Jayne Ann Krentz

Rozmary osudu

PROLOG

Včera v noci se mi o tom ostrovu zase zdálo. Je zvláštní, jak zůstaly vzpomínky na něj i po všech těch dlouhých letech pořád živé. Možná že si takhle člověk pamatuje jen rozhodující okamžiky svého života. Střeží je jako oko v hlavě, aby z nich mohl čerpat sílu.

Ještě teď si dobře vzpomínám na to fantastické vzrušení, které provázelo můj objev. I na jeho důsledky.

Ničeho nelituju, ale když nemůžu v noci spát, čas od času si v duchu kladu nejrůznější otázky – přestože vím, že na ně už nikdy nenajdu odpověď.

Bylo by zajímavé vědět, jak se se vším vypořádala Hannah.

Podvědomě cítím, že je z nás všech nejsilnější.

Z Deníku Elizabeth Nordové

PRVNÍ KAPITOLA

Celkový dojem z Las Vegas byl tak úžasný, že by člověk skoro dokázal uvěřit, že Powersovi neřídí jen obrovská hotelová kasina, ale i venkovní teplotu. Skoro, ale ne úplně. Hannah Jessettová stála na klimatizované straně prosklených dveří a dívala se ven na hotelový bazén. Neuvěřitelně rozlehlá oáza atypického tvaru s klikatícími se pěšinkami a bizarními můstky se třpytila ve žhavém letním slunci. Momentální rozdíl mezi vnitřní a venkovní teplotou činil skoro třicet stupňů.

Hannah by rozhodně mnohem radši zůstala uvnitř. Neměla ráda pouště. Pocházela ze Seattlu. Ale čas vypršel.

Když otevřela dveře a vyšla ven, hůl jí uklouzla po štěrku. Instinktivně se chytila zábradlí, lemujícího široké schody dolů k bazénu, a levou nohou jí projela ostrá bolest. Na okamžik zavřela oči a pak se zhluboka nadechla.

„Zatraceně,“ zaklela tiše a trpělivě čekala, až bolest poleví. Teď litovala, že si v poledne nevzala prášek.

Dlouho zůstala stát opřená o zábradlí a uvažovala, jestli by vůbec dokázal otupit její mysl víc než bolest sama. Nebyla si tím tak úplně jistá.

Potěšilo ji, že je u bazénu naštěstí jen málo lidí, kteří by mohli být svědkem jejího ne příliš elegantního příchodu. Pod slunečníky podřimovalo několik tanečnic, všechny s nepředstavitelně dlouhýma nohama a klasicky tvarovaným poprsím. Hannah usoudila, že buď nemají nejmenší tušení o tom, že opalování už dávno není zdravé, nebo jim jde o krátkodobý kosmetický prospěch a nezajímá je, co se s nimi stane za pár let. Hannah napadlo, jakou budoucnost vůbec revuální tanečnice z Las Vegas může mít. Profesionální život asi v tomhle oboru nemá moc dlouhé trvání. Možná že by tady mohli naléhavě potřebovat její poradenské služby, pokud šlo o volbu správného povolání.

Hannah se přinutila uvolnit napjaté svaly a na rtech se jí objevil chladný úsměv. Musela pustit z hlavy barové tanečnice a soustředit pozornost na druhou stranu bazénu, na muže sedícího pod slunečníkem. Hannah i z dálky viděla, že trpí. Měl rozvázanou kravatu, rozepnuté horní knoflíčky u košile a vyhrnuté rukávy, ale stejně byl očividně celý zpocený. Přesto se se soustředěným výrazem v obličeji skláněl nad deskami, plnými papírů. Hannah nabyla dojmu, že je rozhodnutý svou práci dokončit, i kdyby se přitom smažil v pekle. Obětavý typ.

Když na sobě ucítil její pohled, zvedl hlavu a spatřil ji. Zamračil se.

Pravděpodobně okamžitě poznal, kdo jsem, uvědomila si Hannah.

Nevypadala jako barová tanečnice. A neměla na sobě plavky.

Muž vstal a vykročil k ní.

Levá noha ji jen velmi neochotně poslechla, když se znovu opřela o hůl a udělala pár rázných kroků. Pak se zastavila, aby se trochu dala dohromady, a čekala, než k ní ten muž dojde. Nebylo by rozhodně nejlepší, kdyby ji uviděl s tváří staženou bolestí. Lidé se vždycky cítí celí nesví v blízkosti někoho, kdo očividně trpí, a Hannah rozhodně neměla v úmyslu Gideona Cage znervózňovat nebo uvádět do rozpaků.

Noha ji teď naštěstí docela poslouchala. Až tohle skončí, slíbila si v duchu, vrátím se zpátky do hotelového pokoje a spolknu prášek, který jsem si měla už před několika hodinami vzít. Zatímco se v duchu utěšovala tou myšlenkou, muž došel až k ní. Teď už jasně viděla, že se mu čelo leskne potem a na naškrobené bílé košili má vepředu vlhké skvrny.

„Pan Cage?“ zeptala se a vydolovala ze sebe příjemný úsměv.

„Jsem správní asistent pana Cage. Steve Decker. Vy jste slečna Jessettová, pokud se nemýlím, že?“

Decker si sundal brýle s těžkými obroučkami, automaticky si je vyleštil a zdvořile čekal. Hannah v duchu odhadla, že mu bude něco mezi třiceti a čtyřiceti a zjevně nepodporuje soudobý trend, směřující k dobré fyzické kondici a štíhlé postavě. Ale ochablé svaly a vystouplé břicho by mohly zmařit jeho šance na profesní postup. Hannah mu měla sto chutí říct, že sezením venku ve vedru nezhubne, ať se přitom zpotí sebevíc, ale nechala si to pro sebe. Někdy pro ni bylo zatraceně těžké neudílet bezplatné rady. Ale připomněla si, že to, že má pro tyhle věci přirozený talent, ještě neznamená, že všichni její snahu ocení.

Hannah podvědomě zaregistrovala všechno, co o sobě Decker svým vzhledem a chováním prozradil. V duchu si začala skládat dohromady jednotlivé díly rébusu. Kdyby se jí podařilo ho složit celý, dokázala by velmi přesně předvídat Deckerovo další jednání. Právě díky téhle schopnosti měla ve své práci tak velký úspěch.

Usmála se. Takové lidi, jako byl on, měla ráda. Byly to slušné, pracovité, oddané typy. Ale naneštěstí pro ně jim bylo osudem předurčeno, že nad sebou potřebují mít šéfa – někoho, kdo by je vedl a řídil. „Správní asistent“ byl velmi široký pojem, který v některých společnostech zahrnoval velké pole působnosti, ale Hannah tušila, že v tomhle případě má před sebou jedno z nejcennějších koleček v mocném soukolí Gideona Cage.

„Mám schůzku s panem Cagem. Jmenuju se Hannah Jessettová.“ Decker se letmo zadíval na její hůl a znovu si nasadil brýle. „Hm,

ano. Gideon vás už očekává. Tudy, prosím.“

Mluvil o Cageovi křestním jménem. To byl zajímavý poznatek. Znamenalo to, že by Decker mohl být jedním z mála slušných, pracovitých, loajálních lidí, majících to štěstí, že se dostanou k šéfovi, který je dokáže ocenit a váží si jich. Vypovídalo to něco i o Cageovi samotném.

Když se Decker otočil, aby ji zavedl ke stolu, kde předtím seděl, Hannah si všimla, že mu na temeni hlavy začíná prosvítat pleš. Ještě ji mohl zakrýt vlasy, ale bylo to jen dočasné.

„Gideon tu bude za pár minut, slečno Jessettová. Posaďte se zatím tady pod slunečník.“

Hannah si teprve teď uvědomila, že v bazénu někdo je. Pod vodou plaval nějaký muž.

Litovala, že nemohla počkat v klimatizované hale kasina. Tady venku bylo úmorné vedro. Neměla tušení, zda ty vlhké skvrny na její tmavě zelené košili, kterou si oblékla k džínům, způsobilo horko, nebo nervozita. Mrzelo ji, že si radši nevzala něco světlejšího, aby pot nebyl tolik vidět. Kdyby se ještě někdy v budoucnu ocitla v podobné situaci, nesmí na to zapomenout.

„Budu muset jít, jestli mě omluvíte. Když jste přišla, byl jsem právě na cestě zpátky dovnitř.“ Steve Decker se zdvořile usmál a naposledy se upřeně zadíval na její hůl. „Nepotřebujete ještě něco?“

Hannah zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju.“ Vykročila ke stolu se slunečníkem a přála si, aby se dokázala chovat co nejklidněji a nedala najevo zbytečnou slabost. Věděla, že nemůže například hned křičet na číšníka, který obsluhoval barový pult vedle bazénu, i když by možná stálo za pokus otupit bolest v noze alkoholem. Nesmí ztratit sebevědomí. Gideon Cage byl muž, který uměl mistrně využívat slabosti druhých. A první zákon podnikání zněl: za žádných okolností nedal najevo vlastní zranitelnost.

„Sbohem, pane Deckere.“

Decker přikývl, na okamžik zaváhal, jako kdyby si nebyl jistý, jestli může zanechat to drobné, poraněné stvoření o samotě s mužem v bazénu, a pak odešel.

Hannah soustředila pozornost k baru pod markýzou na druhé straně bazénu. Opatrně se posadila do proutěného křesla a s předstíranou nenuceností zvedla ruku.

Zpoza pultu vyšel číšník, oblečený do bílých šortek a polokošile, a zamířil k ní.

