si můžete být jistý!“ štěkla Amy z chodby, zatímco šátrala v kapse po klíči.

„Amy!“ Z úpatí schodiště ji nevolal Samův hlas. Byl to Jase. Tak přece ji dohonil!

Jak se sem dostal tak rychle? podivila se. A co je horší, jak se ho teď zbavím? dumala nervózně.

Vyplašeně se zastavila na prahu svého pokoje. Dnešní noc je zřejmě plná násilí, usoudila hystericky. Její místnost někdo důkladně prohledal.

TŘETÍ KAPITOLA

Když k ní dorazil Jase, ještě pořád zděšeně zírala na tu spoušť.

„Co to sakra…?“ Zarazil se a pohlédl přes její rameno na tu spoušť. „Musím přiznat, dámo, že dnes máte na barvitém Saint Clair opravdu vzrušující večer,“ utrousil a nenuceně majetnickým gestem ji vzal kolem ramen, jako by na to měl právo.

„Nechte mě hádat!“ vyhrkla rozčileně. „Tohle je jen další příklad běžných ostrovních problémů, že? Pár hodných chlapců se prostě pobaví s turisty.“

Jase si zamyšleně prohlížel její pokoj. „Upřímně řečeno to není tak běžné. Věřte, nebo ne, ve skutečnosti tady taková ta městská kriminalita neexistuje. Všichni se totiž navzájem příliš dobře známe. Vím, že si o našem poměrně volném společenském uspořádání nemyslíte nic dobrého, ale je svým způsobem dost účinné. Pár rvaček, sem tam v přístavu nějaká krádež – to jsou veškeré naše problémy.“

„A čas od času někomu náhodou proříznou hrdlo,“ sykla nevrle.

„Opravdu jen náhodou,“ protáhl Jase, jenž odmítl skočit na vějičku. „Ale můžu vás ujistit, že ten, kdo udělal tohle, není místní, ani z žádné námořní lodi.“

Amy neodpovídala, protože vstřebávala důsledky toho, co viděla před sebou. Uvědomila se, že se celá třese, a tíha Jaseovy paže byla najednou nečekaně vítaná. Samozřejmě že to neudělal nikdo místní. To Dirk Haley se snaží dostat to, kvůli čemu je tady.

Nervózně se snažila vyprostit z Jaseova sevření, protože cítila, že si musí od toho člověka udržovat jistý odstup. Připadalo jí, že je dnes večer obklopená samými násilnickými muži.

Jase pootočil hlavu. „To nic, zlato,“ zamumlal konejšivě. „Všechno zařídím.“

„To je v pořádku, díky. Už jsem viděla, jak se dokážete o všechno postarat.“

Mužské majetnictví, které cítila z jeho paže kolem ramen, ji zničehonic zneklidnila. Stejně jako lesk v jeho tyrkysových očích. Poslední, co v tu chvíli potřebovala, bylo, aby si na ni Jase Lassiter začal dělat nároky.

Dosud nic takového nedovolila žádnému muži a rozhodně neměla v úmyslu začít majitelem nočního podniku v jižním Pacifiku, jenž řeší výtržnosti ve svém baru pomocí nože.

„Nebojte se mě, Amy,“ zašeptal.

„Nebojím se vás,“ lhala, „jen jsem prostě v tuhle chvílí v napětí. Nemyslíte, že k tomu mám důvod?“

Přesto byla z vlastní reakce na jeho chování rozladěná. Proč mě proboha přepadají tyhle hloupé záchvaty slabosti vůči Jaseu Lassiterovi? vrtalo jí hlavou. Nestalo se to totiž poprvé.

Jase na její kousavou poznámku jen souhlasně přikývl. „Jistě máte důvod.“ Pak ji pustil, vešel do místnosti a zvědavě se rozhlédl. „Chcete mi svěřit, oč tady jde?“ zeptal se po chvíli věcně.

„Ne!“

Hned se zarazila, protože si uvědomila, že tou impulzivní odpovědí na sebe hodně prozradila. „Vždyť je to zřejmé!“ dodala chvatně. „Před chvílí jsem byla svědkem toho, jak se pět dospělých mužů porvalo a přitom došlo i na použití nože, a když se vrátím do pokoje, zjistím, že se mi někdo přehraboval ve věcech. To snad stačí, ne?“

Jase pokrčil rameny a přistoupil k posteli. Amy jen bezradně zírala, jak se zarazil a prohlíží si francouzskou noční košilku za dvě stě dolarů, kterou neznámý návštěvník spolu s několika dalšími kousky luxusního spodního prádla vytáhl z prádelníku.

Jase se beze slova sklonil a sevřel v pěsti hebkou látku noční košile. Zdálo se, že ho ten kus oděvu v barvě šampaňského přímo fascinuje.

„Pěkné!“ zamumlal a s očividnou neochotou košili pustil. „Moc pěkné.“

„Díky,“ řekla strnule. „Je to jeden z mých nejprodávanějších modelů.“

„Chápu proč. Někdy bych vás v tom rád viděl.“

„Jen se uklidněte!“

„Dnes večer máte nějak svárlivou náladu, co? Po čem šel, Amy?“

Zamrkala a chvatně hledala vhodnou odpověď. „Kdo? Ten, kdo udělal tohle? Jak to mám vědět? Nejspíš hledal peníze. Nebo šperky.“

Jase vzdychl. „Amy, tropické slunce mi mozek ještě úplně nevysušilo. Nemyslete si, že vám to zbaštím. Už jsem řekl, že takovéhle trestné činy u nás nemáme. Přijela jste sem, abyste se setkala s mužem, kterého tady nikdo nezná, a nechcete se o svých obchodech bavit. Druhý večer, zatímco jste čekala v baru na svůj záhadný kontakt, vnikl někdo do vašeho pokoje a prohledal ho. Nesnažte se mě přesvědčit, že nemáte tušení, co se tu děje!“

„Nemusím vám vůbec nic vysvětlovat!“ prohlásila tiše, ale důrazně.

„To je pravda. Vysvětlíte to radši Fredu Cowperovi?“

Přimhouřila oči. „Kdo je to?“

„Něco jako místní ochránce zákona. Bývalý policajt z New Yorku, který tam před odjezdem do jižního Pacifiku nechal ženu a pět dětí. Jakmile dojde k něčemu podobnému, zastupuje tady zájmy vlády.“

Amy nervózně přešlápla. „Nechci panu Cowperovi nic vysvětlovat. Co bych mu asi mohla povědět? Očividně to udělal nějaký vandal. Nebo bezvýznamný zlodějíček,“ vzdychla.

Jase ji obdařil shovívavým pohledem, jako by to neměla v hlavě v pořádku. Upřímně řečeno, v tu chvíli si tak skoro připadala.

„Musíte se rozhodnout, zlato,“ vyzval ji. „Buď mi povíte, co se děje, nebo to všechno vyklopíte Cowperovi.“

Nazlobeně na něj zírala, protože věděla, že každé slovo myslí smrtelně vážně. „Nemáte právo dávat mi jakékoli příkazy,“ sykla, přestože si uvědomovala, že je to marný protest.

„Kdo mi v tom zabrání?“ ušklíbl se.

„Sakra! To, že jste zvyklý brát zákon do svých rukou, ještě neznamená, že to budete zkoušet na mě!“ vyhrkla. „Nenechám se k ničemu nutit.“

Dlouho si zamyšleně prohlížel její napjatý obličej, jako by hledal nejlepší cestu, jak si s ní poradit. Pak zvolna přistoupil blíž. Promluvil tiše, téměř uklidňujícím tónem, každý sval v těle však měl napnutý a tvářil se odhodlaně. „Amy, je nad slunce jasné, že jste po krk v nějakém problému. Vím, že neodpovídám vaší představě o rytíři v lesklé zbroji, ale žiju na tomhle ostrově už dost dlouho a dobře ho znám, stejně jako jeho obyvatele. Ať se vám to líbí, nebo ne, jsem v tuhle chvíli nejspíš ta nejúčinnější pomoc, jaká se vám nabízí. Ano, hodlám vás přimět, abyste moji pomoc přijala, protože vás v žádném případě nenechám, abyste se v tom plácala sama – ať jde o cokoli!“

Vzdychla, protože jí bylo jasné, že se z toho nevymluví, přesto cítila, že se musí znovu pokusit. „Tohle je soukromá záležitost…“

„Tak si o ní promluvíme v soukromějším prostředí. Sbalte si věci a vypadneme odtud.“

„Cože?“ vyjekla, zatímco se Jase sklonil k jejímu kufru, jenž ležel otevřený na podlaze. „Nikam nepůjdu!“ protestovala chabě.

„Ale půjdete. Ke mně. Sbalíte si to sama, nebo chcete, abych to udělal za vás?“ Přitom zvedl noční košili.

„Jasi, prosím!“

V panice si uvědomovala prosebné zoufalství, které se jí vloudilo do hlasu.

Jase pustil noční košili do kufru a natáhl se pro další kus prádla, jenž ležel pohozený na posteli. Byla to krajková podprsenka v slonovinové barvě s vyšívanými drobnými kvítky. Když Amy uviděla to jemné prádlo v jeho opálené ruce, trhla sebou. „Dobrá, dobrá,“ procedila mezi zuby a spěchala zachránit růžové kalhotky, které byly právě na řadě. „Udělám to sama. Dejte mi jen pár minut, ano?“

Zachmuřeně přikývl. „Počkám dole.“

Pohlédla na něj se znovu obnovenými obavami. „Samovi o tom doufám nepovíte.“

„Zatím ne – dokud se sám nedozvím, oč jde.“ Otočil se a vyšel na chodbu.

Amy klesla na lůžko, kalhotky v ruce. Ten nepořádek! Co mám proboha dělat? Mám vůbec na vybranou? Jase to určitě myslel naprosto vážně. Zavolal by místního zástupce zákona a musela bych mu všechno vysvětlit.

Jenže když s ním půjdu domů, budu na tom líp? přemítala. Těžko. Všechno směřovalo k takovému konci už od chvíle, kdy jsem si domluvila setkání s Dirkem Haleyem.

Proč se neobjevil? Chtěla jsem po něm jen to, aby mi výměnou za tu masku řekl pravdu o tom, co se stalo s Tomem Murdockem. Já i moje sestra si to zasloužíme.

Zatracení Haley i Murdock. Možná by bylo nejlepší, kdybych přihodila Lassitera na stejnou hromadu. Chlapi jsou zřejmě všeobecně mizerové. Znechuceně zavrtěla hlavou, mrskla kalhotky do kufru a sáhla po dalším oblečení.

Musím jít s Jasem k němu, ale jestli si myslí, že ze mě vypáčí vysvětlení a pak ještě se mnou skončí v posteli, dost se plete! zafuněla rozčileně.

Jenže jakmile o pár minut později uložila poslední věci do kufru, uvědomila si, že přestože se na Jasea zlobí, v podstatě z něho nemá strach. Jinak by se nikdy nenechala donutit, aby si sbalila a odešla s ním.

Když si s ním šikovně poradím, třeba by se ještě podařilo situaci zachránit, dumala. Možná má pravdu. Co když mi přece jen může v něčem poskytnout pomoc?

Vyšla ze dveří, kufr v ruce, a najednou ji něco napadlo. Dosud si vůbec neuvědomila, že Dirk Haley může být nebezpečný. Nejspíš si ukousla příliš velké sousto, když si s ním domluvila tohle setkání. V takovém případě by ochrana člověka, jenž si umí poradit s rváči ovládajícími nože, byla docela vítaná.

Najednou se cítila mnohem líp. Zvolna sešla do přízemí, kde Jase trpělivě čekal u recepčního pultu. Převzal od ní kufr a kývl na Sama, který se vesele zakřenil a hned zase sklopil oči k nejnovějšímu pánskému časopisu.

„Docela živě si dokážu představit, co si Sam myslí,“ zamumlala Amy, zatímco poslušně cupitala vedle svého nového hostitele.

„S ním si nedělejte hlavu. Po čtyřiceti letech už tady zažil skoro všechno.“

„Opravdu?“ sykla kousavě. „To je ale útěcha! Kolik žen jste odtud odváděl k sobě?“

Jase se ušklíbl. „To je otázka! Jako byste se mě ptala, jestli jsem přestal bít svoji ženu.“

„A přestal jste?“

„Cože? Mlátit bývalou manželku? To si o mně myslíte?“

Amy zkřížila paže před tělem a odvrátila pohled. „Ne,“ vzdychla a připadala si směšná. „Nemyslím si, že byste něco takového dělal.“

„Mám to snad považovat za kompliment?“ utrousil suše.

„Berte to, jak chcete.“

„Máte pravdu, víte,“ pokračoval smířlivě. „Nebil jsem ji. Což ovšem neznamená, že bych nedokázal ženskou uhodit – pokud by mě dostatečně vyprovokovala.“

„Má to být výhrůžka?“

„Berte to, jak chcete.“

Zachvěla se. „Měli bychom si něco ujasnit. Jdu teď s vámi, protože jste mi nedal jinou možnost. Nechci totiž, aby někdo věděl, proč jsem přijela na Saint Clair, a vy jste mi začal vyhrožovat, že to zveřejníte tím, že mě přinutíte mluvit s tím Fredem Cowperem. Jsem tedy ochotná poskytnout vám vysvětlení, po němž tak prahnete, ale to je všechno. Nehodlám s vámi skončit v posteli. Chápu, že je momentálně na ostrově nedostatek vhodných turistek, ale budete si muset počkat na další várku. Jasný?“

„Víte, že máte všechny předpoklady být prvotřídní fúrie?“ poznamenal klidně. „Pokud vás chlap nevezme včas do parády, budete brzy nezvladatelná.“

„Nemám náladu na vaše vtípky. Stačí, když mi potvrdíte, že jste mi rozuměl a přijímáte podmínky, za nichž jsem ochotná doprovodit vás domů.“

„Vzhledem k tomu, že si podmínky určuju sám, nejspíš jsem je pochopil,“ odsekl.

„Jasi, vy překrucujete moje slova!“

„Jen klid, Amy! Pod mojí střechou budete v bezpečí.“ Najednou se tvářil vážně. „Nechci být celou noc vzhůru jen z obavy, že se člověk, který prohledal váš pokoj, vrátí, aby si to s vámi vyřídil osobně.“

Amy ztěžka polkla. „Hmm, taky mě to napadlo.“

„To je rozumné. Lepší zlo, které znáte, než to, co neznáte, že?“

„Vás moc neznám,“ vzdychla mrzutě.

„Ale důvěřujete mi víc než chlápkovi, kvůli němuž jste sem přijela. Vzhledem k tomu, co si o mně myslíte, to pro něj není moc lichotivé, co? Jak jste se vůbec s tím Haleyem zapletla?“

„Nezapletla jsem se. Aspoň ne osobně. Máme… obchodní vztah.“ Pečlivě volila slova. „Ani jsem se s ním ještě nesetkala. Jen jsme si párkrát psali.“

„Nenuťte mě, abych to z vás páčil,“ zasténal Jase. „Prostě mi stručně vyličte, oč v tom ‚obchodním vztahu‘ jde. Co ten nezvaný návštěvník u vás hledal?“

„Masku. Vyřezávanou dřevěnou masku z Afriky!“

Jase si ji dlouze úkosem změřil. „Jak velkou?“

„Moc ne. Vejde se mi do kabelky, kde byla i ve chvíli, když ji tam ten někdo hledal,“ prohlásila s jistým uspokojením. „Od chvíle, kdy jsem odletěla ze San Franciska, jsem ji nespustila z očí. Je to jediná věc, kterou můžu nabídnout výměnou.“

„Co je na ní tak významného?“

„Upřímně řečeno nevím. Nechala jsem ji ocenit u odborníka, který se na takové záležitosti zaměřuje, a dozvěděla jsem se, že má jistou sběratelskou hodnotu, ale nijak valnou. Vím jen to, že Haley po ní velmi touží.“

„Kde jste k ní přišla?“

Zavřela oči a vzdychla.

„Sestře ji poslal bývalý manžel krátce poté, co se jim narodil syn.“

„Co se stalo s tím manželem?“

„Právě to se chci od Haleyho dozvědět.“

Následovala krátká odmlka, jak Jase o té informaci přemítal. „Jak se jmenoval?“ zeptal se nakonec.

Nelíbilo se jí, jak ji vyslýchá, ale koneckonců, když odpoví, nikomu tím neublíží. Stejně už toho pověděla dost. „Tom Murdock.“

„Fajn. A teď na rovinu. Jaký je váš vztah k sestřinu exmanželovi? Proč jste se kvůli němu vypravila na Saint Clair právě vy místo sestry?“

„Hele, osobní stránka té věci nemá s tím problémem nic společného.“ Vzdorně zdvihla hlavu.

„Ale má!“ odsekl, aniž se ho její výtka nějak dotkla. „Dokonce se odvažuju tvrdit, že to s tím má společné všechno!“

Během hovoru zabočili do špatně dlážděné uličky několik bloků od místa, kde se neonové poutače nočního podniku Had zrcadlily ve vodě.

„Kam to jdeme?“ zamžourala Amy do tmy. Na Saint Clair se zřetelně nezatěžovali něčím tak technicky vyspělým, jako je pouliční osvětlení. Rozeznávala jen pár tichých domů neurčitelného věku a konstrukce. V tropech všechno velmi rychle vypadá omšele a opotřebovaně, usoudila. Včetně lidí.

„Přece jsem vám to řekl, ne? Do mého domu. Nepanikařte! Neodvádím vás pod palmy, abych vás tam znásilnil.“

„Ráda bych si tím byla jistá,“ odsekla naštvaně.

„Můžete si být naprosto jistá!“ pokrčil rameny. „Až vás znásilním, bude to v příjemné, pohodlné posteli, ne na hromadě ostrých palmových listů na tvrdé zemi. Už nejsem tak mladý, jako jsem býval,“ dodal nevrle na vysvětlenou.

„Opravdu na vaše nechutné žertování nemám náladu! Nedrážděte mě! Dneska už toho mám plný zuby!“

Zarazil se, tak prudce, že Amy, jež se soustředila na úvahu, jestli náhodou nespadla z bláta do louže, do něj narazila. „Sakra!“ vyjekla a její hlas ztlumila látka Jaseovy košile, přičemž se zároveň chytila jeho rukávů, aby neupadla. Stál pevně jako skála a Amy se rychle odtáhla.

„Přestože jste roztomile nemotorná,“ prohlásil Jase klidně, „pravděpodobně mi padnete do postele dobrovolně – až přijde čas.“

Postavil kufr vedle své pravé nohy a dotkl se konečky drsných prstů její tváře. Stěží ho v té temnotě viděla, ale najednou si jeho přítomnost uvědomovala tak silně, že zatajila dech.

„Nedráždím vás, zlato,“ pokračoval s vážnou jemností. „A nevtipkuju. Chci vás. Dřív nebo později si vás budu muset vzít do postele.“

„Tvrdil jste, že… nejsem váš typ a nehodím se sem,“ připomněla mu zoufale. „A měl jste pravdu. Navíc je to oboustranné. Ani vy nejste můj typ.“

„Já vím,“ přitakal téměř roztouženě. „Vůbec byste tady neměla být. Nemůžete se vydat do ráje, pokud nejste připravená na setkání s hadem.“ Ruka mu klesla a Amy najednou ten dotek podivně chyběl. „Pojďte. Už jsme skoro doma.“

„Doma“ byl prostý patrový dům s výhledem na přístav. „Je z počátku století,“ vysvětloval Jase roztržitě, když vešli do předsíně, kde rozsvítil, „a patřil námořnímu kapitánovi na penzi. Během druhé světové války ho americká armáda používala jako ubytovnu pro své důstojníky. Potom se tu vystřídalo několik majitelů. Já ho koupil před osmi lety.“

„Je hezký.“

Prohlížela si dřevěné podlahy, vysoké stropy s trámy a zaoblená okna od země ke stropu.

„Tváříte se překvapeně,“ poznamenal Jase s podezřelou laskavostí. „Kde jste čekala, že bydlím? Nad barem?“

„Upřímně řečeno ano. Nebo v některém z těch domků kolem. Připadá mi, že ve svém podniku trávíte většinu času, a tak jsem předpokládala, že ani netoužíte po něčem takovémhle.“

Jase přistoupil ke skříňce s alkoholickými nápoji a vytáhl láhev rumu. „Máte sklon dělat si o mužích předčasné závěry, že?“ prohodil.

Přestala si prohlížet závěsy a otočila se. „Myslíte?“ vyhrkla výbojně.

Našpulil rty a naplnil sklenky. „To je jedno. Dnes večer máme spoustu dalších námětů k hovoru. Radši je nejdřív probereme. Vyličte mi zbytek té historky.“

Věděla, co po ní chce, a její odpor náhle zeslábl. V příjemném, vzdušném, ochranném prostředí Jaseova domova bylo snadné bořit zábrany, odlehčit si od tíživé záležitosti. Jase nabízel pomoc a útěchu a ona oboje potřebovala.

Možná je to tím, že jsem tak daleko od domova, napadlo ji. Nebo proto, že jsem právě zažila cosi mimořádně nepříjemného. Nebo si začínám uvědomovat, že jsem si ukousla větší sousto, než dokážu zvládnout.

Ať to bylo z jakéhokoli důvodu, zabořila se do měkce čalouněného proutěného křesla a pustila se do vyprávění, jak se dostala na Saint Clair.

„Toma Murdocka jsem poznala asi přede dvěma lety,“ začala.

„To jsem si mohl myslet!“ přerušil ji Jase. „Tušil jsem, že je v tom víc než jen pomoc sestře. Něco jste s ním měla!“ nedal se odbýt.

„Jestli chcete slyšet zbytek, radši mlčte!“

„Milovala jste ho?“ zeptal se chladně a posadil se do protějšího křesla.

„Svým způsobem,“ přiznala neochotně.

„Svým způsobem?“ vyjekl. „Co je to za odpověď?“

„No, myslím, že jsem ho milovala asi tak, jako žena miluje muže, kterému nemůže plně důvěřovat,“ vysvětlovala s upřímností, která ji samotnou překvapila. Je to pravda, uvědomila si.

Jase si cvičil trpělivost. „Povězte mi to. Všechno.“

Mírně pokrčila pravým ramenem. „Tom Murdock byl vzrušující, neodolatelný, přitažlivý muž. Měl jakousi záhadnou práci pro vládu a hrál si na uhlazeného, světáckého Jamese Bonda. Šlo mu to dobře. Ženám se to líbilo. Nejlepší na tom bylo, že byl na rozdíl od Bonda skutečný. Když jsem ho poznala, pracoval v San Francisku. Považovala jsem ho za zajímavého, okouzlujícího společníka, ale od prvního večera, kdy jsem se s ním setkala v domě svých přátel, jsem věděla, že mu nikdy nebudu plně důvěřovat.“

„Proč?“

Jak to vysvětlit? Ostražitost byla nedílnou součástí její bytosti. „V podstatě nedůvěřuju mužům všeobecně,“ vzdychla. „Připadá mi, že pořádně nevědí, co chtějí. Každopádně jsem cítila, že Tom je neklidný a touží po vzruchu, což – jak jsem podvědomě tušila – bych mu nikdy nemohla poskytnout. Měla jsem ho ráda a bylo mi s ním fajn, ale nějak jsem věděla, že nedokáže zůstat dlouho s jednou ženou. Nakonec mi došlo, že takový vztah nemá smysl. Kdybych se s ním stýkala, jen by mě to zraňovalo a on by začal chtít víc, než jsem byla ochotná dát.“

„Znamená to, že jste s ním nespala?“ protáhl Jase s tázavě povytaženým obočím.

Amy si ho chvíli prohlížela přimhouřenýma očima. „Jakmile cítil, že se od něho citově odtahuju, probudily se v něm instinkty lovce. Typicky mužský přístup,“ vysvětlovala lhostejně. „Muži obvykle chtějí to, co nemůžou mít. Než jsem pochopila, oč jde, najednou mluvil o svatbě. Byl to směšný nápad. Člověk jako on se nežení. Pověděla jsem mu to narovinu.“

„Vsadím se, že to neocenil,“ ušklíbl se Jase.

Amy si tu situaci připomněla a otřásla se. „Považoval to za, ehm, osobní urážku. Rozzuřil se. Při poslední hádce byl podnapilý. Tvrdil, že mě dovleče do postele, přivede do jiného stavu a pak se uvidí, jestli jeho nabídku k sňatku odmítnu. Upozornila jsem ho, že nikdy nebudu spát s chlapem, kterému nemůžu důvěřovat, a poslední, o co bych stála, je jeho dítě.“ Vzdychla. „Sama jsem byla hodně rozčilená. Nemám ráda výhrůžky.“

Jase se na ni zamyšleně zadíval. „Vy jste mu řekla, že nechcete jeho dítě? To jste měla štěstí, že jste z toho rozhovoru nevyšla s monoklem nebo něčím horším. Když se to tak vezme, můžete si blahopřát, že svoji výhrůžku nedotáhl do konce.“

„Pokusil se o to,“ prohlásila chladně.

Jaseovy prsty svírající sklenku se viditelně stiskly pevněji. „Znásilnil vás?“

„Ne. Naši hádku naštěstí přerušil příchod přátel. Nikdy jsem neměla takovou radost, že někoho vidím, jako když se objevili Harrisonovi,“ dodala šeptem. Po chvíli pokračovala. „Tom vztekle odešel a já to považovala za uzavřené. Pak začal chodit s mojí sestrou. O dva měsíce později už byla těhotná.“

„Pomstil se tím, že ji zneužil!“

„Ano. Nejhorší na tom bylo, že ho milovala. A on to věděl. Předpokládám, že když jsem ho odmítla, vrhl se rovnou do její náruče, aby si zahojil poraněné ego.“

„A ona ho měla ráda natolik, že se odvážila mít jeho dítě,“ uzavřel Jase jemně.

Amy přikývla. Cítila, jak má stažené hrdlo. „Nějaký čas se k mému překvapení zdálo, že jsou docela spokojení. Melissa je velmi krásná a milá. Je těžké nemilovat ji. Pokud by nějaká žena dokázala Toma změnit, přimět ho, aby se usadil, byla by to ona. Vzali se a já jim držela palce, aby to vydrželo.“

„Ale nevyšlo to?“

„Ke konci těhotenství už mezi nimi narůstalo napětí. Tehdy jsem se s nimi moc často nevídala. Věděla jsem, že to neklape, a nedokázala jsem vidět sestru nešťastnou. Když byla v sedmém měsíci, Tom se začal stýkat s jinými ženami. Nijak mě to nepřekvapilo. Během našeho krátkého vztahu podváděl i mě. Byl to jeden z důvodů, proč ztratil moji důvěru. Pak mi jednou večer Melissa zavolala. Dítě bylo na cestě a manžel nikde. To já ji zavezla do nemocnice a čekala, jestli to bude chlapec nebo děvče. To já jí přinesla květiny a o pár dnů později jsem ji odvezla zase domů. Tom strávil víkend v Carmelu s přítelkyní. Za to, co provedl Melisse, bych ho nejradši zabila.“ Zoufale zamrkala, aby zaplašila slzy, a odvrátila hlavu k přístavu, aby to Jase neviděl.

„Dopovězte to,“ naléhal tiše.

„Už toho moc není. Tom Melisse oznámil, že mu nevyhovuje být ženatý ani hrát roli otce, a tak jí prokáže laskavost a zmizí z jejího života. Krátce nato se nechal přeložit do zámoří a podal žádost o rozvod. Chvíli posílal trochu peněz na dítě a občas nějakou tretku. Melissa to schovávala s tím, že je to synovo dědictví po otci. Potom ale – před pár měsíci –vyschl tenký potůček komunikace mezi nimi docela. Sestra usoudila, že je Tom mrtvý. Věděli jsme, že jeho práce je nebezpečná, takže připouštím, že je to možné. Jenže kvůli synovi by Melissa chtěla vědět, co se s ním stalo. Když se Dirk Haley začal zajímat o tu masku, považovaly jsme to za příležitost, jak zjistit pravdu.“

Jase svraštil čelo.

„Haley se ozval zničehonic?“

„Poslal Melisse telegram, že Tom je jeho starý kamarád, který mu slíbil, že tu masku může mít. Rodinná rada nakonec rozhodla, že nejdřív musíme ověřit, jak je ta maska cenná, abychom ji případně uchovali pro Craiga.“

„To je Melissin syn?“

Amy přikývla. „Každopádně jsme se sestrou doufaly, že bychom se od toho Haleyho mohly dozvědět, co se s Tomem stalo. Vláda nám v tom zatím vůbec nepomohla. Nemá ho ani na výplatní listině, natož aby nás nějakým způsobem informovala o jeho osudu.“

„Takže jste se rozhodly, že masku použijete jako páku, abyste z Haleyho vyrazily nějaké zprávy o Murdockovi.“ Jase znechuceně zavrtěl hlavou. „To je šílený nápad.“

„To říkal Adam taky,“ přitakala Amy sklesle.

„Kdo je Adam?“ vypálil Jase ostře.

„Adam Trembach je skvělý, odpovědný, zralý muž, který se zamiloval do mé sestry,“ vysvětlovala s lehkým úsměvem. „Chová se k ní velmi ochranitelsky. V žádném případě nehodlal dopustit, aby se vypravila do jižních moří pátrat po bývalém manželovi.“

„Ani se nedivím,“ souhlasil Jase procítěně. „Takže jste se se sestrou dohodly, že se toho ujmete vy.“

„Někdo musí zjistit, čím je ta maska tak důležitá, ne? Třeba má velkou hodnotu. V tom případě patří Craigovi. Ten se každopádně jednou začne na otce vyptávat a Melissa potřebuje znát odpovědi.“

„Takže teď jste tady na Saint Clair a pátráte po nich.“ Jase se na ni díval, jako by pochyboval o její inteligenci. „Víte vůbec o tom Haleym něco víc, než že tvrdí, že je Murdockův dávný kámoš?“

„Ani ne,“ připustila rozpačitě. „Když Melissa odpověděla na jeho telegram, že je ochotná o té masce jednat, následoval další s tím, aby sem tenhle týden přijela, že se jí ozve.“

„Pravděpodobně vybral Saint Clair, protože se tu necítí zranitelný,“ přemítal Jase nahlas. „Nepotrpíme si na přílišné formality. Jestli chce tu masku na jiné než legální účely, může být pro něj tenhle ostrov poměrně bezpečné místo. Snadno vklouzne dovnitř i vyklouzne ven. Ne jako na Havaji.“

„On je tu méně zranitelný, zatímco já naopak,“ poznamenala Amy kousavě a znovu se zachvěla.

„Už ne.“ Jase vstal. „Vaše šance jsou teď víceméně vyrovnané.“

„Protože jste na mé straně?“

„Co na tom záleží, Amy? Bojíte se, že mít na své straně pochybného majitele nočního podniku, prosáklého rumem, bude k ničemu?“ dobíral si ji jemně.

„Přestaňte s tím! Rozhodně to neznamená, že byste mi začal připadat méně nebezpečný, víte? Viděla jsem, jak vás místní berou, a byla jsem u toho, když jste poslal čtyři rozhádané námořníky jejich cestou. Dokonale si uvědomuju, že v tomhle mužském světě si nezískáte respekt jen tím, že byste se příliš naléval rumem. Který pokoj mi vyhradíte?“ zeptala se vzápětí. „Mám dojem, že je čas jít do postele.“

„Sama?“

„Každopádně,“ odsekla a přistoupila ke svému kufru. „Nepočítejte s tím, že bych vám chtěla zaplatit za pomoc tím, že vám budu zahřívat postel. Jestli se rozhodnete zapojit do toho zmatku, nebude to proto, že bych o to požádala.“

„Už jste někdy požádala muže o pomoc?“

„Ne!“ prohlásila hrdě.

Jase krátce zaváhal, jako by chtěl něco dodat, ale pak se jen usmál. „Druhá místnost od schodiště.“

Amy popadla své věci a chvátala nahoru k útočišti, které ji tam očekávalo – ať bude jakékoli.

ČTVRTÁ KAPITOLA

O hodinu později Amy definitivně vzdala snahu usnout a odhodila přikrývku. Spustila bosé nohy na dřevěnou podlahu, a když se neslyšně přesouvala k otevřenému francouzskému oknu, vlnila se jí hedvábná noční košile kolem kotníků.

Pokoj, do něhož se uložila, byl čistý a vybavený proutěným nábytkem, působil však podivně prázdně. Jako by v něm velmi dlouho nikdo nebydlel.

Což je pochopitelné, usoudila a zadívala se na moře. Návštěvnice chtivé suvenýrů z cest nepochybně přespávaly v pánově ložnici.

Odsunula tu nepříjemnou představu stranou a vykoukla ven. Dole se pořád jemně pohupovala námořní loď a ve tmě se pohybovalo několik mužů. Byli však dost vzdálení.

Dům totiž na rozdíl od Hada ležel od rušného přístaviště trochu stranou. Že by Jase potřeboval místo, kde by si od svého náročného podnikání aspoň na chvíli odpočinul? pomyslela si. Je někdy osamělý? Stýská se mu po manželce, která ho opustila?

Ne, určitě je dokonale spokojený s tím, že žije mimo běžný mužský svět, ujistila se. Nesmím si takového člověka ani na okamžik idealizovat.

Přesto cítila, že mu důvěřuje. Bylo to neuvěřitelné, vzhledem k tomu, co o něm věděla. Co to sakra se mnou je? zavrtěla hlavou. Jsem v jeho domě, víceméně ochotná přijmout jeho pomoc. Co to v něm je, že jsem najednou tak neopatrná? Vůbec mi to není podobné!

Neklidně vyšla otevřenými prosklenými dveřmi na terasu. Noční vánek přicházející od moře rozvlnil hedvábnou látku noční košile a Amy se neubránila vzpomínce na to, jak ji Jase držel v opálené ruce.

Bylo to vzrušující. Smyslné. Nemohla se té představy zbavit. Probudila v ní znepokojivé, nebezpečné pocity, s nimiž si nevěděla rady.

Terasa se táhla kolem celého domu. Amy se rozhlédla a pátrala po světle v některém z oken vedoucích na terasu, ale všude byla tma. Že by už Jase spal? Nebo zůstal dole, aby přemítal nad sklenkou rumu?

Zajímalo ji, kde je jeho ložnice. Opřela se lokty o zábradlí, vlasy rozhozené po ramenou.

„Neměla jste sem jezdit, Amy. Jste v nesprávném čase na nesprávném místě.“

Při zvuku tichého hlasu přicházejícího ze tmy za zády strnula. Potom se pomalu otočila, s vědomím, že musí nějakým způsobem čelit svému osudu. Jase byl ukrytý ve stínu dveří vedoucích do vedlejšího pokoje.

Chvíli tam mlčky stáli a pozorovali se. Amy cítila napětí mezi nimi a věděla, že jde o mnohem nebezpečnější situaci, než když se vrátila do pokoje v penzionu a našla ho přeházený. Nebyla schopná pohybu.

„V nesprávném čase na nesprávném místě,“ opakoval Jase chraplavě a zvolna se k ní přibližoval. Ještě pořád měl na sobě khaki oblečení, košili u krku rozepnutou a rukávy vyhrnuté k loktům. Jeho tmavě mahagonové vlasy teď vypadaly téměř černé, ale tyrkysové oči se mu leskly mužnou rozhodností. Z každé buňky jeho těla vyzařovala tvrdá odhodlanost.

„Opravdu?“ vypravila ze sebe, když se zastavil několik decimetrů od ní.

Přešel k zábradlí, opřel se o ně zády a upíjel rum. Pak postavil sklenku vedle sebe a přikývl, aniž přitom spustil oči z jejího obličeje. „Vy určitě.“

„A co vy?“ hlesla a zachvěla se. To napětí už bylo neúnosné. Měla bych se rychle otočit, vrátit se do pokoje a zavřít za sebou, táhlo jí hlavou. Proč se nemůžu pohnout?

„Tady se člověk naučí dělat věci správně, i kdyby šlo jen o jednu nebo dvě noci. Zvlášť když tak silně touží po ženě jako já po vás.“

Nedokázala odtrhnout pohled od jeho upřených, zářících očí. Cítila se dokonale polapená, jako zmagnetizovaná silami, kterým se ani nesnažila porozumět.

„To mě opravdu…“ Zarazila se a nervózně si olízla rty. „Opravdu mě tak hrozně chcete? Nebo jen prostě potřebujete ženskou…?“

Ve své úzkosti se rozmáchla, přičemž hřbetem ruky narazila do jeho sklenky s rumem postavené na zábradlí. Jase se téměř ledabyle natáhl a zachytil sklenku ve vzduchu, takže vystříklo jen pár kapek. Znovu ji postavil na zábradlí a při pohledu na její napjatý výraz pobaveně zkřivil ústa.

„Ano, chci vás hrozně moc, a ne, nejde mi o jakoukoli ženu. Rozhodně ne dnes. To jste skutečně ze mě tak nervózní?“ Přeskočil očima k zachráněné sklence.

„Velmi,“ přiznala chraplavě.

„To jsme na tom stejně. Protože jste v mojí nervové soustavě vyvolala značný zmatek.“ S neskrývanou, téměř zoufalou žádostivostí ji políbil.

Takovou mužskou vyhladovělost ještě nezažila a ani by ji nečekala. Když ji líbal včera večer, byla v tom záměrná smyslnost, ochutnávání, zkoumání, dráždění. Snažil se ji navnadit, aby s ním šla domů.

Dnes večer už byla tady a past zaklapla. Tentokrát se Jase rozhodl vzít kořist útokem a Amy věděla, co má v úmyslu, už ve chvíli, kdy se za ní ozval jeho hlas. Teď nemohla utéct, ani se bránit.

„Amy…!“ zasténal Jase a hned nato ji přitiskl zády na zábradlí, opřel se o ni a znovu ji pevně políbil.

Zalapala po dechu a zatočila se jí hlava. Mlhavě si uvědomovala, že ji tvrdý okraj zábradlí tlačí do páteře, a tlak jeho těla ji dusil a zároveň v ní probouzel vášeň.

„Jasei, ach Jasei, prosím!“ vydechla s námahou. „Já ne… tohle není… ach Jasei!“

Sevřel její obličej drsnými dlaněmi a zasypal jí tvář a hrdlo žhavými polibky. „Ššš, drahoušku. Už je pozdě. Bylo pozdě nejspíš už v okamžiku, kdy jsi vstoupila do mého baru.“

Uvědomila si pravdivost jeho slov a zachvěla se. Svým způsobem bylo všechno tak ohromující, tak předurčené, že ani nedokázala uvažovat o odporu.

Velké silné ruce sklouzly níž po křivce jejích ramen. Jase se třásl touhou a primitivní část Amyiny bytosti to vzrušovalo.

„Obejmi mě!“ zamumlal Jase do citlivého místa za jejím uchem. „Proboha, pevně mě stiskni! Strašně tě dneska potřebuju!“

S odevzdaným povzdechem příkazu vyhověla a prsty, které se do té chvíle napůl odmítavě opíraly o Jaseovu hruď, zabořila do hustých mahagonových vlasů.

Copak jde odmítnout? zavrtěla hlavou. V tu chvíli ani nebyla schopná souvislé myšlenky a jediné, co chtěla, bylo vyslechnout vášnivé volání svých smyslů. Plně se oddat Jaseovi Lassiterovi.

Cítil její bezvýhradné odevzdání každou buňkou svého těla. Chtěl to dát najevo divokým jásotem, ale z úst mu vyšlo jen chraplavé zasténání.

„Amy, Amy, tolik tě chci!“

Sjel dlaněmi k jejím ňadrům, fascinovaný dotekem hedvábné tkaniny pod svými prsty. Zatahal za živůtek krásné noční košile a Amy spustila ruce podél těla, aby jí mohl přes ramena přetáhnout úzká ramínka.

Zadíval se jí do obličeje, zatímco elegantní košilka sklouzla k pasu. Zaklonila hlavu a v zasněné dychtivosti zavřela oči. Kouzlo toho okamžiku ji lapilo stejně silně jako jeho.

Je to moje zásluha, pomyslel si potěšeně. Nejdřív to nechtěla, ale podařilo se mi probudit v ní základní instinkty a teď bude moje.

Opřel ji o sebe a rozechvělými prsty jí přejel po malých oblých ňadrech.

„Ach, Jasei,“ sykla.

„Je ti fajn a to je dobře,“ zašeptal chraplavě. „Sundej mi košili, drahoušku, chci tě cítit.“

Roztřesenýma rukama začala rozpínat knoflíky khaki košile a Jase se musel jejím nemotorným pohybům usmát. Uvědomil si, že by teď asi nedokázala stát bez opory, a její bezmocnost ještě zesílila jeho vzrušení. Potřebovala se o něj opírat. Potřebovala, aby ji držel.

„Jen klid, zlato,“ konejšil ji, když si s jeho oblečením očividně nevěděla rady. „Udělám to sám. Postarám se o všechno.“

Vyklouzl z košile, přičemž poslední knoflík odtrhl, a nedbale ji odhodil na terasu. Pak vláčným pohybem přitáhl Amy k sobě. Otevřela oči a Jase se zadíval do nekonečných hlubin šedozelených tůní.

„Jako moře v bouři,“ usmál se. „Člověk by se mohl utopit a ani by mu to nevadilo.“ Pak si uvědomil, že jak je Amy čím dál poddajnější, působí na něj opojněji než nejjemnější rum, takže se cítí agresivně dominantní a zároveň úžasně něžný. Ještě nikdy v něm nebyla touha získat ženu tak silná, tak stravující.

„Úplně hořím!“ přiznal, jako by měl potřebu vysvětlit sílu své vášně. „Jestli dnes večer nebudeš moje, asi se zblázním.“

„Ano, Jasei. Já vím, já vím,“ hlesla stěží slyšitelně.

Nedokázal už dál čekat. Zvedl ji do náruče a hebká tkanina noční košile v barvě šampaňského mu přetékala přes paže. Amy byla od pasu nahoru obnažená a v šeru připomínala unášenou starověkou Sabinku. A taky se tak cítila.

„Připadám si jako dobyvatel,“ zamumlal Jase cestou do svého pokoje, kde ji opatrně položil na lůžko. Vzhlížela k němu skrz řasy, rty vlhké a pootevřené a ňadra svůdná. Četl v jejím obličeji touhu a užasle zavrtěl hlavou nad zjištěním, že se mu plně oddává.

Zvolna klesl na okraj postele, aniž z ní spustil oči. „Teď budeš má,“ vypravil ze sebe ztěžka. „Rozumíš tomu? Dnes večer mi budeš patřit.“

„Proč mě pořád upozorňuješ na svoje úmysly?“ zeptala se jemně, vztáhla ruce k jeho hrudi a konečky prstů se hladově zachytila krátkých kudrnatých chloupků. „Vím, jaké jsou.“ Její úsměv byl nesmírně svůdný.

„Třeba ti dávám příležitost prchnout,“ přiznal.

„Nemohla bych,“ pokrčila rameny.

„I kdyby ses chtěla pokusit, nedokázal bych tě pustit,“ vzdychl a přejel jí dlaní od ňadra k břichu. Pak se sklonil a stáhl jí noční košili přes boky, až z ní zbyla hedvábná kaluž u postele.

Dlouze vychutnával pohled na její tělo. Když malátně zahýbala nohama, položil jí ruku na stehno. Okamžitě se mu zrychlil tep. Až se jí zmocním úplně, asi doslova exploduju, pomyslel si omámeně. Ještě nikdy nebylo jeho sebeovládání v takovém ohrožení.

Vyskočil a začal si svlékat kalhoty. Když z nich nedočkavě vyklouzl, zjistil, že Amy s vykulenýma očima zírá na jeho vzrušené tělo.

„Jsi krásný!“ zašeptala užasle.

„Ne, krásná jsi ty,“ protestoval a sedl si vedle ní. „Měkká, teplá a ženská. Bože, Amy…“ Přejel jí dlaní po oblém boku a vychutnával hebkost její pleti. „Vím, že bych měl ještě chvíli čekat, poskytnout ti víc času, ale obávám se, že už to nepůjde,“ zasténal a zabořil jí obličej mezi ňadra. „Toužím po tobě příliš zoufale!“

„Ach Jasei, ještě nikdy jsem tohle necítila,“ přiznala a objala ho kolem krku. „Nemusíš čekat. I já tě chci.“

Nedokázal dál odolávat, protože by se asi zbláznil, a ponořil se do toho měkkého, vstřícného těla. Pevně ho k sobě přitiskla a Jase cítil dotek jejích dlaní na zádech. Zakryl její ústa svými rty a pronikl do té svůdné pasti co nejhlouběji.

Kdesi v skrytém koutku své mysli věděl, že by tuhle ženu chtěl k sobě připoutat, ovšem jiný hlásek tvrdil, že něco takového je nemožné. Přestože to bylo beznadějné, byl si jistý, že se musí aspoň pokusit.

Vzrušení je spirálovitě vynášelo do stále větších výšin a Amy přitom vydávala přitlumené slastné zvuky. Jase cítil, jak mu zarývá nehty do zad a spokojeně zavrčel. Vášeň mu spalovala tělo, jako by měl horečku. Věděl, že brzy vybuchne.

„Amy,“ vykřikl ve chvíli, kdy se roztřásla tím nejslastnějším prožitkem. Cítil stahy uvnitř jejího těla, a když zavolala jeho jméno, zažil divoký pocit mužného vítězství, jaký dosud nepoznal.

Jako by se svět kolem něho rozpadl na drobounké třpytivé částečky. Pevně ji objal a oba propadli bránou vášně.

Teprve po dlouhé době se dokázal vyburcovat k tomu, aby zvedl hlavu. Amy ležela vedle něho tiše, se zavřenýma očima a výrazem naprostého uvolnění.

Něžně a spokojeně se usmál, otočil se na bok a přitáhl ji k sobě. Že bych ji tak vyčerpal? pomyslel si. To by bylo jen v pořádku. Ona provedla to samé se mnou.

Nevzpomínal si, že by se kdy cítil tak lehce a ukojeně. Ráno ji trochu poškádlím tím, že při milování usnula, rozhodl se. A potom se znovu budeme milovat, jenže tentokrát vláčně a rozkošnicky, abych si pořádně vychutnal, co jsem získal. Vzápětí upadl do hlubokého spánku.

Jako první se však z erotické dřímoty probudila Amy. Zjistila, že do místnosti se už vkrádá tropické svítání. Dlouho ležela nehybně a vnímala majetnickou tíhu Jaseovy paže položené na hrudi. Byla u něj schoulená a jeho kotník spočíval na její noze, jako by ji chtěl spoutat pro případ, že by v noci chtěla vyklouznout ven.

Noc.

Při vzpomínce na ty vášnivé chvíle zatajila dech, ale vzápětí se s trhnutím vrátila do reality.

„Ach bože!“ Ta slova jí tiše sklouzla ze rtů, ale v hlavě přímo křičela. Co jsem to provedla? Asi jsem se zbláznila.

Ano, horko ostrovní noci mi zamotalo hlavu. Natolik, že jsem podlehla muži, kterého skoro vůbec neznám a po odjezdu ze Saint Clair ho už nikdy neuvidím.

Muži, kterého jistě nezajímá citové riziko, jež podstoupila – nemluvě o tom fyzickém. Muži o něco takového dbají jen málokdy. Je na ženě, aby se chránila.

A já na nějakou ochranu ani nevzpomněla, vyděsila se. Proboha! Co mě to napadlo? Vždycky jsem byla až přehnaně opatrná.

Její poměrně omezené sexuální zážitky probíhaly před lety, krátce po ukončení přípravky na univerzitu, a i tehdy, kdy se domnívala, že prožívá výbuchy vášně, dokázala dostatečně rozumně uvažovat do té míry, aby podnikla potřebná opatření.

V jejím životě se pak neobjevoval muž tak dlouho, že se už léta nezabývala starostmi ohledně těhotenství.

Po osmadvaceti letech opatrnosti se najednou zbláznila. Navíc s mužem, o němž skoro nic neví.

„Ach bože,“ vzdychla otřeseně a instinktivně si přejela dlaní po břiše. Co když jsem už těhotná? Co bych proboha dělala?

Opatrně se vyprostila z Jaseova sevření a odsunula se k okraji postele. Tam se posadila a nervózně pátrala po noční košili.

„Kam jdeš?“ V tónu Jaseova hlasu zněla dokonalá spokojenost. Když ji chytil kolem pasu, zpanikařila a vyskočila.

„Amy?“

Nedokázala se na něj podívat, ale cítila jeho tázavý pohled, zatímco zuřivě hledala noční košili. Připadala si komicky, jak pobíhala po pokoji nahá.

„Amy, co je sakra s tebou? Vrať se do postele!“ žádal ji Jase konejšivě. „Máme si o čem povídat.“

„Později,“ utrousila, přičemž si chvatně natahovala přes hlavu pomačkanou noční košili. „Promluvíme si při snídani.“

Otočila se a otevřenými dveřmi na terasu prchla do svého pokoje. Bože, jsem to ale pitomá! zavrtěla hlavou. Měla pocit, že není schopná rozumně uvažovat. V hlavě jí vířily jen spousty výčitek svědomí a vzrůstající panika.

„Amy, uklidni se a řekni mi, co se děje.“

Přitiskla k hrudi halenku, kterou právě vytáhla z kufru, otočila se a uviděla ve dveřích z terasy stát nahého Jasea. S ostražitou odhodlaností si ji prohlížel, jako by nechápal, co to do ní vjelo, ale zaručeně to chtěl vyřešit.

„To nic, Jasei,“ mávla rukou a snažila se, aby její hlas zněl klidně. „Já… Jen se chci obléknout. Za chvíli se sejdeme dole.“

„Zlato,“ vzdychl a pomalu se k ní blížil, „zíráš na mě, jako bys byla králík stojící tváří v tvář vlkovi.“ Když instinktivně couvla, zastavil se. „Po uplynulé noci ale jistě víš, že jsem jen chlap,“ dodal jemně.

„Vím, že jsi chlap,“ zakvílela. „A v tom je celý problém.“

„Můžeš mi ho objasnit?“

Zhluboka se nadechla a přinutila se ke klidu. „O nic nejde. Vím, že je to moje chyba. Vždycky za to může ženská, ne? Omlouvá mě jen to, že jsem včera prostě vypnula mozek.“

Podívala se na něj, v rozšířených očích nechápavost. „Opravdu nevím, co mě to popadlo. Nikdy… jsem se takhle nechovala…“

Sevřela halenku ještě pevněji. Sakra! Musím zachovat klid, i kdyby mě to mělo zabít! rozhodla se.

„Budu v pořádku,“ uzavřela ostře.

Jase povytáhl obočí. „Opravdu?“

„Jo, jo, jasně.“

„Připadá mi, že ti dělá problém přesvědčit o tom samu sebe,“ protáhl obličej.

„No, řekla bych, že se tím nemusíš znepokojovat,“ odsekla rozzlobeně.

Chvíli si ji zamyšleně prohlížel a pak si roztržitě prohrábl vlasy. „Dozvím se, co se stalo, nebo budeme zbytek dopoledne hrát hru na otázky bez odpovědí?“ zabručel. „Upozorňuju tě, že nemám moc trpělivosti při jakýchkoli hrách.“

Amy se napružila. „Řekla jsem ti, že to není tvůj problém.“

„To je za stávajících okolností dost legrační prohlášení. Domnívám se, že to rozhodně můj problém je!“ Natáhl ruku a chytil ji za zápěstí. Uskočila a přitom upustila halenku na podlahu.

„Aspoň že to nebyla další sklenka s vínem nebo rumem,“ ušklíbl se, sedl si na postel a strhl ji k sobě do klína. „A teď vysyp, co se děje!“ houkl. „Můžu tě ujistit, že bych radši dělal něco úplně jiného, než tě honil po domě a mámil z tebe vysvětlení.“

Napjatě seděla na jeho holých stehnech a rozechvěle vnímala každý centimetr jeho těla. To je neuvěřitelné, pomyslela si užasle. Před chvílí jsem šílela panikou kvůli následkům včerejší vášnivé noci a stačí, aby mě sevřel do náruče, a začnu uvažovat o tom, že bych to riskla znovu.

„Prosím tě, pusť mě…!“ vypravila ze sebe namáhavě.

„Až mi povíš, proč tady takhle hystericky pobíháš. Bylo snad naše milování tak špatné? Bojíš se, že se moje nemotorné pokusy budou opakovat?“

Přejel jí špičkou palce po tváři a tyrkysové oči se mu zaleskly pobaveným podrážděním.

„Víš zatraceně dobře, že v tobě není nic nemotorného,“ opáčila stroze. „Nemotora jsem tady já. A jak se znám, mám dost smůly na to, abych otěhotněla, přestože jsem s tebou skončila v posteli jen jednou.“

Palec ukončil smyslné pohyby po její tváři a Jase se na ni pátravě zadíval. „Tak o tohle jde? Máš strach, že jsi otěhotněla?“

„Není to sice právě příjemný popis mého chování, ale ano, kvůli tomu jsem právě teď nervózní,“ procedila mezi zuby. „A jak jsem řekla, není to tvůj problém. Nevím, co to včera se mnou bylo. Vždycky jsem tak opatrná. Jenže jsem… nebyla v takové těsné blízkosti s mužem už dost dlouho, a tak…“

„Amy,“ vzdychl Jase a jeho hlas zněl drsněji než kdy předtím. „Nejsi těhotná.“

Pokusila se o statečný úsměv. „Nejspíš ne. Uvědomuju si, že asi dělám zbytečné zmatky. Problém je jen v tom, že jistotu budu mít nejdřív tak za tři týdny, a neumíš si představit, jak je takové čekání hrozné! A vůbec, občas jsem opravdu strašně nemotorná,“ dokončila sklesle.

„Věř mi,“ zavrčel Jase. „Nejsi těhotná!“

„Oceňuju tvoje pozitivní myšlení,“ opáčila se vzrůstající zlostí.

„Sakra, ženská, tady nejde o pozitivní myšlení! Chci, abys znala pravdu. Dal bych duši za to, kdybys otěhotněla.“

Amy strnula. „Co to povídáš?“

„Že by mě dnes ráno nic nepotěšilo víc než zjištění, že bys nosila moje dítě.“

„Co je to za kruté řeči?“ vydechla zuřivě. „Jak se opovažuješ o něčem takovém vůbec uvažovat? Pošleš mě do San Franciska, abych tam sama vychovávala tvoje dítě? Přestože víš, že se už nikdy neuvidíme? Proboha, Jasei! Kolik turistek jsi takhle vybavil malým suvenýrem ze Saint Clair? Jsi na to hrdý? Znamenají snad zářezy na čele tvé postele evidenci o všech těch bastardech, jimž jsi otcem?“

Jeho tělo se napnulo a Amy pochopila, že zašla příliš daleko. Ale bylo už pozdě. Když se jeho prsty nebezpečně posunuly k jejímu hrdlu, strnula.

„Opravdu si myslíš, že jsem takovej?“ sykl.

Zavřela oči a schoulila se na jeho hrudi. „Ne, ne, jasně že si to nemyslím. Omlouvám se. Jsem dnes ráno úplně mimo. Jsem si jistá, že ve většině případů jsi zodpovědný člověk. My… oba jsme se včera nechali strhnout.“

Lehce s ní zatřásl. „Konečně už zmlkni a poslouchej mě! Povím ti něco, o čem jsem deset let s nikým nemluvil. Vím jistě, že nemůžeš být těhotná, protože mi před deseti lety doktor řekl, že jsem neplodný.“

„Cože?“ Zvedla hlavu a zadívala se do jeho tvrdých očí.

„Chceš klinické podrobnosti?“ zachraptěl. „Označuje se to jako malý počet spermií. A zajímá tě, jak jsem se to dozvěděl? Snažili jsme se s bývalou manželkou o potomka, a protože to delší dobu nevycházelo, zašli jsme na prohlídku. Ukázalo se, že chyba je ve mně. Proto mě žena opustila. Chtěla děti a já jí je nemohl dát. O adopci nestála, a tak si našla jiného muže.“

„Ach bože!“ vydechla a najednou si hrozně přála vyhladit z jeho napjatého obličeje ten výraz znechucení ze sebe samotného. „Netušila jsem…“

„Ani jsi nemohla,“ odbyl ji divoce. „A pokud možno to nemusíš rozhlašovat do světa. Není to nic, na co by člověk byl nějak mimořádně hrdý.“

Zatoužila nějak ho potěšit. „Ještě jsi nemusel uklidňovat žádnou jinou vyplašenou turistku?“ zeptala se jemně.

„Zatím nic takového na přetřes nepřišlo. Už jsem se zmínil, že jsi jiná než ostatní. Vždycky to vypadalo, že přijely připravené na ostrovní dobrodružství. Proč bych jim měl vymlouvat, že se mnou to není nutné?“ ušklíbl se.

Najednou pochopila. „Kvůli tomu sis začal tady na Saint Clair užívat?“

Pevně stiskl rty. „Jak jistě chápeš, nemůžu toho ženě, která by se chtěla vdát a založit rodinu, moc nabídnout. Když Sara odešla, bylo mi pětadvacet. Měl jsem jakousi mlhavou představu, že naplním svůj život dobrodružstvím, když ho nemůžu naplnit péčí o rodinu. Opustil jsem tedy zaměstnání a rozhodl se poznávat svět. Nakonec jsem přistál na Saint Clair a pochopil, že mi bezcílné potulování nevyhovuje. Takový život rychle omrzí – aspoň mně se to stalo. Vzal jsem práci tady a pak jedno vycházelo z druhého. Neměl jsem důvod vracet se do Států, takže jsem tady zůstal. Myslím, že bych se už ani nemohl vrátit.“

Amy si opřela hlavu o jeho obnažené rameno. „Nebudu předstírat, že se mi neulevilo,“ přiznala tiše. „Poslední, co bych chtěla riskovat, jsou děti. Zažila jsem příliš mnoho žen, včetně matky a sestry, které na ně zůstaly samy. Matka se už nedokázala znovu vdát, protože nenašla muže, jenž by ji chtěl s dvěma dcerami. Myslím, že jsem kvůli tomu měla určitý pocit provinilosti. Matka byla po třicítce, kdy nás vychovávala, velmi inteligentní a přitažlivá, a jsem si jistá, že kdyby nás neměla, určitě by našla štěstí u jiného muže. Už jako velmi mladá jsem se rozhodla, že nikdy nechci skončit jako ona. Osamělá, veškerou odpovědnost za výchovu dětí na krku. Muži si často myslí, že chtějí mít děti, ale jde jen o další z jejich fantazií. Jakmile udeří realita, co nejrychleji se snaží uprchnout od problémů a odpovědnosti.“

„Amy, to není spravedlivé hodnocení…“ poznamenal Jase chlácholivě.

„Já vím, já vím. Každé pravidlo má výjimky. Jistě existuje pár dokonalých otců, ale osobně jsem jich moc nepoznala. Podívej se jen na to, co Tom Murdock provedl mojí sestře! A víc než polovina prodavaček v mém butiku je rozvedená a vychovává děti. Abys mě správně pochopil – velmi je obdivuju. Jsou to statečné ženy. Ale nechci tak skončit.“

„Takže až do včerejška jsi nikdy neriskovala?“ zeptal se neutrálním tónem.

Roztřeseně se zasmála, zavřela oči a hlavu nechala na jeho rameni. „Na někoho, kdo je takový nemotora, jsem měla poměrně štěstí.“

Sevřel ji pevněji a Amy zajímalo, o čem přemýšlí. „Z tvého hlediska se to tak dá brát,“ podotkl roztržitě. „Ale nečekej ode mě, že k tomu budu přistupovat stejně. Kdybych viděl jakoukoli možnost, že jsi v noci otěhotněla, byl bych z toho nadšením bez sebe. Ale celý ten rozhovor je bohužel jen akademický.“

„To těžko!“ utrhla se na něj, rozladěná jeho otevřeným přiznáním. „Pro mě určitě ne!“

„Znamená to, že teď se mnou půjdeš ochotně do postele?“ zazubil se.

Zrůžověla. „O tom si musíme promluvit,“ spustila vážně. „To je… naprosto jiná záležitost. Včera jsme se trochu ukvapili… Ty jsi to poněkud uspěchal,“ opravila se. „Sotva se známe a neměli jsme se takhle chovat. Pořád netuším, jak k tomu vlastně došlo,“ dodala rozpačitě, „ale rozhodně jsem sem nepřijela kvůli ostrovnímu flirtu.“

„Opomnělas jeden důležitý fakt, zlato,“ protáhl, sesunul ji z klína a vstal.

„A to?“ zamračila se.

„Tady na Saint Clair jsi našla dokonalého milence – s nímž nemůžeš otěhotnět. Postarám se o to, abys to plně využila.“

Otočil se na bosé patě a dlouhými, rozzlobenými kroky opustil pokoj. Amy za ním zírala s ústy pootevřenými užaslým rozhořčením.

PÁTÁ KAPITOLA

„Nemyslíš, že je na čase, abych se podíval na tu slavnou masku?“ prohodil Jase o půl hodiny později nad ranní kávou.

Amy si právě nalévala do šálku kouřící tmavé tekutiny mléko. Přitom měla štěstí, že vůbec nějaké objevila. Jaseova kuchyň totiž byla zoufale prázdná.

Jediné potraviny, které tam měl, byly konzervy, mnohé z nich podezřele staré. Některé se dokonce nedaly identifikovat vůbec, protože štítky se v nemilosrdném vlhku odlepily. Nic dalšího nenašla, kromě krabice vajíček a bochníku chleba, jenž už vykazoval známky plísně.

Jase jí stručně vysvětlil, že se většinou stravuje v kavárně, kde včera snídala. Usoudila, že se určitě pořádně nenají, ale radši si to nechala pro sebe. Jaseovy nálady se nikdy nedaly odhadnout – soudě podle toho, co ráno proběhlo v jejím pokoji.

„Nic zvláštního na ní není,“ odpověděla na jeho poznámku. „Ale jestli chceš, klidně si ji prohlédni. Je to prostě dost omšelá stará dřevěná maska. Ten člověk z galerie, který ji oceňoval, tvrdil, že není nijak starobylá a ani nejde o zvlášť zajímavě umělecké zpracování.“

„Ale ten Haley po ní zřejmě touží dost silně.“

Přikývla a prsty pevně obemkla hrnek. „Kdyby to nebylo jediné dědictví, které zřejmě malému Craigovi po otci zbylo, nejspíš by už dávno skončila ve smetí.“

„Tvoje sestra na ní lpí ze sentimentálních důvodů?“ zajímalo Jasea.

Amy našpulila ústa. „Ani přesně nevím. Tom Murdock rozhodně není muž, který by vyvolával podobné pocity. Ale Melissa musí myslet na Craiga. A ví, že mu jednou bude muset vyprávět o otci. Myslím, že se synovi chystá sdělit, že Tom zahynul kdesi na druhém konci světa a krátce před smrtí mu poslal tuhle masku. Asi chce, aby se Craig domníval, že se jeho otec chtěl vrátit domů. Ráda by, aby věřil, že Tom byl romantický dobrodruh, který ho miloval a hodlal za ním co nejdřív přijet. Připadá jí, že ta maska by mohla tu představu vhodně podpořit.“

„Ty s tím nesouhlasíš?“

Zavrtěla hlavou. „Ani ne. K čemu je dobré idealizovat si člověka, jako je Tom Murdock? Skutečným Craigovým otcem nakonec stejně bude Adam Trembach. Na druhé straně je mi jasné, že se Craig jednou začne o biologického otce zajímat, a musí se něco dozvědět.“

„Ten Trembach se ti zamlouvá?“

„Velmi. Je to mezi současnými muži docela rarita. Kluk, který opravdu dospěl v každém slova smyslu. Což se mnoha jiným nepodařilo.“

„Vidím, že si o našem pohlaví nemyslíš moc dobrého,“ protáhl Jase obličej.

„Už jsem ti řekla, proč mužům nedůvěřuju. Mají sklon upínat se k vlastním iluzím, a když o ně přijdou, dokážou hodně ublížit.“

„A když jde o to mít děti?“

„Potřebuješ snad nějaký důkaz toho, jak nezodpovědně se chlapi chovají k vlastním potomkům?“ vybuchla. „Stačí se podívat na spoustu asijských dětí, které jejich američtí otcové opustili, hned jak se armáda stáhla z jižní Asie zpátky do Států.“

„Amy,“ začal Jase opatrně. „S takovou nezodpovědností samozřejmě nemůžu souhlasit, ale muži za sebou nechávají na bojištích potomky už od dávnověku. Není to správné, ale takový je život.“

Amy dlouze, rozmrzele vzdychla. „Tohle nikam nevede. Pojď, ukážu ti tu masku.“ Vstala a zamířila ke schodům.

„Sakra, Amy…!“

Když míjela jeho židli, otočil se, chytil ji za zápěstí a přiměl ji, aby se zastavila. „Já přece takové chování neomlouvám, nemůžeš ale posuzovat všechny muže podle jednání několika z nich.“

„Několika? Většiny!“

„Máš pravdu, asi to skutečně nemá cenu,“ zamumlal. „Proč bych se vlastně měl snažit hájit mužské pohlaví? Navíc v oblasti, která se mě koneckonců vůbec netýká.“

Postřehla v jeho hlase podrážděnost a rozladěnost a trochu polevila.

„Vím, že nemůžu házet všechny mužské do jednoho pytle, ale rodinný život ve Státech mi poslední dobou připadá poněkud pochybný – mírně řečeno. Samozřejmě že existují výjimky, třeba Adam Trembach.“

„Jenže kvůli tomu, jak dopadly tvoje matka a sestra, se díváš na roli rodiny v moderní společnosti nedůvěřivě, co? Možná jsem ani o tolik nepřišel, když se posledních deset let držím stranou od civilizace,“ usmál se na ni Jase smířlivě.

Chvíli na něj mlčky zírala a bojovala s nutkavou touhou vyhrknout, že promrhaný život na odlehlém ostrově v Pacifiku se jen stěží dá považovat za vhodnou alternativu k civilizaci, ale sama už byla tím sporem unavená.

„Hned přinesu tu masku!“ vyhrkla a spěchala ke schodům.

Byla to opravdu dost nevzhledná věcička, vyřezaná z blíže neurčitelného druhu dřeva a velká asi jako Jaseova dlaň.

Kdysi byla zřejmě křiklavě pomalovaná, ale barvy se už dávno z jejího povrchu setřely. Její rozšklebený obličej působil jako karikatura a pravděpodobně měl zobrazovat nějakého démona.

„Nijak zvlášť umělecké dílo, co?“ poznamenal Jase suše a zkoumavě si masku prohlížel.

„Hmm. Nechápu, proč po ní Haley tak touží. Ale každopádně to zjistím.“

„No, především ji musíš dobře schovat.“ Jase vyhodil ten kousek starého vyřezávaného dřeva do vzduchu a zase ho chytil.

„Schovat?“

„Nelíbí se mi představa, že to nosíš v kabelce. Až Haley bude tu masku znovu hledat, nerad bych mu poskytl to uspokojení, že by ji našel.“

Dávalo to smysl. „Kam ji chceš dát?“ zeptala se Amy se zájmem.

Chvíli přemýšlel a pak vyšel na chodbu. „Myslím, že vím o vhodném místě. Starý kapitán, který nechal tenhle dům postavit, měl knihovnu s některými zajímavými specialitami.“

„Jako třeba?“ Amy vykročila za ním.

„Knihovnu s falešným zadním dílem. Ukážu ti to.“

Vstoupil do místnosti, kde bylo málo nábytku, ale zato překvapivě velké množství knih. Amy užasle zírala, když po chvíli otočil ve veřejích dvěma zaplněnými knihovnami a odkryl regál vestavěný do zdi.

„Velmi chytrý kapitán!“ vydechla nadšeně. „Nikdo nepozná, že je tady něco navíc. Zajímalo by mě, co tam ukrýval.“

„Jednu z nejzajímavějších sbírek viktoriánské erotiky, jakou jsem kdy viděl,“ utrousil Jase suše.

Položil masku na prázdnou polici a vrátil knihovny zpátky.

„Děláš si legraci?“ zasmála se Amy a její šedozelené oči ten den poprvé pobaveně blýskly.

„Tenhle ostrov je trochu stranou od světa, Amy, jestli sis nevšimla,“ připomněl jí Jase zdvořile. „Člověk musí občas použít představivost. Zeptej se Sama.“

Vybavila si recepčního s časopisy pro pány a zakřenila se. „Chápu. Co jsi s tím provedl?“

„Přirozeně jsem si to prohlédl,“ zamumlal. „A pak jsem všechno přenechal Rayovi, který to za menší obnos prodal námořníkům.“

„Muži a jejich iluze,“ zasténala Amy.

„Snažíš se mi tvrdit, že ženy je nemají?“

Zvedla bradu a zamířila ke dveřím. „Do žádného sporu mě už nezatáhneš.“

„Zbabělče!“ popíchl ji jemně.

Ale nebrala ho na vědomí. „Co hodláš dneska dělat?“ změnila záměrně námět hovoru, když dorazili do kuchyně. Uvědomila si, že o náplni jeho běžných dní prakticky nic neví.

„Po obědě zajdu k Hadovi a překontroluju, jestli je všechno v pořádku. Taky mě čeká nějaké papírování. Můžeš jít se mnou.“

„Ne, díky!“ odmítla chvatně. „Strávím tam zase celý večer čekáním na Haleyho, takže bych se odpoledne radši věnovala něčemu jinému.“

„Amy, zřejmě jsi nepochopila, že to nebylo zdvořilé pozvání!“ protestoval Jase. „Nerad bych, aby ses dnes odpoledne pohybovala po ostrově sama. Nevíme, co má Haley za lubem, a nechci riskovat. Zůstaneš se mnou. Vynasnažím se, abych záležitosti kolem baru vyřídil co nejrychleji, a pak si můžeme jít zaplavat nebo něco jiného,“ dodal konejšivě, když se k němu otočila se vzdorným výrazem v očích.

Uvědomovala si, že ji přítomnost toho muže dost znervózňuje. „To ty nechápeš,“ řekla opatrně. „Oceňuju sice tvůj zájem o můj… problém, ale je to moje věc a já ji musím zvládnout sama. Nechci být celý den někde zavřená. Jsem si jistá, že mi žádné velké nebezpečí nehrozí, přesto budu samozřejmě opatrná. Zatímco se budeš věnovat svému podniku, ráda bych si prošla místní obchody.“

„Obchody? Na Saint Clair? V tom případě budeš zklamaná. Kromě suvenýrů pro turisty v Harryho krámku v přístavu se tu nedá pořádně nakupovat.“

„Snad se tady někde prodávají aspoň potraviny, ne?“ odsekla, aniž mu pohlédla do očí.

Trochu se zarazil. „Potraviny? Samozřejmě. Nejspíš máš na mysli koloniál. Co tam sakra chceš kupovat?“ Překvapeně na ni zíral.

„Když to musíš vědět, ráda bych pořídila něco k večeři.“

„K večeři? Ty chceš vařit?“

„Měl by ses víc chránit před ostrými paprsky jižního slunce, Jasei. Myslím, že ti poškozují mozek. Opakuješ všechno, co řeknu,“ zavrčela.

„Amy!“ spustil s potlačenou podrážděností. „Proč chceš kupovat jídlo k večeři? Můžeme se najíst v kavárně. Už jsem se přece zmínil, že se tam většinou stravuju.“

„Je to vidět na stavu tvé kuchyně!“ blýskla očima. „Kdy ses naposledy pořádně najedl? Myslím kvalitní jídlo připravené doma.“

„Připravené doma?“

„Ano, sakra! Doma v kuchyni.“

Upřel na ni nečitelný pohled. „Snad před deseti, patnácti lety.“

„To je hrozné!“ Byla skutečně zděšená.

Jase pokrčil rameny. „Nesnáším vaření.“

„Mně nevadí!“ prohlásila Amy důrazně. „A jídla z restaurace mi už lezou krkem. Nakoupím a udělám večeři!“

Jase se okouzlujícím způsobem zakřenil. „Teď vypadáš jako rozčilená manželka.“

„Spíš jako naštvaná turistka,“ odsekla.

„Obávám se, že si nemůžu dovolit rozkmotřit se s těmi několika turistkami, které k nám zabloudí,“ pronesl procítěně. „Takže pokud je to pro tebe tak důležité, pustím tě odpoledne do koloniálu. Když zůstaneš na hlavní ulici a nepůjdeš do přístavu, žádné velké nebezpečí ti nehrozí. Náš jediný obchod s potravinami je asi půldruhého bloku od mého baru. Můžeš nakupovat, zatímco budu mluvit s Rayem. Ale nikam dál nechoď!“

„Nemáš právo mi cokoli nařizovat!“

Pobavení, jež na chvíli prozářilo jeho rysy, přešlo do chladného odhodlání.

„Dámo, jste na mém ostrově, v mém domě, a právě jste strávila noc v mé posteli. Což mi poskytuje jisté oprávnění, které potřebuju. A jestli ještě uslyším jakoukoli námitku, nejspíš provedu něco mimořádně nepříjemného, jako třeba že ti tak naplácám na zadek, že se ti bude špatně sedět.“ Výhrůžně nakročil kupředu, ruce v bok a tmavé obočí stažené. „Je to dost jasný?“

„Naprosto,“ přisvědčila s jistou povýšeností, protože se v duchu ujišťovala, že se nesmí nechat zastrašit. „Taky je jasné, že tvoje slušné vychování – pokud kdy vůbec nějaké bylo – utrpělo tady v jižním Pacifiku značné trhliny.“ Otočila se na podpatku a vyběhla z místnosti.

„Nemusíš mi vykládat, že mi chybí styk s civilizací,“ zabručel Jase, když zmizela v chodbě. Nebyl si jistý, jestli ho ještě zaslechla.

O dvě hodiny později ji doprovodil ke vchodu do malého potravinářského obchodu na konci přístaviště, a když s poněkud roztouženým pohledem zjistil, že se vrhla mezi regály, otočil se a vykročil ke svému nočnímu klubu.

„Že nemám právo?“ odfrkl si podrážděně, zatímco se dlouhými kroky přibližoval k Hadovi. Copak si Amy neuvědomuje, že mi včera v noci poskytla celou hromadu oprávnění?

Uprostřed ulice se zastavil před oknem úřadovny Freda Cowpera. Ať se to Amy líbí, nebo ne, Fred by měl vědět, co se tu děje, usoudil zachmuřeně.

Na dveřích ale bohužel visel známý vzkaz: Jsem na rybách. Jako obvykle. Jase vzdychl. Kdoví jestli se Fred do zítřka vrátí. Ráno se tu zastavím, rozhodl se. Třeba něco ví o Dirku Haleyovi.

Znovu vykročil a cestou si roztržitě prohlížel obzor, přičemž přemýšlel o Amy ve své posteli. Ještě žádná žena se mu neoddala tak plně jako včera ona. Bože! To je ale zážitek!

Od samého počátku v něm všechno, co se jí týkalo, probouzelo nejen fyzickou žádostivost, ale zároveň dlouho spící ochranitelské instinkty.

Vzhledem k tomu, že jsem ji včera měl se vším všudy, mám přece sakra nějaká práva! bouřil se. „Kéž bych ji mohl přimět, aby mě milovala a dala mi dítě!“ povzdechl si. Byl by to jeden ze způsobů, jak k sobě takovouhle ženu připoutat.

Odvrátil se od přístaviště a vstoupil do stínu svého baru. Mít s Amy dítě je nemožné, potřásl hlavou. Přesto by si to hrozně přál. Kdyby to zjistila, určitě by zuřila. O mužských iluzích má své mínění.

Se mnou je v bezpečí, táhlo mu hlavou. Po dvou letech snažení jsem nedokázal dát Sáře dítě, které jsme oba tak chtěli.

Bývalá manželka ho ke konci skoro nenáviděla, stejně jako snahu o otěhotnění, o níž věděli, že je marná. Rozvod byl pro ně požehnáním. Rozmrzele stiskl rty.

„Nějak jsem očekával, že dneska budete mít lepší náladu,“ poznamenal Ray vlídně zpoza barového pultu.

„Opravdu?“ zavrčel Jase a vklouzl na stoličku. „Domnívám se, že zaměstnanci nemají co posuzovat šéfy. Předveď mi včerejší tržbu.“

„Uff! Znamená to snad, že si už nehodláte utahovat z turistek?“

Jase po něm loupl očima. „Ta věc je uzavřená. Odteď jde výhradně o soukromou záležitost.“

Ray se vesele zazubil. „Říkejte tomu, jak chcete, ale většina ostrova stejně ví, že jste si ji včera odvedl domů.“

Jase se krátce a prudce rozčílil, vzápětí ale rezignoval. Saint Clair je příliš malý ostrov a on zase natolik známý, aby se mu podařilo cokoli utajit. Jemu osobně na tom ani tak nezáleželo. Bylo mu jedno, kdo ví, že se vyspal s Amy. Upřímně řečeno, pod slabou vrstvou znechucení, které v něm místní klepy vyvolaly, cítil jisté uspokojení, že všichni vědí, že Amy už není k mání.