Hannah doufala, že Gideon Cage zůstane ještě aspoň chvíli pod vodou.

„Dvě margarity, prosím,“ řekla a vykouzlila na rtech co nejmilejší úsměv. „Čerstvě připravené. S ledem a opravdovými limetami místo té odporné sladké ovocné drti.“ Přisunula k číšníkovi na stole třídolarovou bankovku. „Je to možné?“

Mladík se vlídně usmál a strčil si peníze do kapsy. „Samozřejmě, madam. Barman sice obvykle používá ovocnou drť, ale myslím, že se mi ho podaří přesvědčit, aby do sklenice vymačkal pár limet.“

„Díky. Můžete mi to připsat na účet.“ Ukázala mu klíč od hotelového pokoje. Pak se za ním dívala, jak odchází, a měla najednou nezvykle povznesenou náladu. Dávala štědré spropitné, protože několikrát v létě pracovala v restauraci a většina lidí, kteří někdy obsluhovali zákazníky, nebyla skoupá na spropitné. Ale tohle bylo poprvé, kdy se pokusila o přímý úplatek, a fascinovalo ji zjištění, že to zřejmě funguje.

Hannah slyšela, že ve Vegas člověk dostane všechno, co chce, když dá správným lidem pár dolarů navíc. Její jedinou starostí bylo, jestli ta třídolarová záloha na margarity byla dostatečná. Nebo jestli to naopak nepřehnala. Třeba by to spravily i dva dolary. Rozhodně se mám ještě v tomhle ohledu hodně co učit, usoudila v duchu.

O pár minut později se objevily na stole dokonale připravené margarity. Hannah jednu ochutnala a v tom okamžiku si uvědomila, že ji někdo pozoruje. Automaticky zvedla hlavu a zjistila, že se dívá přímo do očí Gideona Cage. Zkoumavě ji sledoval a přitom stál po ramena ve vodě, s rukama opřenýma o betonový okraj bazénu. V hustých, tmavých vlasech se mu leskly kapičky vody.

Hannah okamžitě zaregistrovala, že zřejmě nemá tak robustní postavu, jak očekávala. Z nějakého důvodu vždycky bezděčně předpokládala, že dravci nikdy nejsou drobná, nenápadná stvoření. Ale úplně jsem zapomněla na pavouky a hady, uvědomila si. I když to byla jen drobná chyba v představě, kterou si o tomhle muži v duchu vytvořila, dělalo to Hannah starost. Malé chyby, malé dílky chybějící ve skládačce, by mohly vést k větším a mnohem nebezpečnějším omylům.

„S tou holí je to opravdu zajímavý nápad, slečno Jessettová.

Trochu teatrální, ale bezesporu působivé.“

Jeho hlas ji v žádném případě nezklamal. Tichý a trochu ochraptělý – hlas muže, který nikdy nemusel křičet, aby přesvědčil telefonní společnost, že se dopustila omylu na jeho měsíčním účtu.

Hannah vzala do ruky sklenici s margaritou a symbolicky mu připila. „Jsem ráda, že to schvalujete, pane Cagei. Dnes odpoledne je mým jediným záměrem vzbudit váš zájem.“ Lokla si příjemně osvěžujícího, trochu nakyslého nápoje a v duchu ji napadlo, kolik alkoholu by asi nahradilo jeden prášek proti bolesti. Nebezpečné úvahy. Stejně jako nebylo správné souši ředil se jen na vlky a lvy a pustit úplně z hlavy hrozím pavouků a hadů.

„Mela jste SVŮJ průzkum dělat trochu důkladněji. Jsem obyčejný muž. V sexu si rozhodně nepotrpím na žádné výstřednosti. Představa, že bych měl u sebe v posteli ženu s berlí, mě rozhodně příliš neuchvacuje.“

„Obávám se, že jste špatně pochopil situaci, pane Cagei. Nemám v úmyslu podnítit váš sexuální zájem.“

„Tak tedy soucit?“

„Ne.“ Na okamžik se zamyslela. „Máte nějaký?“

„Soucit? Ten do obchodního jednání rozhodně nepatří.“ Spokojeně přikývla. „To souhlasí.“

„S čím?“

„S představou, jakou jsem si o vás v duchu udělala. Mým oborem je psychologické poradenství při volbě povolání, pane Cagei. Mám v náplni práce vytvářet si o lidech představy, které by mi poskytly spolehlivé informace o tom, jací jsou a co potřebují.“

„A povíte mi, co potřebuju já?“

Lokla si margarity, než mu odpověděla. Ale musela by jí vypít zatraceně hodně, aby jí pomohla otupit bolest. Pak se usmála.

„Vylezte ven z bazénu, pane Cagei. Nemůžete se tam schovávat

věčně.“

V očích se mu nebezpečně zablesklo a Hannah usoudila, že se mu její narážka ani trochu nelíbila. Bude muset být opatrná, aby se nakonec všechno neobrátilo proti ní. O Gideonu Cageovi toho zatím věděla jen velmi málo. V téhle skládačce chybělo až příliš mnoho dílů.

Cage ignoroval schody a vyšvihl se nahoru přes okraj bazénu. Hannah po krátké úvaze došla k závěru, že se na ni nesnaží zapůsobit. Prostě tímhle způsobem vždycky opouštěl bazén.

Za okamžik došel k ní a sehnul se, aby si vzal z lehátka huňatý bílý ručník.

Nejen že nebyl vysoký ani štíhlý, ale taky mnohem míň přitažlivý, než čekala. Gideon Cage, muž, který disponoval tak obrovskou finanční mocí, měl vypadat spíš jako absolvent Harvardu. Představovala by si na jeho místě uhlazeného, elegantního člověka, a ne muže s drsnými, hrubými rysy a chlupatýma nohama.

Hannah na něj v duchu pozměnila názor. V její profesi bylo nesmírně důležité umět se přizpůsobit.

„Dobře, slečno Jessettová,“ řekl Cage mírně a usadil se naproti ní do křesla. Když si všiml druhé margarity, zvedl tázavě husté obočí a pak sáhl po sklenici. „Můžete mi prozradit, proč vás sem váš bratr poslal?“

„Můj bratr s tím nemá nic společného. Přijela jsem z vlastní

vůle.“

Se znepokojující trpělivostí kývl hlavou, jako kdyby jí chtěl pogratulovat, že sama zvládla nasednout do letadla. „Smím se zeptat proč?“

Hannah s úsměvem odložila svou skleničku. „Máte štěstí, pane Cagei. Přijela jsem vás zachránit.“

„Bože.“

„Tenhle druh spasení nemám na mysli. My psychologičtí poradci se snažíme držet vlastní odbornosti.“ Upřeně se na ni zadíval a pak si lokl ze sklenice,

kterou držel v ruce. Na okamžik se v jeho obličeji objevil překvapený výraz. „Jak jste je zatraceně přiměla, aby vám namíchali pořádnou margaritu?“

„Dala jsem jim úplatek.“

Přikývl. „Blahopřeju. Pokusíte se u mě o stejnou taktiku?“

„Ne, pane Cagei. Nemám v úmyslu snažit se vás podplatit.

Nefungovalo by to.“

„Zahráváte si se mnou, Hannah Jessettová. A bylo by lepší. kdybyste to nedělala.“

„Lepší pro koho? Nemám co ztratit. Já ani můj bratr. Váš tým investorů hodlá udělat nájezd na jeho firmu jako kdysi Attila na Huny. Vyjádřil jste se jasně, že chcete převzít řízení společnosti Accelerated Design.“

Cage pokrčil rameny a pohodlně se opřel v křesle. „Existuje snad nějaký důvod, proč bych to neměl dělat? Ta firma má pár vynikajících, vysoce prodejných softwarových produktů, ale co se týká financí, je v krizi. Vašemu bratrovi je teprve devětadvacet, Hannah. Možná je špičkovým odborníkem, ale o řízení neví vůbec nic. Accelerated Design je pro mě opravdu snadnou kořistí.“

„Naprosto s vámi souhlasím.“ Když si Hannah poposedla na židli, poraněná noha okamžitě začala protestovat. Křečovitě sevřela v ruce skleničku. K potlačení bolesti bude možná dneska potřebovat mnohem víc než jednu margaritu.