Zároveň ale dokázal odhadnout, že ona sama by příliš nadšená nebyla, kdyby zjistila, že jejich vztah je tady všeobecně známý.

„Kde jste nechal slečnu Shannonovou? Přivázanou k posteli?“ pokračoval Ray nenuceným tónem, zatímco leštil sklenice. V baru bylo v tuhle hodinu prázdno, až na osamělého pijáka na druhé straně místnosti, jenž nasával pivo.

„Ještě pár takových hloupých poznámek a zaškrtím tě tou hadicí,“ zavrčel Jase, přičemž si v duchu přál, aby existovala nějaká možnost, jak připoutat Amy k jeho posteli. „Je u Maggie v obchodě.“

„Co tam dělá?“

„Nakupuje potraviny,“ odvětil Jase s lehce samolibým výrazem.

„Co s nima bude dělat?“ žasl Ray.

„Uvaří mi večeři, co jinýho?“ Jak o tom začal blíž uvažovat, záchvěv samolibosti přešel v očividné uspokojení.

Ray tiše hvízdl. „Vy máte ale štěstí! Čím jste si to zasloužil?“ Naklonil se, opřel se lokty o bar a pátravě se na Jasea zadíval. „Poslyšte, když vrátím těch pět babek, co jsem si minulý týden půjčil z kasy, myslíte, že byste ji přemluvil, aby dnes večer přidala jedno místo u stolu? Tak dlouho jsem neměl nic jiného než mastné pomfrity a hamburgery, že jsem skoro zapomněl, jak chutná domácí strava.“

„Byl bys na mém místě tak velkorysý?“

„Ne,“ připustil Ray okamžitě. „Nechal bych si Amy i domácí stravu jen pro sebe.“

„Jsem rád, že to chápeš,“ zamumlal Jase. „Víš co? Přenechám ti první turistku, která sem vstoupí.“

„Pchá! Dobře víte, že Had nepřitahuje domácké typy. Chodí sem jen takové, co hledají někoho podobného Humphreyi Bogartovi v Casablance. Chtějí vzrušení a dobrodružství a ne jít s nějakým chlapem domů a uvařit mu večeři,“ povzdechl si Ray.

Jase vstal a zvedl krabičku s účtenkami, kterou mu Ray předal. „Jestli hledáš domácký typ ženy, dobře víš, že tady ho nenajdeš. Vrať se do Kansas City.“

„Jsem sice zoufalej, ale zase ne tolik. Tady je lepší světlo pro malování.“

Jase se pokřiveně usmál a chystal se odejít. Pak zaváhal. „Objevil se tady včera po mém odchodu někdo zvláštní?“

„Myslíte někoho, kdo by vypadal, jako že by mohl čekat na Amy? Ne. Jen obvyklé typy námořníků a přístavních dělníků. Všichni se nalili, utratili spousty peněz a vrátili se do svých postelí.“

„Fajn. Kdyby mě někdo hledal, jsem ve své kanceláři.“

Usedl k velkému stolu v budce v zadní části sálu, která mu sloužila jako kancelář. Mohl odtamtud přehlédnout velkou část přístaviště. Až Amy zamíří k domu s nákupem, uvidí ji. Pousmál se a ponořil se do účtenek s větším elánem než obvykle.

Zatímco sčítal tržby, Amy se přebírala v podivně vyhlížející zelenině, jež ležela v malém chladicím boxu v zadní části místní varianty samoobsluhy. Zelenina vypadala čerstvá, ale Amy většinu druhů neznala. S nakrčeným čelem si ji prohlížela a neslyšela přicházet postarší majitelku obchodu až do chvíle, kdy mohutná žena v rozevlátých květovaných šatech promluvila přímo za ní.

„Potřebujete pomoc, zlato?“ zeptala se vlídně.

Amy se vděčně usmála. „Hledám něco na salát, ale tohle vůbec neznám.“

Žena, jež byla podle všeho Maggie, se rozzářila. Amy odhadovala, že jí může být kolem šedesáti. Její lesklé černé vlasy stažené do pevného uzlu prokvétaly šedinami, měla však pěknou zlatavou pleť a velké inteligentní tmavé oči, v nichž se zračil smysl pro humor. Amy nepochybovala, že v mládí byla krásná. Byla hezká ještě teď.

„Salát? Hmm, v tom případě by se vám mohlo hodit něco takového.“ Sáhla do boxu a vylovila cosi připomínající hlávkový salát. „A pár těchhle dobrých ředkviček. Nejlepších na světě – jak tvrdí můj manžel.“

„To jsou ředkvičky?“ podivila se Amy při pohledu na buclaté bílé koule.

„Jo. A co nějaké papriky?“ Přitom strčila Amy do košíku něco vzdáleně připomínající zelenou papriku. „Nebojte, tohle všechno vypěstovali přímo tady moji kamarádi. Mají u domů zahrady, a když toho vyroste víc, než dokážou sníst, prodají mi to. Dobré zboží,“ ujistila ji vesele. „Co ještě byste potřebovala?“

„Máte čerstvé ryby?“ zeptala se Amy váhavě, vděčná za pomoc.

„To je jedna z věcí, které máme vždycky,“ zazubila se Maggie. „Koukněte se tamhle do chladicího pultu a něco si vyberte. Od jiného přítele jsem dnes ráno dostala pěkné kousky.“

„Jsou ještě s hlavami!“ vyděsila se Amy, když přelétla pohledem šik rybích těl ležících na rychle tajícím ledu.

„Hmm, samozřejmě. Podle toho poznáte, že jsou čerstvé. Vidíte ty krásně lesklé oči? Ty mají jen čerstvé ryby. Vyberte si. Kolik lidí chcete nasytit?“

„Budeme jen dva,“ přiznala Amy opatrně.

„Já to věděla!“ vykřikla Maggie navýsost spokojeným tónem. „Vy jste to Jaseovo děvče, že? Ta, co si ji včera večer přivedl domů. Opravdu mu budete vařit večeři?“

Amy na ni ohromeně zírala. „V žádném případě nejsem jeho děvče. Nechápu, kde jste k něčemu takovému přišla. A pokud jde o dnešní večeři, možná to dopadne úplně jinak.“

„Jen klid, Amy,“ konejšila ji Maggie. „Jmenujete se tak, ne? Myslela jsem si to. Tak jsem se to ráno doslechla. Koukněte, co kdybyste na chvíli vrátila tu zeleninu do chladicího boxu a dala si se mnou pivo? Krátká přestávka by se mi hodila a vy jste nějak pobledlá.“

Vzala Amy zeleninu z ruky a uložila ji do boxu. Pak otevřela vedlejší prosklenou chladicí skříňku a se slavnostním výrazem vytáhla karton se šesti plechovkami piva.

„Vlastně to není špatný nápad,“ prohlásila Amy se zvýšeným zájmem. „Docela se otepluje, že?“

„Na Saint Clair je pořád horko,“ pokývala Maggie hlavou, otevřela dvě plechovky a jednu podala návštěvě. Sama si dlouze lokla a spokojeně si odfrkla. „Vyměnila jsem s kuchařem z jedný lodi spoustu ryb za pár beden piva. Chtěl mít čerstvý maso pro důstojníky.“

„Z té námořní lodi kotvící v přístavu?“ Amy pokusně usrkla piva.

„Jo. Navázala jsem pravidelné obchodní styky s kuchaři na různých lodích. Naučil mě to manžel, víte?“

„To je skvělé. Byl u armády?“

„Jo. Během druhé světové války tu strávil asi rok a po válce se vrátil a zavedli jsme tenhle obchod. Umřel přede dvěma lety a moc mi chybí.“

„Seznámili jste se, když tady sloužil?“ Amy se znovu napila. V tom horku jí to pivo přišlo opravdu vhod.

„Byla to láska na první pohled. Rodiče tvrdili, že se po válce už neobjeví, že se vrátí domů do Texasu a vezme si děvče ze svého prostředí. Ale já si byla jistá, že za ten risk stojí. Milovala jsem ho.“

„Já… chápu, že si vaši rodiče dělali starosti,“ poznamenala Amy zamyšleně. „Opravdu riskovali, když vás nechali, abyste se zamilovala do někoho, s kým jste se už nemusela nikdy setkat.“

„Ženské jsou v tom dobré,“ pokrčila Maggie rameny.

„V riskování?“

„Jasně. Někdy máme štěstí a jindy ne. Ale když vyhrajeme, má z toho užitek celé lidstvo.“

„Myslíte?“

„Vidím to tak, že domov se spoustou lásky a smíchu je síla, která přispívá ke zcivilnění společnosti. Nechte to na chlapech a nebudou žádné domovy. Neumějí totiž vytvářet pohodu. Je na ženských, aby je to učily.“

„Co děláte, když narazíte na někoho, kdo je, ehm, nepoučitelný?“ zeptala se Amy suše.

„Žena někdy vyhraje a jindy prohraje.“ Maggie vyprázdnila plechovku a sáhla po další. Přes její okraj vrhla po Amy moudrý pohled.

„A pokud se žena rozhodne riskovat a má špatný odhad? Když skončí s kupou dětí a pořádný otec nikde?“

„Většina ženských to zvládne. Jak říkám, umíme riskovat. Myslíte, že by se na celém světě našel jediný chlap, který by si troufl na osamělé těhotenství – kdyby dobrý Bůh něco takového dopustil? Ani omylem!“

Ta myšlenka Amy velmi zaujala. „Asi máte pravdu. Nikdy mě nic takového nenapadlo.“

„Když se můj Steve po válce vrátil, čekal na něj dvouletý syn,“ uchichtla se Maggie.

„Uhú!“

„Během těch let jsem párkrát lehce zapochybovala, ale nelitovala. Stálo to za to. Byla jsem zamilovaná. Tím by si žena měla být v každém případě jistá.“

„Že miluje?“

„Ano. A teď – jak chcete tu rybu připravit?“

„Jakkoli kromě smažení.“ Amy protáhla obličej při vzpomínce na to, že jí v místní kavárně připadalo všechno smažené. „Dušení by nebylo špatné,“ dodala. „Co si o tom myslíte?“

„Řekla bych, že pro Jasea bude skvělá jakákoli úprava. Trocha domácí stravy a domácího milování – to ten člověk potřebuje od chvíle, kdy přijel na Saint Clair. A věřím, že právě vy mu můžete poskytnout oboje.“

Amy cítila, jak jí do tváří stoupá horko. „Ráda bych, kdybyste si od mého vztahu s Jasem tolik neslibovala,“ vypravila ze sebe rozpačitě.

Maggie se ztěžka zvedla, v očích chápavý úsměv. „Zlato, poznám spřízněnou duši, když ji vidím. Pojďte se mnou, dám vám dobré místní koření, po němž ta ryba ožije.“

„Což není právě příjemná představa,“ zabručela Amy při vzpomínce na jasné rybí oči.

O dvacet minut později se vynořila z obchodu a rybou pečlivě zabalenou v řeznickém papíru a s taškou plnou zeleniny a bylinek. Bylo toho tolik, že musela nákup nést v náručí, přičemž se jí ten podivný salát spolu s listy ředkviček a zabalenou hlavou ryby kývaly před obličejem.

Stěží viděla na cestu. Z toho důvodu nepostřehla vysokého, štíhlého plavovlasého muže, jenž se k ní blížil dlouhými kroky po rušném chodníku. Když do ní narazil, rychle zvedl ruku a vhodil jí do přecpané nákupní tašky zmuchlaný kus papíru.

„Hej! Nejsem žádná chodící popelnice!“ houkla nakvašeně, ale muž se ani neotočil, aby se omluvil. „Mizero,“ zafuněla a pokračovala v cestě k Jaseovu baru.

Chování některých ostrovanů jí připadalo nechutné. Pak si připomněla, jak nebezpečné je přecházet v San Francisku před taxíkem, a usoudila, že neurvalost je zřejmě celosvětovým problémem. O chvíli později už opatrně stoupala po schodech k baru. Byla vděčná za to, že líné ventilátory nad hlavou aspoň trochu ochlazují vzduch.

Hned u vchodu jí někdo vzal tašku z ruky. „Díky,“ usmála se na Raye. „Ta ryba, co mi Maggie prodala, váží snad pět kilo!“

Mladý muž nakoukl do tašky. „Už se mi sbíhají sliny. Jak ji upravíte? Budu se tou představou večer mučit.“

Svraštila obočí a pak se zasmála.

„Vzdávám to. Jak vidím, celý ostrov ví o mých dnešních plánech.“

„To je závist,“ pokrčil Ray rameny a postavil tašku na barový pult. „Čirá nedospělá závist.“

„Poslyšte, té ryby je dost pro tři lidi,“ začala Amy s úmyslem přizvat k večeři i Raye.

„Není!“ Jase vystrčil hlavu z budky, kde pracoval. „Je jí sotva pro dva, a i kdyby jí bylo víc, Ray má večer práci.“

„Aha.“ Amy věnovala zklamanému barmanovi omluvný pohled. Pak si všimla nového obrazu nad pultem. „Něco dalšího, Rayi? Je krásný!“ zvolala nadšeně. „Tropická fantazie, že?“

„Vypadá to tak,“ přikývl mladý muž potěšený jejím zájmem, „ale opravdu to existuje. Je to oblast na druhé straně ostrova, kde je větší počet jeskyní. Jase vám to tam určitě jednou rád ukáže,“ dodal poťouchle.

„Jasně,“ protáhl Jase. „Jednou.“ Pak se naklonil k Amy. „Tys pila!“

„Netušila jsem, že se to tady nesmí,“ naježila se.

„Kdo ti sakra koupil pivo?“ zamumlal Jase, zatímco Ray se se soucitným úsměvem vrátil za bar.

„Nestřílej, přiznávám všechno!“ odsekla Amy ironicky. „Tvoje kamarádka Maggie mi nalila, když jsme probíraly základní nedostatky vašeho pohlaví. Jen jednu malou plechovku. Stačí? Jak vidíš, vůbec se nemotám.“ Prošla se sem a tam. „A aby bylo jasno, pane Lassitere, nejsem povinovaná z čehokoli se vám zodpovídat.“

Jase pohlédl na její rozzlobený obličej a odpověď si nechal pro sebe.

„V kolik hodláš podávat večeři?“ zeptal se uhlazeně.

Amy, spokojená, že měla poslední slovo, se uvolnila. Přistoupila k barovému pultu a zvedla tašku s nákupem. „Očekávám tě kolem páté hodiny!“ oznámila povýšeně.

Jase se zatvářil překvapeně. „Večeře v pět?“

„Ne, v pět budu potřebovat, abys rybě odstranil hlavu. Nemůžu tu chudinku vařit s hlavou. Ty její oči vypadají hrozně vyčítavě!“ Zamířila ke dveřím.

„Amy, počkej! Kam jdeš?“

„Chci odnést ty potraviny.“

„Za chvíli přijdu,“ zavolal na ni Jase chvatně. „Můžeme si jít zaplavat nebo něco jiného.“ Neodpověděla a rychle vykročila po ulici.

Jase zůstal stát ve dveřích, jednu ruku opřenou o zárubeň, a sledoval ji pohledem, dokud nezabočila do uličky vedoucí k jeho domu. Je štíhlá a pružná, pomyslel si a připomněl si včerejší noc. A taky tvrdohlavá a inteligentní. Ženská. A potřebuje mě.

Nebo já ji?

V takovém případě mě potěš pánbůh. Nemám zapotřebí, aby na mém seznamu věcí, po nichž toužím, ale nemůžu je mít, přibyl další řádek.

„Je do vás celá vedle, šéfe,“ prohodil Ray za jeho zády s jistými sympatiemi.

„Já vím.“

„Zaděláváte si na problémy.“

„Sakra! To vím taky!“ zavrčel Jase tiše. „Postarej se tady o to, Rayi! Já jdu domů.“ Bez ohlédnutí začal sestupovat po schodech.

Barman zavrtěl hlavou nad rozmary osudu. Žena jako Amy může být pro člověka, jako je Jase, větší katastrofou než rum. Proč se nemohla zařadit mezi ostatní prázdninové lovkyně suvenýrů? Takové typy zvládá Jase bez problémů. Dnešní doma připravená večeře by ho mohla přijít dráž, než si může dovolit.

Amy zatím v kuchyni vybalovala potraviny, aby je co nejrychleji uložila do chladničky. V horku a vlhku by se brzy zkazily. Když vytáhla rybu, vypadl na zem zmuchlaný papír, který jí do tašky hodil ten neznámý muž.

Chtěla ho znechuceně vyhodit, ale všimla si, že je tam něco napsané. Pomalu, s úzkostlivým vzrušením kuličku rozbalila. Byl tam stručný vzkaz, o němž nebylo pochyb, že je určený pro ni.

Severní okraj doků, číslo 53. Přineste masku. Přijďte sama, jinak se nedohodneme. Zítra za úsvitu.

D. H.

Ruce se jí tak třásly, že jí ten lístek málem vypadl. Zachmuřeně ho sevřela pevněji a snažila se přemýšlet. Na tohle čekala. Co teď? Nedokázala se soustředit. Hlavně uvažovala o tom, že musí tu zprávu co nejlépe ukrýt. Kdyby ji uviděl Jase, začal by rozhodovat co a jak. Poznala ho už natolik, že jí bylo jasné, že by všechno vzal do svých rukou. Čímž by to mohl pokazit.

Rozběhla se do svého pokoje a papírek strčila do rohu svého kufru pod italské spodní kalhotky. Tak, táhlo jí hlavou, zatímco si mnula ruce, teď musím promyslet vhodný plán.

Ve chvíli, kdy zaklapla víko kufru, zavolal Jase od vchodu: „Amy!“

„Jsem v pokoji. Hned přijdu!“ odpověděla. „Sakra!“ sykla vzápětí nabroušeně, když zachytila podpatkem o okraj sisalové rohože a málem se rozplácla na podlahu. Musím být mimořádně opatrná! dodala v duchu. Najednou měla nervy napnuté k prasknutí.

Několikrát se dlouze nadechla a vrátila se do předsíně. Když vstoupila do kuchyně, domnívala se, že má všechno pod kontrolou, jenže výraz Jaseových očí stačil k tomu, aby se zarazila. Objevil se tam jen na pár vteřin, ale byla v nich tak vyhladovělá touha, že jí pronikla až na dno duše. Vědomí, že zranitelnost toho muže ji zneklidňuje víc než tajný vzkaz v kufru, ji zasáhlo jako přílivová vlna. Co mě asi na tomhle konci světa čeká? blesklo jí hlavou.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Jasei!“ vyhrkla Amy odhodlaně o pár hodin později, zatímco si pochutnávali na šťavnaté rybě. „Mám dojem, že všichni na ostrově vědí, kde jsem včera v noci spala.“

„Na Saint Clair držíme v tajnosti svoji minulost, ne současnost,“ pokrčil Jase rameny. „Ta ryba je výtečná, Amy! Dusilas ji na víně?“

„Chceš mi tvrdit, že ses někde chlubil tím, co se včera stalo?“ naježila se.

„Co si o mně myslíš?“ Přidal si salát – přinejmenším potřetí.

„Já… Ráda bych věřila, že nejsi tak dětinský,“ odsekla nahněvaně.

Od chvíle, kdy objevila ten vzkaz, se cítila poněkud nejistě. Měla pocit, že se jí situace začíná nějak vymykat z ruky.

„Všichni chlapi jsou ve svém srdci dětmi,“ zakřenil se Jase, ale škádlivý výraz z jeho obličeje zmizel, když viděl, jak zbledla. „Nedívej se tak na mě, zlato! Dělám si legraci. Samozřejmě že jsem neprobíral uplynulou nos se zbytkem ostrova. Uklidni se, proboha! Už jsem se přece zmínil, že Saint Clair je malý.“

Amy nevypadala o nic klidněji. „Jasei, tahle situace je mi velmi nepříjemná. Oceňuju, že jsi mi včera chtěl podat pomocnou ruku…“

„Jsi natolik ženou, abys věděla, že to nebylo tak nezištné,“ namítl otevřeně a přimhouřenýma očima si ji prohlížel. „Co se děje, Amy? Jsi čím dál napruženější. Každou minutou se dají očekávat další převržené sklenky s vínem.“

„Na tom není nic zábavného.“

„Já vím. Omlouvám se. Pověz mi, co se děje. Děláš si starosti kvůli kontaktu s Haleyem? Bojíš se, že se nakonec neukáže a žes sem přijela zbytečně?“

Amy ztěžka polkla a sáhla po své sklence. „Částečně to tak bude,“ zamumlala.

Jase pokýval hlavou, jako by se tím vysvětlovala její podrážděnost. „Jak dlouho na něj chceš čekat?“ zeptal se příliš neutrálním tónem.

„Nevím.“

Sakra, proč mám takový pocit provinilosti kvůli tomu, že lžu? pomyslela si. Setkání s Dirkem Haleyem je koneckonců výhradně moje soukromá záležitost. Kvůli tomu jsem přece na Saint Clair přijela. Vztah s Jasem je až podružný, ne? Nic mu nedlužím, dokonce ani vysvětlení.

„Týden? Dva?“

„Už jsem řekla, že nevím! Proč? Záleží na tom?“

Pohlédl jí do očí. „Bohužel ano.“

„Co má znamenat to bohužel? Očekáváš v nejbližší době další přísun turistek? Za pár dní mě vyhodíš?“ zabručela zahořkle.

„Ty jsi kvůli tomu včerejšku naštvaná, co?“ odsekl.

„Ano!“

Což byla pravda. Pokaždé, když si na to vzpomněla, stáhl se jí žaludek. „Nepřijela jsem totiž na Saint Clair hledat milostné pletky.“

Jase se zadíval do svého talíře. „To si uvědomuju. Ale ani vařit domácí jídlo, ne?“

„Ne,“ vzdychla.

Zvedl hlavu a usmál se. „Amy, takhle dobře jsem se už dlouho nenajedl. Když slíbím, že tě dnes večer nechám na pokoji, přestaneš mi prosím nadávat a dovolíš, abych si to v klidu vychutnal?“

Nejdřív na něj zůstala civět s otevřenou pusou, ale pak se klokotavě rozesmála. „Jak vidím, když přijde na lámání chleba, chlapi dají přednost jídlu před sexem! Mám dojem, že bych se měla cítit dotčená!“

„Byla to obtížná volba,“ zakřenil se Jase. „Díky.“

Atmosféra se však přece jen trochu odlehčila. A Amy, navzdory zmatku, který cítila, byla ráda, že se sestupná spirála její nálady na chvíli zastavila.

Uvědomila si, že si přeje, aby si Jase pochutnal. Poskytovalo jí to jisté uspokojení. Po večeři jí děkoval, jako by mu právě předala drahocenný poklad. „Považuj to za suvenýr ze Států,“ utrousila suše přes rameno během mytí nádobí. Jase našpulil ústa. „Budu.“

Opláchla poslední talíř a svraštila obočí. „Nemusí to být zážitek jednou za deset let,“ zamumlala. „Kdyby ses vrátil do Států, jsem si jistá, že bys takováhle jídla jedl pravidelně.“

Jase po krátkém zaváhání tiše řekl: „Dávno jsem dospěl k názoru, že tam pro mě už není místo. Tak si pospěš, zlato! Ray si bude dělat starosti.“

„Vezmu mu kousek kokosového koláče.“

„Bude navždy tvým otrokem,“ zakřenil se Jase.

„To by nebylo špatné,“ opáčila vesele a snažila se nemyslet na jeho prohlášení ohledně návratu do Států, jež znělo téměř definitivně.

Proč mi to vadí? vrtalo jí hlavou.

„Dalšího otroka nepotřebuješ,“ poznamenal Jase rozmarně a vzal její obličej do dlaní. „Máš přece mě.“

„V tobě není nic otrockého,“ zašeptala a zůstala nehybně stát. Jeho blízkost na ni zapůsobila ještě silněji než jindy. Uvědomovala si, že by s tím měla bojovat.

„Já se polepším,“ slíbil chraplavým šepotem, sklonil hlavu a zvolna jí přejel rty po ústech.

„Tvrdils, že… mě dnes večer nebudeš obtěžovat,“ zamrkala, sklopila oči a skrz řasy pozorovala jeho drsné rysy. Co od něho vlastně dnes večer očekávám? přemítala.

„Hladový muž často dává ukvapené sliby!“ Jemně ji políbil na špičku nosu. „Amy…?“

„Měli bychom radši jít,“ vypravila ze sebe s jistým úsilím. Stěží mu mohla vykládat, že pro ni nemá smysl chodit dnes k Hadovi, protože kontakt, na který čekala, už proběhl.

Teď jí jeho noční podnik připadal jako klidný přístav, kde se nemusí zabývat důležitým rozhodnutím, jak stráví dnešní noc.

Jase ji s neochotným zasténáním pustil. „Dobrá, zlato. Půjdeme. Ray bude tím kouskem koláče nadšený víc, než byl kvůli tomu štosu viktoriánské erotiky.“

Večer proběhl nezáživně, přesně jak Amy předpokládala. Vyhlížela vysokého hubeného plavovlasého muže, ale nikdo z hostů se mu nepodobal. Proč ty tajnosti? nechápala. Co je na té masce tak zvláštního? A co se bude dít zítra za svítání?

Dlouho před úsvitem však musela řešit jinou záležitost.

„Pojďme domů, zlato,“ vyzval ji Jase krátce po půlnoci a podal jí ruku se sebevědomou jistotou muže, jenž hodlá odejít do postele se svou vyvolenou a neočekává žádné problémy. „Je už pozdě a Haley se dneska očividně neukáže.“

Odsunul sklenku s rumem, aniž ji vyprázdnil, a Amy měla dojem, že tentokrát nevypil tolik alkoholu jako včera. Část její bytosti tu dobrovolnou zdrženlivost ocenila. Nelíbila se jí představa, že by se Jase stal obětí horka a rumu.

Na druhé straně je ale vysoce nepravděpodobné, že by se dříve nebo později stal obětí čehokoli či kohokoli, usoudila a vstala. Nepotřebuje moji péči.

„Jasei!“ spustila odhodlaně, „domnívám se, že není důvod, proč bych se dnes nemohla vrátit do Marina Inn. Ten, kdo můj pokoj prohledal, se jistě už neobjeví. Možná to byl jen nějaký opilý námořník, který hledal peníze.“

„Ššš!“ Vzal ji kolem ramen a přitiskl k sobě.

„Sakra, neokřikuj mě! Snažím se ti vysvětlit, že není nutné, abych s tebou chodila k tobě!“

Připadala si zahnaná do kouta a její nervozita, jež se během večera zklidnila, při tom známém pocitu neklidné úzkosti znovu zesílila.

„Já tě chci, Amy!“ Sevřel její ramena dlaněmi a jeho sametový hlas ji celou obalil. Tvářil se naprosto vážně a v slabém světle vycházejícím zpoza baru se mu tyrkysové oči leskly touhou. „Potřebuju tě!“ zašeptal. „Prosím tě, nebojuj dnes se mnou!“

„Jasei, někoho potřebovat nestačí!“ namítla a cítila se pod náporem té žádostivosti bezmocná. „Včera se všechno semlelo příliš rychle. Neměla jsem čas o tom přemýšlet.“

„Ale dneska jsi ho měla dost, ne? Zlato, to, co jsem ti řekl večer, jsem myslel vážně. Nechci tě znásilnit. Toužím po tobě, ale nebudu tě k ničemu nutit.“

„Ach Jasei!“ zasténala. Jeho upřímné přiznání ji zabolelo. „Ve vztahu jde přece o víc než jen o fyzickou přitažlivost.“

„Kdyby se ten náš vyvinul v něco víc, dostali bychom se oba do dost velkých problémů, nemyslíš?“ vzdychl. „Pocházíme z odlišných světů. Nejlepší, v co můžeme doufat, je vztah založený na vzájemné touze.“

Ta strohá slova ji zchladila. Couvla, znechucená tím, co právě řekl. Zoufale hledala nějakou rozumnou, kultivovanou odpověď.

„Jistě, nejspíš máš pravdu. Až na to, že takový druh vztahu není nic pro mě.“ Otočila se na podpatku a vykročila směrem k uličce vedoucí k Jaseovu domu. „Vezmu si svůj kufr a přespím v Marina Inn.“

„To ne!“ vykřikl a vzápětí ucítila, jak jí pevně sevřel zápěstí. Přitom si uvědomovala, že se pracně snaží ovládnout. „Dobrá, Amy,“ vydechl nakonec. „Vyhrálas. Dal bych ti všechno na světě, kdybys šla dnes se mnou dobrovolně do postele, ale nebudu naléhat. Trvám však na tom, abys zůstala v mém domě. Pochop, prosím tě, že bych byl hrozně nervózní, kdyby ses vrátila do penzionu. Pokud se nemůžeš smířit s tím, že tě chci a potřebuju, pochop aspoň, že pokud bys odešla, neměl bych klid.“

Neměla sílu jeho prosbu odmítnout. „Dobrá. Zůstanu,“ slíbila s povzdechem.

O hodinu později už ležela sama ve své posteli, naslouchala šumění palem za oknem a přemítala o hloubce sypkého písku, po němž se pohybovala.

Co mě proboha vedlo k tomu trvat na tom, že Jaseovi uvařím domácí večeři? nechápala. Těch pár dalších dní jsem klidně mohla přežít na mastné stravě.

Potřeba pořádně toho člověka nakrmit jí připadala stejně nepochopitelná, jako nenucenost, s níž včera skončila v jeho objetí. Bylo v tom cosi primitivního a zemitě ženského, co ji zneklidňovalo.

Tyhle dvě reakce však byly jen částí rozrůstajícího se seznamu nevysvětlitelných pocitů, které jí všechny připadaly vysoce nebezpečné.

Neklidně se zavrtěla a nakonec odhodila přikrývku a přistoupila k oknu. Tentokrát nehodlala vyjít na terasu. Jase by mohl být ještě vzhůru, a jakmile by vycítil její přítomnost, určitě by se k ní připojil. A přesně věděla, jak by to skončilo.

Jemný vánek, jenž rozvlnil její vínovou noční košili, příjemně voněl. Jisté přirovnání k ráji bylo velmi lákavé, a právě tam číhalo nebezpečí.

Vzpomněla si na Maggiiny úvahy o mužích a ženách. Co by se asi stalo s Jasem, kdyby se ho před deseti lety nějaká žena pokusila přivyknout domáckému životu? Kdyby jeho bývalá manželka pochopila, že domov s mužem, jako je Jase, může být uspokojivý i bez dětí?

Uvědomovala si, že se takovými myšlenkami jen zbytečně trápí. Jase se očividně o svoji budoucnost nezajímá. Žije současností, přijímá to, co se tady na Saint Clair nabízí, a víc nežádá, protože by to – jak naznačil – byla cesta do pekel.

Copak si neuvědomuje, že to, co po ní dnes chtěl – aby s ním skončila v posteli – by ji mohlo snadno uvrhnout do stejné situace? Pokud by teď za ním zašla, hrozilo by, že se zamiluje do muže, jenž dal jasně najevo, že vzájemný vztah je vyloučený.

Jsem ve špatnou dobu na špatném místě, potřásla hlavou. A se špatnými lidmi.

Jenže nutkání poskytnout právě tomuhle muži to, po čem touží, bylo natolik silné, že ho nedokázala ignorovat. Nakonec se odhodlala a vyšla na terasu. Zítra ráno už nebude mít možnost tvrdit, že nevěděla, co se s ní děje.

U otevřených dveří sousedního pokoje se zastavila a zamžourala do šera. Přikrývka zakrývající Jasea do pasu tvořila bílou skvrnu, jež ji přitahovala. Po špičkách vešla a pozorovala jeho opálené, hladké svalnaté tělo. Spí? Celou dobu se ani nepohnul.

„Jasi?“ Pomalu přistoupila k posteli a jeho jméno jí sklouzlo ze rtů téměř neslyšně.

Nic.

Rozvaloval se na lůžku naprosto uvolněně a rozcuchané tmavé vlasy kontrastovaly s bílým polštářem. Ležel na břiše s odvráceným obličejem.

Zatoužila vztáhnout ruku a prohrábnout prsty tu mahagonovou hřívu. Opatrně se posadila na pelest a dumala, jak dát o sobě vědět. Nakonec přejela konečky prstů po jeho širokém rameni.

„To je dost, že už jsi tady,“ zamumlal chraplavě. „Málem jsem se zbláznil.“ Otočil se na bok rychlostí, jež naznačovala, že vůbec nespal. Chytil Amy kolem pasu, stáhl ji k sobě a sklonil se k jejím vyplašeným ústům.

„Ach, Jasi, jsi nenasytný hulvát a já bych tu neměla být,“ zalapala po dechu a vzala ho kolem krku.

„Já vím, já vím, ale teď už po mně nemůžeš chtít, abych tě nechal odejít. To bych nezvládl!“

Další námitky zarazil vášnivým polibkem. Cítila, jak ji svou vahou tiskne k posteli, a slova, jež jí tiše sténal do úst a pak do ucha, překypovala žádostivostí a touhou.

Mlhavě si uvědomovala, že Jase se tentokrát snaží držet svoji vášeň na uzdě a milovat se s ní pomalu a smyslně. Cítila primitivní potěšení z vědomí, že nad ním má aspoň jiskřičku prehistorické ženské moci. Byl to jeden z největších darů, jaké jí mohl Jase poskytnout.

Silné, mimořádně citlivé ruce cestovaly po jejím těle a opatrně z ní svlékly krásnou noční košili. Pak se Jase nadzvedl na lokty a zadíval se na ni.

Zabořila konečky prstů do chloupků na jeho hrudi a vychutnávala ten pocit.

„Chci poznat každý centimetr tvého těla, miláčku,“ zamumlal Jase, sklonil se a začal ji pokrývat polibky. Vzdychla, jak v ní narůstalo vzrušení. Noc sálala žárem.

Jaseovy prsty našly její citlivé místo a Amy vykřikla jeho jméno. Začala sebou zmítat, pevně ho objala kolem ramen a snažila se ho přimět ke spojení. Jakmile ucítila u bran svého ženství jeho čekající mužství, věděla, že je víc než připravený.

Přesto ji přiměl, aby se smířila s jeho záměrně pomalým přístupem. „Dnes v noci nebude všechno podle tebe,“ dráždil ji svojí provokativní drsností.

„Ty zvíře!“ zašeptala a zatnula mu nehty do opálené kůže ramen.

„Ale nakonec mě přece zkrotíš, ne, Krásko?“

Přijala ho dychtivě, a přestože věděla, co přijde, překvapil ji stejně jako předchozí večer. Bude to takhle vždycky? blesklo jí hlavou.

Ne, vždycky ne, uvědomila si okamžitě.

Nebudu ho mít napořád. Zahnala tu nepříjemnou myšlenku, přitiskla se k němu a vzápětí veškeré doutnající úvahy o budoucnosti zmizely a úplně se poddala Jaseovu neuvěřitelně erotickému rytmu.

Jakmile se jí tělem začaly šířit rozechvělé, pulzující vlny vyvrcholení, stěží lapala po dechu. Přitom si uvědomovala, že Jase vychutnává uspokojení z její vlastní slasti. Po několika vteřinách explodoval i on.

O něco později se vedle ní zavrtěl a líně přimhouřil tyrkysové oči. „Nebudu se ptát, proč jsi za mnou přišla, Amy, ale díky. Potřeboval jsem tě.“

Zůstala tiše ležet v jeho objetí, zatímco zvolna usínal. Věděla, že v téhle posteli neměla skončit a pravděpodobně vůbec neměla jezdit na Saint Clair.

Panebože, zamilovala jsem se do muže, kterého nikdy nebudu mít! zavrtěla hlavou. Jase Lassiter nestojí o žádné závazky, civilizaci, ani nic z toho, čeho si sama cením.

Zírala do stropu a vnímala postupující čas. Noční stíny se měnily sice pomalu, ale nevyhnutelně. V krátkých intervalech dřímala vedle uspokojeného muže vedle sebe, jenž spal tvrdým spánkem.

Jakmile začalo do pokoje pronikat první nesmělé světlo úsvitu, vzpomněla si na vzkaz ve svém kufru. Najednou si uvědomila, že skutečný důvod její návštěvy Saint Clair by se měl vyřešit právě dnes ráno. A Jase do toho nemůže nijak zasahovat.

Pomalu, velmi opatrně a s jistým smutkem vyklouzla z lůžka. U okna se otočila, aby si naposledy prohlédla spícího muže, jenž se s ní v noci tak vášnivě miloval. Brzy se budou muset rozloučit. Hned jak dokončí svůj úkol, nebude mít důvod dál na ostrově setrvávat. Jako suvenýr z návštěvy Saint Clair si odveze vzpomínky na Jasea.

Sevřelo se jí srdce.

Zvedla noční košili a přes terasu spěchala do svého pokoje. Tam si chvatně natáhla džíny a tričko s lodičkovým výstřihem. Nakonec popadla kabelku a vyšla z domu.

Svítání na Saint Clair bylo příjemné chladné. Ve vzduchu ještě nebylo tolik vlhkosti a nad hlavou se jí klenula zářivě modrá obloha. V tu hodinu se zdálo, že i oceán je klidnější, a po přístavu se pohybovalo jen pár lidí. Někdy během noci odplula i loď s námořníky.

Amy rychle kráčela po nábřeží, kožený řemínek kabelky přehozený přes rameno. Když zamířila k číslu padesát tři, nikdo jí nevěnoval mimořádnou pozornost. Šlo o malý zchátralý dřevěný domek, nejspíš bývalý sklad.

Úzkostlivě se rozhlédla a pátrala po vysokém muži se světlými vlasy. Poprvé odsunula myšlenky na uplynulou noc z hlavy natolik, že pocítila nervozitu.

O Dirkovi Haleym v podstatě nic nevěděla, kromě toho, že se vydává za švagrova přítele. Přesto neviděla důvod o jeho slovech pochybovat.

Proč ale dělá s jejich setkáním takové tajnosti? Proč trval na tom, aby přišla sama?

Byla ráda, že z opatrnosti radši nevzala masku s sebou. Nejdřív se musí od Haleyho dozvědět pravdu a teprve potom se rozhodne, jestli mu masku předá.

Vynořil se zpoza rohu staré budovy tak tiše a nečekaně, až ji to polekalo. Chvíli se zkoumavě pozorovali. Amy cítila, že se jí při pohledu na plavé vlasy, tvrdé šedé oči a vytáhlou hubenou postavu rozbušilo srdce. Měl na sobě džíny a odřenou koženou leteckou bundu.

Ta ji z nějakého důvodu zaujala. Bylo sice příjemně chladné ráno, ale ne natolik, aby vyžadovalo koženou bundu. Mohl to být docela pohledný člověk – takovým chlapeckým způsobem, nebýt tvrdých šedých očí. Kolem úst měl zasmušilou vrásku, která ale okamžitě zmizela, jakmile se usmál. Podobně jako Tom Murdock.