„Promiňte, ale myslím, že vám nerozumím.“

„K čemu potřebujete další snadnou kořist, pane Cagei? Jaký smysl má zahájit útok na malou, špatně vedenou softwarovou firmu, jakou je Accelerated Design! Máte v sobě určitě víc sportovního

ducha a tohle pro vás nemůže být žádná výzva. Vaším problémem je, že odmítáte vybočit ze zaběhnutých kolejí.“

Cage se na okamžik zamyslel a pak tiše zopakoval: „Ze zaběhnutých kolejí?“

„Přesně tak. Za posledních devět let jste z nich nevybočil ani jednou – od té doby, co jste zlikvidoval tu společnost v Kalifornii. Jak jen se jmenovala? Vzpomínám si, že jsem o ní četla nedávno ve Wall Street Journal, když tam otiskli váš profil.“

„Ballantine Manufacturing.“

Hannah v duchu žasla nad naprosto neutrálním, skoro až lhostejným tónem jeho hlasu. Ať se stalo s tou firmou cokoli, nemohlo mu to být jedno. Vždyť právě díky ní dostal jeho pracovní život nový směr. „Bylo vám tenkrát teprve třicet nebo jedenatřicet, viďte? Ale očividně vás nic nemohlo zastavit.“

„Jsem úspěšný člověk.“

„Spíš mi připomínáte parní válec. A to je rozdíl.“

„Ne, slečno Jessettová, není. Moje profese takové chování vyžaduje, jinak bych nemohl mít úspěch.“

„Jako profesionální psychologická poradkyně s vámi nemůžu souhlasit. Prostě jste si jen zvykl vést vítězná tažení proti takovým společnostem, jako je ta, která patří mému bratrovi. Děláte to ze zvyku, pane Cagei. Nic vás nenutí, abyste ho zničil. Vy jeho firmu nepotřebujete. Jen jste zjistil, že má spoustu nedostatků a slabých míst, a rozhodl jste se ji urvat pro sebe. Řekla bych, že byste měl mít větší ctižádost, ale to je váš problém. Nepřijela jsem proto, abych změnila váš postoj k práci.“

„Naštěstí pro mě.“

Hannah zatnula zuby, aby ovládla bolest v noze, a nepřestala se usmívat. „Jsem tu proto, abych vás přesvědčila, že byste měl od svých záměrů s bratrovou firmou upustit. Jak jste sám řekl, je ještě mladý. Potřebuje čas, aby získal znovu kontrolu nad situací v Accelerated Design. Když jeho společnost převezmete, pro něj to bude znamenat konec. Vy získáte sice firmu, která může na trh dodávat zajímavé produkty, ale vlastně ji vůbec nepotřebujete. Máte takových už dost.“

„Mám se snad vzdát tak snadné kořisti jen proto, že jste sem

přiletěla obhajovat svého bratra?“

„Ne, pane Cagei. Ani ve snu by mě nenapadlo prosil vás o soucit. Už jste mi naznačil, že pro něj není ve vaší profesi místo, vzpomínáte?“

Usmál se. „Pamatuju si. Tak co mi chcete nabídnout, abych zapomněl na Accelerated Design?“ zeptal se zvědavě.

Hannah se zhluboka nadechla, aby sebrala odvahu pokračovat.

„Jednoduchou hazardní hru.“

„Hazardní hru.“ Napil se margarity a zadíval se k bazénu. „Něco takového jsem od vás opravdu nečekal, Hannah.“

„Ano, já vím. Jak jsem už řekla, odmítáte vybočit ze zaběhnutých kolejí. Máte ve zvyku pokaždé vítězit – v podnikání i tady v Las Vegas. Ale mám dojem, že po devíti letech takových vítězství jich musíte být už přesycený, pane Cagei. Všechno je to pro vás až příliš jednoduché. Potřeboval byste v životě trochu pořádného vzrušení a já vám ho mám v úmyslu poskytnout,“ řekla a pak se záměrně na chvíli odmlčela.

„Vzrušení. To je zajímavá myšlenka. Mám tomu rozumět, že umíte s tou svojí hůlkou kouzlit?“

„Mluvila jsem o hazardní hře. Navrhuju, aby o vaší budoucnosti rozhodly karty. Jezdíte do Vegas každé léto na pár dní, ale riskoval jste už někdy něco velmi důležitého podobným způsobem? Získal jste nějaký obchod nebo jste o něj přišel v sázce? Myslím, že by to pro vás mohlo být něco úplně nového.“

Chvíli na ni užasle zíral a pak se rozesmál. „Je to pro mě opravdu naprostá novinka, Hannah. Ale taky mi to připadá neuvěřitelně hloupé. Ježíši Kriste, copak jste přišla o rozum? Tohle přece nemůžete myslet vážně.“

„Myslím.“

„Ani psychologický poradce nemůže být tak naivní.“

Hannah se k němu naklonila přes stůl. „Hazardní hry jsou pro vás očividně jedním ze způsobů relaxace, pane Cagei. V tuhle dobu sem přijíždíte každý rok, abyste si udělal malou přestávku od pracovních povinností. Máte teď chuť riskovat a já vám nabízím velmi zajímavou sázku. Jak byste mohl odolat? Budeme hrát o nejvyšší kartu. Dvě ze tří. Jestli vyhraju já, vzdáte se svých plánů na převzetí bratrovy firmy. Když vyhrajete vy…“ Upřeně se na něj zadívala.

„Bude firma moje? Ale tu přece můžu získat už teď. Ať se na to díváte jakkoli, můžu s vámi jedině ztratit.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Ne. Přestanete konečně dělat svou práci zaběhnutým způsobem. Změníte formu relaxace. A získat můžete hodně. Víte, půjčila jsem bratrovi nějaké peníze, aby mohl založit firmu. Vrátil mi je ve formě kapitálu. Patří mi teď značný podíl akcií. Když prohraju, všechno bude vaše. Tím se váš obchod nepochybně

zlevní a nebude tak obtížný, protože budete disponovat dostatečným kapitálem, abyste mohl celou společnost snadno ovládnout. A to je myslím mnohem zajímavější nabídka, než kdybych vás pozvala dovnitř do kasina na blackjack.“

Gideon chvíli mlčel a pak podotkl: „Smím se zeptat – jen z pouhé zvědavosti – jak jste se dozvěděla o mém každoročním výletě do Vegas?“

„Vím, že sem jezdíte jednou nebo dvakrát během léta. Osobně nechápu, proč by někdo odjížděl v létě z Tucsonu do Vegas a vyměnil jednu poušť za jinou. Ale vy to děláte už celé roky. Můj bratr se o tom doslechl od někoho ze správní rady Accelerated Design. Tvrdil, že se omezujete na jeden nebo dva výlety za rok a zdržíte se pokaždé jen pár dní. Ale když jste tady, stane se z vás prý náruživý hazardní hráč. To sice zrovna není moje představa ideálních prázdnin, ale každému podle jeho gusta.“

„Díky za toleranci. Mimochodem, prázdniny - to je to správné slovo. Do Vegas nejezdím za obchodem,” pronesl s úmyslně přehnanou artikulací, jako kdyby nebyla dost inteligentní.

Hannah jeho varování nevnímala. „Zamyslete se nad tím, pane Cagei. Zvažte tu mimořádnou příležitost, kterou vám dávám. Měl jste už někdy šanci vyhrát nebo ztratit nějaký obchod v kartách?”

„Ne. Takový blázen ještě nikdo nebyl,” připustil. „Co tomu říkal váš bratr?”

„Neprozradila jsem mu do detailů všechno, co mám v úmyslu.”

„Tím jsem si jistý.”

Hannah se výmluvně usmála. „Nežádám od vás nic jiného, pane Cagei, než abyste se mnou uzavřel sázku. Důležitou sázku. Zkuste to

- určitě se vám to bude líbit. Vybředněte aspoň na chvíli ze svého obvyklého monotónního způsobu podnikání. Mám dojem, že byste změnu potřeboval.” Vzala do ruky hůl a chtěla vstát.

Cage se automaticky zvedl ze židle a uchopil ji za paži. Když sebou instinktivně cukla bolestí, trochu se zamračil. „Bolí ta noha hodně?” Hannah na něj překvapeně pohlédla. „Dost. Před pár týdny jsem měla autonehodu. Pozítří mi budou operovat koleno.”

„A pak?” Usmála se.

„Potom přijde na řadu rehabilitace a dovolená. Budu se procházet po pobřeží Karibiku a hodně plavat. Mělo by mi to pomoct rychleji se zotavit.”

„Aha. Vy nejezdíte do Vegas?”

„Ne, pane Cagei. Hazardní hry mě nebaví. To je váš styl rekreace, ne můj. Myslím, že vás sázení přitahuje, protože je při tom zapotřebí stejná pečlivost a kalkulování jako při vaší práci. Ale pochybuju, že vám to přináší větší uspokojení - dlouhodobě určitě ne.”

„Co vás k tomu názoru vede?”

„Vsadím se, že jste při hraní stejný jako v práci -využíváte svých schopností a smyslu pro soustředění. Ale není to pro vás žádné odreagování od pracovních povinností. Moje nabídka by vám měla poskytnout víc zábavy, protože je mnohem smysluplnější.”

Celou cestu zpátky ke vchodu do hotelu ji držel za paži. Pustil ji, až když se zastavili a Hannah se od něj odtáhla. Začal vedle ní netrpělivě poklepávat bosou nohou. „Mám tomu rozumět, že vy z téhle hry nebudete mít stejný požitek jako já?”

„Bohužel ne.”

Změřil si ji pohledem. „Mám dojem, že lžete. Jsem přesvědčený, že vám to připadá vzrušující. Jinak byste mi nic podobného nikdy nenavrhla.”

Otočila se k němu. Opírala se teď vší silou o hůl, ale v obličeji se snažila zachovat chladný, rezervovaný výraz. „Je mi jedno, co si myslíte o mých motivech. Mojí jedinou snahou je přemluvit vás, abyste si se mnou zahrál karty. Bydlím tady v hotelu. Pokoj 432. Zavolejte mi večer, až můj návrh důkladně zvážíte. Všechno, nebo nic, pane Cagei. Buď vyhrajete, nebo všechno ztratíte. Jak byste mohl něčemu tak vzrušujícímu odolat?”

„Mají všichni psychologičtí poradci tak výstřední metody?”

„Kdepak. Někteří vám dají dvacetistránkový test, aby odhalili vaše skutečné zájmy a schopnosti. A pak vám řeknou, co už sám dávno víte. Ze jste v obchodování rozený génius a rád příležitostně riskujete –pokud je sázka dostatečně vysoká, aby pro vás mohla být zajímavá.“

Cage otevřel dveře. „Povězte mi, Hannah Jessettová, jste ve svém oboru vážně dobrá?“

„Jedna z nejlepších. Mám talent.“ Opatrně postavila hůl na schod a vyhnula se štěrku, který ji předtím tak ošklivě zradil. „Zavolejte mi, pane Cagei. Až do zítřejšího odpoledne budu v hotelu. Pak odjíždím do Seattlu.“

„To zní jako ultimátum.“

„Máte pravdu. Bohužel se nedá nic jiného dělat, protože se nad mou hlavou houpe šibenice. Pozítří musím nastoupit do nemocnice.

Nemám čas tohle dál protahovat.“ Vešla do klimatizované haly, aniž by se na něj otočila. Za okamžik se za ní zavřely skleněné dveře.

Než zabočila za roh, přece jen se Hannah ohlédla. Cage ještě pořád stál na schodech a díval se na ni. Než mu zmizela z dohledu, nejdřív ji napadlo, že Gideon Cage vypadá v plavkách překvapivě zajímavě. Vůbec ne jako pavouk nebo had.

A pak v duchu uvažovala, že kdyby večer zavolal, navrhne mu, aby si zašli na večeři do jedné z desítky restaurací v hotelu. Nemusela by aspoň nikam jezdit. Cítila se sice v autě už mnohem líp, ale vyhýbala se mu, jak to jen šlo – hlavně v neznámém prostředí. Od té nehody jí dělalo problémy sednout si i na místo vedle řidiče, natož za volant.

Pomalu se to zlepšovalo. Když jela taxíkem z letiště, neměla už žaludek sevřený úzkostí. Ale nemělo by smysl zbytečně se ještě víc zneklidňovat. Kdyby Cage souhlasil se sázkou, byla by i bez toho dost nervózní.

Když vešla do pokoje, okamžitě přesunula pozornost na tabletu, která ležela na nočním stolku. Musí dělat jednu věc po druhé. A bolest měla rozhodně přednost před sexuální přitažlivostí nebo jejím řidičským uměním. Hannah už zjistila, že bolest má přednost přede vším.

Gideon se oblékal na večeři, ale myšlenkami přitom byl úplně jinde. Před hodinou zatelefonoval do pokoje číslo 432 a oznámil Hannah, že tam v půl sedmé bude. Očividně ji probudil.

„Znamená to, že přijímáte moji sázku?“ zeptala se ospalým hlasem.

„Znamená to, že vás zvu na večeři. Jednu věc po druhé, Hannah.“

„Právě tohle jsem si řekla, když jsem se s vámi před pár hodinami rozešla. Uvidíme se v půl šesté. Nevadilo by vám, kdybychom se navečeřeli v jedné z hotelových restaurací?“

„Jak si přejete.“ Pravděpodobně nemá odvahu s tou nohou chodit nikam daleko, usoudil.

Gideon si oblékl bílou košili s rozhalenkou a zapnul si pásek na tmavých kalhotách. Ve Vegas se tolerovalo všechno – od šortek až po smoking. Rozhodl se pro zlatou střední cestu. Kravata a sako by měly stačit.

Nejelegantnější ze šesti hotelových restaurací byla zařízená v typicky vyumělkovaném stylu. Řecké sloupy, osvětlené fontány s tryskající vodou a personál v tógách. Ale jídlo bylo překvapivě dobré. Právě z tohoto důvodu se Gideon do hotelu každý rok vracel. Zamračil se do zrcadla, když si vybavil, co Hannah poznamenala o jeho zvycích. Myslel na tu poznámku celé odpoledne.

Roztržitě si začal zavazovat kravatu a v duchu přitom viděl před očima Hannah Jessettovou, jak sedí u bazénu. Měla na sobě zelenou sportovní košili s kapsami, která napodobovala vojenský styl. Pod halenkou se jí rýsovala malá ňadra a široký kožený pásek s velkou mosaznou sponou zvýrazňoval štíhlý pás i hezky tvarované pozadí, které neuvěřitelně vyniklo v přiléhavých džínech.

Gideon se na sebe ušklíbl do zrcadla. Nemá smysl takhle uvažovat, napomenul se v duchu. Dnešní večeře se nedá považovat za žádnou schůzku. Bude to jen obchodní jednání.

Ale nepochybně se při tom bude skvěle bavit. Rozhodně se už hodně dlouho na nic tak netěšil. Možná že by měl, zkusil chodit s nějakou psycholožkou. Docela ho zajímalo, jak se bude tvářit, až tahle fraška, kterou tak pečlivě zinscenovala, skončí.

Gideon si uvědomil, že by byl u Hannah Jessettové zvědavý na spoustu věcí. Vzal si na sebe lehké sportovní sako a zamířil ke dveřím. Vzpomněl si, jak mu řekla, že ze svých obchodních vítězství nemůže mít žádnou radost. Jak proboha poznala, že v něm čím dál víc narůstá pocit nespokojenosti? Jak uhodla něco, co zatím nebyl ochotný připustit ani sám sobě?

Nejspíš to byla hlavně zvědavost, co ho přimělo zatelefonovat do pokoje 432 a pozvat ji na večeři. Hannah Jessettová představovala v jeho světě něco naprosto nového a nečekaného. Zamračeně zalovil v kapse pro klíč od pokoje. Nejspíš ho přitahovalo i to, jak vypadala – její ženské vnady, snad záměrně skryté pod vojenskou košilí. I přes ryze sportovní oblečení v něm vzbuzovala dojem křehkého, jemného stvoření. A byl si skoro jistý, že pod volnou košilí nemá žádnou podprsenku.

Její vlasy vypadaly neuvěřitelně hebce – ta záplava drobných kudrlinek, která jí lemovala obličej, místo aby dala přednost typicky uhlazenému sestřihu správné podnikatelky. A má hezké oči, uvědomil si Gideon, než položil ruku na kliku dveří. Velké kaštanové oči, ze kterých vyzařovala možná až přílišná upřímnost. Jí by to mohlo uškodit, ale Gideon rád jednal z pozice, která mu dávala větší jistotu. Byla to tedy další věc, která svědčila v jeho prospěch.

Svým vzhledem i chováním mu připomínala absolventku nějaké humanitní fakulty. Odhadl, že jí bude něco kolem třiceti. Napadlo ho, že poskytuje psychologické poradenství pravděpodobně na fakultě.

Když zazvonil telefon, Gideon si zrovna uvědomil, že vlastně nikdy v životě nedostal žádnou odbornou radu ohledně volby zaměstnání.

Chvíli uvažoval, že telefon nezvedne, ale pak si řekl, že by to

třeba mohla být jeho nová poradkyně, a sáhl po sluchátku.

„Jsi to ty, Gideone? Tady je Steve. Právě odjíždím na letiště.“

„Nechci tě zdržovat. Jestli zmeškáš zpáteční letadlo do Tusconu, Angie to bude dávat za vinu mně.“ Zdvořilá, ale vytrvalá bitva, kterou Angie Deckerová vedla na obhajobu svého manžela, Gideonovi vždycky připadala zábavná. Byla přesvědčená, že Gideon je moc náročný a její manžel by měl být rozhodnější a průbojnější. Nedokázala pochopit, že Steve Decker ve světě obchodu radši poslouchá rozkazy a pokyny druhých, než aby je udílel sám.

„Před hodinou jsem volal do kanceláře. Ještě jsem tam zastihl Mary Ann a řekla mi, že jsem dostal vzkaz od Taggerta. Týkal se Ballantinea.“

Gideon se zadíval na hodinky. „Děje se něco?“ zeptal se věcně.

„Nic vážného. Ale Ballantine prý vážně jde po Surbrookovi.“

„Zatraceně.“

„Já vím.“

„Nemá šanci,“ zamumlal Gideon.

„Ne, ale ví, že tu společnost chceš, a může vyhnat cenu nahoru, když se bude tvářit, jako kdyby měl zájem udělat protinabídku. Kčertu, tenhle trik jsme přece párkrát použili i my.“

Gideon se přistihl, jak se dívá na orámovanou reprodukci mapy světa z roku 1569 od Gerharda Mercatora, která visela na stěně. Odpovídala skutečnosti jen částečně, ale přesto to bylo na svou dobu opravdu mistrovské dílo. Gideon vždycky považoval mapy za symbol lidské touhy po pochopení a ovládnutí světa. Ale připadalo mu trochu zvláštní, že se rozhodli něčím takovým ozdobit pokoj ve vegaském hotelu. Život tady měl totiž s tím skutečným jen velmi málo společného. Gideon si pokaždé rezervoval kvůli té mapě právě tenhle pokoj. Další zvyk. Upustil už od sběratelství, které bývalo kdysi důležitou součástí jeho života, ale zajímavé staré mapy ho nepřestaly přitahovat.

„Dneska večer s tím nemůžeme nic dělat. Zavolám ti ráno. Zařiď, aby byl Taggert k dispozici.“

„Dobře. Jen jsem si myslel, že bys měl vědět, že se nás Ballantine rozhodl napadnout.“

Ne nás, ale přímo mě, pomyslel si Gideon. „Díky za čerstvou informaci o té Marsdenově záležitosti, Steve. Promiň, žes sem musel letět tak narychlo. Vyřiď Angie, že se moc omluvám.“

„Řeknu jí to. Možná že mě to zachrání, když jsem včera zmeškal Terryho školní představení. Sbohem, Gideone. Uvidíme se, až se vrátíš do Tucsonu.“

Gideon zavěsil a zamířil ke dveřím. Chvíli se v myšlenkách zabýval zprávou o Ballantineovi. Muselo k tomu dřív nebo později dojít. Ten zelenáč se zoufale chtěl postavit na vlastní nohy. Teď přišla ta pravá chvíle, aby Hugha Ballantinea rozdrtil – dokud je ještě dost mladý a slabý. Gideon otevřel dveře a vešel ven na chodbu, pokrytou měkkým kobercem. () tomhle ale může přemýšlet ráno. Dneska večer má na práci jiné věci.