„Amy Shannonová?“ protáhl chladným jižním přízvukem. Šedé oči zatěkaly po její postavě a nakonec spočinuly na kabelce, kterou měla zavěšenou přes rameno.

„Ano. Vy jste Dirk Haley?“

Měla chuť couvnout, ale odolala tomu nutkání. Musím zůstat klidná a sebejistá, pomyslela si. Jsem tady obchodně.

„K vašim službám. Přinesla jste tu masku?“

„Nejdřív si musíme trochu promluvit,“ připomněla mu odhodlaně a instinktivně sevřela kabelku pevněji. Haley si toho všiml a pokýval hlavou. „Ta maska patří Tomovu synovi,“ dodala. „Chci vědět, proč ji chcete a kde je Tom teď.“

Muž se opřel o stěnu starého skladiště a chladně si ji měřil. „Proč nepřijela jeho žena?“

„To není podstatné. Jsem tady místo ní.“

Znovu přikývl. „Zjistil jsem, kdo jste, podle klepů v baru. Jste asi pěkný kvítko. Hned první den na ostrově a už jste si začala s jedním z místních. A pořádně důležitým. Dozvěděl jsem se, že Lassiter je na Saint Clair velký zvíře.“ Uchechtl se. „Velká ryba v malým rybníce. Na druhý straně, být důležitej tady nic moc neznamená. Stačí nějaký prachy a lehce nebezpečná pověst. Hodlám se zařídit podobně, ale nejspíš si vyberu jinej ostrov. Cosi mi říká, že Saint Clair by pro nás oba nebyl dost velkej. No, je ještě spousta volných ostrovů.“

Amy při pohledu na jeho obličej pocítila záchvěv nefalšovaného strachu. Na jeho urážlivou poznámku nereagovala a tiše se zeptala: „Ta maska vám má to postavení zajistit?“

„Ano, slečno Shannonová,“ odsekl posměšně zdvořilým tónem. „Taky nový jméno, pas a pár dalších nezbytností pro život v téhle oblasti. Obávám se, že vám nemůžu dovolit, abyste ji odvezla zpátky.“

„Čím je tak významná?“ naléhala a prsty jí zbělely, jak svírala řemínek kabelky, jako by šlo o život. Proboha, do čeho jsem se to zapletla? blesklo jí hlavou. Jase bude zuřit. Ačkoli jí to připadalo absurdní, nemohla se v tu chvíli té myšlenky zbavit.

Co sakra pohledávám sama v opuštěném přístavu s člověkem, jenž je očividně mnohem nebezpečnější, než jsem čekala? nechápala. Jako by přímo slyšela Jaseův hlas vyžadující odpověď.

Ještě štěstí, že jsem tu masku nevzala s sebou, uvědomila si. Velmi snadno bych o ni mohla přijít.

„Myslím, že pro vás bude lepší, když nebudete vědět, proč o tu zatracenou věc stojím,“ zavrčel Haley. „Cosi mi napovídá, že by se vám to nezamlouvalo.“

„Potřebuju to vědět a taky bych ráda, kdybyste mi řekl, co je s Tomem!“ Snažila se udržet hlas klidný.

„Murdock je mrtvej,“ prohodil Haley nedbale. Zatajila dech. „Víte to jistě?“

Jeho rty se zvlnily vláčným, hrozivým úsměvem, který ji vyděsil. „Velmi jistě.“

V hlavě jí to sepnulo a vytřeštila na něj oči. „Zabil jste ho?“

Odloupl se od stěny s nacvičenou nenuceností, která ji přiměla couvnout. Tentokrát jí strachem ztuhla krev v žilách.

„Ne, nezabil jsem ho, i když mě nijak zvlášť nemrzí, že umřel. Představoval jistý problém.“

„Jaký?“

„Máte spoustu otázek, slečno Shannonová.“

„Chci přesně vědět, co se s ním stalo.“

„Je po něm! Už jsem vám to přece řekl. Potřebujete důkaz?“ Sáhl do kapsy a Amy sebou trhla. Vylovil však jen americký pas a s povytaženým obočím jí ho podal.

Rozechvěle pas převzala a otevřela. Patřil Murdockovi. Usmíval se na ni jeho cynický, hezký obličej a důvěrně známé tmavé oči plné posměšného šarmu. Chlapec, který nikdy doopravdy nedozrál v muže a chtěl pokračovat v dětských hrách.

A jedna z nich ho zřejmě stála život. Nenacházela jiný důvod k tomu, aby měl Dirk Haley jeho pas.

Při pohledu na fotografii svého švagra cítila jen určitý smutek kvůli jeho synkovi v Kalifornii. Sestra měla pravdu. Nejlepší bude Craigovi povědět, že se jeho otec chtěl jednou vrátit, ale během dalšího ze svých exotických dobrodružství zahynul.

Třeba je to koneckonců pravda. Zvolna zvedla hlavu a vrátila pas Haleymu.

„Můžete si ho nechat,“ mávl rukou. „Vzal jsem ho s sebou jen jako důkaz jeho smrti. Jeho hlavu v tašce jsem těžko mohl přivézt, že?“

„Jste opravdu hodně drsný, co?“ poznamenala Amy roztržitě s pohledem upřeným na pas ve své ruce.

„Přežil jsem – na rozdíl od Murdocka. A teď mi dejte tu masku!“ Sáhl po řemínku její kabelky, ale ustoupila o další krok.

„Nemám ji s sebou!“

„Jak to, sakra?“ sykl vztekle. „Kde je?“

„Ukrytá. To, co jsem vám řekla, jsem myslela vážně. Ta maska je jediné dědictví mého synovce po otci. Chci poznat její skutečnou hodnotu, než se definitivně rozhodnu, co s ní provedu.“

„Vy jste mi ji vůbec nechtěla dát, co?“ křikl rozčileně. Jeho postřeh ji překvapil. „Jste prolhaná mrcha! Předstírala jste to jen proto, abyste ze mě vytáhla, proč je ta maska tak důležitá.“

„Pokud… můžete prokázat, že na ni máte právo, jsem ochotná o tom jednat,“ namítla vystrašeně. „Jinak ji opravdu necháme Craigovi.“

Najednou se – jakoby odnikud – objevil v jeho ruce revolver. V jednu chvíli měl prázdnou dlaň a vzápětí se v ní blýsklo kovové ústí zbraně namířené na Amy.

Zůstala šokovaně stát jako přikovaná a pak se prudce otočila, jako by chtěla prchnout. Je nesmysl utíkat před kulkou, radil jí zdravý rozum, ale nic lepšího ji nenapadlo. Třeba mě nezabije dřív, dokud tu masku nedostane, utěšovala se.

Bohužel se jí ale nepodařilo včas doběhnout za roh starého skladiště. Na ústa se jí přitiskla Haleyho ruka a za uchem ji zastudil revolver.

„Ta maska je moje a já ji dostanu i bez těch vašich pitomejch hrátek! Vlezte na tu loď!“ zamumlal. Snažila se vyklouznout z jeho sevření, ale držel ji pevně a téměř ji hodil na můstek vedoucí na cestovní jachtu upevněnou u mola. Když na chvíli odtáhl ruku, otevřela ústa, aby vykřikla, ale výhrůžně zamával zbraní.

„Nezabiju vás – aspoň ne teď!“ zamračil se, „ale jestli nebudete zticha, použiju to jako obušek. Nechcete-li strávit příštích pár hodin v bezvědomí, radši se uklidněte!“ Uvolňoval loď z kotviště a přitom nespustil z Amy oči. Pak ji postrčil do kabiny a zvenčí zamkl.

Bezmocně se dívala, jak pouští motor a relativní bezpečí Saint Clair uniká z jejího dosahu.

SEDMÁ KAPITOLA

Amy se choulila v kabině, zatímco Dirk Haley mířil s velkou jachtou ke vzdálenému konci ostrova. Pozorovala oknem míjející pobřeží a otupěle přemítala, co má Haley za lubem. Chvatná prohlídka stroze zařízeného prostoru neodhalila nic užitečného, dokonce ani kuchyňský nůž.

Co teď?

Saint Clair byl mimo jediné město v podstatě neobydlený, takže Amy nijak nepřekvapilo, že když Haley konečně zakotvil v malé zátoce, nikde nebyla ani známka života. Jakmile odemkl dveře, vzdorně na něj pohlédla, přičemž se snažila skrýt strach.

„Zdá se, že to bude muset jít po zlém,“ zabručel, přehodil si zbraň do levé ruky a pravou ji popadl za paži. „Jdeme!“ houkl.

„Jestli mě zabijete, nic tím nezískáte!“ Vyvlekl ji z kabiny a Amy najednou vyschlo v hrdle. „Jsem vaše jediné spojení s tou maskou!“ Musím zůstat klidná a smlouvat, přesvědčovala se. Byla to její jediná naděje.

„Jste moje spojení s maskou, v tom máte pravdu, ale jinak, než myslíte. Radši doufejte, že jste udělala dobrej dojem na Lassitera, když jste byla v jeho posteli.“

„O čem to mluvíte?“ vypravila ze sebe a další záchvěv strachu jí sevřel žaludek. Ruce se jí třásly, a když ji Haley táhl k malému provazovému žebříku, jenž visel z boku lodi, nemotorně za ním klopýtala.

„Jste můj klíč k té masce, ale nepošlu vás pro ni. Lassiter ví, kde je, že? Myslel jsem si to,“ ušklíbl se, když v jejím obličeji uviděl úzkostlivý výraz. „No, zjistíme, co si myslí o své nové přítelkyni a jestli bude ochotný vyměnit ji za tu masku. Doufejte, že netuší, jakou má ta věc hodnotu, protože kdyby to věděl, říkám vám na rovinu, že by se jí nevzdal jen kvůli tomu, aby dostal vaše teplý tělo zpátky do svý postele. Mohl by si totiž koupit tolik teplých těl, kolik by se mu zachtělo. Tak se pohněte! Vlezte do toho člunu!“

Amy málem přepadla přes zábradlí, jak se snažila dostat do záchranného člunu, jenž se poklidně pohupoval vedle jejich lodi. Ještě nikdy si nepřipadala tak neohrabaná. Co by Haley udělal, kdybych ve své nervozitě záchranný člun převrhla? napadlo ji. Nebo to mám udělat záměrně?

Ten vetchý plán ale hned zase skončil.

„Dejte ruce za záda!“ zavrčel Haley drsně, sebral ze dna člunu kus provazu a svázal jí zápěstí. Přišla tak o jakoukoli šanci skočit do vody a pokusit se uplavat. I kdyby se jí podařilo dostat se k pobřeží, Haley by ji snadno našel.

Teď zatím mlčky vesloval ke břehu, kde ji přinutil vystoupit do mělké vody. Brodila se k proužku písečné pláže, přičemž jí sandály nasákly vodou a ztěžkly.

„Chci mít jistotu, že vás tu po návratu najdu,“ ušklíbl se Haley a postrčil ji ke kmeni palmy. Tam ji nepohodlně připoutal za ruku a nohu.

„Nepokoušejte se utíkat!“ protáhl chladně. „Bude zajímavé zjistit, co Lassiter udělá. Bude natolik chytrej, aby si spočítal, že ta maska má mnohem větší hodnotu než vy? Doufejte, že ne.“

Zděšeně ho pozorovala, jak se vrátil k jachtě a nastartoval. Za pár minut pak opustil zátoku a zamířil zpátky k městu. Opřela se o drsný kmen a zoufale se snažila přemýšlet.

Jak dobře znám Jasea? táhlo jí hlavou. Co asi udělá, až mu Haley předloží svoje ultimátum?

Poznala Jasea teprve před několika dny a teď je její osud v jeho rukách. V rukách člověka, jenž se před mnoha lety dobrovolně vzdálil civilizaci a jejím zákonům.

Jakmile se na něj Haley obrátí, bude mu jasné, že maska má určitě velkou cenu. Pokusí se nechat si ji pro sebe?

Slunce rychle stoupalo po obloze a vedro sílilo. Amy vyčerpala značnou část své energie tím, že se pokoušela zbavit pout, dokud nezjistila, že je Haley upevnil velmi odborně.

Jak se Tom Murdock dostal do styku s tímhle člověkem? nechápala. Věděla sice, že vyhledával dobrodružství a vzrušení, ale až doteď nevěřila, že by se mohl pohybovat na hranici zákona, zatímco Haley se rozhodně pohybuje daleko za ní.

Pokud byli přátelé, znamenalo to, že Murdock klesl hodně hluboko a touha po vzrušení ho nakonec připravila o život.

Přemýšlela o sestře a malém synovci. Melissa se chystala vyprávět synovi – až bude dost velký a začne se vyptávat – jisté historky o otci, teď však Amy dumala nad tím, co poví sestře.

Jestli se mi podaří uniknout z téhle šlamastyky, budu vůbec mít chuť seznámit Melissu s tím, co se s jejím manželem doopravdy stalo? táhlo jí hlavou. K čemu by jí bylo dobré vědět, že muž, kterého milovala, se velmi pravděpodobně stal zločincem? Koneckonců ani nevím, jestli se odtud vůbec dostanu živá, potřásla sklesle hlavou.

Začala zhluboka dýchat, aby se zklidnila. Nepochybovala o tom, že by ji Haley s klidem dokázal zabít. Murdockova smrt pro něho očividně nic neznamenala. Prostě se vyřešil nějaký problém.

Co je na té masce tak cenného?

Strom, k němuž byla přivázaná, stál na kraji malého palmového háje, který se probojoval až na pláž. Z jedné strany se do moře táhla mohutná ramena lávy ztuhlé do zvláštních rozeklaných útvarů, jež tvořila přirozený přístav. Čas od času na ně vystříkla sprška vody, pravděpodobně v místě, kde se ramena na souši spojovala.

Jakmile Amy zaslechla vzdálené hučení motoru, znovu ji zaplavila úzkost. Haley se vracel.

Setkal se s Jasem? Co mě teď čeká? blesklo jí hlavou a zachvěla se. Zatímco Haley kotvil motorový člun a pak se blížil v záchranném člunu, přičemž viditelně držel revolver, měla celé tělo v napětí.

„Jste zvědavá, co?“ ušklíbl se Haley, poté co uvolnil její pouta a vlekl ji zpátky k vodě. „Já taky. Brzy se dozvíme, do jaké míry si vás Lassiter cení. Nebo co všechno ví o té masce.“

„Co jste udělal?“ hlesla, když ji postrčil do záchranného člunu.

„Poslal jsem mu prostřednictvím jednoho z přístavních dělníků vzkaz.“

„Jaký?“

„Ze mám něco, co bych rád vyměnil za cosi jiného, co má momentálně ve svém vlastnictví. Krátce jsem mu popsal, jak najde tuhle zátoku, s tím, že pokud nepřijde sám, budu muset zničit, ehm, předmět, který mám ve svém držení.“ Amy při jeho stručném vysvětlení, že ji případně hodlá zabít, zatajila dech.

„Dělali jste s Murdockem takovéhle věci často?“ zeptala se zatrpkle.

„Zažili jsme spolu dobré časy, než jsme se rozešli. Vydělali jsme spoustu peněz a taky je utratili.“

„Zmínil se někdy o manželce nebo o synovi?“ Netušila, co ji vede k tomu, aby se na to ptala.

„Jen jednou. Ten večer mi vyprávěl o té masce a o tom, že ji poslal do Států, aby byla v bezpečí. Tvrdil, že je to jeho pojistka do penze,“ ušklíbl se a pokynul jí, aby vylezla po provazovém žebříku do motorového člunu.

„Hodlal se někdy vrátit?“ vyzvídala dál, aby věděla, co povědět Melisse.

„Jak to mám sakra vědět? Byl to nepředvídatelnej mizera,“ zavrčel Haley. „Sedněte si tady na tu stoličku! Chci, abyste byla dobře vidět, až se Lassiter objeví. Nerad bych, aby se pokoušel o něco ukvapeného, jako třeba potopit člun několika výstřely pod čáru ponoru. Když vás uvidí na palubě, bude mnohem opatrnější.“

Přijede Jase vůbec? Amy se zadívala k obzoru a pak přeskočila pohledem k zátoce. Ano, přijede si pro mě, napadlo ji najednou. Věděla to naprosto jistě.

Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu Jaseovi od samého začátku důvěřovala. Jak řekla Maggie, ženy dokážou riskovat. Kdo jiný než žena by mohl být tak střelený a instinktivně věřit člověku, kterého zná tak krátce? Nechápavě zavrtěla hlavou.

Je zázrak, že lidská rasa ještě nevymřela, když je polovina jejích příslušníků ochotná takhle riskovat. Nebo je to naopak důvod, proč lidská rasa přežívá?

Haley se ponořil do napjatého mlčení. Uvařil si kávu, ale Amy, jež seděla s rukama svázanýma za zády na palubě, nenabídl. Slunce do ní pražilo a cítila, jak jí po zádech stékají pramínky potu.

Bože, na tom žáru se rychle spálím! povzdechla si. Což bude koneckonců jedno, pokud z téhle situace nevyváznu živá, připomněla si vzápětí sklíčeně.

Kde je ten Jase?

Vnímala Haleyho stoupající nervozitu, která jen posilovala tu její. Pokud je něco horšího než střetnutí s mužem držícím zbraň, je to střetnutí s nervózním mužem se zbraní. Upřímně doufala, že Haley není v takových okamžicích stejně nemotorný jako ona.

Tlumené vrčení motoru je upozornilo na blížící se člun ještě dřív, než se vynořil za rozeklaným výběžkem. Haley vyběhl z kabiny, aby společně s Amy pozoroval plavidlo, jež zvolna zajíždělo na klidnou hladinu zátoky.

U kormidla stál Jase a byl sám. O tom nebylo pochyb. Člun neměl kabinu, v níž by se mohl někdo schovat.

„Ten blázen se rozhodl hrát na rovinu!“ zamumlal Haley s úlevou. Amy si teprve teď uvědomila, jak byl nejistý ohledně toho, co Jase udělá.

Pravděpodobně očekával, že se zachová stejně jako on v podobné situaci, pomyslela si znechuceně. Nepochybovala o tom, že by klidně obětoval život jiného člověka, aby tu masku získal. Měla mu prozradit, že Jase je jiný.

Najednou si uvědomila, že ho miluje.

O chvíli později ztichl motor, přestože člun byl ještě poměrně dost vzdálený. „Jsi v pořádku, Amy?“ křikl Jase. Ze svého místa viděla jen to, že se mračí.

„Odpovězte mu!“ štěkl Haley a šťouchl ji revolverem do ramene.

„Ano! Ano, Jasei. Jsem v pořádku.“ Její hlas zněl slabě, ale vypadalo to, že ji slyšel.

„Přinesl jste masku?“ houkl Haley.

Jase zvedl ruku, v níž svíral kus provazu, na jehož konci visela maska. K ní bylo připevněné těžké kovové závaží. Maska se líně pohupovala těsně nad hladinou. „Mám ji, ale jak vidíte, v bezpečí ji drží jen moje ruka. Moře je tady docela hluboké. Abyste ji našel na dně, potřeboval byste potápěčské vybavení a spoustu času. Pokud byste chtěl ublížit Amy nebo na mě vystřelit, snadno by mi mohla vyklouznout.“

Haley sprostě zaklel. „Jsem ochotnej udělat obchod. Můžete mít tu ženskou bez problémů. Chci jen tu masku.“

„Můžete ji mít,“ ubezpečil ho Jase, „ale pokud by se Amy něco stalo, půjde ke dnu.“

„Zajeďte blíž, a jakmile mi masku předáte, nechám ji přestoupit do vašeho člunu!“ křikl Haley.

Jase pohrdavě zkřivil rty. „Tak hloupej nejsem. Jakmile budete mít masku, zastřelíte nás oba. Mám nepříjemnej pocit, že nejste typ, kterému by se zamlouvala představa, že za sebou nechá nežádoucí svědky.“

„Nemáte právě výhodnou pozici pro vyjednávání, Lassitere!“ zafuněl Haley. „Když mi tu masku nedáte, zastřelím slečnu Shannonovou, a vy to víte.“

„Jo, to vím. A taky to, že ten kus dřeva pro vás znamená víc než cokoli jiného. Mám lepší návrh.“ Klidně čekal, jak druhý muž zareaguje.

„Povídejte.“

„Nechte Amy doplavat na břeh. Až bude v bezpečí, přijedu k vám a podám vám masku. Pořád ještě budete mít možnost zastřelit mě – pokud by se vám nelíbilo, jak náš výměnný obchod probíhá.“

„Jste ozbrojenej?“ zeptal se Haley po krátké odmlce.

„Ne.“

„Dokažte to!“

Jase, aniž pustil masku z ruky, si pomalu svlékl košili. Za chvíli tam stál do půli těla nahý, jen v pohodlných khaki kalhotách.

Haley přemýšlel a Amy cítila, jak v něm stoupá napětí. Zatajila dech a ani se nepohnula, aby ho nevyrušila. „Dobrá, Lassitere. Jsme domluveni,“ zavolal Haley nakonec.

Amy vyskočila. „Ne, Jasei! Zabije tě!“

Haley ji popadl za paži a strhl k sobě. „Ticho!“ sykl vztekle.

„Amy, udělej, co ti řekne!“ zavolal Jase chvatně. „Skoč do vody a plav ke břehu!“

„Ale…“

„Amy!“ Jaseův hlas zněl najednou velitelsky, stejně jako když zasahoval při potyčce v baru. „Říkám ti, abys skočila do moře a plavala ke břehu! Bez odmlouvání. Pohni sebou, sakra!“

Zmlkla a přelétla pohledem vodní plochu, v očích tichý obdiv. Jase chce, aby se řídila plánem, který připravil. Není hloupý. Jistě ví, co chce dělat.

Cítila, jak Haley netrpělivě zatahal za provaz, jenž jí svazoval zápěstí, a vzápětí byla volná. Haley pak do ní nevrle strčil. „Vypadněte odtud! Nechci už čekat dýl, než je třeba! Plavte ke břehu!“

Vrhla poslední bezmocný pohled na Jaseův tvrdý, rozhodný výraz, roztřeseně přehodila nohu přes zábradlí a sklouzla do vody. Příjemný chlad jí poskytl vítanou úlevu od žhoucího slunce, nebyla však za ni nijak mimořádně vděčná.

Zatímco poslušně plavala ke břehu, musela myslet na to, že Jase se do toho strašného nebezpečí dostal její vinou. Jak jsem mohla být tak hloupá a domnívat se, že bych si dokázala poradit s takovým člověkem, jako je Dirk Haley? vzdychla.

O pár minut později nahmatala nohou písečné dno a brodila se ke břehu. Mokré šaty se jí přitom lepily na tělo. Oklepala se a otočila, aby viděla na vodu.

Jakmile se podívala na Jasea, mávl na ni, aby se ukryla v palmovém háji. Chce, abych byla z dostřelu, uvědomila si. Ale co bude s ním?

Určitě má plán, ujišťovala se pořád dokola, zatímco poslušně odběhla mezi palmy. Hned jak se ocitla z dohledu, zazněl výstřel. Zděšeně se ohlédla po obou plavidlech.

„Ach bože! Jasei!“ vyjekla.

Nikde ale nebyl vidět. Haley na zádi jachty zkoumal mořskou hladinu, přičemž pohupoval revolverem sem a tam a vytrvale pálil do vody.

Jase se zřejmě potopil, pomyslela si. Doufá snad, že se mu podaří doplavat pod vodou na břeh? Jenže až bude chtít vylézt ven, stane se dokonalým terčem. Nebo se pokusí zadržet dech a přimět Haleyho, aby se domníval, že ho zabil?

Jedinou další možností, která ji napadla, bylo, že je Jase opravdu mrtvý. Haley ho mohl střelit v okamžiku, kdy opouštěl člun.

„Ne,“ zašeptala, protože takovou variantu odmítala. Neunesla by ji.

Haley znovu vystřelil a pak se otočil a chvatně pátral na pláži po Amy. Viděla jeho zuřivý výraz ve chvíli, kdy zvedl ruku a namířil jejím směrem. Zahlédl mě snad mezi palmami? polekala se a rychle se podívala na lávový výběžek po své pravici.

Instinkt jí radil, aby se za něj ukryla. Vzápětí dvě kulky odštíply kusy skály nedaleko od ní, přičemž zavřela oči a přikrčila se.

„Amy!“

Jaseův hlas ji přiměl, aby oči zase otevřela. „Jasei! Proboha! Jak ses sem dostal?“ vydechla užasle. Byl asi pět metrů od ní, polonahý a promočený, a zdálo se, že se vynořil uprostřed rozeklaného lávového výběžku lemujícího jednu stranu zátoky. Haley ho ze své lodi nemohl vidět.

Další výstřel zasáhl skalnatou hradbu za Amy. „Myslela jsem, že jsi ve vodě. Bála jsem se…“ Odmlčela se, protože to nedokázala vyslovit nahlas.

„Znám tenhle ostrov mnohem líp než Haley,“ zamumlal a rychle se k ní připlazil. „Je tam podmořská jeskyně, která se otvírá dole pod vodní hladinou,“ trhl bradou k pruhu skalisek. „Plaval jsem tamtudy už mockrát.“

Amy sice nic neviděla, ale slyšela tlumené šumění vody vtékající do jeskyně.

„Tenhle ostrov je sopečného původu a podobných útvarů je tady spousta.“ Jase se přikrčil vedle Amy, aby zůstal z dohledu. „Jsi v pořádku?“

„Ano. Ach Jasei, hrozně mě to mrzí. Všechno jsem pokazila,“ zakvílela.

„To mi povídej,“ přikývl bez jakéhokoli soucitu. „A ještě z toho nejsme venku. Haley je zběsilejší než vzteklej tygr.“

„Mírně řečeno,“ sykla, když další rána zasáhla kámen. „Cos provedl s tou maskou?“

„Upustil jsem ji, když jsem skákal do vody,“ pokrčil lhostejně rameny, „což znamená, že máme problém. Haley nedostal masku, ale zato má dva svědky únosu a ozbrojeného útoku. Dokonce ani tady na konci světa nepovažujeme pokus o vraždu za žert.“

Další rána odštípla kousek kamene, jenž zasvištěl kolem Amyiny hlavy. „Pojď, musíme odtud zmizet!“ vyzval ji Jase, a aniž čekal na její souhlas, táhl ji za sebou přes drsná sopečná skaliska. „Přikrč se!“ nařídil jí.

Klesla na všechny čtyři a snažila se nevnímat ostré hrany. Kdybychom měli tímhle způsobem putovat na větší vzdálenost, měla bych ruce a kolena na cáry, pomyslela si sklesle.

„Přestal střílet,“ všimla si po chvíli. Jase zatím přelezl sopečnou bariéru a seskočil na písečnou pláž na druhé straně. Pak jí podal ruku, aby jí pomohl dolů.

„Nejspíš proto, že teď vesluje ke břehu,“ vysvětloval zachmuřeně. Chytil ji za ruku, otočil ji dlaní vzhůru a prohlédl si, jak je ošklivě poškrábaná. „Sakra, ty vypadáš!“ vzdychl.

Vyprostila ruku z jeho sevření.

„Ty na tom určitě nejsi o nic líp,“ našpulila rty. „Můžeme si to porovnat později. Co uděláme teď?“ Ustaraně se ohlédla přes rameno, ale nic neviděla. Před Dirkem Haleym je chránila změť sopečných skalisek.

„To, co udělá každý rozumný člověk, když má co do činění s ozbrojeným mužem. Utečeme.“ Aby uvedl svá slova ve skutek, popadl její zápěstí a táhl ji přes písečnou pláž k palmovému háji.

„Myslíš, že nás bude Haley pronásledovat?“ zeptala se zadýchaně a snažila se neklopýtnout. Prodírali se porostem a nad nimi hlučně protestovalo několik ptáků proti jejich přítomnosti.

„Neslyšel jsem, že by nastartoval člun, takže ano, myslím, že můžeme očekávat to nejhorší,“ přiznal Jase suše.

„Třeba… neví, že ses dostal na břeh,“ namítla s nadějí v hlase.

„Hmm.“ Jase se tvářil skepticky. „Brzy zjistí, že jsme dva. Necháváme za sebou stopy.“ Jejich cestu viditelně označovaly polámané kapradiny a pošlapané listí.

Amy vrhla zoufalý pohled za sebe a pak se soustředila na to, aby se trochu vydýchala. Právě když uvažovala o tom, že to dál nepůjde, ozval se za nimi hluk, jenž naznačoval, že mají v patách pronásledovatele.

„To ti ptáci,“ zamumlal Jase a ohlédl se směrem, odkud přišli. Opeřenci, kteří tak halasně protestovali proti narušení svého království, znovu rozčileně křičeli. Haley zřejmě objevil místo, odkud se jeho kořist vydala na pevninu.

„Jasi!“ zasténala Amy a podívala se mu do očí. „Obávám se, že už moc daleko nedojdu. Možná by bylo lepší, kdybych se zkusila někde schovat. Ty můžeš pokračovat beze mě…“ Lapala po dechu a třásla se jí kolena. „Jen tě zdržuju.“

Jase však na ni pohlédl přimhouřenýma očima a místo žádosti, aby se dál snažila, nebo neochotného souhlasu, že má asi pravdu, sykl: „Poběžíš tak dlouho, dokud neřeknu, že se můžeš zastavit, jasný? Když ses svojí hloupostí dostala do téhle kaše, musíme předpokládat, že pravděpodobně nejsi dostatečně chytrá na to, aby ses z ní sama dostala ven. Proto budeš poslouchat, co ti nařídím. Utíkej, nebo tě přetáhnu páskem!“

Amy zjistila, že zastrašování může být silným podnětem. Užasla nad tím, že v okamžiku, kdy se Jase otočil a vlekl ji za sebou hlouběji do džungle, pocítila příliv nové energie. Očekávala, že se každou chvíli zhroutí, ale její nohy se mechanicky pohybovaly dál. Umožnila jí to skutečnost, že podrost byl tak hustý, že se v něm nedalo moc rychle utíkat. Několikrát museli dokonce přejít v chůzi.

„Běžíme… jen tak naslepo?“ vypravila ze sebe v jednu chvíli, kdy opět zpomalili. „Nebo míříš na nějaké určité místo,“ dodala s ironickým přídechem. Neodpustila mu, že jí pohrozil, přestože to mělo dobrý výsledek.

Pobaveně po ní loupl očima. „Mám na mysli určité místo, ale potřebujeme se tam dostat aspoň s malým předstihem. Pojď, musíme si pospíšit!“

„Ach bože!“ zasténala, ale znovu vyrazila kupředu tak rychle, jak to bylo možné. Zvuky za nimi způsobily, že se v ní vzdula vlna adrenalinu. „Proč to Haley prostě nevzdá?“ zabručela, „a nevyužije příležitost k tomu, aby unikl na lodi?“

„Protože ví, co s ním provedu, až ho najdu,“ odsekl Jase. „Je mu jasné, že nejlepší pro něho bude postarat se o to, abych opustil tenhle svět.“

„Aha.“ Neměla dostatek dechu na to, aby se zeptala, co provede on s Haleym.

Okolní džungle začala houstnout. Svíraly je keře vysoké jako menší stromy a čas od času je pleskly do obličeje obrovské tropické květy. Kdyby situace nebyla tak zoufalá, byla by Amy tou svěží vegetací nadšená.

„Ještě kousek!“ povzbuzoval ji Jase. Neodpověděla, protože stěží lapala po dechu. Pak zaslechla slabý zvuk šumící vody a o chvíli později ji Jase prostrčil přírodní bránou ve vysokých křovinách na místo, které vypadalo, jako by ho vytvořil umělec, jenž se snažil namalovat lákavou představu tropického ráje.

Amy si okamžitě uvědomila, že ho už jeden malíř na svůj obraz umístil. Byl to Ray z Jaseova nočního klubu.

Jase se zastavil, zatímco Amy ztěžka oddechovala a užasle se rozhlížela. Na protější straně úzkého údolí spadala z vysoké skály vodní stěna, jež halila mlžným závojem vstup do prostorné jeskyně a končila v široké tůni. Okolní zeleň měla zářivě zelenou barvu, která působila až neskutečně.

„To je fantastické!“ hlesla Amy.

„A taky slepá ulička!“ poznamenal Jase věcně. „Což si Haley uvědomí, hned jak sem vstoupí. Bude se domnívat, že nás dostal.“

„Proč jsme tedy tady?“ podivila se Amy.

„Pokusíme se změnit celé tohle místo v past. Je to naše jediná šance, Amy.“

Pustil ji, sklonil se a začal si vyhrnovat mokrou nohavici plátěných kalhot. Amy překvapeně zjistila, že má kolem lýtka až ke koleni omotané tenké nylonové lanko a pod ním připevněný dlouhý nůž.

„Myslela jsem, že jsi Haleymu tvrdil, že nejsi ozbrojený,“ poznamenala suše.

„Lhal jsem.“

„To je skvělé!“ ušklíbla se, stále ještě zadýchaná. „Já ti věřila.“

Loupl po ní očima, a jakmile odmotal lanko, spustil zase nohavici dolů. „Ty možná, ale Haley určitě ne.“

„Co teď?“

„Nastražíme past a budeme doufat, že Haley natolik touží po tom, aby nás dostal, že do ní spadne.“ Jase mezitím vytvářel z lanka zvláštní smyčku.

„Chceš ho chytit do lasa jako tele?“ vykulila Amy užasle oči.

„Ne tak docela. Jako kovboj jsem nikdy nepracoval. Nejspíš bych ho minul,“ zabručel Jase a položil smyčku k východu z džungle. „Někteří ostrované ale vyvinuli vlastní metody, jak chytit dvounohou zvěř.“

„Myslíš, že přijde stejnou cestou jako my?“ zeptala se Amy pochybovačně.

„Nemá moc velký výběr. Do jeskyně neexistuje jiný přístup, a jakmile uvidí, co je za vodopádem, bude předpokládat, že jsme se tam schovali. Aspoň doufám.“

Poslední slova zamumlal téměř neslyšně, přičemž provlekl jeden konec lanka houštím a připevnil ho ke kmeni menší palmy. Pak prošel přes vstup do údolí na protější stranu a táhl za sebou druhý konec lanka.

„Kde chceš být?“ vyhrkla náhle Amy, jež si uvědomila, že Jase má zřejmě v úmyslu ukrýt se mezi keři.

„Tady v tom kapradí. Můžu se taky částečně schovat za tuhle skálu. Ty budeš v křoví vedle vodopádu. Nechci, abys byla v jeskyni, protože to je příliš nápadné. Haley bude hledat hlavně tam.“

„Vždyť od něho budeš jen necelé dva metry! Kdyby tě uviděl, bez okolků tě zastřelí.“

„Doufejme, že se mi podaří splynout s pozadím,“ zavrčel Jase. „A teď poslouchej. Pokud ho nedostanu tady, určitě zamíří rovnou do jeskyně. Jakmile vleze za vodopád, ty okamžitě vyrazíš k východu z údolí, rozumíš? Poběžíš a nebudeš se zastavovat. Jeskyně je poměrně hluboká a s trochou štěstí tam stráví tolik času, že budeš mít naději.“

„Nechci tě opustit,“ namítla, rozzlobená tím, že vůbec něco takového navrhuje.

„Proč ne? Ráno jsi to přece udělala, ne?“ odsekl nemilosrdně.

Zbledla, dotčená tím, že si celou situaci záměrně špatně vyložil. Mlčky na něj zírala, v očích bolest.

„Ale no tak! Nemyslel jsem to tak zle, jak to vyznělo,“ zasténal. „Tak běž a schovej se do toho křoví. Zahrab se co nejhlouběji.“ Podrážděný křik ptáků se blížil. „Ať tak nebo tak, proběhne to zatraceně rychle. Pohni sebou!“

Nebylo o čem diskutovat. Amy se rozběhla k hustému křoví podél jedné strany vstupu do jeskyně.

„Běž vodou, ať po tobě nezůstanou stopy!“ zavolal za ní Jase tiše.

Poslušně vstoupila do bublající tůně a kolem břehu se brodila k místu, které jí ukázal. Všimla si, že uprostřed je dost velká hloubka. Na konci se ohlédla, ale Jase byl už pryč.

Na okamžik měla sto chutí rozběhnout se zpátky, ale zabránilo jí v tom vědomí, že by Jase zuřil. S povzdechem se prodírala co nejdál do zelené houštiny, jež tvořila vedle jeskyně masivní stěnu.

Jakmile pronikla o několik decimetrů dál, narazila na skálu. Jase měl pravdu. Ocitli se ve slepé uličce. Kamenný val se táhl po obou stranách až k východu z údolí, kde se skrýval Jase.

V takové blízkosti ji dunění vodopádu téměř ohlušovalo. Nakoukla do černého otvoru jeskyně a byla ráda, že ji Jase nevybral jako úkryt. Vypadala temná a děsivá. Radši se pokusí o štěstí na otevřeném prostoru.

Burácení padající vody přehlušovalo i čím dál halasnější štěbetání ptáků, takže když se o pár minut později vynořil z lesa Dirk Haley, nic Amy nevarovalo. Krčila se co nejníž u země, a přestože zírala směrem k východu z údolí, vyděsilo ji, že najednou zahlédla Haleyho nohu.

Víc neviděla, ale bylo jasné, že je ještě před pastí, kterou Jase nastražil. Ach bože! vzdychla bezmocně.

Jestli si Haley všimne Jasea dřív, než se ho podaří chytit, nebude mít muž, kterého miluje, šanci. Bude z něj snadný cíl. Začala jejich pronásledovatele v duchu přemlouvat, aby vyšel z džungle. Očividně však váhal a zvažoval situaci.

„No tak, Haley!“ šeptala, jako by se mu snažila vsugerovat vlastní vůli. „Ještě pár kroků a bude to!“

Kousek kalhot v jejím výhledu se zvolna posunul. Usoudila, že Haley si prohlíží údolí. Možná tuší past. Potřebuje trochu postrčit. Proč je najednou tak opatrný? Nesmí se to teď pokazit!

Pokud Haley usoudil, že jsou v jeskyni, nejspíš se rozhodl, že si počká. Jak dlouho by mohla s Jasem zůstat tiše v případném úkrytu?

„Lassitere!“

Ptáci se znovu rozkřičeli.

Haley se však nepohnul. Sakra! povzdechla si Amy zoufale. Všechno je moje vina. Haley se může rozhodnout, že si na svoji kořist počká, nebo dokonce může zahlédnout Jasea. Jsou jen kousek od sebe!

Právě představa, v jakém je Jase ohrožení, přiměla Amy k zoufalému činu. Aniž si poskytla dostatek času na rozmyšlenou, vyskočila a vrhla se ke vchodu do tmavé jeskyně. Několik důležitých vteřin představovala terč, jemuž Haley nemohl odolat.