Rozhodl se dát jisté psychologické poradkyni malou, ale nesmírně užitečnou radu.

Hannah nenápadně sáhla pod stůl a jednou rukou si začala masírovat levé koleno, zatímco druhou napíchla na vidličku kousek nadívaného lososa. Vína, které Gideon objednal, se sotva dotkla. Nesmím pít alkohol, napomenula se v duchu. Rozhodně by jí ani l rochu neprospělo, kdyby míchala prášky proti boles-li s vínem. Odpolední dávku snížila na minimum, a proto se jí nepodařilo úplně otupit bolest v noze. Hože, budu tak ráda, až tohle skončí, povzdychla si pro sebe.

„Jaké máte plány na dovolenou?“ zeptal se Gideon, aby řeč nestála, a pustil se do jehněčí kýty. „Kam do Karibiku konkrétně jedete?“

„Na jeden malý ostrov poblíž Spojených států. Jmenuje se Santa Inez. Žíla tam moje teta.“

„Žila?“ Zadíval se na ni.

„Před pár měsíci zemřela. Jedu tam sbalit její věci, hlavně knihy a zápisky. V poslední vůli mně je odkázala. Bydlela tam několik let, ale byla odjakživa samotářka. Kromě nejbližší rodiny nikdo nevěděl, kde vlastně je. Zakázala nám o tom s kýmkoli mluvit. Neuvěřitelně lpěla na svém soukromí.“

„Byly jste si s vaší tetou blízké?“

Hannah se na okamžik zamyslela a v duchu si vybavila tu živou, inteligentní ženu, s níž se viděla jen párkrát v životě. „Myslím, že teta si nebyla blízká s nikým, ani se svou sestrou, mojí matkou. Teta Elizabeth měla ráda samotu. Ve svém oboru byla geniální. Pracovala

jako antropoložka. Její nejlepší prací jsou asi Amazonky z ostrova Revelation.“

Gideon zvedl překvapeně hlavu. „Ten název mi něco připomíná.“ Hannah se usmála.

„To dokazuje, že jste někdy zřejmě navštěvoval přednášky z antropologie. V tomhle oboru je to klasicky text. Ještě stále se používá, i když ho napsala ve čtyřicátých letech. Kniha byla založena na práci, kterou vykonala na ostrově Revelation v jižním Pacifiku.“

„Na obsah si už moc nevzpomínám. Obávám se, že jsem se tenkrát víc zajímal o ekonomii.“ Gideon zapátral v paměti. „Ale bylo tam něco o matriarchátu, viďte?“

„Ano. Její poznatky otřásly řadou teorií o vztazích mezi mužem a ženou v primitivních národech. Ta kniha byla ve své době velmi kontroverzní. Ale tetě to vůbec nevadilo.“

„Pokud si vzpomínám, nikdo nedokázal její závěry vyvrátit,“ podotkl Gideon pomalu. „Nestalo se pak něco s tím ostrovem?“

„Během druhé světové války měl přímo strategický význam. Několikrát se tudy přehnali Američani i Japonci a z původní kultury toho mnoho nezbylo, nemluvě o obyvatelích. Po válce tudy začaly projíždět zámořské lodě a vzniklo tu několik velkých skladišť. Než se na počátku šedesátých let na ostrov vrátili antropologové, všechno se tam změnilo. Nad tetinou knihou se vedla řada sporů, ale nebylo možné nebrat její poznatky v úvahu.“ Hannah se usmála. „Právě to mojí tetě připadalo nesmírně zábavné. Víte, nikdy neměla respekt k oficiálnímu akademickému světu, jehož byla sama výplodem. Myslím, že se považovala spíš za filozofa než antropologa.“

„Vdala se někdy?“

„Ne. Pokračovala v tradici starých pannen, kterou byla matčina strana rodiny pověstná. V minulém století nás proslavila jiná příbuzná, která se taky nikdy neprovdala.“

„V jakém oboru?“ zeptal se Gideon.

„V matematice. Vypracovala velmi složitou číselnou leorii. Ale bohužel vám k tomu nic podrobnějšího nepovím. Matematika není zrovna mojí nejsilnější stránkou. Na přelomu století jsme měli v rodě další umělkyni. Její práce jsou teď na aukcích velmi žádané.“

Gideon se na ni zvědavě zadíval. „Máte v úmyslu pokračovat v tradici?“

„Ptáte se, jestli bych chtěla taky zůstat svobodná? Má to své výhody.“

„Nějak si ale nedovedu představit, že byste žila v celibátu.“

„A kdo o něm mluví?“ Vzala si další sousto nadívaného lososa a v duchu uvažovala, proč si ho vlastně uprostřed pouště objednala. Udělala chybu. Byla totiž rozmazlená ze Seattlu, kde mohla kdykoli dostat čerstvou rybu. „Ale vraťme se zpátky k hlavnímu tématu. Předpokládám, že jste ochotný uzavřít se mnou sázku?“

„Co se mě týká, nikdy nedělejte předčasné závěry, Hannah. Třeba jsem sem přišel jen proto, že jsem na dnešní večer neměl žádný lepší program.“

„Máte pravdu. Jakou byste měl jinou alternativu? Sbalit nějakou blonďatou tanečnici z baru, které by šlo především o to, jak z vás vymámit co nejvíc peněz? To můžete přece udělat kdykoli. Jak často hrajete takovou hru, jakou vám já teď nabízím? Myslím, že i tady ve Vegas je to něco úplně nového.“

„Zdá se, že jste si zatraceně jistá, že vyhrajete.“

Hannah se zhluboka nadechla. Poznala, že už ho má více méně v hrsti. „Mám aspoň šanci vyhrát. Kdybych vás nepřemluvila ke hře, ztratila bych ji. A můj bratr by přišel o svou firmu. Momentálně nemůže dělat nic jiného než hrát o čas a převzetí firmy vám co nejvíc znepříjemnit.“

„To jsou další dohady. Vážně byste měla být v těhle věcech opatrnější, Hannah.“

Odbyla jeho poznámku mávnutím ruky. „Mám v kabelce balíček karet. Až sklidí ze stolu, pustíme se do toho. Personál si bude myslet, že hrajeme o to, kdo má zaplatit účet.“

Dlouho se jí upřeně díval do obličeje a pak se najednou rozhodl.

Hannah měla pocit, že to takhle dělá vždycky.

„Dobře. Přijímám sázku,“ řekl klidně.

„Myslela jsem si, že to nakonec uděláte.“

Beze slova vyndala z kožené kabelky karty. Cítila, že se jí třesou ruce. Proboha proč? Neměla přece co ztratit. Ale když podávala balíček Gideonovi, ještě pořád se jí chvěly. Bože, vždyť on určitě umí hrát dobře. Její jedinou nadějí bylo, že pravděpodobně nečeká, že bude podvádět. Věděla o sobě, že v lidech vždycky budila představu příjemné, nevinné ženy. Psychologičtí poradci se umějí tvářit za každých okolností upřímně. Nebo se s takovým výrazem už narodili.

Gideon s ledovým klidem zamíchal karty – jako kdyby mu vůbec o nic nešlo. Pak jí balíček podal zpátky. Když je rozmístila vějířovitě na stole, upřeně ji sledoval. Zvedla hlavu.

„Začněte.“

Natáhl ruku a bez rozmyšlení vyndal jednu kartu. „Křížová sedma.“

Musím to udělat nenápadně, řekla si Hannah. Když obrátila kulového krále, měla celou vlhkou dlaň. V duchu se jí nesmírně ulevilo.

Gideon vzal do ruky srdcovou dámu. Pak si opřel bradu o ruku a

čekal.

Hannah ucítila ostrou bolest v koleni. Může za to to příšerné napětí, ujistila se v duchu. Natáhla ruku a odkryla srdcového krále.

Několik vteřin se neodvážila pohlédnout Gideonovi do očí.

Roztržitě si začala masírovat koleno.

„Vypadá to, že jste právě pro svého bratra získala /pátky

Accelerated Design.“

Tvářil se neuvěřitelně klidně. „Takhle hrajete ve Vegas vždycky?

Jako kdyby vůbec o nic nešlo?“ zašeptala.

„Mám jedno pravidlo, Hannah! Nikdy nesázím na nic, na čem skutečně záleží. Vzpomeňte si na to, až pojedete domů.“ Vstal a podal jí hůl. „Jste v pořádku? Vypadáte vyčerpaně.“

„Cítím se tak.“ Zvedla se od stolu. Nebyla si jistá, jestli je tak unavená z té bolesti, nebo za to může nervozita. Ale nechtěla se tím trápit. Hlavní bylo, že vyhrála.

Nechala se vyprovodit Gideonem ven z restaurace.

Odhrnula si z obličeje pramínek vlasů, které jí vyklouzly z hřebínku ze želvoviny. Cítila takovou úlevu, že se jí až zatočila hlava.

Najednou se zastavila a položila ruku Gideonovi na rameno.

„Děkuju vám.“

Omotal si pár jejích vlasů kolem prstu a upřeně jí pohlédl do očí.