Vypálil, spíš bezděčně než úmyslně, a pak se rozběhl přímo do Jaseovy pasti.

Amy zachránila život její přirozená nemotornost. Jak probíhala vodopádem, zakopla o výčnělek, zakymácela se a rozplácla se na břicho právě ve chvíli, kdy jí Haleyho kulka s hvízdnutím prolétla nad hlavou a dopadla na konec jeskyně. Amy zůstala dlouhou chvíli ležet a poprvé v životě byla za svoji nešikovnost vděčná.

Haleyho vzteklý křik, jenž přehlušil dokonce i rachot vodopádu, ji přiměl, aby se vyhrabala na nohy. Opřela se rukou o vlhkou a studenou kamennou stěnu jeskyně a snažila se skrz vodní clonu zamžourat ven. Jelikož nic neviděla, odvážila se vykouknout ze vchodu.

Souboj, který uviděla, patřil k nejdivočejším podívaným, jaké kdy zažila. Byl úplně jiný než rvačka opilých námořníků v Jaseově nočním klubu. Tentokrát – jak si zděšeně uvědomila – šlo doslova o boj na život a na smrt.

Jase chytil do smyčky Haleyho nohu a strhl ho na zem. Pak ovšem musel vyskočit ze svého úkrytu, aby využil jedinou příležitost, která se naskytla.

Oba muži spolu zápasili na zemi a Amy zděšením vyschlo v ústech. Přesto se přiměla k tomu, aby se k nim rozběhla. Někde nablízku totiž ležel revolver, s nímž bylo třeba počítat. Zahlédla ho několik centimetrů od Haleyho hrabající ruky a současně postřehla záblesk nože v Jaseových prstech. Jenže Haley byl silný a podařilo se mu na chvíli zadržet Jaseovu ruku, zatímco se snažil chytit svoji zbraň.

Pak se jí ale zmocnila Amy a okamžitě s ní ustoupila z dosahu. Jakmile Haley zjistil, že šance získat revolver zmizela, vrhl se Jaseovi po krku.

Ten se však prudce otočil, přestože ho druhý muž málem zalehl, a dostal se nad něho. Vzápětí přitiskl špičku nože k Haleyho hrdlu.

„Pohni se a podříznu tě!“ zavrčel.

Haley zůstal nehybně ležet, namáhavě oddechoval a vztekle si ho prohlížel. Očividně jeho výhrůžce věřil.

Také Amy stála naprosto tiše, šokovaná tím, čeho byla právě svědkem. V mužích je jistý rys divokosti, jenž svou ryzí primitivností soupeří se ženským sklonem riskovat, usoudila napůl hystericky.

Tady, uprostřed tropického lesa, jí najednou připadala civilizace velmi vzdálená.

OSMÁ KAPITOLA

„Co s ním provedeme!“ snažila se Amy překřičet řev motoru. Znechuceně pohlédla na záď člunu, kde se zachmuřeně krčil bezpečně svázaný Dirk Haley.

Během zpáteční cesty na pláž téměř nepromluvil, ale Amy měla pocit, že zůstává ve střehu pro případ, že by se naskytla jakákoli příležitost k útěku.

„Předáme ho Cowperovi,“ odvětil Jase soustředěný na to, aby vyvedl člun ze zátoky. „Ten rozhodne, co s ním.“

„Cowper?“ svraštila Amy obočí a pak si vzpomněla. „Aha. Už vím. Místní zástupce vlády, kterým jsi mi jednou vyhrožoval, že?“

Jase přeskočil pohledem k jejímu nevinnému výrazu. „Cowperem jsem ti nikdy nevyhrožoval,“ zavrčel. Skoro ho v tom rámuse neslyšela.

„To víš, že jo!“ opáčila bezstarostně a spokojeně se opřela o bok lodi. „Chtěl jsi se mnou za ním jít ten večer, kdy někdo prohledal můj pokoj, nevzpomínáš? Tvrdils, že pokud nepůjdu k tobě, musím celou věc vysvětlit Fredu Cowperovi. Já to považuju za výhrůžku.“

„Vzhledem k tomu, jak se situace vyvinula, jsem se toho měl držet. Kdybychom to včas předali úřadům, pravděpodobně bychom teď klidně spali v posteli.“

Amy se rozhodla nebrat jeho úvahy na vědomí. „V tom pokoji asi řádil Haley,“ vzdychla.

Ten po ní chladně loupl očima a pak dál nezúčastněně pozoroval obzor.

„Cowper nebo někdo z jeho nadřízených třeba zjistí, co je na té masce tak důležitého.“ Jase v tu chvíli vedl člun těsně kolem příbojové vlny a držel se co nejblíž pobřeží. „S kyslíkovým přístrojem ji můžeme vyzvednout,“ dodal.

„To by bylo vzrušující!“ prohlásila Amy nadšeně, za což si od něho vysloužila kosý pohled. „Chci být u toho s tebou.“

„Ty si opravdu myslíš, že je všechno vyřešené, co?“ protáhl Jase. „Copak jsi zapomněla, že jsme se oba ocitli blízko smrti?“

Okamžitě vystřízlivěla. Dotkla se jeho ruky, v očích omluvu. „Ach Jasei, jasně že jsem nezapomněla. Moc mě mrzí, že jsem tě do toho vůbec zatáhla. Neměla jsem na to právo. Je to můj problém a ostatní nezúčastněné osoby jsem z toho měla vynechat“

„Proboha!“ zavrtěl Jase rozladěně hlavou. „Neměl jsem na mysli, žes mě do toho neměla zatahovat! Víš zatraceně dobře, že jsem o to hned od začátku sám usiloval. Spíš jsem chtěl říct, žes mě měla o všem včas důkladně informovat! Proč jsi mi proboha zatajila ten vzkaz od Haleyho?“ trhl bradou k muži na zádi.

„Věděla jsem, že bys nedovolil, abych za ním šla samotná,“ snažila se vysvětlit a zachovat klidný hlas. Začínalo jí být jasné, že Jase ztrácí trpělivost.

„Sto bodů za to, žes mě odhadla správně!“ procedil mezi zuby. „Máš zatraceně pravdu. Kdybych věděl, co se chystá, mohli jsme si tohle dopolední cvičení odpustit.“

„Ale Jasei, potřebovala jsem přece ohledně té masky zjistit co nejvíc. Kvůli tomu jsem na Saint Clair přijela.“

„K čemu ti to bude dobré, když přitom přijdeš o život? V takovém případě bys nedostala žádnou odpověď.“

Amy se naježila. „Nemohla jsem přece tušit, že to bude nebezpečné!“

„O tvých úvahách si udělám vlastní názor,“ odsekl Jase nerudně.

Vrhla po něm dotčený pohled. „Jestliže máš o mé inteligenci tak špatné mínění, vyplývá z toho jen to, že ta tvoje je dost nízká. Jen hlupák může být tak zabedněný, aby vzal dalšího hlupáka…“

Odmlčela se, rozzlobená sama na sebe, že se nedokázala lépe ovládnout. Je to tím stresem, usoudila sklesle. Je toho na mě moc.

„Myslíš, že jen hlupák může vzít dalšího hlupáka do postele?“ ušklíbl se Jase. „V tom máš nejspíš pravdu.“

Amy ztěžka polkla. Věděla, že ujela. „Promiň,“ vzdychla. Bylo obtížné nasadit správný omluvný tón v okamžiku, kdy se pokoušela překřičet rachot motoru.

„Nech si to na později,“ odbyl ji stroze. „Můžeš mi to vysvětlovat, až se vrátíme do města.“

Ponořila se do mlčení, jež bylo skoro stejně pochmurné jako u jejich zajatce, nezdálo se však, že by to Jasea nějak zneklidňovalo. Zřejmě se zabýval úplně jinými myšlenkami. Amy si prohlížela jeho drsný profil.

Zamilovala jsem se do něho, uvědomila si sklesle. Můžeme na sebe křičet podle chuti, ale nakonec stejně otočím a budu se snažit, abychom se smířili.

Dnes jí zachránil život. Svým způsobem tím posílil své nároky na ni, které dosud uplatňoval. Rozpačitě se zavrtěla a oběma rukama se chytila okraje předního skla člunu.

Poprvé si tak připustila, že něco takového vnímá. Připadalo jí to skličující, ba dokonce děsivé. Musela totiž pohlížet na svůj vztah s Jasem Lassiterem jako na flirt, jenž skončí s jejím odjezdem z ostrova.

Bude pro ni obtížné vzpamatovat se z bolestné lásky k muži, kterého nemůže mít. Jenže láska je koneckonců civilizovaný cit. Čas a dostatečná vzdálenost dokážou vyléčit i tak křehkou a kultivovanou emoci.

Byla natolik soudná, že věděla, že nakonec dokáže odsunout vzpomínky do nejzazšího koutu své mysli, kde budou tiše blednout.

Jenže ten druhý, primitivní pocit – vědomí jisté fyzické vazby k Jaseovi – už tak civilizovaný nebyl. Jak dlouho přetrvá, až opustím Saint Clair? dumala. Zachvěla se, přestože do ní pražilo tropické slunce.

O pár minut později je už přivítal pohled na přístaviště. Bylo oživené běžným denním ruchem a vypadalo příjemně normálně.

Ve chvíli, kdy Jase zakotvil, přivázal člun ke břehu a postrčil zajatce, aby vystoupil, k nim se zájmem zalétly zvědavé pohledy.

„Tak časně na rybách, Lassitere?“ zavolal jakýsi muž z vedlejší loďky.

„Jen jsem vzal turisty na prohlídku ostrova!“ odvětil Jase stroze.

„Všechno pro rozvoj turistickýho ruchu!“ uchechtl se jiný muž a zamával rybářským nožem, který držel v ruce. „Potřebuješ pomoc?“

„Myslím, že to zvládnu. Díky. Viděl jste dneska někdo Cowpera?“

„Nebudeš tomu věřit, ale právě teď je ve svý kanceláři. Zahlédl jsem ho před hodinou, když jsem šel na snídani.“

„To máme štěstí,“ zamumlal Jase a znovu strčil do Haleyho. „Tak jdeme! Fred bude mít spoustu otázek.“

Amy poslušně vykročila s ním. Její oblečení už trochu vyschlo, ale vzhledem k prosycení mořskou solí bylo nepoddajné a nepohodlné.

Haley netečně zíral před sebe a během cesty k malé omšelé budově nedaleko penzionu Marina Inn se ani nepokusil o odpor.

Jase otevřel dveře kanceláře, čímž odhalil otřískaný šedý stůl pokrytý stohy stárnoucích dokumentů, rozbitou otočnou židli a stěnu plnou registračních skříněk. V rohu stál také zastaralý dálnopisný přístroj a tiše cvakal.

Skláněl se nad ním asi padesátiletý muž, podsaditý a s vlasy stejné barvy jako stůl, a četl přicházející zprávu. Při příchodu Jasea a jeho průvodců zvedl hlavu.

„Jasei! Co tu sakra děláš? Koho to sem vedeš?“

„Nazdar, Frede! Obávám se, že jsem se ti postaral o práci,“ zahlaholil Jase.

„Neštěstí nechodí nikdy samo,“ zamumlal Cowper žalostným hlasem a odtrhl pruh papíru, jenž se vynořil z dálnopisu. „Tři měsíce jsem neměl do čeho píchnout,“ vzdychl. „Od té doby co jsem musel zajít do přístavu a sebrat toho blázna, kterej se snažil dopravit na ostrov neošetřené ovoce. A dneska dopoledne samé vzrušení. Víš dobře, že ho nemám rád,“ dodal zachmuřeně.

„Je mi líto,“ pokrčil Jase rameny a usmál se.

„I na mě toho je nějak moc. Seznam se s Dirkem Haleym.“ Strčil Haleyho do místnosti. „Únos, pokus o vraždu, ozbrojený útok a pár dalších věcí, které ještě vymyslíme. Všeobecně nepříjemná záležitost.“

„Hmm, sakra!“ potřásl Cowper hlavou. Klesl na starou otočnou židli a zíral na Haleyho jako uhranutý. „Sakra, sakra!“ opakoval a pak sklopil oči na utrženou dálnopisnou zprávu v ruce.

„Dirk Haley alias Roger Henrick, Joe Mellon a Harry Dickson. Sto osmdesát pět centimetrů, plavé vlasy, šedé oči, osmdesát osm kilo.“ Vzhlédl a vlídně se na Jasea usmál. „Myslíš, že je to tenhle Dirk Haley?“

„Strávil jsem snad posledních pár hodin tím, že jsem dělal práci za tebe?“ povytáhl Jase obočí.

„Proč ne? Ani se neptej, kolik mi vláda platí. Klidně můžeš za takovou minimální mzdu dělat taky. A teď povídej, jak jsi prožil dnešní dopoledne, kamaráde!“

Jase mu stručně vylíčil, co se dělo, a Fred spokojeně pokýval hlavou. „Právě jsi mi prokázal skvělou službu, takže odpoledne můžu s klidem zase vyrazit na ryby, místo abych celou dobu seděl v přístavu a pozoroval kolemjdoucí – jak jsem měl původně v plánu.“

„Prozradíš nám něco o téhle zajímavé shodě okolností?“ zeptal se Jase, když se Cowper zvedl, aby převzal zajatce.

Starší muž strčil Haleyho do cely na protějším konci místnosti a chystal se odpovědět, když se rozlétly dveře a na prahu se objevil další muž.

„Asi to nechám na něm!“ zamumlal Cowper vesele a rychle zabouchl mříž u cely. „Dovolte, abych vás seznámil. Tohle je…“

„Představování snad ani není nutné, že, Amy?“ prohlásil příchozí a s nenucenou mužskou bezstarostností se opřel o dveřní zárubeň.

Amy na něj zírala a z obličeje jí mizela barva. Ironicky zkřivená ústa, lehce pobavené tmavohnědé oči, hezký opálený obličej a vysoká štíhlá postava – to vše dohromady tvořilo důvěrně známý obrázek. V San Francisku žilo dítě, které jednou bude možná vypadat stejně.

„Ahoj, Tome!“ hlesla. „Domnívala jsem se, že jsi mrtvý.“

Přitom instinktivně, aniž uvažovala o tom, co ji k tomu vede, přistoupila blíž k Jaseovi. Mlhavě si uvědomovala, že muž vedle ní náhle strnul a pak se jeho ruka majetnicky položila na její rameno. Čekal a nespouštěl z Murdocka oči.

„Obávám se, že ta informace byla poněkud přehnaná,“ zazubil se Tom a vrhl posměšný pohled směrem k cele. Haley na něj civěl stejně užasle jako Amy.

„Překvapuje tě, že mě vidíš, Dirku?“ zeptal se Murdock. „Nevzpomínáš, jak jsem ti jednou tvrdil, že jediná možnost, jak tady přežít, je zůstat nepředvídatelný? Jenže ty jsi bohužel velmi předvídatelný. Nedokázals odolat té masce, co?“

„Vždycky jsi byl mizera, Murdocku,“ zavrčel Haley a pak klesl na pryčnu, očividně celou záležitostí znuděný.

„Docela bych uvítal nějaké vysvětlení,“ ozval se Jase tiše.

„Nejsi sám,“ přidal se Cowper chladně. „Fajn, Murdocku. Ověřil jsem si vaše doklady, dostal jsem popis hledaného muže a zajistil ho. S menší pomocí svých přátel, samozřejmě. A teď si rád poslechnu, co to všechno znamená.“

V jeho hlase zazněl lehce ocelový tón a Amy napadlo, že Fred Cowper se pravděpodobně zabývá i jinými věcmi, než je odhalování obchodníků, kteří se snaží dopravit na ostrov neošetřené ovoce. Další člověk se zajímavou minulostí, jenž skončil na Saint Clair, pomyslela si.

Murdock pokrčil rameny a složil ruce před tělem. Když začal mluvit, upíral oči na Amy. „Haley a já jsme kdysi byli kolegové. Měli jsme stejného zaměstnavatele – americkou vládu. Jenže Dirk se před nějakým časem rozhodl pracovat na vlastní pěst. Chtěl to po mně taky a já to nějakou chvíli předstíral. Pak mě ale začal podezřívat.“ Opět pobaveně mrkl směrem k vězení. „Nebo ses prostě jen nechtěl dělit, Dirku?“ křikl. „Vždycky jsi byl hamoun.“

Tmavé oči opět přeskočily k Amyinu obličeji.

„Ať tak či tak, v Hongkongu se mu podařilo zmizet. Neměli jsme tušení, kde ho hledat. Tady v Pacifiku se člověk snadno ztratí, když chce.“

„Pokud není příliš chamtivej,“ protáhl Fred Cowper.

Tom se zakřenil.

„Přesně tak. Předtím jsem se mu zmínil o té masce, kterou jsem poslal do San Franciska. A teď mě napadlo využít ji jako vnadidlo, něco, na co by moji nadřízení mohli dohlédnout, kdyby se mi stalo něco nepředvídaného. Potřebovali jsme vytáhnout Haleyho na světlo. Nemusím snad dodávat, že jsem to něco nepředvídaného přežil.“

Odmlčel se, aby ostatní mohli jeho prohlášení plně vstřebat. Typický Tom Murdock, prolétlo Amy hlavou. Superman. Superklidný. Chce, aby všichni pochopili, že skoro zahynul, ale zvládl to díky vlastní chytrosti a fyzickým schopnostem. S povzdechem vzala Jasea kolem pasu.

„Haley zmizel,“ pokračoval Murdock v líčení svého příběhu pozorným posluchačům, „a tak jsme mohli jen čekat. Jeden z lidí na oddělení sledoval moji manželku v San Francisku. Věděli jsme, že Haley bez našeho vědomí do Států nepronikne, takže pokud půjde po té masce, bude muset Melissu požádat, aby mu ji poslala. Nebo ji přesvědčit, aby mu ji někam přivezla.“

„Jenže do jižního Pacifiku nepřijela s maskou Melissa, ale já,“ vložila se do hovoru Amy.

Tom sklonil hlavu ke straně a zkřivil jeden koutek, což si Amy velmi dobře pamatovala. „Jo, přijelas ty. Jenže hoch, co měl hlídat Melissu, nevěděl, že by se měl postarat i o tebe, a tak než někoho v San Francisku napadlo, že ses vypravila na Saint Clair a masku máš nejspíš s sebou, vymkla se nám situace na pár dní z ruky.“

„Kdy vám došlo, že se Amy rozhodla přivézt masku Haleymu?“ zeptal se Jase tiše.

„Včera,“ připustil Tom. „Já dorazil až dnes ráno.“

„Jak jste řekl, než jste zjistili, co se děje, trochu se vám to vymklo z ruky,“ prohlásil Jase suše a jeho tyrkysové oči se dívaly chladně a tvrdě. „Amy mohla skončit zastřelená, Murdocku!“

Tom odvrátil oči od jeho neúprosného pohledu a oblažil Amy jedním ze svých bezstarostných, okouzlujících úsměvů. „Vypadá to, že poslední dobou vedeš poněkud vzrušující život, co? Jak se ti to zamlouvá? Docela zajímavá změna, ne?“

Než vůbec mohla začít přemýšlet o odpovědi, Jase vedle ní vybuchl. Jediným pádným úderem, při němž Amy i Cowper užasle zamrkali, přirazil Murdocka na zeď.

„Tady u nás,“ sykl, zatímco ho držel pod krkem, „neříkáme poněkud vzrušující život tomu, když někdo unese ženu a pak na ni střílí. Označujeme to za únos a pokus o vraždu. Možná jsme tady na ostrově trochu zaostalí, ale některé věci nestrpíme. Podle mého názoru jste za to, co se dnes ráno málem Amy stalo, spoluzodpovědný. Vzpomeňte si na to, až zase začnete vtipkovat. Já tedy žádnou rozvernou náladu nemám.“ Pustil ho a přistoupil k Amy, jež na něj úzkostlivě zírala. Murdockovi, jenž si s rozpačitým úsměvem upravoval košili, nevěnovala ani pohled.

„Pojďme!“ houkl Jase. „Odvedu tě domů.“ Chytil ji za paži a zamířil ke dveřím.

„Ještě okamžik!“ ozval se Fred Cowper jemně, ale zároveň důrazně. „Ještě dnes je třeba vyzvednout Haleyho jachtu a prohlédnout místo činu. Musíš nám ukázat, v které zátoce to bylo.“

„Odvedu jen Amy domů a hned se vrátím,“ zamumlal Jase.

„Hej, ještě něco!“ křikl Murdock za odcházející dvojicí. „A co maska? Kde skončila?“

„Asi deset metrů pod hladinou,“ pokrčil Jase rameny. „Určitě se při jejím hledání pořádně pobavíte. Přidal jsem do vašeho života trochu vzrušení.“ Vyšel ven a zlostně za sebou práskl dveřmi.

Cestou k domu starého kapitána se mezi Amy a Jasem rozhostilo tíživé ticho. Amy netušila, o čem přemýšlí její průvodce, ale dobře věděla, co trápí její mysl. Nakonec to smutně vyslovila nahlas.

„Vůbec se nezeptal na Craiga. Vlastního syna.“

Jase se vytrhl z jiných úvah.

„Vždyť jsi přece věděla, jaký je otec. Zjistila jsi to už dávno, nevzpomínáš?“

„Ano,“ vzdychla a vzpomínala na malého Craiga a Melissu. Co jim teď poví? „Možná jim stejně řeknu, že umřel,“ potřásla hlavou. Jase se zhluboka nadechl.

„To budeme řešit až později. Teď ti hlavně ošetřím ruce. Máš je od té lávy celé rozedřené. Pak by sis měla trochu odpočinout.“

„Nejsem unavená.“

„Musíš být přímo vyčerpaná!“

„Proč myslíš? Sice jsme dlouho utíkali, ale od té doby jsem už zase nabrala síly. Jen si umyju ty škrábance a možná si dám sprchu. Pak se převléknu a budu zase jako nová.“

Jase ji trhnutím zastavil uprostřed ulice, v obličeji přísný výraz.

„Jsi unavená!“ zavrčel. „Já teď ukážu Cowperovi, kde je ta zátoka, a ty si zdřímneš. Řekl jsem to dost jasně?“

Užasle na něj civěla a nechápala naléhavost v jeho hlase. Přesto ji instinkt varoval, že není vhodné odporovat.

„Jistě, Jasei,“ přikývla poddajně.

Chvíli ji pozoroval, jako by si nebyl jistý, jestli jí může věřit, ale potom ji dál táhl ke svému domu.

„Podíváme se na tvoje ruce a já se pak vrátím do Cowperovy kanceláře. Čím dřív se všechno vyjasní, tím dřív vypadne Murdock ze Saint Clair.“

Amy o téhle větě přemýšlela celou dobu, co jí poněkud bolestivě ošetřoval dlaně. Jase chce, aby Murdock zmizel z ostrova. V kanceláři udělal scénu a obvinil ho, že je spoluzodpovědný za potíže, do nichž se dostala. Očividně se mu Murdock vůbec nezamlouvá, táhlo jí hlavou.

Což je svým způsobem zajímavé, usoudila.

Oba muži totiž měli poměrně dost společného. Absolvovali tvrdou školu života, což na nich zanechalo jistou stopu. Ani jeden netoužil po pohodlí civilizace a necítil se v ní doma.

Pak se jí vybavila Maggiina slova, že muži nejsou vlastně doma nikde. Potřebují, aby si je ženy k tomu přizpůsobily. U Toma Murdocka se to ale bohužel nepodařilo. Vrátil se do divočiny hledat svobodu a dobrodružství.

Je snad u Jasea taky pozdě? polekala se.

Pravděpodobně. On sám je přesvědčený, že je schopný žít jen tak, jak žije teď.

Podívala se na jeho rudohnědou hlavu, jež se pozorně skláněla nad její dlaní, zatímco natíral dezinfekcí ošklivé škrábance, a tělem jí projela vlna něžné náklonnosti, jež neměla nic společného s fyzickou touhou.

„Dneska jsi mi zachránil život,“ usmála se. „Nevím jak ti poděkovat.“

Ostře na ni pohlédl. „Poděkovat mi můžeš tím, že se už nikdy do tak pitomé situace nedostaneš.“

Povytáhla obočí, protože část té něžné náklonnosti ustoupila přirozené sebeobraně. „Jak galantní!“ zafuněla.

„Nemám zájem být galantní,“ odsekl. „A nestojím o to tahat tě z další bryndy!“ Přitom přejel po posledním poranění trochu drsněji. „Au!“

Okamžitě se zarazil, a když se jejich pohledy setkaly, ten jeho tyrkysový byl plný citu, který ji překvapil.

„Amy, dneska jsem byl kvůli tobě strachy bez sebe. Už mi to, prosím tě, nikdy nedělej!“

Zvedla ruku k jeho tváři. „Ne, Jasei, už nikdy. Mrzí mě, že jsem ti způsobila takové problémy.“

„Amy…“ Sevřel její obličej v dlaních a přitáhl si ho k rychlému, tvrdému polibku. Pak zvedl hlavu. „Přestaň se proboha omlouvat a běž si dát sprchu. Buďme rádi, že to máme za sebou.“

Přikývla a sklouzla ze stoličky. „Co by se stalo, kdyby ti Haley nevlezl do té pasti?“ prohodila přes rameno cestou do koupelny.

„Radši na to ani nechci myslet,“ přiznal nevrle a sledoval ji pohledem, jak prochází dveřmi. „Kdyby neztratil trpělivost a nerozběhl se k jeskyni…“

Amy ztuhla s rukou na zárubni, ale neotočila se. Neměla odvahu. Uvědomila si, že Jase neví, že tam v džungli ze sebe udělala živý terč.

Asi na mě neviděl, pomyslela si a kousla se do rtu. Netušil, co Haleyho přimělo vyrazit do tropické strže. Některé věci je lepší nevysvětlovat, usoudila nakonec. Velmi opatrně zavřela dveře a začala se svlékat. V tu chvíli si připadala skoro stejně nervózní jako tam v džungli.

Se zamyšleným výrazem pustila sprchu a postavila se pod ni. Co by asi Jase řekl, kdyby znal pravdu? Lepší na to nemyslet. Horlivě ze sebe začala drhnout špínu džungle a zaschlou mořskou vodu.

Jakmile Jase o půl hodiny později opustil dům, počkala, až uslyší bouchnout hlavní dveře, a pak vyskočila z postele a hledala si čisté oblečení.

Jak by někdo mohl po takovém zážitku spát, odfrkla si znechuceně, když vklouzla do džín a pruhované halenky. Necítila se však na to, aby Jaseovi odporovala, když ji poslal do postele, a tak bez námitek vklouzla pod přikrývku. Zdálo se, že ho její poslušnost potěšila, a Amy poněkud pobaveně dospěla k názoru, že s takovým druhem ženské taktiky zřejmě nemá valné zkušenosti.

Z verandy ho sledovala až do chvíle, kdy zmizel v kanceláři. O chvíli později opustil ve společnosti Cowpera a Murdocka ve svém člunu přístav a zamířil k zátoce, kde je pronásledoval Haley. I na tu dálku viděla, že Jase Toma pokud možno ignoruje. Opravdu ho nemá rád, pokývala zamyšleně hlavou.

No, to jsme dva, ušklíbla se a vrátila se k oknu ve svém pokoji. Přede dvěma lety se rozhodla správně, když nechtěla riskovat vztah s takovým člověkem. Škoda že Melissa na tom nebyla stejně.

Přesto si byla jistá, že navenek mají Jase i Tom hodně společného. Ale i kdyby dokázala bez problémů sepsat seznam těch podobností, věděla, že jsou jen klamné. V zásadních otázkách totiž byli naprosto rozdílní. Cítila to tak jistě jako žár ostrovního slunce.

Nacpala si nějaké peníze do zadní kapsy kalhot a zamířila k Magginu obchodu. „Dobré odpoledne! Máte nějaké nové neznámé druhy zeleniny, které bych dnes mohla zkusit?“ zahlaholila po vstupu do poměrně chladného krámku.

Maggie zvedla hlavu od loňského módního časopisu, který si prohlížela, a zazubila se. „Co si myslíte o tomhle novém pánském stylu? Píšou tady, že se to bude nosit celou sezonu.“

Amy přistoupila k pultu a pohlédla na časopis. „Myslím, že se to týkalo minulého roku, Maggie. V Kalifornii se takový styl objevil a zase zmizel.“

„No, tady na Saint Clair jsme pořád trochu pozadu.“ Maggie odložila magazín, vstala a došla k prosklené lednici, kde měla uložené pivo. „Dáte si?“ vytáhla plechovku.

„Zní to příjemně.“ Amy přelétla pohledem srovnané zboží. „Máte prášek do pečiva? Uvažuju o tom, že bych večer upekla sušenky.“

„Vy toho Jasea ale rozmazlujete!“ uculila se Maggie, otevřela dvě plechovky s pivem a jednu jí podala. „Co myslíte, že s ním bude, až odjedete?“

Amy svraštila obočí. „Tím, že ho nakrmím medovými sušenkami, mu přece nezměním celý život,“ namítla. „Až odjedu, bude dál vysedávat ve svém baru a čekat na nové nic netušící turistky.“ Ta představa jí najednou připadala hrozně skličující.

Maggie pokrčila rameny a dlouze se napila. „Uvažujete o tom, že byste se někdy vrátila?“

„Na Saint Clair? Pochybuju.“ Odmlčela se a snažila se soustředit na regály se zaprášenými konzervami a sáčky. „Máte med?“

„Hmm. Jeden můj kamarád má na druhé straně ostrova pár úlů, a tak mě zásobuje. Slyšela jsem, že jste měla ráno nějaké potíže. Co se stalo?“

„To je dlouhá historie. Naštěstí přijel Jase a vytáhl mě z té kaše,“ vysvětlovala Amy nejistě.

„Slyšela jsem. Co je to za chlápka, co ho Cowper zavřel?“

„Jmenuje se Dirk Haley.“

„Aha,“ pokývala Maggie moudře hlavou. „Jase chtěl po lidech, aby po něm pátrali.“

Amy na ni překvapeně pohlédla. „Opravdu? To jsem nevěděla.“

„Jo, jenže nikdo si neuvědomil, že Haley je ten chlápek na tý velký motorový jachtě. Asi používal různá jména. Tady je to běžný. Dělá to spousta lidí. Ale jsem ráda, že jste v pořádku.“

„Hmm,“ přikývla Amy rozpačitě.

„A kdo je ten druhej cizinec? Ten, co s nima odjel?“

„Ten přijel Haleyho vyzvednout,“ vysvětlovala Amy zvolna. „Prý už po něm nějakou dobu pátrali.“ Nějaký čas pak strávila objasňováním celé té složité záležitosti Maggii, jež o to měla mimořádný zájem a zapamatovala si všechny důležité podrobnosti, aby je mohla v případě potřeby předat dál.

Amy si ani nedělala starosti kvůli tomu, že prozrazuje informace, které si úřady třeba nepřejí šířit. Murdock a jeho kamarádi koneckonců velmi ochotně využili Melissu a masku jako návnadu, a tak by zasloužili, aby se celá záležitost dostala do veřejného povědomí.

Bylo by to jen malé odškodné za to, co Melissa prožila. Vždyť mohla klidně přijet na ostrov sama, a dostat se tak do ohrožení. Kromě toho bylo úplně jedno, jaké informace předává, protož nic tak šťavnatého by se nepodařilo na Saint Clair moc dlouho utajit.

„Od Jasea bylo ale opravdu chytrý, že s sebou vzal ten provaz a nůž!“ zasmála se Maggie. „To sedí. Jase by se nepřipletl do takové šlamastyky, aniž by se na ni pořádně připravil.“

„Ta oblast, kde připravil past, je nádherná,“ vzdychla Amy. „Kdyby se na Saint Clair někdy rozvinula turistika, určitě ji zařaďte mezi místní pozoruhodnosti.“ Zamyšleně si lokla piva a vzpomínala na úžasné prostředí kolem té jeskyně.

„Mám na to místo hezké vzpomínky,“ zamumlala Maggie. „Občas jsme tam s manželem jezdili. Ani nevím, jestli bych chtěla, aby to tam podupaly davy turistů.“

Amy se zasmála, postavila prázdnou plechovku na pult a sáhla po tašce s pečivem, které jí Maggie připravila. „To je problém rozvinuté turistiky. Musíte počítat s tím, že se občas někde něco podupe. Dík za pivo. Zatím na shledanou.“

„Jak dlouho se zdržíte na ostrově?“ zavolala za ní Maggie.

Amy zmizel úsměv z tváře. Tuhle otázku odsouvala stranou od chvíle, kdy si začala uvědomovat, že její pobyt na Saint Clair končí.

„Nevím. Nemám důvod tady dál zůstávat.“

„Nemáte?“ usmála se Maggie vlídně. „Popřemýšlejte o tom, až budete večer míchat těsto na sušenky pro Jasea.“

Amy rychle odešla, protože na to vůbec nechtěla myslet. Snažila se tak úporně, že se málem srazila s Tomem Murdockem.

„Uff! Kam se tak ženeš, Amy?“ protáhl tiše a popadl ji oběma rukama za ramena.

„Tome!“ Překvapeně couvla. Dotek jeho prstů se jí nelíbil. „Už jste to s Fredem a Jasem vyřídili?“

Murdock trhl hlavou směrem k přístavišti, kde se na vlnách houpala připoutaná Haleyho modrobílá jachta. „Všechno jsme zvládli až na jednu maličkost – a to je nalezení té masky.“

„Kde je Jase?“

„Zůstal v Cowperově kanceláři.“ Zatvářil se pohrdavě a pokrčil rameny. „Mám na starosti důležitější věci. Chci s tebou mluvit a došlo mi, že přes Lassitera nebude snadné se k tobě dostat. Tak jsem trochu pátral na vlastní pěst. Kdosi mi prozradil, že tě viděli jít do místního koloniálu.“

„Hmm. Ale myslím, že ani nemáme moc o čem mluvit,“ řekla opatrně.

„Ne? Vždyť ses kvůli té masce táhla do horoucích pekel, ne?“ ušklíbl se. „Když jsem zjistil, že jsi sem přijela ty a ne Melissa, nevěřil jsem svým očím. Proč, zlato? Co tě přivedlo na Saint Clair? Hledalas mě?“

„Nevím, co ti na to mám odpovědět,“ spustila rozpačitě. „Je to všechno tak složité a já…“

Vzal jí tašku s nákupem z ruky. „Pojď, koupím ti drink. Kvůli starým časům. Ale půjdeme do jiného podniku, než je ten Lassiterův. Nestojím o to, aby mi nakukoval přes rameno a mračil se pokaždé, když se na tebe podívám.“

Amy si připomněla, že skutečným důvodem, proč překonala tisíce mil v Pacifiku, byla potřeba dozvědět se, jak to s ním vypadá, a tak se bezmocně nechala odvést do chladivého prostředí přístavní vinárny U Cromwella.

Na terase Hada, nedaleko od nich, stál Jase s rukama zasunutýma do zadních kapes plátěných khaki kalhot a pozoroval je, jak mizí v jiném podniku. Nehýbal se, jelikož si uvědomoval, že nemá odvahu ruce vytáhnout, protože se mu třesou.

Nakonec se přijatelně zklidnil, otočil se na podpatku a vešel do baru, kde zamířil k svému obvyklému místu na konci barového pultu.

Ray se na nic neptal, ale otevřel novou lahev rumu, naplnil kalíšek a postavil ho před šéfa. „Našel jste ji?“ Opřel se loktem o pult.

„Jo. Právě vycházela od Maggie s nákupem.“

„A proč se tedy tváříte, jako byste zrovna přišel o nejlepšího přítele?“

„Zastavil ji Murdock a odvedl ji ke Cromwellovi na drink a kdovíkam ještě,“ zavrčel Jase a sáhl po sklence s rumem.

„Nakoupila přece věci na vaši večeři, ne jeho,“ poznamenal Ray s úsměvem. Ještě nezažil, aby šéf takhle prožíval vztah s nějakou ženou. „Chci říct, že to nemůže být na jeho večeři, protože bydlí v Marina Inn a tam není kuchyň. Tu máte vy.“

„Má to snad být ukázka psychologického rozboru, který můžu očekávat od samozvaného psychiatra postávajícího za barovým pultem?“ ušklíbl se Jase.

„Pardon!“ omluvil se Ray, který si uvědomil, že překročil neviditelnou hranici. „Děláte si o ni starosti?“

„Přijela sem, aby zjistila, co s ním je. Já se jí prostě jen připletl do cesty.“

Ray si zapálil cigaretu a chvíli mlčky přemítal. „Zachránil jste jí život,“ prohlásil nakonec.

„O její vděčnost nestojím!“ Jase se dlouze nadechl a zavřel oči. „A vůbec, odpoledne jsem zjistil, jak to s tím zachraňováním bylo. Vyslechli jsme si Haleyho verzi události a víš, co z něho vypadlo?“

„Nemám potuchy.“

„Tvrdil, že jak tam stál před tou strží, uviděl Amy, jak peláší z místa, kde jsem ji schoval, skrz vodopád do jeskyně. To ho přimělo vyběhnout z lesa a padnout do pasti.“ vzdychl. „Měla hrozný štěstí, že ji netrefil. Zatracený štěstí! Udělala to proto, aby ho odlákala ode mě.“

Ray sebou při jeho vážném tónu trhl.

„Je v pohodě,“ zamumlal chlácholivě. „Dostal jste ji z tý bryndy.“

„Čeká ji mnohem horší, jakmile ji dostanu do rukou. Ještě nikdy jsem tak netoužil zmlátit ženskou jako teď!“ dodal Jase výhrůžně, sám trochu překvapený hloubkou svého prožitku.

„Proto jste ji šel před chvílí hledat? Chcete ji zbít?“ zakřenil se Ray.

„Řekněme, že bych rád vyjádřil svůj názor na tu věc konkrétním způsobem. Nemůže takhle riskovat krk. Haley by o pár minut později do té léčky stejně spadl. Neodolal by touze prohledat tu jeskyni. Potřeboval se ujistit, jestli tam jsme, nebo ne.“

„Amy nemá vaše zkušenosti, aby dokázala odhadnout, jak se lidi jako Haley zachovají. Asi se o vás bála. Měla strach, že ten lotr do tý pasti nevleze.“

Pohlédl na prsty svého zaměstnavatele, které pevně sevřely sklenku. Jejich klouby přitom zbělely.

„Pokud byste stál o malou bezplatnou radu od nedoceněného psychiatra…“

„Jakou?“ štěkl Jase.

„Bít ji za téhle situace by nebyl právě nejmoudřejší krok,“ usmál se Ray. „Murdock by při tom srovnání mohl dopadnout velmi příznivě.“

Jase zamumlal jakousi nadávku, pomalu pustil sklenku a vstal.

„Kam jdete?“ vyzvídal Ray.

„Zachránit svoji večeři.“ Jase vyšel z baru a zamířil k vinárně U Cromwella.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Tři minuty poté, co Tom Murdock usadil Amy ke stolu a objednal pití, pochopila, co ho k tomu vede. Sklopila oči ke sklence toniku a pak se pátravě zadívala do jeho obličeje. „Tohle pozvání nemá být vzpomínka na staré časy, co?“ vypravila ze sebe. „Jde zase o nějaký tvůj rozmar.“

Murdock se opřel, každým coulem tvrdý, cynický, lehce pobavený hejsek. „To, že jsem na tebe po té době nezapomněl, má v sobě něco vzrušujícího.“

Amy se netrpělivě zavrtěla. Tenhle podnik se jí nelíbil tak jako Had. Zaplnila ho sice stejná směsice námořníků, rybářů, místních obyvatel a několika odvážných turistů, přesto jí připadal cizí. Cítila se v něm nesvá.

Pak si vzpomněla, že stejný pocit měla první noc u Hada. Pomohlo mi, že jsem se poznala s majitelem, uvědomila si s ironickým úšklebkem. A s barmanem. Tady si v té výhradně mužské společnosti připadala osaměle.

Když vešla s Tomem, muž za barovým pultem na ni zvědavě pohlédl, takže nejspíš věděl, o koho jde. Připadalo jí, že to ví na ostrově snad každý.

„Tome, předpokládám, že si uvědomuješ, že pro tebe shledání se mnou znamená jen to, že tvoje ego je radostí bez sebe díky představě, že jsem se vypravila několik tisíc kilometrů přes Pacifik kvůli tomu, abych zjistila, co se stalo s mužem, na kterého nemůžu zapomenout. Je to tak?“

„A není to tak?“ pousmál se a jeho tmavé oči si ji změřily s náznakem začínající touhy. „Jsi tady, což o něčem vypovídá.“

„Asi tě trochu zklamu, ale opravdu jsem nepřijela proto, abych uspokojila svoji zvědavost ohledně tebe. Chtěla jsem jen vypátrat pravdu o Craigově otci. Tvému synovi je teď rok. Copak tě to vůbec nezajímá?“

„Craig byl omyl,“ řekl Tom tiše.

„A Melissa na to doplatila. Ani omylem se nesnažíš, abys ji podporoval – citově ani finančně. A vyšel jsi z toho beztrestně, co? Utekl jsi od jakékoli odpovědnosti. Žádné starosti s úhradami za doktora, s výměnou plenek, sekáním trávníku či starostmi, jak si Craig povede ve škole!“

„Nejsem typ pro takový život a ty to víš!“ namítl ostře.

„Jo, vím to dobře. A věděla jsem to už přede dvěma lety. Proto bych si tě nikdy nevzala. Jen mě mrzí, že to sestra taky nepochopila.“

„Mě taky, Amy,“ potřásl Tom unaveně hlavou a zvedl sklenku s rumem. „Chceš vědět, jak to doopravdy bylo mezi mnou a Melissou? Povím ti to. Když jsi mě odmítla, chovala se moc příjemně. Jemně, žensky a láskyplně. To všechno jsi ty pro mě neměla. Připadá ti hodně divné, že jsem ji považoval za, ehm, vhodnou utěšitelku?“

„Chceš tím říct, že byla lékem na tvoje zraněné ego, a využils ji k tomu, abys mi uštědřil lekci za to, že jsem ti dala kopačky?“ vyhrkla podrážděně. „Chováš se jako kluk! Jsi pyšnej na svoje mužné hrdinství, ale ve skutečnosti jsi ještě vůbec nedospěl. Přistupuješ k odpovědnosti jako dítě. Prostě od ní utečeš.“

Tom se natáhl přes stůl a velkou rukou sevřel její zápěstí. Tmavé oči se mu blýskly a na okamžik jí velmi připomínal Dirka Haleyho. Cítila, jak má napnuté nervy, a tělem jí prolétl záchvěv strachu.

„Hele, Amy!“ zavrčel. „To, co bylo mezi mnou a Melissou, je jedna věc. Vždycky jsi pro mě byla důležitá hlavně ty. Mohli jsme spolu zažít něco mimořádného – ty a já. Jen kdybys nebyla tak zatraceně opatrná. Kdyby sis dovolila milovat mě jako Melissa, všechno mohlo být jinak.“

„Nic by se nezměnilo a ty to víš,“ sykla podrážděně. „Pokud bych nebyla tak zatraceně opatrná – jak tvrdíš – skončila bych jako Melissa. Ale do takové situace mě nedostane žádný mužský! Zvlášť ne takový, který by mi provedl to, co ty Melisse.“

Murdock stiskl rty. „Copak tě vůbec nezajímá moje stanovisko? Umíš si představit, jaký to je, když se jednou ráno probudíš a zjistíš, že jsi v pasti – s manželkou a dítětem na cestě? Vidíš, že celej život jde do háje? Je totiž příliš krátkej na to, abys ho promrhala někde na předměstí. Potřebuju mít volnost, svobodu. Potřebuju se pořád testovat, ověřovat si, jestli dokážu přežít. Moje práce je jako šachy okořeněný opravdovým nebezpečím. Nic z toho, co mi nabízela Melissa, do tohohle životního stylu nezapadá.“

„Já vím,“ vzdychla Amy. „Nabízela ti domov. Copak to nechápeš? Stejně by to dopadlo, kdybych přijala tvoji nabídku. Protože i já můžu nabídnout jen domov.“

„Něco bychom vymysleli.“

Amy zavrtěla hlavou. „Ne. Kdybych ti dala syna, jak sis přál, musela bych ho vychovávat sama. Stejně jako je na tom Melissa. Tvůj syn je krásné dítě. Je ti hodně podobný.“

„Nesnaž se brnkat na tyhle struny!“ okřikl ji. „Na mě to nezabírá. Nikdy se nemůžu vrátit. Je to tak pro Melissu i Craiga lepší.“

Amy se poprvé od chvíle, kdy ji zastavil na ulici a odvedl do vinárny, smutně pousmála. „V tom s tebou můžu souhlasit. Nepřijela jsem sem proto, abych tě našla a odvlekla domů. Upřímně řečeno jsme se obávaly, že už nejsi naživu. Melissa to potřebuje vědět, protože jednou musí tvému synovi o tobě něco vyprávět.“

„Povězte mu pravdu!“ zamračil se Tom.

„Budeme se snažit vyhnout tomu, aby zjistil, že jeho otec je mizera!“

„Cože, ty…!“ Prsty svírající její zápěstí se na okamžik bolestivě sevřely a Tomův obličej se výhrůžně zachmuřil. Amy potlačila chuť vytrhnout mu ruku a nehybně čekala, co se bude dít.

Tom ji vzápětí se znechuceným výrazem pustil a opřel se. Jeho tmavé oči si ji zadumaně prohlížely. „Co tedy povíš Melisse, až se vrátíš?“

Pokrčila rameny. „Uvažovala jsem o tom, že řeknu, že jsi mrtvý.“

„To by nebylo právě chytrý – v případě, že bych se někdy náhodou objevil v San Francisku,“ poznamenal s potměšilým úšklebkem.

„Kdybys náhodou udělal tu chybu a objevil se u Melissiných dveří, narazil bys na muže, který ví, co je odpovědnost. Melissa se bude brzy vdávat. Adam se totiž umí postarat o rodinu. Nepustil by tě přes práh. Nedovolil by, abys ublížil Melisse ani vašemu synovi. Proč myslíš, že jsem se vypravila na Saint Clair zjistit pravdu o masce a o tobě právě já? Adam by Melissu samotnou nepustil. A upřímně řečeno, ani nechtěla jet. Už s tebou skončila. Domov, který ti kdysi nabízela, přijal jiný muž s otevřenou náručí. Jakmile to bude možné, přijme Craiga za vlastního.“

„Adoptovat ho?“ Šlo o vzácný okamžik, možná jediný, kdy Amy zažila, že je Tom Murdock vyvedený z míry. Chvíli na ni ohromeně zíral, ale rychle se vzpamatoval. „No, možná je to nejlepší řešení.“

„S tím souhlasím,“ utrousila suše. Vstala a natáhla se pro tašku s nákupem, která ležela na vedlejší židli. „Sbohem, Tome. Netvrdím, že z toho mám radost, ale je to úleva. Uvidíme, jak se ti bude tvůj volný a dobrodružný život zamlouvat o dvacet let později, až ti začnou ubývat síly a ženy tě už nebudou považovat za tak přitažlivého. Melissin a Adamův syn bude v té době na univerzitě. Možná ti bude podobný fyzicky, ale můžeš se vsadit, že se jeho rodiče postarají o to, aby se z něj nestal další zastydlý puberťák, jako byl jeho biologický otec. Dospěje v muže a nezůstane klukem, který si chce navěky hrát dětské hry.“

Vykročila k východu, když vtom její pohled padl na Jasea, jenž právě nakoukl dovnitř. Zíral na ni s výrazem, který nedokázala přesně určit. Bylo v něm něco mezi zuřivostí a strachem s příměsí čistě mužského zklamání.

Zůstala stát u stolu a Tom vstal a položil jí ruku na rameno, aby jí zabránil v odchodu. Jasea si ještě nevšiml.

„Poslyš!“ zaprosil. „Zapomeň na Melissu, Craiga a všechny ostatní v San Francisku. Tady se naučíš žít jen přítomností a nemyslet na budoucnost. Teď jsme tu jen ty a já. Ukážu ti, o co jsi přede dvěma lety přišla. Vezmu tě na večeři a pak spolu strávíme noc. Budu dobrej, slibuju!“

Jase se k nim blížil svým typickým vláčným krokem. V jeho obličeji v tu chvíli převládala zuřivost.

„Obávám se, že to není možné, Tome,“ řekla Amy opatrně a při pohledu na Jasea cítila, jak se celá třese. Na jeden den je toho vzrušení už nějak moc, pomyslela si. Poslední, o co stála, byl další výbuch mužské agresivity. „S večeří už mám jiné plány,“ dodala. „A po večeři taky.“

Tom se prudce otočil, aby sledoval směr jejího pohledu. Přimhouřil oči. „Opravdu s ním spíš?“

Jase k nim dorazil a Amy sebou trhla. Přitom strčila loktem do sklenice s tonikem, který nedopila, a ta se nebezpečně zakymácela. Jase automaticky vztáhl ruku, aby ji zachytil, přestože se plně soustředil na muže před sebou.

„Ano,“ zavrčel odpověď na jeho otázku. „Spí se mnou. A potraviny v téhle tašce jsou na večeři, kterou mi dnes připraví. Když se to vezme kolem a kolem, Murdocku, nemáte na ni žádnej nárok. Ještě se k ní přiblížíte a rozbiju vám hubu. Jdeme, Amy!“

Vzal jí tašku s nákupem z ruky a opřel si ji o předloktí. Volnou rukou pak popadl Amy za zápěstí a odvedl ji z vinárny. Neprotestovala, že ji vleče podél přístaviště, přestože musela popobíhat, aby stačila jeho dlouhým krokům, a zápěstí ji bolelo, jak ho pevně svíral. Přesto cítila úlevu. Zbavila se Toma Murdocka navždy a to zjištění bylo příjemné.

Jase promluvil až doma. Strčil do kuchyňských dveří, postavil nákup na linku, pustil Amy a přimhouřenýma očima se na ni zadíval. „Nechceš ho!“ sykl.

„Ne,“ souhlasila ochotně a rty se jí zachvěly jemným úsměvem. „Je to mizera!“

„Ano.“

„Nepotřebuje ho ani tvoje sestra a její dítě. Nikdo o takovýho chlapa nestojí.“

„Přesně tak.“ Amy se usmála trochu víc.

„Nechci, aby se kolem tebe ještě někdy ometal.“

„Chápu, Jasi. Věř mi, že o jeho společnost nestojím,“ zavrtěla hlavou.

Tyrkysové oči se najednou rozzářily. „Dozvěděl jsem se, cos dnes ráno provedla u vodopádu. Haley tvrdil, že jsi ze sebe udělala snadný terč.“

„Uff!“ vydechla rozpačitě.

„Můžeš si být jistá, že jsem zuřil. Dokonce jsem uvažoval o tom, že ti napráskám. Ale Ray mi to rozmluvil.“

„Ano?“

Přistoupil blíž a Amy zatajila dech. Opět mezi nimi ožila touha. Měla pocit, že v žáru toho tyrkysového ohně přímo taje.

„Říkal,“ začal Jase opatrně a pátravě se jí zadíval do očí, „že když podlehnu nutkání nandat ti, co se do tebe vejde, mohla bys dospět k názoru, že Murdock ve srovnání se mnou působí sympatičtěji.“

Sevřela jeho obličej do dlaní. „Ray se mýlí. Vůbec nejsi jako Murdock. A ať uděláš cokoli, nikdy nebude ve srovnání s tebou lepší.“ Stoupla si na špičky a přejela mu rty po ústech. „I kdyby ses rozhodl, že mě zbiješ, přesto bych ti dnes uvařila večeři.“

„A strávila noc v mojí posteli?“ dodal a jeho sametový hlas ji přímo obalil. Jase přitom nahmatal sponu v jejích vlasech a rozepnul ji.

„Ano.“

Vzala ho kolem krku a sklonila hlavu ke straně, takže se její vlasy v barvě koření volně rozlétly. Zpod přimhouřených víček ho přitom přes řasy láskyplně pozorovala. „Ale za těchhle okolností možná budeme muset v běžném postupu udělat pár změn,“ zamumlala.

„Jak to myslíš?“

„Kdyby mě začala bolet záda, ráda bych byla při milování nahoře.“

„Mám dojem, že nebereš moje mužné rozhořčení moc vážně,“ zasténal, přitáhl ji blíž a otřel se nosem o její krk.

„Jen využívám ženské úskoky k tomu, abych ho překonala,“ uculila se.

„Vypadá to, že zabírají. Připadám si čím dál méně rozhořčený.“ Dotkl se rty její šíje. „Bože, Amy, moc po tobě toužím. V tuhle chvíli cítím, že bych tě měl buď zbít, nebo se s tebou milovat. Ať tak či tak, nějak tě tím poznamenám.“

„Můžu si vybrat, kterou techniku použiješ?“ popíchla ho.

Najednou se sklonil a zvedl ji do náruče, v obličeji napjatý, roztoužený výraz. „Ne, ne, provokuješ mě dnes celý den, už od chvíle, kdy jsem se ráno probudil a zjistil, že jsi pryč. Jakmile jsem dostal ten vzkaz od Haleyho, málem jsem se zbláznil strachy o tebe. A potom se zase objevil Murdock… Byl to opravdu náročný den!“

Přitom ji odnášel z kuchyně do obývacího pokoje. Tam se posadil na pohovku, s Amy v náručí. Pozoroval ji, zatímco se uhnízdila na jeho klíně.

Uvědomoval si silný pocit nezdaru a věděl, že není jen fyzický. Tenhle pocit nedokáže vyhladit tím, že se bude s Amy znovu milovat. To, co cítil, byla mnohem vážnější nespokojenost a vycházela ze strachu. Amy totiž dokončila úkol, kvůli kterému se na Saint Clair vypravila, a nic ji dál na ostrově nedrží.

Zoufale si přál, aby to bylo jinak, jenže jí neměl co nabídnout, a to ho trápilo.

Roztřesenýma rukama ji začal svlékat. Snažil se ty rušivé, beznadějné úvahy vytlačit z mysli vášní. Nemá smysl myslet na zítřek, povzdechl si. O tom jsem se přece poučil už dávno.

Jenže s Amy zjistil, že se mu znovu a znovu vrací pokušení udělat přesně tohle: přemýšlet o budoucnosti. Snít o budoucnosti by bylo přesnější označení, pomyslel si.

Amy měla pravdu. Muži si libují ve fantazírování. Musel si pořád připomínat, že se Amy pohybuje v jiném světě, v takovém, který před lety opustil. Úvahy o budoucnosti po jejím boku do takového fantazírování patřily.

Zatímco jí stahoval halenku, cítil, jak si její prsty pohrávají s knoflíky u jeho košile. Zasténal a projev jeho touhy ji povzbudil, a tak košile dopadla na podlahu krátce po halence.

Pak ucítil jemné píchání nehtů, které mu přejely po ramenou a smyslně se zabořily do chloupků na hrudi. Amy vzápětí začala putovat ústy po nahé kůži jeho ramen, a když občas použila zuby, pokaždé se zachvěl.

Potěžkal dlaní jemnou křivku jejího ňadra a hned nato ji položil na pohovku a agresivně si na ni lehl. Její vůně zaútočila na jeho smysly. Nikdy na tu vůni nezapomenu, pomyslel si roztržitě. Zůstane ve mně vtisknutá po zbytek života.

Zatoužil, aby jí taky zůstala vzpomínka na něj, které se nikdy nedokáže zbavit. „Chtěl bych, abys na mě myslela, až se vrátíš do San Franciska,“ vydechl chraplavě. „Abys mě viděla, cítila a vnímala pokaždé, když se podíváš na nějakého jiného muže. Pokaždé, když pomyslíš na to, že bys s někým jiným skončila v posteli.“

„Ach Jasei, nebuď tak krutý!“ zašeptala.

„Promiň, ale nemůžu si pomoct. Nějakým způsobem se ti podařilo probudit část mého nitra, která byla dlouho bezpečně pohřbená.“

Rychlým, netrpělivým pohybem rozepnul knoflík jejích džín a stáhl zip. Vsunul dovnitř dlaně a nedočkavě jí kalhoty svlékl. Přitom si uvědomoval, že takhle si milování s Amy nepředstavoval. Chtěl, aby probíhalo kultivovaně a romanticky, se vším, co by jí připadalo vzrušující.

Nedokázal se však zbavit pocitu zoufalství, té téměř divoké touhy zmocnit se jí násilím. Pohánělo ho vědomí, že ji brzy ztratí.

Amy se nesnažila odporovat či zpomalovat, ani nežádala, aby k ní přistupoval jemněji. Zdálo se, že ji ta naléhavá primitivní vášeň lapila stejně jako jeho, z čehož se mu točila hlava.

Sevřel oběma rukama její hýždě a krev se mu rozproudila rychleji. Když přitiskl rty do prohlubně mezi Amyiným ramenem a krkem, zaslechl tiché sténání vycházející z hloubi jejího hrdla.

Rozechvělými prsty uvolnila pásek jeho kalhot a Jase se odtáhl, aby mohla dokončit jeho svlékání. „Ach Amy! Tolik po tobě toužím!“ zamumlal. „Ano, Jasei!“

Odkopl kalhoty a hladově se na ni vrhl. Jakmile mu vnořila ruce do vlasů, zaplavila ho radost, že dokázal tuhle ženu přimět, aby byla tak nádherně vzrušující. To, jakým způsobem reagovala na jeho doteky, u žádné jiné nezažil.

Užasle prozkoumával taje jejího těla a pátral po těch nejcitlivějších místech, která laskal tak dlouho, až se Amy pod ním svíjela a zmítala.

Pak zvedl hlavu, aby si ji prohlédl. Měla pevně zavřené oči, rty vlhké a pootevřené a vzrušeně oddechovala. Tiše sténala a vzpínala se, jak svým tělem žadonila o slíbené uspokojení.

„Pojď ke mně, Jasei!“ šeptala chraplavě a pevně stiskla jeho ramena.

Zvolna se sklonil, aby si vzal, co nabízela, a cítil, jak se její ruce něžně pohybují po jeho pase. Amy se zajíkla, jako vždycky, když se jí zmocnil. Její tělo se kolem něho uzavřelo a v tu chvíli se ho opět zmocnila nepřekonatelná touha dát jí dítě.

Svoje dítě.

Ta představa se ho držela, jako pokaždé, když se s ní miloval. Chtěl ji uspokojit jako ženu, umožnit jí zažít fyzické potěšení z milování, ale na hlubší úrovni si přál mnohem víc. Zanechat v ní klíčící semeno jako talisman pro budoucnost.

Představa, že by s ním Amy otěhotněla, byla příliš silná, aby jí dokázal odolat. Touha stát se otcem v něm dřímala deset let, a když teď opět vyplula na povrch, nedokázal ji zapudit. S Amy v náručí nemohl myslet na nic jiného.

Jako by v něm všechno vybuchovalo bílým žárem. Vířil ve smršti žádostivosti a touhy, která v Amy vyvolávala stejně prudkou reakci.

Když ucítil, jak jí tělem probíhá jemné chvění, věděl, že dosáhla uspokojení. To zjištění vzápětí uvolnilo i jeho vyvrcholení. Vzepjal se, vykřikl její jméno a hned nato se na ni zhroutil.

Teprve po dlouhé chvíli se Amy zavrtěla, protože začala vnímat mužnou tíhu, která ji ještě stále tlačila do pohovky. Pootevřela oči, a když se střetly s Jaseovým pohledem, koutek jejích úst se zkřivil lehkým úsměvem.

„Krásné,“ vzdychla a odhrnula mahagonovou kadeř z jeho čela. Zatvářil se nechápavě. „Tvoje oči,“ hlesla. „Máš nejkrásnější oči na světě. Ještě nikdy jsem takové neviděla.“

Zdráhavě se usmál a záměrně zvolil laškovný tón. „To abych tě lépe viděl, drahá.“

„Jestli hodláš takhle vtipkovat, radši už tvoje další přednosti nebudu vyjmenovávat,“ vzdychla. „Mohlo by to být trapné.“

„Jen se neostýchej!“

„Toužíš po komplimentech?“ zazubila se a vychutnávala dozvuky vzájemného vášnivého spojení. Tyhle okamžiky netrvají dlouho a chtěla si je vrýt do paměti co nejhlouběji. Zůstanou jí pro celý život.

Věděla, že Jaseovi se podařilo to, oč usiloval: zpečetil její tělo svým. Nikdy na něj nezapomene. Věděla to už po první společné noci.

„Oplatím ti lichotku,“ prohlásil Jase. „Výměnou za sdělení, že mám krásné oči, ti povím, že ty tvoje mají barvu moře k ránu nebo po bouři.“

Rozzářila se, přestože šlo jen o hru.

„To je pěkné. Ty máš zase úžasná ramena. Žádné boule jako vzpěrač, ale štíhlá a pevná. Asi to bude tím plaváním.“

„A ty,“ zamumlal, sklonil se a špičkou jazyka se dotkl její bradavky, „máš nejkrásnější prsa. Něžná a citlivá. Stejně jako jsi ty celá.“

Usmála se a přejela mu rukou po boku. „Ty máš útlý pás. Žádný tuk. Nijak špatné na muže, který je majitelem baru,“ dodala pochvalně.

„Tvoje břicho má roztomilé křivky,“ opáčil.

„Máš i pěkné nohy,“ pokračovala.

„Ty tvoje jsou neuvěřitelné, když je obtočíš kolem mě,“ protáhl se zářícíma očima. „Ale kdybych si měl vybrat část, která se mi líbí nejvíc…“

„Říkala jsem, že to může být trapné!“

„Nikdy!“ mávl rukou a dlouze, spokojeně ji políbil. „Nic na tobě nemůže být trapné. Možná až na to, jak na tebe reaguju.“

„Ne, ne!“ protestovala s tichým smíchem. „To se mi líbí nejvíc.“

„Líbí se ti, když se přestanu ovládat?“

„Hmm. Mám pocit určité nadvlády.“

Zíral na ni a pobavený záblesk z jeho očí zvolna mizel. „Ten pocit mám já taky, ale všechno je to jen představa, co?“

„Cože? Co se děje?“ Nechápavě ho pozorovala, když se odtáhl a sedl si vedle ní.

Otočil se a plácl ji přes zadek. „Vstávat, ženská! Splnil jsem svoji mužskou povinnost a ukázal ti, kde je tvoje místo. Teď mám hlad.“

„Posíláš mě do kuchyně?“ našpulila vzdorně rty.

„Hned po sprše,“ přikývl a sklonil se, aby jí pomohl vstát. „Co chystáš k večeři?“

„Sex a jídlo. Myslíš někdy na něco jiného?“

„Jak dobře víš, lidský rod má tyhle dva základní zájmy.“ Chytil ji kolem pasu a přehodil si ji přes jedno z ramen, která před chvílí tak obdivovala. „Vzhůru do sprchy, dámo. Potom se můžeš vrhnout ke sporáku. Mimochodem, neodpovědělas na moji otázku. Co bude k večeři?“

„Jak je to dávno, kdys měl naposledy sušenky s medem a doma upečené kuře?“

„Ach bože! Už se mi sbíhají sliny!“

Představy dvou šťastných milenců bez zájmu o svět a budoucnost, které si vytvořili během milování, přetrvávaly i při večeři. Amy si uvědomovala, že se ten pocit snaží záměrně prodlužovat, a zdálo se, že Jase s tou iluzí souhlasí.

Pozorovala ho, jak dojídá poslední sušenku, když si náhle na něco vzpomněla.

„Co je?“ zeptal se okamžitě, protože si všiml, jak svraštila obočí.

„Jen tak přemýšlím – ví vůbec někdo, co je na té masce tak vzácného?“

Jase zaváhal. „Murdock Haleymu namluvil, že je v ní schovaný seznam amerických agentů operujících v Pacifiku. Předpokládal, že Haley ho měl v úmyslu prodat tomu, kdo nabídne nejvíc – až by někdy potřeboval peníze nebo tlačenku.“

„A je tam něco takového?“

„Murdock tvrdí, že ne. Údajně to jen měla být past na Haleyho. Jedinou hodnotu, kterou může ta maska mít, je upomínka pro Melissina syna. Jestli ji chceš, můžu ti ji vylovit.“

Chvíli o tom uvažovala. Vydala se do takové dálky, aby vypátrala tajemství té masky a zjistila, co se stalo s Tomem Murdockem. Teď znala odpověď na obě otázky. „Nechci,“ zavrtěla nakonec hlavou. „Už ji nepotřebuju. Craig bude mít brzy nového otce. Doufám, že opravdového. A nemá zapotřebí shromažďovat suvenýry a vzpomínky na muže, jako je Tom Murdock.“

„Povíš Melisse pravdu? Že Murdock žije?“

„Ano. Asi to bude nejlepší. Ale v podstatě na tom nezáleží. Je zamilovaná do Adama a pochybuju, že by se vzdala skutečné lásky kvůli iluzi té Tomovy.“

„A ty?“

„Já si o něm nikdy žádné iluze nedělala,“ prohlásila pevně. Jediné iluze, které v tuhle chvíli mám, se týkají tebe, pomyslela si sklesle.

Netušila, kdy a kde se ta představa zrodila, ale plápolala v její hlavě silným plamenem. Byla to vidina Jasea obklopeného pohodlným domovem a její láskou a žijícího normálním, civilizovaným způsobem.

Pro takového muže by ráda ten domov vytvořila, jenže při své neuvěřitelné nešikovnosti si nakonec vybrala člověka, jenž se od civilizace odřízl. Který nemá o domov zájem.

DESÁTÁ KAPITOLA

Křehká síť iluzí vznikající v žáru vášně mezi Jasem a Amy se začala trhat hned po večeři. Realita se vrátila příliš rychle.

Amy si uvědomovala, co se děje, co je špatné z jejího hlediska, ale důvody Jaseovy zhoršující se nálady mohla jen odhadovat.

Jak vyhlídky na růžovou budoucnost bledly, ocitla se tváří v tvář nevyhnutelné otázce: Jak dlouho ještě můžu zůstat na ostrově, když úkol, kvůli kterému jsem se sem vypravila, je u konce?

Právě tahle otázka jí zněla v uších, zatímco po večeři kráčela vedle Jasea do jeho baru.

Na jak dlouho by vlastně chtěla svůj pobyt prodlužovat? Čím déle s Jasem zůstane, tím těžší bude loučení. Tím, že na Saint Clair setrvává, si nijak neprospívá.

Ani jeden o jejím hrozícím odjezdu nemluvili, přesto se ten problém před ní rozprostíral jako obrovská propast prázdnoty. U Jasea předpokládala, že používá vlastní filozofii – přijímat každý den, jak přichází. A bude brát všechno, co mu nabídne, a dokud bude chtít.

Věděla, že Jase málokdy uvažuje o budoucnosti. Naučil se to, aby během posledních let přežil, a zatím mu to vycházelo. Neměla právo to hodnotit, přesto ji skličovalo vědomí, že na téhle zásadní úrovni jsou tak odlišní.

V baru už bylo živo. V přístavu kotvila další námořní loď a kromě námořníků se tam objevilo i pár místních, aby si dali pivo a poklábosili o tom, co je nového. U jednoho stolku seděl Fred Cowper se dvěma rybáři, které Amy zahlédla v přístavišti. Když s Jasem procházela kolem nich ke stolku s výhledem na vodu, všichni na ni přátelsky kývli.

Ray se vesele usmál a přinesl sklenici červeného vína pro Amy a rum s ledem pro šéfa. Amy mu podala papírový sáček, který vzala s sebou. „Tady ode mě něco máte, Rayi,“ prohlásila. „Zákusek.“

Mladý muž se ještě víc rozzářil, nadšeně dárek převzal a otevřel. „Čokoládové sušenky! Moje oblíbené!“

„Pokud vím, tak jsi tvrdil, že máš nejradši kokosový koláč se šlehačkou,“ zavrčel Jase a dlouze se napil.

„Protože mi ho Amy ve čtvrtek dala, takže ve čtvrtek mám opravdu nejradši kokosový koláč se šlehačkou. Ale dneska je jiný den. Kdy jste to upekla, Amy? Pokud vím, měla jste dneska dost rušno.“

„Těsto jsem umíchala těsně před večeří a upekla ho během jídla,“ pokrčila rameny.

„Kolik jich už šéf snědl?“

„Nemusíš mít obavy, neměl jsem jich o moc víc než ty,“ sdělil mu Jase suše.

„Jak vidím, nemá právě nejlepší náladu, co?“ poznamenal Ray a hladově se pustil do sušenek. „Možná to bude tím, že jste mu jich dala málo. Jsou skvělé!“

„Díky.“

Ray se chvatně vrátil na své místo za barovým pultem, zatímco Jase se zabořil do proutěného křesla s vysokým opěradlem a lil do sebe rum takovou rychlostí, až to Amy zneklidnilo.

Během několika posledních dní s pitím skoro přestal a teď to vypadalo, jako by chtěl ztracený čas dohnat. Amyina úzkost se projevila podivným záchvěvem zlosti.

„Hodláš zbytek života strávit tím, že budeš každý večer vysedávat u Hada a nalívat se rumem?“ zamumlala nevrle, když to už nemohla vydržet.

Jase na ni úkosem pohlédl a hned se zase zadíval na vchod do baru. „Možná. Záleží na tom?“

Stiskla rty a rozhlédla se, přičemž se zoufale snažila nevnímat narůstající napětí mezi nimi. Překvapeně si uvědomila, že Jaseův podnik jí už nepřipadá tak cizí a nebezpečný jako první večer. Nejspíš to bude tím, že už v něm někoho znám, přinejmenším od pohledu, pomyslela si. V podstatě už navázala opatrné přátelství se dvěma či třemi místními obyvateli, což by ji zpočátku vůbec nenapadlo.

Vybavila se jí Maggie se svou praktickou filozofií a otevřený, veselý Ray a jeho obrazy. Ukázalo se, že Saint Clair nakonec není takový, jak si představovala. Žijí tady i milí lidé.

„Na co myslíš, Amy?“ přerušil Jase napjaté ticho. Téměř vyprázdnil další sklenku a mávl na Raye, aby mu dolil.

Amy sledovala mizící rum zamyšleným pohledem. „Přemýšlím o budoucnosti turistického ruchu na tomhle ostrově,“ odpověděla vyhýbavě. „Kdyby sem začaly pravidelně zajíždět výletní lodě, mohlo by to Saint Clair prospět.“

„Jo, taky si to myslím.“ Přesto se netvářil, že by ho ta možnost mimořádně nadchla.

„Ty se vůbec nikdy nezabýváš budoucností?“ zeptala se s poněkud zoufalým pocitem.

„Když to jde, radši se tomu vyhnu. Nemá to smysl.“

Ray přinesl další sklenku s rumem a tentokrát se netvářil vesele, ale zdvořile nezúčastněně. Amy usoudila, že se šéfovým obnoveným zájmem o alkohol rovněž nesouhlasí.

Konverzace mezi nimi opět začala váznout. Amy křečovitě stiskla sklenku s vínem a zároveň se snažila uklidnit v obavě, aby ji zase nepřevrhla.

Co se to děje? zavrtěla nechápavě hlavou. Chtěla tyhle poslední hodiny s Jasem prožít v pohodě. Zoufale si přála odvézt s sebou jen ty nejlepší vzpomínky a zatím se všechno vyvíjí nepochopitelně a nezvládnutelně.

Do očí jí vstoupily slzy, a tak rychle zamrkala, aby je zahnala. Jakmile se jí projasnil výhled, odhalil nevyhnutelnou katastrofu.

Do baru se přikolébal Tom Murdock, jenž se předtím očividně posílil někde jinde. Amy okamžitě ucítila, jak v muži vedle ní ožil jiný druh napětí. Nikdo jí nepotřeboval vykládat, jaké potíže nastanou.

Rozpačitě pozorovala Murdocka, jak si opřel nohu ve vysoké botě o mosaznou tyč u baru a poručil si pití. Pak tmavýma očima zatěkal po místnosti.

„Sakra!“ sykl Jase znechuceně. „Zrovna tohle jsem dneska potřeboval!“ Zabořil se ještě hlouběji do stínu čalouněného křesla a prohlížel si svého protivníka chladným, odhadujícím pohledem, který zvýšil Amyin pocit zoufalství nejméně tisíckrát.

„Jasei!“ oslovila tiše muže vedle sebe, ale nebral její úzkostlivý výraz na vědomí. „Nechci žádné problémy.“

Přesto vnímala třaskavou náladu vznášející se ve vzduchu mezi oběma muži a neměla nejmenší představu, co by se s ní dalo dělat. Tady totiž běžná pravidla zdvořilého chování neplatila.

Zmocnila se jí panika. „Jasei, nic špatného nedělá. Prostě se jen chce napít!“

Na okamžik ho tím zaujala. „To jsme na tom stejně. Až na jeden zásadní rozdíl.“

„A to?“

„Já piju s tebou,“ vysvětloval velmi trpělivě, jako by nebyla příliš chápavá. „Tvůj kámoš Murdock zatraceně dobře ví, že jsem si tě hned po tom, co jsem mu tě před nosem vyfoukl, odvedl k sobě domů a miloval se s tebou. On měl podobné plány a až do téhle chvíle měl nějaký čas o tom přemýšlet, posilněný několika drinky. Můžu tě ujistit, že sem nepřišel na přátelskou návštěvu, a nijak mi nezazlívej to, co se bude dít.“

„Přestaň!“ sykla, poplašená jeho odhodlaným výrazem, s nímž se očividně chystal k boji, přestože ho zároveň s podivným uspokojením očekávala. „Neříkej takové věci! Vždyť Tom nemůže vědět, jak jsme strávili odpoledne…“

Zarazila se, protože Murdockův pohled v tu chvíli dopadl na jejich stůl. Cítila, jak jí zahořely tváře.

„Nemůže vědět, že jsme ho strávili spolu v posteli? Rozhodně to ví. Je mu zatraceně jasný, co přesně jsem měl na mysli, když jsem tě táhl pryč od Cromwella. Pravděpodobně od té chvíle vytrvale popíjí a pořád dokola přemílá v hlavě představu, jak tě svírám v náručí.“

„Jasei!“

„Muži a jejich fantazie, nevzpomínáš si, zlato?“ protáhl posměšně.

„Prosím tě, nechci, abyste se rvali.“

„On si o to koleduje. Teď už nejspíš dospěl k přesvědčení, že musí dokázat, že je natolik chlap, že zmlátí milence, kterému jsi dala přednost před ním. A samozřejmě potřebuje, abys toho byla svědkem.“

„To nemůžeš myslet vážně! Vždyť je to dětinské! Nezralé! Pitomé!“

„Chlapi už občas takoví jsou. Koneckonců ses mě o tom snažila přesvědčit.“

„Dobrá, připouštím, že Tom je schopný udělat něco nezralého, jako třeba vyvolat rvačku, aby prokázal svoji mužnost, ale od tebe očekávám něco rozumnějšího, slyšíš?“ spustila Amy káravým tónem.

„Proč bych se měl chovat rozumněji? Jsem jen další mužský, kterého vyvrhlo moře na Saint Clair. Další chlap, jenž už před dlouhou dobou opustil tvůj civilizovaný svět.“

Pohlédla na něj a cítila, že není nejmenší naděje, že by se jí mohlo podařit odvrátit katastrofu.

„Ty se na to sám těšíš, viď?“ zavrčela. „Čekáš jen, až začne on!“

„Stává se z tebe docela slušnej psycholog amatér,“ ušklíbl se. „Kdybys tady v Pacifiku žila dostatečně dlouho, stala by ses přímo odbornicí.“

Amy koutkem oka zahlédla Murdocka, jenž vyprázdnil sklenku a vykročil směrem k nim. Z každé buňky jeho těla vyzařovalo nepřátelství.

Jase se vedle ní ani nepohnul, přesto cítila jeho napětí a chtělo se jí křičet. „Jasei, tohle je šílenství,“ zašeptala. „Nedovol, aby se ti to vymklo z ruky! Je na tobě, jak tu situaci zvládneš.“

„Zvládnu ji, neboj se!“ Veškerou pozornost však soustředil na Murdocka, který se vyzývavě zastavil u jejich stolu.

„Už sis s ním dostatečně pohrála, Amy?“ spustil Tom. „Moje nabídka na dnešní večer pořád platí, jak víš. Pojď se mnou a ukážu ti rozdíl mezi chlapem a klukem.“

Slova sice směřoval k Amy, ale nepochybně chtěl zasáhnout Jasea.

„Tome, prosím!“ hlesla.

„Myslím, že je nejvyšší čas, abyste vypadnul, Murdocku!“ řekl Jase chladně.