„Jste si jistá, že dodržím svůj slib?“

„Ano,“ řekla prostě. „A co vás k tomu vede?“

Usmála se. „Už jsem vám přece řekla, že mám instinkt na lidi. Souhlasil jste, že se bratrovy firmy vzdáte. Vím, že dodržíte slovo. Kdybyste se nad vším zamyslel, možná byste se mohl z toho, co se tu dneska večer stalo, poučit, Gideone. Věřte mi. A nebudu vám za tu radu ani nic účtovat.“

Nevěřícně potřásl hlavou. „Domníváte se, že když mě přimějete změnit plány v jedné obchodní záležitosti, zbavíte mě zlozvyku vždycky vyhrávat?“

„Je to začátek.“

„Proboha, vy jste snad úplný blázen. Ale musím uznat, Že se s vámi dobře bavím. Vy opravdu věříte tomu, co říkáte, vidle?“

„Stačí, abyste se jen zamyslel nad tím, co jste dneska udělal,“

řekla mu vážně.

Znovu se v ní probudila vrozená touha přivést dalšího člověka na správnou cestu. Zoufale si přála ji v sobě potlačit, ale marně. Pokušení bylo příliš veliké.

„Můžete se pokusit tuhle zkušenost využít a od příště každý svůj obchod analyzovat v jiném světle. Rozhodnout se, co opravdu chcete, a jít jen po tom, co je pro vás opravdu důležité. Accelerated Design jste nepotřeboval. Vyhrávat jen pro pocit vítězství nemůže člověka dlouhodobě uspokojovat. Teprve možné riziko prohry dělá takový boj zajímavým. Ve vašem případě právě tenhle pocit chyběl a díky tomu váš život postrádal rovnováhu. A tu potřebují všichni, Gideone.“

„Ve Vegas vás naštěstí po hře nenutí dělat psychoanalýzu.“

„To určitě ne. Ale možná že by to nebyl špatný nápad – i když by to asi uškodilo obchodu.“ Hannah od něj ustoupila stranou. „Jen se vám snažím vysvětlit, že v životě existují i jiné věci a hodnoty. Měl byste je začít hledat dřív, než bude příliš pozdě.“

„Snažíte se mě zachránit před sebou samým?“

Zkoumavě na něj pohlédla. „Vzhledem ke svému povolání nemůžu takové výzvě odolat. Cítím potřebu udílet rady. Zřejmě riziko povolání.“

„Nevzpomínám si, že by mě někdo někdy chtěl zachránit.“

„Jednou mi musíte dát vědět, jestli se mi to podařilo.“

„Dám.“ Když se od něj začala odvracet, dotkl se jejího ramene.

„Hannah, mám ještě jedno přání.“ Ztuhla. „Jaké?“

„Mohla byste mi věnovat váš balíček karet?“ Nepříjemně ji zabolelo v koleni. „Proč?“

„Jako suvenýr.“

Přinutila se k úsměvu. „Ze stejného důvodu jsem si je chtěla uschovat i já.“

Přikývl a dál už na ni nenaléhal. Ale když potom pozdě večer Hannah v hotelovém pokoji hledala v kabelce prášek proti bolesti, všimla si, že tam karty nejsou.

Trápila se tím celou zpáteční cestu do Seattlu.

DRUHÁ KAPITOLA

Auto nebylo v hustém dešti skoro vůbec vidět. A zábradlí nevydrželo náraz toyoty, která nečekaně prudce vybočila ven ze silnice.

Bezpečnostní pás se jí na okamžik úplně zaryl do ramene a do břicha, a pak přišel ten zvláštní pocit beztíže. Trval nezvykle dlouho. Hannah se už potřetí nebo počtvrté probrala z omámení, způsobeného narkózou, a tentokrát zůstala vzhůru natolik dlouho, aby zaregistrovala bratrovu přítomnost v pokoji i ostrou bolest v

noze.

„Myslela jsem, že už to nebude bolet.“ Její hlas, plný zklamání a trpkosti, zněl skoro dětinsky. Vypadalo to, jako kdyby jí měly každou chvíli vyhrknout slzy. Nesmím brečet, napomenula se Hannah v duchu. Slíbila si to. Doufala, že Nick nebude na její fňukání reagovat.

Když ji její bratr uslyšel, obrátil se od okna a s ustaraným výrazem ve tváři zamířil k posteli.

Hannah zdědila po matce zlatohnědé vlasy, ale ty Nickovy byly skoro blonďaté. Byl taky o dost vyšší než jeho sestra a vzhledem k tomu, že hodně pracoval venku, mohl se ve svých devětadvaceti letech pyšnit opravdu štíhlou, urostlou postavou.

Pro Hannah nebyl její mladší bratr žádnou hádankou. Už dávno ho měla přečteného a se zaujetím sledovala, jak v něm narůstá zdravá ctižádost. Patřil k těm neuvěřitelně mladým a bystrým mužům, kteří našli seberealizaci ve světě techniky. Nick Jessett se dostal rychle téměř až na vrchol. Když jeho firma sklízela jeden úspěch za druhým, začínal být čím dál víc arogantní. Ale Hannah to tolerovala. Věděla, že se dřív nebo později postaví nohama zpátky na zem a že je dost inteligentní na to, aby se ze získaných zkušeností poučil.

Ale nečekala, že pád z nadoblačných výšin bude tak tvrdý a že ho bude mít na svědomí člověk jménem Gideon Cage.

„Jak je ti?“ zeptal se Nick.

„Příšerně.“

„Doktor říká, že je to normální.“

Hannah se neklidně pohnula, ale když jí obvázaná noha důrazně připomněla svou existenci, okamžitě ztuhla. „Před operací se o tom nezmínil. Pravděpodobně měl strach, abych celou tu věc neodvolala. Možná že bych to udělala, kdybych věděla, že to bude tak zlé. Bože můj, Nicku, hrozně to bolí.“

„Za pár dní ti bude líp, uvidíš.“

„Určitě.“ Ale moc tomu nevěřila.

Nick sevřel pevně zábradlí u postele. „Bože, Hannah, pokaždé, když si vzpomenu, že jsi seděla v tom autě a co všechno se mohlo stát…“ Zlomil se mu hlas.

„Já vím, já vím,“ snažila se ho uklidnit. „Uvědomuju si, že bych měla děkovat bohu, že jsem z toho vyvázla jen s pár modřinami a touhle pochroumanou nohou. Jenže nějak zatím nemám sílu, abych skákala do stropu radostí.“

„Sestry tvrdí, že doktor Englehardt odvedl fantastickou práci,“

řekl jí Nick trochu znepokojeně.

„Neměj obavy, nemám v úmyslu podat na něj žalobu.“ Unaveně se usmála. „Musím asi vypadat hrozně, když ani nepoznáš, že si dělám legraci.“

„No, nevypadáš vážně zrovna nejlíp.“

„Jak vidím, můj mladší bráška ještě neztratil svou pověstnou upřímnost.“

Začaly se jí klížit oči. Ale chtěla se ještě na něco zeptat, než se znovu pohrouží do snů. Na něco, co souviselo s pavouky a hady.

„Nesnaž se kvůli mně zůstat vzhůru,“ podotkl Nick jemně. „Jen se pořádně vyspi, Hannah. Večer se vrátím.“

„Nicku, co se stalo s Cagem a s jeho nabídkou na odkoupení firmy? Je už všechno v pořádku? Upustil od útoku na Accelerated Design?“

„Řekněme, že podnikl závěrečný krok. Ale už je to za námi, Hannah.“

Ta slova nezněla zrovna moc přesvědčivě. Hannah se vsi silou přinutila zůstat ještě chvíli vzhůru. „Nechal tě na pokoji, ne? Slíbil mi to.“

Ještě než definitivně zavřela oči, stačila si uvědomit, že se její bratr tváří nezvykle vážně. „Je už mimo hru, Hannah,“ slyšela ho odpovědět a neuvěřitelně se jí ulevilo.

Probudila se až druhý den ráno. Chvíli nechala zavřené oči a soustředila se na pocity v levé noze. Zdálo se, že bolest trochu

polevila. Odhodlala se pomalu zvednout víčka. První věc, kterou spatřila, byla kytice nádherných žlutých růží. Usmála se. Jestli byly od Nicka, znamenalo to, že udělal obrovský pokrok, pokud šlo o společenské chování. Ale možná že jí je spíš poslali rodiče. Nebo někdo z fakulty? Vzala do ruku kartičku, která mezi nimi byla vložená.

Není dobré vždycky žádat o to, co si přejete. Mohla byste to skutečně dostat.

Hannah se vytratil úsměv z tváře. Okamžitě uhodla, kdo je autorem – ještě dřív, než si jeho jméno stačila přečíst. Gideon Cage.

Vybavila si v duchu rozhovor s Nickem z předešlého dne, který v ní nezanechal nejlepší pocit.

„Zatraceně,“ povzdychla si nahlas.