„Pokud odejdu, vezmu Amy s sebou!“ protáhl Tom domýšlivě. „Chci jí předvést, o co přede dvěma lety přišla.“

„Ví dobře, že toho moc nebylo,“ odsekl Jase. Téměř se nepohnul, jen jeho zářivé tyrkysové oči bojechtivě zaplály. „A s vámi nikam nepůjde. Prohrál jste!“

Muž proti němu přimhouřil oči, zahákl palce za opasek a zhoupl se na špičkách. „Poznal jsem ji dávno před vámi, Lassitere, a teď hodlám naši starou známost obnovit. Pojď, Amy!“

„Tome, nech toho!“ vydechla polekaně, když se najednou sklonil, popadl ji za paži a trhnutím zvedl na nohy. Její druhá ruka automaticky vylétla směrem k poloprázdné sklence s vínem. Když se zakymácela, Jase se vůbec nenamáhal, aby ji zachytil, takže se červená tekutina zcela bez povšimnutí rozlétla po stole a začala stékat na zem.

„Upozornil jsem tě, že jestli se k ní ještě přiblížíš, zlomím ti vaz!“ připomněl Jase svému protivníkovi.

V jeho hlase zazněla značná dávka provokativního očekávání a Amy sebou trhla.

Uvědomila si, že Jase touží po boji stejně silně jako Tom. Rozzlobila se na oba, protože se cítila naprosto bezmocná. „Pusť mě, Tome!“ zacloumala paží a upřela na Murdocka prosebný pohled.

„Slyšel jsi dámu?“ zavrčel Jase.

Pak byla Amy náhle volná a ti dva se před jejíma očima pustili do sebe. Jase se vymrštil z křesla a jeho pěst zamířila na Murdockovu bradu.

Tom, jelikož konečně dosáhl svého cíle a vyprovokoval druhého muže ke rvačce, Amy pustil a v poslední chvíli se vyhnul úderu, jenž dopadl na jeho rameno a porazil ho na zem.

„Ach bože!“ Amy instinktivně couvla a ruka jí vylétla k ústům.

Zbytek návštěvníků nočního podniku se uctivě stáhl stranou a s velkým zájmem tomu divadlu přihlížel. Amy si všimla, že se dva muži u nejbližšího stolu dohadují, kdo vyhraje. Ostatní nadšeně fandili. Ray stál strnule za barem a nijak se nesnažil vytáhnout hadici, kterou nedávno zklidnil opilé námořníky.

„Zastavte je někdo!“ zaječela Amy rozčileně, ale nikdo si jí nevšímal. Jase s Tomem spolu divoce zápasili, přičemž odsouvali stoly, převrhávali křesla a rozbíjeli sklo. Nastal zmatek a Amy prožívala cosi mezi hysterií a zuřivostí. Ta zvolna převládala.

Zoufale se obrátila k místu, kde netečně postával Ray. „Udělejte něco!“ křikla. „Zaražte to! Použijte hadici!“

„Tohle je Jaseova záležitost,“ upozornil ji s pokrčením ramen, jako by nechápala rozdíl mezi těmi dvěma rvačkami. „Vyřeší si ji sám.“

„Nebuďte směšný! Snaží se navzájem zabít!“

„Jase bude v pořádku,“ ujistil ji.

„Chci, aby toho nechali!“ dupla nohou.

„Kdybych do toho zasáhl, Jase by nejspíš potom zabil mě,“ vysvětloval jí Ray jemně. „Přinejmenším bych přišel o práci.“

„Fajn. Já o ni přijít nemůžu. Podejte mi tu hadici!“ Vtrhla za bar a popadla zahradní hadici stočenou pod pultem.

„Počkejte chvíli!“ požádal ji Ray.

Ale už pustila vodu a roztřesenýma rukama zamířila její proud na oba muže zkroucené na podlaze před barovým pultem. Jakmile na rváče dopadla studená sprcha, diváci překvapeně vykřikli a rozesmáli se.

Jase s Tomem se od sebe odtrhli. Byli promočení a zuřivými pohledy pátrali po zdroji toho ochlazení. Když uviděli, že hadici drží Amy, užasle na ni zírali.

„Proboha, Amy!“ zasténal Jase a ztěžka oddychoval. „Co to sakra provádíš?“

„Přestaň stříkat tu zatracenou vodu!“ zaskřípal zuby Murdock a snažil se odkulit stranou, aby se vyhnul studenému proudu, který na ně pořád mířil.

Amy neochotně sáhla pod pult a otočila kohoutkem. S kapajícím koncem hadice v ruce stála za barem a pozorovala Jasea.

„Přísahám, že jestli se okamžitě nepřestanete chovat jako pomatení kovbojové, pustím to znovu!“ křikla. „Chci, abyste si uvědomili, že mě ještě nikdo takhle neponížil. Na co si tu hrajete? Už jste si dostatečně dokázali svoji mužnost? Upřímně řečeno, měli byste se spíš stydět! Jestli tohle považujete za důkaz mužnosti, mám pro vás dobrou zprávu. Právě teď vypadáte jako párek kluků, kteří chtějí světu předvést, že jsou pořád ještě nedospělí. Nejste muži, ale děti! To všechno je součást vaší bujné fantazie, že? Dát si pár drinků a potom se poprat kvůli ženské!“

„Amy!“ vydechl Jase a otřel si hřbetem ruky krev z úst. „Polož tu hadici!“

„Nepoložím ji dřív, dokud vám nepovím to, co mám na srdci,“ pokračovala a uvědomila se, že všichni ostatní přítomní se královsky baví. Upřela pohled na Jaseův kamenný obličej. „Opravdu hodláš strávit zbytek života takovýmhle způsobem? Tím, že se budeš čím dál víc napájet rumem, pouštět se do nesmyslných šarvátek kvůli příležitostným turistkám a dokazovat si mužnost na lidech, jako je Tom Murdock, který ještě nedospěl?“

„Amy…“

Tentokrát překvapivě zasáhl Ray, který se ji pokusil přerušit, ale nedbala na něj.

„Poslouchej mě, Jasei Lassitere!“ pokračovala Amy rozhořčeně. „Dám ti na vybranou. Můžeš se rozhodnout mezi skutečným domovem a budoucností sestávající z nekonečné řady nocí podobných, jako je tahle. Slyšíš mě? Nabízím ti domov, s doma připravenými jídly, pantoflemi u krbu a… a… ženou, která bude každý den ve tvé posteli. Nabízím ti budoucnost, ne pouhou přítomnost. Jde o něco trvalého a opravdového. Všechno, co jsem schopná věnovat muži. Dosud jsem se nikdy neodvážila něco takového riskovat. Až se rozhodneš – ať tak, nebo tak – přijď za mnou. Ráno odlétám do San Franciska.“

Odhodila hadici na zem a odkráčela z místnosti zaplněné strnulými muži. Neohlížela se napravo ani nalevo a naprosto ignorovala krvácející, potlučené rváče na podlaze. Jakmile se ocitla na ulici, chvátala k Jaseovu domu. Tam vtrhla do svého pokoje, rychle si posbírala věci a naházela je do kufru. Aniž se zastavila, zamířila hned k Marina Inn.

„Copak, slečno Shannonová!“ zvolal vesele Sam, když zvedl oči od časopisu a uviděl před sebou bývalou zákaznici. „Co pro vás můžu udělat?“ Se zájmem přelétl pohledem její pocuchaný vzhled, ale na nic se neptal.

„Můžete mi vrátit můj starý pokoj a postarat se o to, aby mě dnes večer nikdo nevyrušoval.“

„Jistě, madam!“ zamumlal recepční a sáhl pro klíč. „Tady máte oba klíče ke sto pětce, takže mi nezůstane žádný – kdyby ho někdo po mně chtěl.“

Amy se pokřiveně usmála. „Jinými slovy se zbavíte odpovědnosti, že?“

„Přesně tak. Hezký večer, slečno Shannonová. Jak dlouho se zdržíte?“

„Odjíždím za úsvitu.“

„Letadlem v šest třicet?“ zeptal se Sam opatrně. „Ano.“

Otočila se a vykročila ke schodům. Přitom za sebou vlekla kufr. Rozrušení, které jí tak zběsile rozproudilo krev, zvolna opadalo a vystřídala ho únava a deprese, na kterou nebyl lék.

Riskla to a víc nemohla udělat. Teď je na Jaseovi, jak se rozhodne. Uvědomovala si, že okolnosti přijetí její nabídky moc nepřejí. Jase totiž už před mnoha lety dospěl k názoru, že útulný, stabilní domov není nic pro něho.

Proč jsem se musela zamilovat právě do tohohle člověka? zavrtěla sklesle hlavou, zatímco se převlékala do noční košilky v barvě šampaňského a uléhala. Proč jsem si nenašla někoho, kdo by moji nabídku rád přijal? Z jakého důvodu trvá moje srdce na tom, abych to zkusila s mužem, u něhož by se snahou přitáhnout ho k rodinnému krbu nepochybně neuspěla žádná žena.

Není to spravedlivé, povzdechla si, jenže odkdy je svět spravedlivý?

Upadla do vyčerpaného spánku a snila o muži s tyrkysovýma očima, který se nechce nechat kultivovat ani krotit ženskou rukou. Po zbytek noci ho uháněla a nabízela veškeré svody, na jaké pomyslela, ale bezúspěšně. Ráno se probudila stejně vyčerpaná jako ve chvíli, kdy si šla lehnout. Nikdo se k ní během noci nedobýval.

Což znamená, že jsem zřejmě prohrála, usoudila sklesle.

Utrápeně se připravovala k návratu domů a doufala, že bude mít štěstí a v letadle, jež jednou denně míří do Států, se najde volné sedadlo. Na Saint Clair přilétalo jen málokdy tolik cestujících, aby všechna místa zaplnili.

S dlouhým povzdechem se naposledy rozhlédla po pokoji. V tu chvíli se ozvalo tiché zaklepání a její srdce poskočilo. Opatrně otevřela a venku stál Jase.

„Vypadáš hrozně,“ vyhrkla bez rozmýšlení. Obličej měl samou modřinu a tržná rána na ústech vypadala bolestivě.

„Díky. Měla bys vidět toho druhého,“ zavrčel. „Odvezu tě na letiště.“

Znovu ji zaplavil poraženecký pocit. Jase se jí očividně nehodlal vrhnout do náruče a přijmout její nabídku. No, co jsem vlastně čekala, pomyslela si odevzdaně.

„Dík,“ vypravila ze sebe odtažitým tónem.

Jase beze slova zvedl kufr. Krátká cesta na letiště proběhla v tísnivém tichu a Amy netečně čekala na přílet letadla. Měla pocit, že jí všechno proklouzlo mezi prsty, a nedokázala tomu zabránit. Co dodat? táhlo jí hlavou. Nabídla jsem mu to nejlepší, co jsem mohla. Teď je na něm, jestli to přijme, nebo odmítne.

A vypadalo to, že se rozhodl pro druhou možnost.

Zanedlouho se z oblohy snesl malý letoun a dosedl na krátkou přistávací dráhu. Už nebyla cesta zpátky. Během několika minut se Saint Clair stane minulostí.

Chopila se kufru a zamířila ke dveřím odbavovací haly. „Amy?“ Jase ji chytil za paži, aby ji zastavil. Vzhlédla, ale výraz v jeho očích byl nečitelný. Přesto měla dojem, že tam vidí bolest. A určité zoufalství.

„Ano?“

„Myslelas to včera vážně?“

Stáhlo se jí hrdlo. „Naprosto.“

Dlouze se nadechl a prsty na její paži se sevřely pevněji. „Obávám se, že teď bych už nedokázal žít ve Státech. Jsem pryč příliš dlouho.“

„Nemusíš se omlouvat. Byla to prostě nabídka, kterou můžeš přijmout, nebo odmítnout.“ Přesto si byla jistá, že odpověď bude záporná.

„Amy…“

K letadlu se blížily pojízdné schůdky a Amy znovu vykročila. „Sbohem, Jasei. Je mi jasné, jak ses rozhodl. Nemusíš mi to ani říkat.“

Znovu se zastavila, povytáhla se na špičky a přejela mu rty po ústech. Potom, dřív než by se stačila nějak ztrapnit, spěchala k letadlu.

Když se vznesli do vzduchu, sledovala oknem vzdalující se postavu muže, kterého milovala. Jeho poslední obrázek jí zůstane v paměti navždy. Postoj, ruce vražené do zadních kapes a drsný výraz obličeje. A pak Jase i jeho ostrov zmizeli z dohledu.

O osmačtyřicet hodin později už Amy seděla v Melissině kuchyni, synovce na klíně, a vyprávěla, co prožila. Adam Trembach seděl vedle budoucí manželky a ochranitelsky ji držel kolem ramen.

Není žádný krasavec, pomyslela si Amy láskyplně. Nijak zvlášť vysoký, trochu podsaditý, ale něžný a laskavý. Je to dobrý člověk. Ujal se odpovědnosti manžela a otce s přirozeným nadáním.

„Takže tím je to vyřešeno,“ prohlásil, když Amy skončila. „Jestli se tady ten chlap ještě někdy objeví, bude mít problémy. O to se postarám.“

Melissa se na něj usmála. Pokud si připomněla, že Tom Murdock je o hodně vyšší a silnější než Adam a zocelený dobrodružným životem, nedala to najevo. Tvářila se, jako by ho Adam v případě potřeby zvládl jednou rukou uvázanou za zády.

Amy si prohlížela sestřin půvabný obličej a uvědomila si, že Melissa to nepředstírá kvůli Adamovi. Viditelně opravdu věřila, že se o ni postará. A třeba nakonec i může zvítězit. Jeho motivace je mnohem silnější, což hodně znamená. Amy navíc pochybovala, že se Tom vůbec někdy vrátí.

„Masku jsem nechala na dně zátoky,“ vzdychla.

„Údajně neměla žádnou skutečnou hodnotu a myslím, že ji Craig vůbec nepotřebuje.“

„Máš pravdu,“ přitakala Melissa s pohledem upřeným na sestru, jež houpala na kolenou spokojeného tmavovlasého chlapečka. „Žádné upomínky na Toma nepotřebuje. Jeho otcem ve všech důležitých významech toho slova je Adam.“ Craig se vesele zahihňal a roztomile se na tetu usmál.

„Brzy dostane bratříčky a sestřičky,“ zakřenil se Adam hrdě, „a bude mít kompletní rodinu.“ Amy zachytila sestřin pohled. Další děti? ptala se jí v duchu. Opravdu chceš znovu riskovat, třebaže pro tohohle muže? Nemusela však ty otázky vyslovit, protože odpověď četla v jejích očích.

„Kdy se vracíš do práce?“ zajímala se Melissa, zatímco všem třem u stolu nalévala kávu.

„Zítra. Dnes se opravdu cítím po té dlouhé cestě unavená.“

„Vypadáš tak,“ potvrdil jí Adam otevřeně. „Víš jistě, že je to jen tou cestou?“

„Jsem v pořádku,“ vyloudila úsměv. Svůj vztah s Jasem Lassiterem jim nastínila jen stručně, přičemž samozřejmě vynechala takové podrobnosti, jako že se stali milenci. Přesto vnímala sestřin napůl zvědavý, napůl odhadující pohled.

Melissa se hned druhý den objevila i s Craigem v Amyině butiku a pozvala ji na oběd. „Pověz mi o něm,“ vyzvala sestru, jakmile se v nejbližší restauraci pustily do jídla. „Co se tam zběhlo?“

„Objevila jsem mužského, s nímž bych chtěla žít,“ vzdychla Amy, „jenže on o to zřejmě nemá zájem.“ Pak Melisse svěřila celý příběh a na konci cítila podivnou úlevu. „Asi mám štěstí, že měl tolik cti v těle a nedovolil mi, abych ten nápad uskutečnila, viď?“ dodala napůl pobaveně.

„Ach Amy, to je mi moc líto,“ hlesla Melissa soucitně. „Můžeš toho tolik nabídnout a tak dlouho jsi byla opatrná. Najít konečně toho pravého a pak zažít odmítnutí…“

„Určitě to přežiju. Ženy to dokážou, jak víš. Podívej na sebe a malého Craiga. Na Saint Clair mi jedna paní tvrdila, že lidskou rasu udržuje při životě právě ženské pohlaví. To my nejvíc riskujeme.“

Melissa se pousmála. „Nejspíš má pravdu. Je to pro nás sice dost obtížné, ale myslím, že na přežití lidské rasy máme určitě největší zásluhu. V jedné věci s ní ale naprosto souhlasím. Nedokážu si představit chlapa, který by chtěl dobrovolně rodit.“ Amy si připomněla podobná Maggiina slova a zasmála se. Pak si všimla, že na ni sestra užasle zírá, a zvážněla.

„Co je, Mel?“

„Když mluvíme o těhotenství…,“ spustila Melissa s významným pohledem.

„Ach!“ Amy po té přímé poznámce zamrkala, zrudla a sklopila oči. „Ne, nemusíš mít obavy.“

Sestra povytáhla obočí. „Vím, že nebereš antikoncepci. Chceš mi tvrdit, že Jase Lassiter byl, ehm, plně vybavený na zábavu s turistkami?“

„Melisso, nebuď protivná! Prostě mi věř. Po téhle stránce mi vůbec nic nehrozí.“

Craig v tu chvíli naštěstí vyplivl kus rohlíku, který žvýkal, a Amy, jež ho držela na klíně, se natáhla pro ubrousek.

„Byla bys dobrá matka,“ poznamenala Melissa. „S Craigem to skvěle umíš.“

„Hmm. Asi to bude tím, že k sobě nejsme nijak připoutaní a víme, že za chvíli půjdeme každý svou cestou,“ uchichtla se Amy a utřela synovci pusu. Vesele se zahihňal a popadl ubrousek, který držela.

„Nemyslím si, že jsi tak zbabělá, pokud jde o děti, jak se domníváš,“ utrousila Melissa. „Přiznej se! Když jsi šla s Jasem do postele, přemýšlelas o nějaké ochraně?“

Rudé skvrny na Amyiných tvářích byly výstižnou odpovědí. „Asi půjdeme, Mel,“ zamumlala. „Už bych se měla vrátit do obchodu.“

Zvedla chlapce a předala ho matce. Melissa s povzdechem vstala a usadila dítě do kočárku.

„Na to, jak jsi opatrná, co se týče lásky, ses do toho pěkně zamotala,“ potřásla hlavou.

Dny ubíhaly a pozvolna zapadly do běžného rytmu. Vzpomínky na Jasea a Saint Clair však stále přetrvávaly, přestože se Amy ze všech sil snažila, aby je zapudila.

Jenže jakmile padla noc a Amy ulehla, neubránila se úvahám o tom, jestli Jase sedí ve svém oblíbeném koutě v baru a vyhlíží turistky, které by si chtěly odnést z ostrova nějaký suvenýr.

Byl náš vztah taky jen příjemný zážitek? přemítala. Bože, dovol, ať pro něj znamenám něco víc, prosila. I když ho nebudu mít, ráda bych, abych mu aspoň trochu uvízla v paměti. Stejně jako on zůstane v té mojí.

O pár týdnů později dospěla k názoru, že čas není tak skvělý léčitel srdcebolu, jak předpokládala. Za jak dlouho se podaří vypudit mužského z hlavy? dumala.

Vrhla se do rušného života, přijímala pozvání, navštěvovala koncerty a pracovala do nočních hodin, ale bez ohledu na to, jak vytížená byla přes den, noci jí připadaly prázdnější než kdy dřív.

Nakonec jednou odpoledne zakročila Melissa. „Amy, vypadáš hrozně,“ zavrtěla hlavou. „Něco s tebou je.“

„Jsem jen trochu unavená.“

„Myslím, že na vyčerpání z cesty se už nemůžeš vymlouvat. Jsi doma přes tři týdny a nemyslím, že u tebe jde jen o chátrání žalem následkem neopětované lásky.“

Amy povytáhla obočí.

„Taky doufám.“

„Měla bys zajít k doktorovi.“

„Neblázni! Nic mi není.“

„Ne k jakémukoli. Mám na mysli doktorku Carsonovou.“

„Gynekoložku? K čemu? Na preventivní prohlídce jsem byla před několika měsíci.“

„Víš moc dobře proč, Amy. Jsi už přece velká holka. Jak je to dlouho?“

„Co myslíš?“ zatvářila se Amy zmateně.

„Kdy jsi naposledy…?“ Melissa nedopověděla, protože je zrovna vyrušila prodavačka, která se přišla s Amy o něčem poradit.

Než tu záležitost vyřídily, měla Amy dost času k tomu, aby jí došlo, co má sestra na mysli. „Ale ne!“ vyhrkla a najednou se cítila hrozně slabá. „To není možné. Nemůžu být. Tvrdil to!“

„Ti chlapi!“ prohlásila Melissa zkušeným hlasem a potřásla hlavou. „Ujišťují o takových věcech ženy už několik tisíc let. A možná ještě déle. A ženské tomu věří stejně dlouho, přestože by se už mohly poučit.“

„Ale Mel, ty mi nerozumíš. Jase řekl, že nemůže… Údajně nikdy nebude schopný…“

O týden později usedla v ordinaci své gynekoložky a snažila se ženě středních let na druhé straně stolu vysvětlit totéž. „Nemůžu být těhotná!“ prohlásila ochraptěle a s prosebným výrazem očekávala potvrzení.

Doktorka Jessica Carsonová se s chápavým výrazem snažila objasnit osmadvacetileté pacientce zákonitosti života. „Malý počet spermií neznamená totéž co neplodnost,“ vzdychla. „Můžu vás seznámit s mnoha dvojicemi, které to vzdaly a adoptovaly dítě, aby nakonec o pár měsíců později počaly vlastní. Pro muže s malým počtem spermií je sice obtížnější ženu oplodnit, ale není to nemožné.“ Amy na ni užasle zírala. Naprosto jasně si vybavila scénu ve svém pokoji ráno po první společné noci s Jasem. Propadla panice a on se ji snažil uchlácholit.

Co když jeho uklidňující historka byla naprostý výmysl? Třeba ji vylíčil jen proto, aby dostal Amy tam, kde ji chtěl mít: do postele.

Když odcházela z ordinace, třásly se jí nohy. Jase mě podvedl, táhlo jí hlavou. V panice a zraněné úzkosti to považovala za jedinou možnost.

Jase ji zneužil, protože věděl, že se už nikdy neuvidí. Stejně jako tolik jiných mužů, kteří se nestarají o následky svých činů. Zajímalo ho jen to, aby na nějaký čas získal poddajnou milenku.

A Amy si stejně jako tolik žen před ní bude muset poradit s následky vlastní nerozvážnosti sama. Zaplavila ji zuřivost, jakou ještě nikdy nezažila.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

V San Francisku se to najednou hemžilo dětmi. Amy je během následujících dní viděla na každém rohu.

Výtah v jejich domě byl neustále plný kočárků s nemluvňaty, batolata k ní vzhlížela z klínů svých matek v autobuse a malé děti si spokojeně hověly v nákupních vozících v supermarketech.

Nikdy předtím tolik dětí nevnímala. Kromě Craiga ji ani moc nezajímaly. Ale teď měla pocit, že se jim nemůže nijak vyhnout.

Je to psychické, uvědomovala si. Znovu a znovu si opakovala, že šok z vlastního těhotenství způsobil, že bere okolní děti na vědomí.

Proboha, co budu dělat? přemítala zoufale. Jedno je jisté. Musím přestat bezděčně procházet dětská oddělení obchodních domů a zírat na každé dítě pod dva roky. Dokonce se ani pořádně nevyspím, protože i sny mám plné dětí.

Týden po návštěvě u doktorky Carsonové usedla v sestřině kuchyni a začala bědovat.

„Asi se zblázním, Mel!“ přiznala upřímně. „Vůbec nedokážu rozumně uvažovat. Co si počnu?“

„No, o jednom východisku bych věděla,“ poznamenala Mel jemně, zatímco jí nalévala kávu. „A ty o něm víš taky. Tu možnost má každá žena.“

Amy na ni zírala a v očích se jí objevovalo poznání. „Myslíš interrupci?“ přiměla se vyslovit. Proč je to tak obtížné slovo? pomyslela si přitom. „Celou dobu se snažím, abych žádnému muži nedovolila, aby mě polapil, ale…“ nechápavě zavrtěla hlavou. „Nechci sama vychovávat dítě, jenže potrat…? Mel, vůbec nejsem schopná rozumně myslet. Co je to se mnou?“

Neobratně postavila roztřesenou rukou šálek na talířek a Melissa se na ni pátravě zadívala. Sestřina pověstná nemotornost poslední dobou mnohonásobně zesílila. Amy měla nervy k prasknutí a bylo to na ní znát.

„Když se to tak vezme, kdo vlastně koho opustil?“ řekla Melissa jemně.

Amy na ni strnule zírala. „O čem to mluvíš? Mám se vrátit na Saint Clair a požádat o manželství?“

„Proč ne?“

„Nikdy nebudu muže prosit, aby si mě vzal!“ sykla Amy. „Kdyby o mě Jase stál, přišel by za mnou. Jestli chceš znát pravdu, myslím, že se mu docela ulevilo, když mě vyprovodil. Náš vztah neměl budoucnost a oba jsme to věděli už od začátku. Nevhodní lidé ve špatnou dobu na špatném místě. Přesně tak mi to řekl. Tvrdil, že se pro něj vůbec nehodím,“ uzavřela rozmrzele.

„To bylo vzájemné, ne? Ani tobě se nezdál vhodný.“

„Jak jsem mohla být tak pitomá!“ zvolala Amy nikoli poprvé od návratu do San Franciska.

„Budeš aspoň uvažovat o možnosti interrupce?“

Amy se zamračila.

„Já jsem o ní uvažovala, víš?“ přiznala sestra.

„Ne! To jsem netušila. Chceš mi tvrdit, že když jsi zjistila, že čekáš Craiga, málem jsi šla na potrat? To mě vůbec nenapadlo…“

„Tušila jsem, že to mezi námi není takové, jak bych si představovala. Asi jsem to věděla od začátku. Byl přesně takový, jak jsi ho popisovala: nespolehlivý, nezávislý, nedůvěryhodný a bezstarostný. Bylo mi jasné, že v podstatě o dítě nestojí. Jakmile jsem se dozvěděla, že jsem těhotná, zpanikařila jsem a objednala si interrupci.“

„Co tě přimělo změnit názor?“

Melissa zkřivila ústa. „Bude to znít bláznivě, ale rozmyslela jsem si to na poslední chvíli, protože jsem si najednou připadala jako idiot. Je zajímavé, co takový pocit dokáže provést se zdravým rozumem.“

„Nechápu,“ hlesla Amy.

„V čekárně na klinice jsem zjistila, že téměř všem ostatním dívkám je tam kolem čtrnácti let.“

„Proboha!“

„Přesně tak!“ pokračovala Melissa. „Civěly na mě, jako by chtěly říct, že je jim teprve čtrnáct, takže mají pro svůj skutek odůvodnění. Čtrnáctileté můžou chybovat. Ale mně bylo skoro třicet. Jakou jsem měla omluvu? Můžu tě ujistit, že to byl pokořující pocit.“ Melissa se kajícně usmála.

„Prožila jsem nejbolestnější okamžik v životě a reagovala na to staromódními rozpaky z očividné skutečnosti, že jsem pitomá. Blázen. Ale stačilo to k tomu, abych si všechno rozmyslela a odešla.“

Amy potřásla hlavou a pak si unaveně přiložila dlaň na čelo.

„Kéž bych dokázala takhle jasně uvažovat! Jenže zatím mi to vůbec nejde. Jenom musím pořád myslet na to, že mi Jase lhal. Ujišťoval mě, že nemůžu otěhotnět.“

„Bylo to předtím, nebo potom, cos riskovala?“ Amy zrudla.

„Mám zavolat doktorce Carsonové a objednat tě na kliniku?“ zeptala se Melissa věcně. „Je teprve půl páté. Určitě tam ještě je.“ Amy cítila narůstající tlak a dostala strach, že úplně ztratí sebekontrolu.

Tohle chci? dumala. Potrat? Proč nemá žena v téhle situaci víc možností? Život je hrozně nespravedlivý. Jenže ta nepopiratelná skutečnost jí nedává právo chovat se nespravedlivě k tomu klíčícímu životu v jejím těle. Je to Jaseovo dítě. Ne, nejen jeho, ale i její. S náhlou rozhodností pohlédla na sestru.

„Ne, Mel! Potrat není nic pro mě.“

„Ještě je tu jedno řešení, které jsi přehlédla. Doktorka Carsonová ti může dát kontakt na některou ze sociálních agentur, které zprostředkovávají adopci.“

„Adopci,“ opakovala Amy hluše. Ano, to je taky možnost, ale proč mi úvaha o ní připadá stejně těžká jako o interrupci?

V Melissiných očích se zračilo hluboké porozumění. Přestože si to Amy ještě neuvědomovala, sestra už věděla, jaké bude její konečné rozhodnutí.

„Hodláš ještě uspořádat ten večírek, který plánuješ na příští pátek?“ zeptala se Melissa nenuceně, když Amy vstala a chopila se červené kožené kabelky.

„Samozřejmě,“ broukla Amy. „Život přece běží dál. Nedovolím, aby ho tahle… záležitost narušila.“

Přesto ji nemohla nijak ignorovat. Dřív nebo později se bude muset rozhodnout. Měla by zavolat doktorce Carsonové a rozběhnout adopci.

Ráno však bylo potřeba, aby zasáhla v jednom z butiků, což vyžadovalo její přítomnost, a ve tři odpoledne doktorce Carsonové nezavolala. Rozhodla se, že to udělá hned druhý den, ale kupodivu to nevyšlo ani tentokrát.

Dva dny nato náhodou zabloudila do oddělení pro novorozence v jednom z velkých obchodních domů na Union Square. Roztržitě se zastavila u krásné výbavičky zdobené žlutou a bílou krajkou a představila si dítě v kolébce, dítě s tyrkysovýma očima, a zeslábla v kolenou.

Najednou si uvědomila, že cítí slabost v celém těle. Hlava se jí točila a měla stažený žaludek. Panebože, já snad omdlím přímo tady v obchodě! prolétlo jí hlavou.

Strach ji vybičoval k tomu, že na vratkých nohách doklopýtala na dámské toalety, přičemž cestou shodila dva plyšové medvědy a dárkové balení malých botiček, ale vůbec si toho nevšimla. Na mysli měla jen to, aby se co nejrychleji dostala do bezpečí, kde jí nehrozí ztrapnění.

O půl hodiny později, poté co se přijatelně zotavila, takže mohla vyjít ven, pohlédla na hodinky. Na telefonát doktorce Carsonové už bylo pozdě.

Druhý den odešla z práce dřív a zamířila do blízké kavárny, aby si dala šálek čaje a trochu přemýšlela. Od zjištění, že je těhotná, už uplynul téměř týden a pořád se ještě neobjednala k doktorce Carsonové, aby s ní projednala možnosti adopce.

Usrkávala čaj, zírala na chodník smáčený deštěm a snažila se uvažovat věcně.

Už nemá žádný závažný důvod hovor s gynekoložkou odkládat a je nejvyšší čas postavit se problému tváří v tvář.

Část její bytosti však odmítala využít nabízené východisko, protože Jaseovo dítě chtěla. To vědomí jí přineslo téměř úlevu.

S unaveným pohledem se znovu dlouze napila a přemýšlela, co dál. Tak dlouho odmítala přijmout roli matky, že teď bylo obtížné o ní uvažovat. Ale neměla na vybranou. Její srdce, které Jasea pořád milovalo, se nedokázalo smířit s vyhlídkou na to, že by ztratila plod jejich spojení.

Nicméně se jí nedařilo zbavit se roztrpčenosti vůči Jaseovi. Pořád v ní přetrvávala ukřivděnost kvůli tomu, že jí lhal, nepřijal nabídku společného domova a nenásledoval ji do San Franciska.

O jeho dítě by možná stála, jenže zlost, kterou k němu cítila, byla neodbytná. Šlo o palčivou, zmatenou, napůl hysterickou zuřivost, jakou zažívá jen zamilovaná žena. Vzal si, co chtěl, ale společnou budoucnost odmítl.

Vrátila se do butiku, odsunula stranou hromadu nadýchaných modrých kalhotek na svém stole a sáhla po telefonu. Když se na druhé straně ozvala Melissa, seznámila ji se svým rozhodnutím.

„Nebudeš sama, Amy,“ ujistila ji sestra s hlubokým porozuměním. „Budu s tebou, tak jako jsi byla ty se mnou.“

„Díky, Mel.“

Následovalo dlouhé ticho, zatímco obě ženy přemítaly o tom, co bude. Pak Melissa řekla: „Uvidíme se na tom večírku v pátek.“

„Proboha!“ zasténala Amy. „Úplně jsem na něj zapomněla.“

V pátek večer se pečlivě oblékla a upravila. Chtěla vypadat co nejlépe, dokázat si, že je ženou, která je schopná vzít osud do vlastních rukou. Mít dítě je vědomé rozhodnutí, stejně jako zařídit si vlastní butik. Jistě to zvládnu, ujišťovala se.

Poprvé po mnoha dnech cítila jisté uklidnění. Už neporážela každou druhou sklenku, když je stavěla na stolek, dokonce ani neupustila plný podnos s chuťovkami. Jakmile bylo všechno připravené, automaticky překontrolovala svůj vzhled v zrcadlové stěně v jídelně.

Dnes se oblékla do zajímavého odstínu tyrkysově modré.

Kostýmek sestával z jemně plizované sukně a přiléhavého živůtku, který zvýrazňoval křivky jejího hrudníku, zatímco sukně jí spadala přes oblé boky ke kolenům a při chůzi se půvabně vlnila.

Vlasy si vyčesala do jednoduchého uzlu a líčení omezila na minimum. Úzké podpatky jejích černých lodiček byly pozlacené.

Zamyšleně si prohlédla svůj odraz a ruka jí zabloudila k žaludku. Za jak dlouho si budu muset pořídit mateřské šaty? prolétlo jí hlavou. Ze zamyšlení ji ale vytrhlo zvonění. Otvírala s úsměvem na rtech.

Během hodiny se její byt zaplnil přáteli. Amy mezi nimi elegantně proplouvala jako naprosto spokojená hostitelka. Nikdo kromě Melissy a Adama o jejím těhotenství nevěděl, protože chtěla ještě počkat, než tu zprávu rozhlásí.

Následkem toho měla pocit, že skrývá zvláštní tajemství, které před ostatními pečlivě tají, což vyvolalo pobavené záblesky v jejích očích a na rtech radostný úsměv.

„Dnes vypadáš po dlouhé době mnohem uvolněněji,“ poznamenal Adam, když se na chvíli zastavila s ním a Melissou u stolu pokrytého lahůdkami.

„Máš snad na mysli, že jsem zatím o nic nezakopla ani neupustila nic na zem?“ zasmála se.

Adam se vlídně usmál.

„Mel mi vyprávěla, že občas býváš, ehm, trochu nemotorná.“

„Jen když jsem nervózní,“ přiznala a zakřenila se. V okamžiku, kdy zvedala sklenku vína, znovu zadrnčel domovní zvonek. Váhavě usrkla a protáhla obličej. Z nějakého důvodu jí víno moc nechutnalo. Že by další následek těhotenství?

Možná, potřásla hlavou a zamířila ke dveřím. Někde četla, že by se teď měla alkoholu vyhýbat.

Otevřela s přívětivým úsměvem ve tváři a sklenkou stále v ruce. Vzápětí jí ale z nervózních prstů vypadla na zem.

„Jasei!“

Stál tam ve svém oblíbeném khaki oblečení, mahagonově zbarvené vlasy pečlivě sčesané dozadu a zavlhlé od sanfranciské mlhy. Jeho jediným příspěvkem k chladnému počasí byl starý balonový plášť, který si přehodil přes ruku.

V předsíni pokryté kobercem působil dojmem, že tam vůbec nepatří. Taky jí připadal větší, než si ho pamatovala, a budil mnohem větší respekt.

Zděšeně tam stála jako přimrazená.

„Amy?“ Důvěrně známé tyrkysové oči ji přelétly žádostivým pohledem, na který dosud nezapomněla, a sytý, chraplavý zvuk Jaseova hlasu ji téměř ochromil.

Bez rozmýšlení se rozpřáhla a ostré plesknutí její dlaně na jeho tvář k nim obrátilo všechny obličeje v místnosti. Zároveň otočilo i Jaseovu hlavu.

Po tom naprosto nečekaném úderu se totiž zapotácel a popoběhl několik kroků po chodbě. Amy vyšla za ním a zavřela dveře. Jase si prohmatával červený šrám na tváři, který tam Amyina dlaň zanechala, a překvapeně na ni zíral, zatímco se postavila proti němu s rukama v bok. „Jsem těhotná, ty mizero!“ sykla. „A je to tvoje vina! Co s tím hodláš udělat?“

Upíral na ni užaslý pohled a nenapadlo ho nic jiného, než vyhrknout: „To přece není možné! Nemůžeš být těhotná!“ Nedokázal se z toho šoku vzpamatovat. Takovéhle přivítání rozhodně nečekal. Najednou si vybavil představu, která mu kroužila hlavou, když se naposledy miloval s Amy. Přece se nemohla vyplnit, zavrtěl hlavou.

„Vykládej to mojí gynekoložce!“ zamumlala Amy. „A nesnaž se ji ošálit svojí historkou o malém počtu spermií, protože by se ti vysmála. Jak jsi mi mohl takhle lhát? Věřila jsem ti! Důvěřovala jsem ti! Jak jsi mi to mohl udělat?“

Ztěžka polkl a snažil se obnovit ztracenou rovnováhu. V tu chvíli však dokázal odpovědět jen na jedno. „Nelhal jsem ti! Nikdy.“

„Ty máš tu drzost tvrdit, že jsi opravdu nevěděl, že bych mohla otěhotnět?“ štěkla rozčileně.

„A ty máš tu drzost tvrdit, že čekáš to dítě se mnou?“ odsekl.

Zarazila se a zděšeně na něj vytřeštila oči. Teprve v tu chvíli jí došlo, že pokud Jase mluví pravdu a je přesvědčený o své neplodnosti, nebude věřit, že je otcem jejího dítěte.

„Ach bože!“ hlesla.

Rozhostilo se napjaté ticho, které naštěstí hned nato prolomili Melissa s Adamem, kteří otevřeli dveře, vyšli na chodbu a znovu za sebou zavřeli. Melissa držela sklenku, kterou Amy upustila na koberec, a Adam svíral v ruce papírový ručník potřísněný vínem.

„Tohle je otec, Amy?“ zeptala se Melissa a pátravě si Jasea prohlížela.

„Ano,“ vypravila ze sebe Amy roztřeseně, „ale nevěří mi. Není to legrační, Mel? Na tohle jsem vůbec nepomyslela. Že mluvil pravdu a nebude mi věřit, že jsem těhotná.“

Zmohla se na chabý úsměv, otočila se a otevřela dveře. Melissa k ní rychle přistoupila, aby jí poskytla nenápadnou oporu ve chvíli, kdy se ocitly tváří v tvář místnosti plné zvědavých hostů.

Adam si zatím v chodbě zkoumavě měřil vysokého muže před sebou. Jase nepřítomně civěl na zavřené dveře. „Vypadáte, jako byste si potřeboval dát skleničku,“ poznamenal Adam neutrálním tónem.

„Asi máte pravdu,“ přisvědčil Jase.

„Pojďte dovnitř, naleju vám.“ Adam otevřel dveře a čekal. Jase nahlédl do zaplněného bytu a na okamžik se mu z módního oblečení přítomných, veselého hluku a setkání s Amy zatočila hlava.

„Na takovéhle věci, ehm, nejsem zvyklý,“ vysvětloval suše neznámému muži držícímu dveře.

„Amy vyprávěla, že si dokážete poradit s barem plným opilých námořníků,“ pokrčil Adam rameny. „Večírek obyvatel San Franciska pro vás musí být hračka.“

Jase zaváhal. „Amy o mně mluvila?“

„Neustále,“ zakřenil se Adam. „Pokud zrovna nevykládá o dítěti.“

„Dítě,“ povzdechl si Jase nechápavě, jako by šlo o cizí jazyk.

„Pojďte, napijete se,“ usmál se Adam. „Mimochodem, já jsem Adam Trembach.“

Jase usoudil, že je sympatický. „Jase Lassiter,“ představil se.

Adam se uculil. „Já vím.“

O dvacet minut později si Jase našel poměrně klidný koutek, kam se uchýlil se skotskou a sodou, s níž se musel spokojit, protože na večírku bohužel nenalévali žádný rum. Adam si dal koktejl.

Tiše postávali, upíjeli a pozorovali okolí. Několik nejzvědavějších hostů se přišlo představit, což Adam diplomaticky zvládl a zase je rychle poslal dál. „Děláte to dobře,“ poznamenal Jase, když se Adam obratně zbavil blondýnky v přiléhavých černých šatech. „Hodil byste se mi jako vyhazovač do baru.“

Adam se zasmál. „Něco mi říká, že na návštěvníky vašeho podniku by běžná diplomacie nestačila.“

„Nevím,“ pokrčil Jase rameny. „Ale časy se mění. Těsně předtím, než jsem včera odletěl, se mi jeden přítel zmínil, že se jakási cestovní kancelář zajímá o to, že by Saint Clair zařadila do svého nejnovějšího katalogu zajímavých míst.“

Na hovor s Adamem se ale soustředil jen částečně, protože nemohl spustit oči z Amy. Lehce proplouvala bytem, rozprávěla s hosty, smála se vtipům, které vyprávěli někteří z mužů, a dohlížela na to, aby všichni měli dostatek jídla a pití.

Přestože to dokonale skrývala, Jase cítil, že má napjaté nervy a pečlivě dbá na to, aby nepřevrhla sklenku nebo neupustila podnos s chuťovkami, který nesla v obou rukách, přestože očividně nebyl nijak těžký.

Je těhotná!

„Prosím?“ zeptal se Adam zdvořile.

Jase si uvědomil, že zřejmě něco zamumlal, a zrudl. „Nemůžu uvěřit tomu, že by mohla být těhotná,“ přiznal.

„Ale je. O tom není pochyb. Mel s ní během posledních týdnů mnohokrát probírala všechny možnosti, jak dál. Moc jich není, víte? Adopce, interrupce, nebo si dítě nechat.“

„Interrupce?“

„Hmm,“ přikývl Adam, jako by hovořili o počasí. „Ale Amy o ní neuvažuje. Ani o adopci. Rozhodování pro ni bylo hodně bolestné, ale začíná to být lepší. Od návratu ze Saint Clair byla hodně nervózní, víte?“

„Stává se jí to, když cítí úzkost. Pak je trochu nemotorná,“ vysvětloval Jase téměř láskyplně. „Polovinu jejího pobytu na ostrově jsem zachraňoval padající sklenky s vínem.“

„Opravdu?“

Adamův hlas zněl zdvořile neutrálně.

„Nemůže být těhotná,“ opakoval Jase nedůvěřivě, zatímco se mu vybavilo, jak trávil druhou polovinu času s Amy. Adam tentokrát neodpověděl.

Žena jako Amy by si těžko něco takového vymyslela, přemítal Jase nejistě. Během těch několika dní, které spolu prožili, ji docela dobře poznal a věřil jí jako nikdy žádné ženě předtím.

A ona jemu.

Uvěřila, když jí tehdy ráno vysvětloval, že nijak neriskovala tím, že se s ním vyspala. A svěřila mu i svůj život. Jak později přiznala, byla si jistá, že ji před Haleym ochrání. A důvěřovala mu natolik, že mu dokonce nabídla domov.

A on uletěl několik tisíc kilometrů, aby tu nabídku přijal, jenže ani v nejdivočejších snech neočekával, že ten domov bude zahrnovat i dítě.

Připadalo mu, že se večer nekonečně vleče. Skoro už začal uvažovat o tom, že Amyina oslava nikdy neskončí, když najednou, dávno předtím, než se připravil na setkání mezi čtyřma očima, bylo po všem. Loučili se dokonce i Melissa s Adamem, kteří odcházeli poslední. Amy za nimi zavřela dveře a otočila se k jedinému člověku ve svém pokoji.

Jase viděl napětí v jejích očích a všiml si, jak nervózně svírá kliku. Bože, je tak křehká! uvědomil si. Tváří se statečně, ale uvnitř je citlivá a zranitelná.

Instinktivně postoupil blíž a postavil prázdnou sklenku na stolek. Amy ho však zarazila ostrými slovy. „Proč jsi přijel?“

Překvapeně na ni pohlédl. „Copak to není jasné, Amy? Kvůli tobě. Mluvilas o domově…“

Poodešla ode dveří a zahořkle zkřivila ústa.

„Během večera jsi určitě změnil názor, že? Domov, který jsem ti nabízela, teď zabere dítě jiného muže. Nepochybuju o tom, že za těch okolností sis to rozmyslel. Koneckonců tě nic nenutí cítit odpovědnost…“

Polekaně přerušila svůj kousavý monolog, protože Jase k ní třemi ráznými kroky přistoupil, chytil ji kolem pasu a zvedl jen natolik, aby se mu dívala rovnou do očí. Jeho napjatý obličej se ocitl několik centimetrů od jejího a rozčileně na ni zíral.

Zatajila dech.

„Dítě jiného muže?“ protáhl chladně.

„To-to si myslíš, ne? Že nosím dítě někoho jiného. Přece nevěříš, že bych mohla s tebou otěhotnět,“ šeptala a úzkostlivě pátrala v jeho očích.

„Byl tady někdo od té doby, co ses vrátila ze Saint Clair?“ vyhrkl a pevnýma rukama ji pořád svíral.

„Ne,“ zamumlala a položila mu ruce na ramena, aby získala aspoň určitou rovnováhu. Ten dotek na ni měl podivuhodně uklidňující účinek.

„A před odjezdem jsi ještě těhotná nebyla?“ vyzvídal naléhavě.

„Jasei, s nikým jsem nespala už kolik let,“ přiznala a v ústech jí nervozitou vyschlo.

„Takže to zbývá na mě.“

Amy zoufale sklopila oči. „Ano.“

„V tom případě bychom se měli co nejrychleji dohodnout na svatbě, ne?“ vzdychl a pomalu ji postavil na nohy.

„Jasei! Ty mi věříš?“

„Lhala bys mi o něčem takovém?“

„Jasně že ne! Nikdy. O tom se lhát nedá.“

„A ještě pořád si myslíš, že jsem si tehdy ráno vymýšlel, že se mnou nemůžeš otěhotnět?“

Dlouze se nadechla. „Ne,“ zavrtěla hlavou. „Vím, že jsi o tom byl sám přesvědčený. Ale když jsem po návratu zjistila, že čekám dítě, myslela jsem, že se zblázním. Měla jsem na tebe hrozný vztek a mrzelo mě, žes nepřijal moji nabídku. Cítila jsem se zneužitá, což mě rozčílilo natolik, že jsem nedokázala rozumně uvažovat. Navíc jsem si připadala naprosto pitomá!“

„Kvůli tomu, žes mi důvěřovala?“

Mlčky přikývla. „Ale bylo toho víc. Zlobila jsem se i na sebe, že jsem ten první večer vůbec nemyslela na budoucnost. Pro to není žádná omluva,“ přiznala ochraptěle.

Vzal její obličej do dlaní.

„Zlato, mnohem pitomější jsem si připadal ten poslední večer, kdy jsem se porval s Murdockem a tys nás rozehnala tou hadicí. Před padesáti svědky jsem si vyslechl tvoji nabídku, a přesto jsem tě nechal odejít…“ Odmlčela se.

Amy nejistě vyčkávala. „A ráno? Tos přece řekl, že se obáváš, že se do Států vrátit nedokážeš. Hned od začátku jsi mi přece tvrdil, že jsem špatná osoba na špatném místě.“

„Jsi jediná správná osoba, která mě za posledních deset let potkala. Možná za celý život,“ vzdychl. „Věř mi, zlato, opravdu jsem věřil, že nemá smysl, abych s tebou odjížděl do San Franciska. Namlouval jsem si, že ti beze mě bude líp, že za čas zapomeneš a budeš ráda, že jsem se ani nepokusil vzít tě za slovo. Nemám ti co nabídnout, chápeš to?“

Rozechvěle se usmála. „To bych neřekla. Myslím, že jsem si ze Saint Clair přivezla celou hromadu vzpomínek.“

„Ach Amy!“ zasténal, přitáhl ji k sobě a zabořil jí ústa do vlasů. Dlouho stál mlčky a vychutnával objetí i význam toho, co právě slyšel. „Opravdu budeme mít dítě?“

„Asi by sis měl radši promluvit s mojí gynekoložkou,“ zamumlala do jeho košile.

Přejel jí dlaněmi po zádech. „Věřím ti, drahoušku. Vůbec nepochybuju o tom, co říkáš.“

Zvedla hlavu. „Já vím. Ale určitě tě k tomu napadá pár otázek. Mě rozhodně napadly.“

Chraplavě se zasmál.

„To si piš! Bože, moc mě to mrzí…“ Zarazil se a zavrtěl hlavou. „Ne, nemrzí. Jak by mohlo. Na Saint Clair jsem prohlásil, že bych dal cokoli na světě za to, abys byla se mnou těhotná. Už dávno jsem se vzdal naděje, že bych kdy mohl mít kompletní rodinu. Jak bych teď mohl vůbec pomyslet na to, že by mě mrzelo, že konečně budu mít to, po čem jsem vždycky toužil? Škoda jen, že ses s tím musela po návratu domů vyrovnávat sama.“

Amy tiše stála v jeho objetí a vzpomínala, čím si během posledních týdnů prošla. Po chvíli Jase zvolna poznamenal: „Adam se zmínil, že Melissa s tebou mluvila o tom, že bys mohla dát dítě pryč, ale nechceš.“ Zkoumavě si ji prohlédl, jako by hledal něco velmi důležitého. „Proč?“

Posbírala odvahu. „Ze stejného důvodu, proč jsem se postavila před padesát lidí ve tvém baru a udělala ze sebe blázna tím, že jsem ti nabídla domov. Protože tě miluju, Jasei!“

„Ach bože!“

„A proč jsi procestoval tisíce kilometrů, abys přijal nabídku od ženy, která se k tobě vůbec nehodí?“ zašeptala a zlehka ho konečky prstů pohladila po tváři.

Pokřiveně se usmál a oči se mu zaleskly. „Protože tě miluju. A jak to tak vypadá, láska dělá z chlapů sobce, odhodlané zkusit cokoli. Celou dobu jsem si namlouval, že jestli tě mám opravdu rád, nebudu se ti plést do života, ale přede dvěma dny jsem se probudil s takovou kocovinou, až jsem myslel, že mě to zabije. A najednou jsem si uvědomil, že bez ohledu na to, jestli je to v tvém zájmu, nebo ne, už bez tebe nevydržím ani den. Musel jsem zjistit, jestli tvoje nabídka ještě platí.“

„Zůstala by otevřená do konce mého života,“ pronesla ochraptěle s vášní v hlase.

„Přestože jsi mi při příchodu byla odhodlaná srazit hlavu?“ poškádlil ji.

„Mám dojem, že k lásce patří občas milovanou bytost proklepnout.“

Jase se vesele zakřenil. „Teď jsem si vzpomněl, jak jsem ti chtěl napráskat za to, žes riskovala krk před Haleyho revolverem.“

„Teď je jasné, kdo z nás je nebezpečnější. Já prostě poslechla své nutkání.“

„Zatímco já se ovládl? Hmm, asi máš pravdu,“ usmál se a přitiskl teplá ústa na prohlubeň mezi jejím krkem a ramenem. „Koneckonců se pořád říká, že ženské pohlaví je mnohem nebezpečnější než mužské.“

„Je to logické. Musíme být odolnější. Podstupujeme největší riziko,“ vysvětlovala samolibě.

Zvedla hlavu a nabídla mu rty k polibku. Jase přijal s veškerou dychtivostí a vášní, kterou cítil. Potom se odtáhl, tyrkysové oči zadumané.

„Nebude to snadné, víš? Jediné, co umím, je vést noční podnik, jako je Had. Až se dítě narodí, odvezu celou rodinu zpátky na Saint Clair. Počítáš s tím?“

Zírala na něj a růžový obláček, který ji do té chvíle obklopoval, začal po prvním nárazu na realitu blednout. „Nemusíš se přece vracet,“ zavrtěla hlavou. „Moje butiky vydělají dost pro všechny tři. A budeš mít spoustu času na to, aby ses porozhlédl po San Francisku a našel si něco vhodného.“

Jase vzdychl, protože se mu nechtělo tu idylu narušit. „Přijel jsem, abych tě odvezl zpátky na Saint Clair, ne abych se tady usadil. Už bych si ve velkoměstě nezvykl. Nemůžu se vrátit.“

Umlčela ho dlaní přiloženou na ústa a našpulila rty. „Máme před sebou ještě celou řadu měsíců, kdy to můžeme probírat. Začneme to řešit, až se dítě narodí. Miluju tě.“

„A já tebe!“

Zachvěl se pod náporem citu a znovu ji k sobě přitiskl. „Moje ženo! Matko mého dítěte! Bože, jak já tě miluju!“ zašeptal a následný polibek na něj působil téměř posvátně. „Tolik nocí jsem po tobě toužil…“

Pevně ho objala kolem krku a rozechvěle zašeptala: „Teď jsme spolu!“

„V mém náručí!“ zamumlal nevěřícně. „A těhotná! Páni, budu hrozně opatrný, ale moc tě chci!“

Amy blýskla očima. „Zas tak moc opatrný být nemusíš!“ usmála se láskyplně. „Nestala se ze mě najednou křehká nádoba, která se hned rozbije.“

„Opravdu?“

Přesto se s ní ten večer miloval, jako by byla z křehkého skla. Až do chvíle, kdy ho její vášnivá odezva, kterou si tak dobře pamatoval, přesvědčila, že se v jeho náručí nerozsype.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Po Jaseově prvním setkání s doktorkou Carsonovou si byla Amy jistá, že nikdy nezapomene na jeho užaslý výraz, s nímž se vynořil z ordinace.

„Vypadá to, že pokud jde o funkce lidského těla, máme jen velmi málo jistot,“ vysvětloval pobavené Amy. „Zvlášť co se týče rozmnožování.“

„Povídej,“ vybídla ho s potutelným úsměvem, protože si vybavila vlastní šok, když ji doktorka seznámila s několika zajímavými údaji.

„Ona tvrdí,“ pokračoval Jase a tvářil se potěšeně, „že se to může opakovat.“

„Ach bože!“ zasténala Amy, „nemusíš se tak rozplývat nad zázraky vlastního těla!“ Měla však radost. Až do včerejšího večera, než se Jase objevil v jejím bytě, se mnohokrát trápila tím, jak snadno by se mohl vzdát odpovědnosti. Před deseti lety bezvýhradně přijal lékařský verdikt a teď se vůbec nemusel smířit s tím, že je otcem jejího dítěte. Jeho důvěra ji bude hřát po zbytek života.

Když pak večer ležela v jeho objetí, svěřila mu, kolik pro ni jeho důvěra znamená. Jase se jen zakřenil a s majetnickou rozkoší jí položil dlaň na dosud ploché břicho.

„Miluju tě a věřím ti. Jsem ochotný svěřit ti svůj život, a jak se teď ukázalo, i své dítě. Co víc si může člověk od ženy přát?“

Přitáhl ji blíž, vklouzl rukou pod krajkový lem její elegantní noční košilky a pohladil ji po oblém boku. Amy si uvědomila, že milování s ním je teď mnohem něžnější a vláčnější, jako by věděl, že má před sebou spoustu času.

Přitulila se k němu, aby vychutnala jeho teplo. Když se jí zmocnil, šlo o jasný projev vlastnictví, ale zároveň bylo nepochybné, že je ženou, která mu patří, nadšený stejně jako ona jím.

Vzali se hned druhý den. Za svědky jim šli Melissa s Adamem, kteří je pozvali na slavnostní oběd.

„Můžete nás pozvat zase příští měsíc na večeři,“ prohodil Adam nenuceně a nalil jim šampaňské.

„Už máte datum?“ zeptala se Amy dychtivě a sáhla po sklence. Sestra přikývla a zářivě se usmála. „To je skvělé!“ zvolala Amy, jež se cítila v povznesené náladě. „Na další svatbu!“ Pozvedla sklenku a všichni u stolu se k přípitku připojili.

Na rozdíl od vína z pátečního večírku, které Amy nechutnalo, jí teď šampaňské přišlo kupodivu k chuti, a tak se pár minut po přípitku znovu natáhla po sklence před sebou.

Než ji ale stačila sevřít v prstech, Jase ji odstrčil.

Amy překvapeně zamrkala, ale hned se usmála. „Neboj, nerozliju to. Od pátku jsem ještě nic nerozbila ani neupustila.“

Jase se pobaveně usmál. „Já vím. Vypadá to, že vhodným lékem na nervózní ženy je těhotenství.“

„Hmm,“ pokývala hlavou a znovu se snažila sklenku uchopit.

„Už jsi měla dost,“ upozornil ji Jase jemně a odsunul šampaňské zcela z jejího dosahu.

Amy spadla čelist. „Jasei! Vždyť jsem si sotva usrkla!“ namítla dotčeně.

„To stačí. Doktorka Carsonová říkala, že se máš během těhotenství alkoholu vyhýbat.“

„Doktorka Carsonová?“

„Včera jsem od ní dostal dlouhý seznam toho, co smíš a nesmíš,“ vysvětloval Jase trpělivě.

„Ale…“ Zmateně se chtěla dohadovat, ale pak si uvědomila, jak by to ve svatební den působilo směšně. Zarazila se a vyloudila zdvořile zarmoucený úsměv, za který sklidila od sestry vědoucí smích.

„Amy není zvyklá, aby na ni někdo dohlížel, víš?“ poznamenala Melissa. „A protože se už pár let stará sama o sebe, je zvyklá spíš dávat příkazy.“

„Teď se všechno změní,“ předpovídal Jase samolibě.

„Opravdu?“ neubránila se Amy a trochu ho popíchla.

„Máš teď manžela,“ prohlásil vážně, „a ten je hlavou rodiny.“

„Jasei, miláčku, od tvého odjezdu ze Států se tady některé věci trochu změnily,“ spustila Amy sladce, ale přerušil ji číšník, jenž přinesl na stříbrném tácku sklenici mléka a postavil ji před ni.

„Vypij si své mléko, Amy,“ vybídl ji Jase. „Potřebuješ vápník.“

Amy se na sklenici zamračila.

„Nemám mléko ráda.“

„Doktorka Carsonová tvrdila, že ho máš pít.“ A jako by šlo o vyřízenou záležitost, obrátil se Jase k Adamovi a začal se ho vyptávat na poslední změny v daňových zákonech. Amy neměla zájem pokazit svatební den hádkou kvůli mléku, a tak se zachmuřeně napila.

„Takže váš přítel Ray povede bar, zatímco budete v Kalifornii?“ obrátil se Adam o pár minut později se zájmem na Jasea.

Ten přikývl. „Během čekání na dítě se stanu manželem na plný úvazek. Může to být zajímavá zkušenost. Ale jakmile bude to malé na světě a dětský lékař to schválí, odjedeme všichni na Saint Clair.“

Amy vyklouzla z ruky vidlička, které se chvíli předtím chopila, a s hlučným cvaknutím dopadla na talíř, čímž přitáhla Jaseův starostlivý pohled.

„Je tam nějaký doktor?“ vyhrkla Melissa, jež si všimla rozladěného ruměnce na sestřině obličeji.

Jase přikývl. „Doktor Kenton. Před několika lety se uchýlil na ostrov i s manželkou. Marsha je navíc zdravotní sestra. Nemusíte mít starosti, Saint Clair má dostatečnou základní lékařskou péči. V mimořádných případech se pacienti odvážejí na Havaj. Amy, jestli nenecháš to šampaňské na pokoji, asi ztratím trpělivost!“ Amy odtáhla ruku.

„Mám na to chuť, Jasei!“ prohlásila významně. „Obávám se, že jsem typický příklad nevěsty, která trpí svatební nervozitou.“

Hlavně si přála, aby přestal mluvit o návratu na Saint Clair. Přijel za ní do San Franciska a tak to zůstane. Tady v civilizovaném prostředí si vybudují domov.

„Jestli jsi nervózní, asi bude nejlepší, když tě odvezu domů,“ vzdychl Jase. „Nádobí a sklo na tomhle stole by mohlo být dost drahé.“

Jaseův první rozhovor s doktorkou Carsonovou zdaleka nebyl jejich poslední. Nejenže doprovázel Amy na pravidelné měsíční prohlídky, ale pokaždé ještě vedl s docela pobavenou, ale chápající lékařkou vážné a poměrně zasvěcené diskuse.

K Amyině zlosti jim žádný námět nebyl svatý. Probírali její tělesnou i duševní pohodu ze všech stran, zatímco si nebyla jistá, jestli jí to má připadat komické, nebo se má kvůli tomu rozčilovat.

„Obávám se, že málo přibývá na váze,“ oznámil Jase starostlivě při jedné návštěvě a kriticky si manželku změřil. „Knížka, kterou jste mi posledně dala, hlásá, že by měla tloustnout rychleji.“

Doktorka připustila, že má pravdu, ale zároveň ho ujistila, že Amyin váhový přírůstek odpovídá běžným normám.

Příště probírali zvýšenou citlivost Amyiných ňader a Amy mrzelo, že sebou předchozí noc trhla, když ji Jase pohladil drsnou dlaní.

„Třeba by pomohla větší podprsenka,“ navrhla lékařka.

„Hned odpoledne ji koupíme,“ oznámil Jase rozhodně.

„Copak jsi zapomněl, že mám obchody se spodním prádlem?“ přerušila ho Amy nevrle. Doktorka s Jasem na ni pohlédli, jako by do toho neměla co mluvit.

A tak to pokračovalo.

Zatímco Amy trávila dny v práci, Jase pátral ve veřejné knihovně po nejposlednějších informacích o porodech. Jeho hovory s doktorkou Carsonovou nabíraly čím dál odbornější tón. Během šestého měsíce už měla Amy pocit, že se pohybuje ve společnosti dvou lékařů.

Během jednoho oběda s Melissou se pokusila sestře svěřit s tím, co se děje.

„Pozoruje mě jako jestřáb,“ vzdychla. „Každé jídlo musí mít dokonale vyrovnanou výživnou hodnotu. Poslední dva měsíce jsem si nesměla vzít jediný bramborový lupínek. A sleduje přísun vitaminů tak pečlivě, že když jsem si je minulý týden jednou zapomněla vzít, přišel za mnou do obchodu s lahví vody a stál tam mezi hromadami nočních košilí, dokud jsem ty tablety nespolkla. Dost to přehání, Mel. Trochu mě tím děsí.“

„Mně to připadá milé,“ usmála se Melissa.

„Jeho problém je v tom, že nemá žádnou práci,“ zafuněla Amy. „Veškerou pozornost věnuje mně a dítěti, a až se mrně narodí, domnívá se, že se všichni šťastně přesuneme na Saint Clair.“

„Vždyť tam má svůj podnik, Amy, kterému se dobře daří – podle toho, co říkal Adam. Deset let si na tom ostrově budoval existenci a těžko od ní teď odejde. Zvlášť když bude muset živit rodinu.“

„Ale Mel, já jsem chtěla, aby přijel za mnou do San Franciska, abych mu mohla vytvořit domov tady. Civilizovaný domov. Když se objevil na mém prahu, domnívala jsem se, že se pro to rozhodl.“

„Bere své povinnosti velmi vážně, Amy. Přesně tak, jak jsi vždycky od muže očekávala,“ poznamenala Melissa jemně. „V tomhle směru je docela konzervativní. Chce ženu a dítě zabezpečit a na to je velmi dobře vybavený právě na Saint Clair.“

„Může si přece sehnat práci tady!“

„A co by měl dělat? Deset let je pryč ze Států. Jediné, čím se může živit, je to, čemu se věnuje na svém ostrově.“

„Vést noční klub?“

„Přesně tak. A jak dobře víš, v San Francisku by trvalo hodně dlouho, než by se mu podařilo vybudovat natolik úspěšný podnik, aby vydělával stejně jako Had. Pokud by to chtěl zkusit. Je ti jistě jasné, jaká je tady konkurence.“

Amy zírala oknem restaurace na ulici. „Jase tohle město nenávidí, Mel,“ vzdychla. „Snaží se to tajit, ale je pravda, že se tady necítí dobře.“

„Já vím,“ přitakala sestra chápavě. „Někteří muži se prostě do města nehodí.“

„Ach bože, co se bude dít, až se dítě narodí?“ hlesla Amy vystrašeně.

„Musíš se rozhodnout,“ prohlásila Melissa tiše.

„Nepřenesla bych přes srdce, kdyby mě teď chtěl opustit.“ V Amyiných očích se objevily slzy.

„Jase by nikdy manželku a dítě neopustil.“ Melissa se tvářila naprosto přesvědčeně.

Amy pochopila, že Jase nemá město rád, už krátce poté, co se nastěhoval do jejího bytu. Především dával jasně najevo, že tam zůstává jen do doby, než se dítě narodí – v prvotřídní nemocnici a pod dohledem doktorky, které Amy důvěřuje. San Francisco považoval jen za přechodné místo a líbilo se mu pouze v přístavu.

Jak se termín porodu blížil, byla Amy čím dál neklidnější. Trápila se otázkou, jak dlouho Jase zůstane a kdy oznámí, že se všichni stěhují na Saint Clair.

Co udělám, jestli to postaví jako ultimátum? děsila se. V dnešní době se přece ženy nevzdávají své kariéry a životního stylu jen proto, aby následovaly manžela, jenž trvá na tom, že chce žít na konci světa!

Domov podle jejích představ patřil do kultivované společnosti, jako je třeba v San Francisku.

Damon Brandon Lassiter spatřil světlo světa ve čtyři ráno, jen o den dřív, než určila doktorka Carsonová. Poprvé od chvíle, kdy se stali s Jasem kolegy, museli oba přiznat, že po veškerém plánování, poučování a poradách odvedla skutečnou práci nakonec Amy.

Z nějakého důvodu to Jasem otřáslo víc, než by Amy čekala. „Myslíš, že bys tohle zvládl?“ zeptala se ho vyčerpaně v přestávce mezi křečemi, které stále sílily. Seděl vedle ní a svíral její ruku, jako by ji nikdy nechtěl pustit.

„Sakra!“ sykl nervózně, „kéž by to šlo. Nějak jsem si neuvědomil, že i v téhle moderní době to může pořád tolik bolet.“

„Pustíme se do dechových cvičení!“ navrhla rychle, protože tušila, že ho před omdlením zachrání jen trvalá činnost. K její úlevě se toho úkolu ujal s nadšením, protože si tak připomněl, co se naučil během přípravy rodičů na porod, které se tak ochotně účastnil.

„Koukám, že jsem tady skoro zbytečná,“ usmála se doktorka Carsonová, jež v tu chvíli dorazila. „Myslím, že můj vážený kolega pan Lassiter by vás dokázal odrodit sám,“ prohodila k Amy.

Ta sevřela manželovu ruku pevněji, protože jí tělem proběhla další vlna křečí. „Ano,“ zalapala po dechu. „Tomu věřím. Jase totiž zvládne všechno.“

Zůstal po jejím boku celý porod. Držel ji za ruku, otíral jí čelo a něžně ji povzbuzoval. Na konci, kdy vyčerpávající bolestný příchod nového života připravil Amy o téměř veškerou energii a odvahu, zabořila manželovi nehty do dlaní, upnula se k jeho sytému, měkkému hlasu a čerpala z něj sílu.

Byl tam jen pro ni.

V tu chvíli věděla, že to tak zůstane navždy. Jase už byl takový a ta jistota ji zaplavila nepopsatelnou radostí.

Když se o pár hodin později probudila, ležela už zase ve svém soukromém pokoji, na němž Jase trval. Strohé bílé okolí téměř zmizelo za stěnou z květin, které obklopovaly skoro celou postel. Připomínaly jí obrovské syté tropické květy, které viděla na Saint Clair. Nedalo moc práce uhodnout, kdo je poslal.

Člověk, který byl za ně odpovědný, stál u okna a v náručí držel malý uzlíček. Zíral na svého syna, jako by nemohl uvěřit, že je skutečný. Amy dlouho pozorovala jeho profil a zasněně se usmívala. Bude dobrým otcem, pomyslela si a byla si tím jistá.

Jase zvedl hlavu a tyrkysové oči mu zářily překvapením a radostí. Chvíli tam stál, díval se na manželku a choval syna. Potom velmi opatrně vrátil spící dítě do postýlky vedle manželčiny postele a přisedl k ní. „Ach Amy, je dokonalý!“ vydechl chraplavě. „Ty jsi dokonalá. Bože, jsem ten nejšťastnější muž na světě!“ Po krátkém zaváhání však zamumlal: „Ale už se to nikdy nebude opakovat. Nechci, abys tím ještě někdy prošla.“

„Slyšela jsem, že to probíhá snadněji,“ hlesla.

„Ach, Amy!“

„Bez tebe bych to nezvládla.“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Zvládla. Ženy jsou silné, když to musí být. To já bych nemohl být bez tebe. Uvědomuju si to. Dala jsi mi toho tolik – sebe a teď i syna. Jak se ti můžu odvděčit? Miluju tě! Vím, že si děláš starosti kvůli tomu, že bych se chtěl vrátit na Saint Clair, ale můžeš být klidná. Rozhodl jsem se, že zůstaneme v San Francisku.“

„Ale Jasei…“ začala, ale zarazil ji.

„Ne, tady jsi šťastná. Máš tu práci a všechny přátele. Vedeš rušný, vzrušující život. Rád bych se stal jeho součástí.“

„Neblázni,“ usmála se láskyplně a pak přeskočila pohledem na spícího synka. „Damon Brandon i já rádi doprovodíme hlavu rodiny, kam bude chtít.“

„Chtělas mít domov,“ připomněl jí jemně.

„Ten se dá vytvořit kdekoli. Uvědomila jsem si to až nedávno. Měla jsem totiž o ‚řádném domově‘ zkreslené představy, ale teď vím, že budu doma tam, kde ty. Stejně jako Damon.“

Jase ji pevně chytil za ruku.

„To není moc moderní přístup,“ prohodil, jako by to považoval za povinnost. „Ženy už se dnes takhle nechovají.“

„Nejspíš proto, že není tolik mužů, kteří za to stojí. Já měla štěstí, nemyslíš?“ zazubila se.

„Ale zlato, budeš spokojená bez své práce?“ vzdychl úzkostlivě.

„Kdo říká, že ji nebudu mít?“

„O čem to mluvíš?“

„V těch dopisech od Raye, které docházejí každý měsíc, se píše, že pár výletních lodí zařadilo Saint Clair do svého pravidelného programu, že?“

„Ano, ale…“

„V tom případě dovol, abych ti sdělila něco o turistech – co jsem předpokládala, že už dávno víš,“ poznamenala s významným úsměvem. „Rádi si totiž vozí z dovolených pěkné suvenýry.“

Jase se zatvářil překvapeně. „Uvažuješ o otevření obchodu s upomínkovými předměty?“

„Hmm. Ale s kvalitním zbožím, žádné levné šunky. Takové Rayovy obrazy by se mohly turistům líbit, co myslíš? A vsadím se, že se najde spousta dalších zajímavých věcí. Ovšem,“ dodala přísně, „musím ti dát jasně najevo, že majitel baru Had se už nenachází na seznamu suvenýrů z ostrova.“

Tyrkysové oči se zaleskly a chvíli trvalo, než pochopila, že manžel v nich má slzy. Šokovalo ji to. Ještě nikdy neviděla muže plakat.

„Amy,“ zašeptal rozechvěle, „majitel nočního podniku teď má rodinu, takže mu nezbývá čas na to, aby zásoboval turisty suvenýry.“

Moderní doba umožňuje ženám větší výběr, ale ne vždy poskytne odpovědi na důležité otázky. Amy si to uvědomila o pár měsíců později, když přistáli na letišti v Saint Clair.

Dokud se nenajdou dokonalé odpovědi, ženy budou muset stále riskovat. Ale výsledek bude někdy za to stát.

Ne všichni Amyini přátelé v San Francisku chápali její rozhodnutí prodat butiky, peníze investovat a s manželem a malým synem odcestovat kamsi na konec světa.

Ale v okamžiku, kdy přelétla pohledem svěží tropickou přírodu, jež ji očekávala, byla si jistá, že nikdy nebude litovat.

Usmála se a vykoukla z okna letadla. „Máme tady uvítací výbor,“ prohodila k Jaseovi. „Vidím Raye, Maggii a dokonce Freda Cowpera.“

„Nepovídej!“ Jase rychle pohlédl stejným směrem a Amy si uvědomila, že tenhle návrat je pro něho velmi důležitý. Už se nemůže dočkat, až svoji rodinu předvede přátelům.

Podala mu jejich malého synka. „Vezmi Damona a já ponesu tašku. Nerada bych z nervozity upustila dítě před tvými kamarády.“

Jase se rozesmál, ale chlapce převzal.

„Víš zatraceně dobře, že s Damonem by se ti to nestalo. Jsi normální matka. Vždycky jsem věděl, že to tak dopadne.“

Letadlo konečně zastavilo před starou budovou sloužící jako terminál a Jase vyšel do uličky, aby se jeho žena mohla zvednout ze sedadla. Potom s hrdým pohledem patriarchy vedl svoji malou rodinu ven z letadla na půdu jejich nového domova.

Přivítání bylo přesně tak nadšené, jak si Amy přála. Ray, Maggie i Fred je obklopili a jejich pozdravy byly upřímné. Přidalo se k nim i několik lidí, kteří byli zaměstnaní na letišti.

„Nejvyšší čas, že jste se vrátila, Amy,“ zahlaholila Maggie. „Věděla jsem, že k tomu dojde. Když se Jase za vámi rozjel, bylo mi jasné, že je to jen otázka času.“

Pustila ji z objetí a natáhla se po dítěti v Jaseově náruči. „Ukažte, co vás tak dlouho zdrželo v San Francisku!“ zvolala.

Jase se spokojeně zakřenil a podal jí syna, aby si ho mohla pochovat.

„To snad není pravda!“ uculil se Ray při pohledu na malého Damona. „Podívejte na ty oči!“

„Na celém světě znám jen jednoho člověka s takovým odstínem tyrkysově modré,“ poznamenala Maggie. Pak se na tu osobu podívala a usmála se. „Máte krásného synka, Jasei. Tady na Saint Clair vyroste v silného a zdravého muže.“

Mnohem později ten večer vyšla Amy z manželské ložnice svého nového domu na terasu a zhluboka se nadechla provoněného tropického vzduchu. Saint Clair je opravdu půvabný kousek ráje, pomyslela si.

Ohlédla se přes rameno, protože se za ní objevil čerstvě osprchovaný Jase, pouze s ručníkem nedbale uvázaným kolem pasu.

„Pořád nemůžu rozhodnout, jestli jsi víc sexy takhle, nebo těhotná,“ zamumlal jí do vlasů a objal jí zezadu kolem pasu. „Ať tak nebo tak, jsem do tebe blázen.“

„To bude tou noční košilí,“ vysvětlovala odtažitě, přičemž si pečlivě uhladila úžasně drahé hedvábí v broskvové barvě. „Francouzští návrháři dokážou divy. Přivezla jsem si zásobu prádla nejméně na rok.“

„Potom budeme muset zaletět do San Franciska a pořídit ti vybavení na další rok,“ zazubil se Jase. „Ale upřímně řečeno si nemyslím, že by s tím měla noční košile něco společného.“

„Ne?“

„Ne. Předvedu ti to. Sleduj, co se stane, když ti tu noční košili sundám.“ Rychlým pohybem jí stáhl košili a nechal ji spadnout na zem.

„Jasei!“ vykřikla napůl se smíchem, napůl vyděšeně. Připadala si hrozně zranitelná, jak tam stála na terase a neměla nic na sobě, přestože věděla, že ji nemůže nikdo vidět. Automaticky se zakryla dlaněmi.

„Je to experiment, víš? Snažíme se zjistit, jestli moji touhu po tobě vyvolává ta noční košile nebo ty.“

„A?“ popíchla ho.

„Bez diskuse jsi to ty.“ Přitáhl ji k sobě a pevně ji přitiskl ke svému rozpálenému tělu. „Pochybuješ snad o tom?“ zašeptal vášnivě.

„Mám dojem, že právě takhle jsem se dostala do problémů, když jsem posledně přijela na Saint Clair,“ uchichtla se.

Jase jí přejel rukou po břiše a sklonil hlavu, aby ji mohl políbit na šíji. „Neboj,“ chlácholil ji. „Doktorka Carsonová mě ujistila, že tentokrát není o nic víc pravděpodobné, že bys otěhotněla, než bylo posledně.“

„Hmm, jenže já jsem tak neuvěřitelně nešikovná!“ Otočila se a objala ho kolem krku. Pohlédla do jeho zářících očí a zasněně se usmála. „Ach Jasei, moc tě miluju!“

Přitiskl ji k sobě, takže ucítila jeho vzrušené mužství, a rozechvěle vzdychl: „Jsi celý můj život. Během Damonova dospívání se o něj budeme dělit, ale po celý zbytek života budeme mít jeden druhého. Bože, jak já tě miluju! Pojď se mnou do pokoje, dokážu ti to!“

Amy mu s důvěrou podala ruku a nechala se odvést k zastíněnému lůžku, které je očekávalo. S milujícím Jasem nic neriskovala. Jeho lásku a vášeň měla zaručenou pro celý život.