Sestra, která právě vešla do pokoje, ji zaslechla. „Noha ještě pořád bolí? To nic, brzy to přejde. Máte před sebou ještě dlouhou cestu, než se úplně uzdravíte. Ale každý den to bude o něco lepší a za pár měsíců budete zase běhat jako o závod.“

Sestra se na ni povzbudivě usmála. Na klopě stejnokroje měla přišpendlenou vizitku se jménem paní liroadcourtová. „Pan doktor chce, abyste se co nejdřív postavila na nohy. Dnes odpoledne začnete s fyzioterapií.“

Hannah na ni vrhla užaslý pohled. „Děláte si legraci? Budu ráda, když se odsud zvládnu dobelhat do koupelny.“

Sestra se jen znovu usmála. „Jestli budete potřebovat mísu, zazvoňte na Georgea.“

„Prosím?“

„Má tenhle týden od osmi do pěti službu. Rád vám pomůže.“

Hannah v duchu uvažovala, že by se jí ani trochu nelíbilo, kdyby jí při podobných věcech asistoval ošetřovatel. Ale připomněla si taky, jak je báječné, že se u mužů konečně probudil zájem o profese, ve kterých v sobě můžou objevit pečovatelské sklony. Vzpomněla si na jednoho studenta z druhého ročníku, kterému zrovna najaře radila, aby se věnoval ošetřovatelství, protože instinktivně vycítila, že ho tohle povolání uspokojí.

A pak se v duchu snažila odhadnout, jaká vzdálenost ji dělí od dveří koupelny.

„Myslím, že tam zvládnu dojít sama,“ ujistila paní Broadcourtovou.

„Fajn. Obstarám vám chodítko.“

Hannah napadlo, jak často asi paní Broadcourtová využívá George jako povzbuzující prostředek pro pacientky, aby se brzy postavily na vlastní nohy.

O půl hodiny později se objevil ve dveřích Nick, očividně na cestě do práce. Vypadal v šedém obleku s tmavou kravatou úžasně elegantně – jako úspěšný mladý muž.

„Když jsi přišel v tomhle oblečení, mám tomu rozumět, že ještě pořád řídíš společnost?“ zeptala se.

„Ano. Ale bůh ví, jak ještě dlouho.“ Zamířil k její posteli. „Cítíš se už líp?“

„Díky Georgeovi.“

„Cože?“

Nick vrhl tázavý pohled na květiny.

„George je na mísy do postele, ne na květiny. Ty růže jsou od Gideona Cage.“ Zpříma se na svého bratra zadívala a čekala na vysvětlení.

Nick se zamračil. „Hannah, co se vlastně stalo ve Vegas?“

„Pokusila jsem se ho spasit. Ale zatím se mi nepodařilo zjistit, jestli se moje práce neminula účinkem.“

Hannah se opřela zády o polštáře. I při nepatrném pohybu nohou jí v levém koleni silně zaškubalo.

„Řekni mi, co se stalo, Nicku. Nemůžu to napětí vydržet. Cage pokus o převzetí odvolal, ne?“

„Ano.“

„Tak proč ty záhadné poznámky? A proč jsem dostala ten vzkaz na vizitce?“

„Jaký vzkaz?“

Nick se naklonil přes postel a zadíval se na kartičku, která byla ještě pořád zasunutá mezi růžemi. Rychle si ty dva řádky přečetl a trpce se usmál. „Myslím, drahá sestřičko, že na udílení rad Gideonu Cageovi můžeš zapomenout. Je mnohem dál než ty. Zatraceně dál než my oba.“ Narovnal se.

„Tak už mi konečně řekni, co se děje!“ vybuchla.

„Stručně řečeno, Cage neměl nikdy v úmyslu převzít Accelerated Design. Chtěl v nás jen vzbudit zdání, že právě tohle je jeho cílem. Koupil pěkný balík cenných papírů a pak předstíral, že má zájem o převzetí firmy. Cena akcií rázem neuvěřitelně stoupla. A včera nám dal na vědomí, že uvažuje o tom, že by nám své cenné papíry odprodal zpátky a zmizel ze hry.“

Hannah zamrazilo v zádech. Upřeně pohlédla na svého bratra.

„Myslím, že tomu začínám rozumět. Do té doby, než vám své akcie

nabídl zpátky, jejich cena čtyřnásobně vzrostla oproti částce, kterou za ně zaplatil před několika měsíci.“

Nick si s povzdechem prohrábl vlasy.

„Přesně tak. Zatímco ses včera probouzela z narkózy, snažil jsem se vyžebrat peníze, odkud se dalo. Museli jsme prodat kapitál, Hannah. Firma je teď neuvěřitelně zadlužená. Vybral jsem dokonce i svoje osobní konto v bance.“

„Můj bože!“ Hannah se udělalo špatně, ale tentokrát to neměla na svědomí bolavá noha.

„Gideon Cage udělal skvělý obchod a pak si nad celou věcí umyl ruce. Mám teď na krku firmu, která příští měsíc stěží zaplatí účet za elektřinu. Ale aspoň jsem se jí zatím nemusel vzdát. Málem k tomu došlo, Hannah. Naštěstí jsme přežili. Myslím, že budu muset věnovat mnohem víc pozornosti vlastnímu řízení. Možná bych měl přenechat technický vývoj ostatním. Neměl jsem nikdy dopustit, aby se Accelerated Design stal tak lehkou kořistí.“

„Takže on nikdy nestál o převzetí firmy. Šlo mu jen o rychlý zásah.“ Dotkla se nejbližší růže ve váze.

„Chtěl, abychom se domnívali, že mu jde o firmu, a to se mu podařilo,“ podotkl Nick tiše.

„Varoval mě, že nemám dělat ukvapené závěry,“ zamumlala Hannah a sevřela žlutou růži v ruce.

„Vážně jsi tam za ním jela a pokoušela se ho přesvědčit, aby změnil svůj profesionální život?“

Nick tomu ještě stále nemohl uvěřit. Neměl zatím čas probrat s Hannah její výlet do Vegas. Jakmile se vrátila zpátky do Seattlu, nastoupila ihned do nemocnice.

„Přece mě znáš. Jsem poradkyně do morku kostí. Vážně jsem si myslela, že vím, co dělám, Nicku. Zdálo se mi, že jsem uhodla, co ho motivuje. Spousta věcí se z jeho chování dala vyčíst – ale bohužel ne všechny.“

Nick potřásl hlavou. „Cage rozhodně není žádným studentem humanitních věd, který by se nemohl rozhodnout, jaké povolání si má zvolit.“

„To jsem věděla.“ Odbyla tu poznámku netrpělivým mávnutím ruky. „Ale doufala jsem, že ho dokážu přimět, aby pochopil, proč by nebyl šťastný, kdyby pořád pokračoval dál v zaběhnutých kolejích.“

„Řekl bych, že je momentálně sám se sebou dokonale spokojený! Vždyť je to úžasný boháč. Hannah, jak tě mohlo vůbec napadnout nabízet poradenství muži, který uvažuje jako šachista?“

Hannah zatnula ruku v pěst a začala růži drtit v dlani. „Přesně tenhle pocit jsem měla taky.“ Rozevřela ruku a nechala rozpadlou květinu dopadnout do koše vedle postele. „Nejtěžší na mojí práci je uvědomit si, že existuje hodně lidí, kteří o dobrou radu nestojí, Nicku.“

Její bratr se poprvé od příchodu do pokoje usmál. „Aspoň vím, že ses s ním kvůli tomu, abys ho odradila od jeho úmyslů, nevyspala.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Tuhle náladu máš pokaždé, když se některý z tvých studentů odmítne vydat směrem, který jsi mu předurčila. Začneš se trápit a dělat si starosti o jeho budoucnost. Zneuctěná žena by se takhle nechovala.“

„Jak to můžeš vědět? Potkal snad podobný osud hodně žen i s tebou?“

Nick vykročil ke dveřím. „Nemám na ně čas. Nevím, teď, kde mi hlava stojí. Sotva si najdu chvilku, abych zašel na trénink do klubu. Tak se zatím měj, I lannah.“ S rukou na klice se na okamžik zarazil.

„Mimochodem, včera večer telefonoval Drake Armitage. Chtěli s manželkou vědět, jak se ti vede. Taky volali Andersonovi, Barrettovi a pár dalších. Máš hodně přátel. Řekl jsem jim, že telefonické hovory budeš moct přijímat už dnes a návštěvy zítra. Udělal jsem dobře?“

„Samozřejmě. Díky, Nicku.“

„Armitage s manželkou chodí do mého atletického klubu. Pravidelně tam cvičí, Vicky s neuvěřitelnou vervou. Kdyby s takovým zápalem přednášela antropologii, když jsem byl na fakultě, možná bych si ten obor vybral.“

„Na to zapomeň,“ podotkla Hannah rázně. „Většina zajímavých antropologických nalezišť je zatraceně daleko od fitness klubů a autodílen na Alfu Romeo.“

Jen se usmál a pak se hned rozloučil. „Musím běžet, Hannah,“

řekl a vyšel ven na chodbu.

Má pravdu, pomyslela si Hannah v duchu. Drake a Victoria Armitageovi – oba hostující profesoři antropologie, kteří měli na podzim učit na fakultě, kde Hannah pracovala – byli živoucím důkazem toho, jaký význam má pro člověka fyzická kondice.

Představili se Hannah krátce poté, co místní noviny uveřejnily nekrolog na její tetu. V článcích se psalo o tom, že jedna příbuzná Elizabeth Nordové žije poblíž Seattlu. Protože nastoupili na stejnou fakultu jako Hannah, nebylo pro Armitageovy těžké ji najít. Párkrát s nimi zašla na kávu, a když ji jednou večer Nick doprovázel na školní

koncert, představila mu je. Našli snadno společný námět k hovoru – sport a udržování fyzické kondice.

Drake a Vicky byli docela příjemní lidé, pokud má člověk rád moderní akademické typy, ale Hannah se v jejich společnosti necítila moc dobře. Usoudila, že to bude částečně i tím, že hlavním tématem jejich konverzace byla většinou práce Elizabeth Nordové. Victoriino nadšení pro tuhle ženu bylo někdy až úmorné.

Ale existoval i další důvod, proč Hannah nerada trávila příliš času s profesorkou Victorií Armitageovou. Teprve teď měla odvahu si to přiznat. Victoria a její úctyhodná práce v oboru antropologie představovaly jiný, svébytný svět, ten, jehož součástí se Hannah mohla taky stát, kdyby se držela toho, co si na fakultě původně zvolila.

Ze začátku se všechno zdálo být tak jasné: přímá cesta od prvního ročníku až k doktorátu a pak na fakultu nějaké malé, ale prestižní školy. Nejdřív si vůbec nedělala starosti s tím, na který obor se soustředit. Připadalo jí, že na to má ještě spoustu času. První tři roky Hannah vesele přebíhala z přednášek o historii k informacím o nejnovějších poznatcích psychologie. Experimentovala s filozofií a pak s anglickou literaturou. Mezitím se stačila seznámit s radikální politikou, sepsat seminární práci o současných náboženských sektách a vypomáhat v místním krizovém centru.

A pak jí najednou došlo, že ten čas utekl až příliš rychle. Skončila předposlední ročník, aniž by měla vyhraněný zájem o jeden konkrétní předmět. Zachvátila ji panika.

V květnu téhož roku přijela na jednu ze svých vzácných návštěv teta Elizabeth Nordová a zeptala se neteře, jaký je její vztah k antropologii.

Hannah se styděla za svoji zjevnou nevyhraněnost a okamžitě usoudila, že by mohla antropologii studovat jako svůj hlavní předmět stejně dobře, jako cokoli jiného. Naštěstí navštívila dost přednášek, aby z toho oboru mohla odpromovat.

Řekla si, že se teď musí konečně usadit, přihlásila se na fakultu pro postgraduální studium a přijali ji. Nepochybně jí k tomu dopomohl i doporučující dopis od Elizabeth Nordové.

V každém případě se začala Hannah připravovat na doktorát. Těšilo ji a zároveň mile překvapilo, že má o antropologii skutečný zájem. Tenhle obor ji doslova fascinoval. Ale zdálo se, že mnoho lidí v téhle oblasti zabředlo do zkoumání detailů teorie o příbuzenských vztazích a systémů náboženského chování v různých malých kmenech. Hannah trápilo, že jen málokoho napadlo udělat krok zpátky a pokusit se posoudit dlouhodobý dopad svého výzkumu.

Ale nějakou dobu vytrvala a napsala dokonce jednu nebo dvě práce o filozofických důsledcích antropologické práce, které měly docela úspěch. Její konzultanti tvrdili, že má pro tuhle práci nadání. Potřebovala jen načerpat zkušenosti. Přísahala si, že udělá doktorát, absolvuje krátkou praxi v terénu, pak se usadí a začne tento předmět někde vyučovat.

Protože uměla psát a věřila, že by se její práce mohly i vydávat, usoudila, že by měla dokázat přežít v akademickém světě.

Ale zanedlouho se znovu ocitla na rozcestí. Cítila, jak ji to táhne

několika směry zároveň. Například ji

bavilo doporučovat a radit studentům, které přednášky by měli absolvovat, aby zvládli závěrečné testy. Ukázalo se, že je na tyhle věci skutečný expert.

Nakonec to Hannah vzdala. Po roce postgraduálního studia si musela přiznat, že ho nikdy nedokončí. Bylo to traumatické rozhodnutí. Neexistuje nic, co by bylo víc politováníhodného v akademickém světě, než kandidát na doktorský diplom, který to nikdy nedotáhne k disertaci.

Kdyby se Hannah bývala rozhodla jinak, skončila by s titulem před svým jménem a s kariérou, díky níž by se ocitla uprostřed akademického světa. Teď byla jen na jeho okraji – spolu s knihovnicemi, výchovnými a psychologickými poradci a sportovními trenéry.

Články, které psala pro odborné časopisy, zabývající se výchovným poradenstvím, se nepočítaly – aspoň ne ve vědeckém světě.

Zdálo se, že tetu Elizabeth její rozhodnutí nijak netrápilo. Poslala Hannah krátkou zprávu, ve které stálo:

Nech se vést svým instinktem, Hannah. Neuděláš chybu. Ženy mají moc dobrý instinkt. Škoda, že se jím neřídí častěji.

Během let slyšela od Elizabeth Nordové občas i jiné životní moudrosti, ale tuhle si Hannah oblíbila ze všech nejvíc. Vzala si tetina slova k srdci a řídila se svým instinktem pokaždé, když se snažila vést jiné. A když lidé její radu poslechli, obyčejně jí nakonec byli vděční.

Se svou neuvěřitelně bystrou samotářskou příbuznou se viděla jen málokdy a věděla, že ji zbytek rodiny považuje za chladnou a rezervovanou ženu. Ale Hannah si instinktivně uvědomovala, že

Elizabeth Nordová prostě nikoho jiného nepotřebovala. Vystačila si sama.

Hannah někdy napadlo, jestli i matematická Anna Wairicková byla stejná. Rodina o ní měla jen omezené zprávy. Její nejbližší příbuzní se na ni dívali s rozpaky jako na ženu, která očividně nevěděla, jak se vyrovnat se svou rolí v životě, která jí příslušela.

O umělkyni, která vyvolala v rodině pohoršení na přelomu století svým útěkem do Paříže, se toho vědělo ještě míň. Příbuzní ji v podstatě vydědili. Rodiče Hannah byli ohromení, když se ukázalo, že její obrazy mají teď neuvěřitelnou cenu.

Z toho mála, co se o svých příbuzných Hannah dozvěděla, bylo zřejmé, že umělkyně Cecily Sandersová ani matematická Anna Warricková si nedělaly starosti s tím, co si o nich jejich současníci myslí. A Elizabeth Nordová byla v tomto ohledu ještě lhostejnější.

Hannah se rozhodla udělat, co jí teta radila, a nechala se vést instinktem. Usoudila, že výchovné poradenství jí nabízí největší možnosti k využití její zvláštní schopnosti navést ostatní na správnou životní cestu. Ale po podobných službách nebyla moc velká poptávka, a tomu odpovídalo i finanční ohodnocení. Hannah ale měla tu práci ráda a začala se jí věnovat naplno.

Hodně lidí se sobecky domnívá, že můžou radit jiným. Hannah si ale byla jistá, že ona to umí dobře. A téměř vždycky se jí podařilo přesvědčit ostatní, aby se její radou řídili.

Právě proto, že věděla, jak je ve své profesi úspěšná, pokaždé ji hrozně zklamalo, když ji někdo odmítl poslechnout.

Otočila hlavu a zadívala se na rozmačkanou žlutou růži v odpadkovém koši. S tím, že tentokrát neuspěla, by se dokázala smířit. Ale mnohem těžší bylo vyrovnat se s myšlenkou, že z ní někdo udělal hlupáka.

Teď se Gideon Cage zřejmě na její účet skvěle baví.

Hannah se zmýlila. Nebylo mu ani trochu do smíchu. Napadlo ho, že už dávno nezažil opravdovou radost z vítězství. Obvykle však cítil aspoň jisté uspokojení, když dosáhl svého cíle. Tentokrát i to chybělo.

Gideon se vynořil nad hladinu, zhluboka se nadechl a vystřelil zpátky na opačný konec bazénu. Mohla za to ta ženská. To, že jí dal pořádnou lekci, ho mělo povzbudit a inspirovat. Vlastně jsem jí prokázal laskavost, snažil se sám sebe ujistit.

Docela by ho zajímalo, jak ten jeho „dobrý skutek“ přijala. Ale taky uvažoval nad tím, jak by asi zareagoval na její návštěvu, kdyby měl skutečně v úmyslu podnik jejího bratra převzít.

Doplaval na druhou stranu bazénu, vyšvihl se přes okraj a natáhl se pro ručník. Sluníčko už pěkně pálilo, i když bylo teprve osm ráno. V tuhle denní dobu neležely na lehátkách barové tanečnice. Nebyl tu vůbec nikdo, až na číšníka postávajícího u baru.

Když se Gideon utíral ručníkem, uslyšel, jak mu na pultě zvoní telefon. Ještě než na něj mladík stačil zamávat, věděl, že je ten hovor pro něj. Uvědomil si, že občas tenhle přístroj z duše nenávidí. Zdráhavě zamířil k baru. Číšník mu beze slova podal sluchátko.

„Co se děje, Steve?“ Na tohle číslo a tak brzy ráno mu nemohl volat nikdo jiný než Decker.

„Mám další zprávy o Ballantineovi. Ten chlapík má tentokrát za sebou slušný balík peněz, Gideone. Udělal pár šikovných obchodů, mimo jiné i s majiteli několika penzijních fondů. Bude mít dost hotovosti, aby zahájil boj o Surbrook.“

„A co tě na tom tak překvapuje, Steve? Je to přece syn Cyruse Ballantinea. Je jasné, že zdědil aspoň něco z otcových schopností. Nebuď nervózní. Až přijde čas, postaráme se o něj. Předal jsi Mary Ann ten vzkaz ohledně květin?“

Steve Decker na okamžik zaváhal. Očividně se nechtěl zdržovat jinými, pro něj nepodstatnými věcmi. Problémem lidí jako Decker je, že jim dělá potíže přizpůsobit se jakékoli změně, pomyslel si Gideon v duchu. Někdy potřebují trochu postrčit.

„Vyřídil jsem jí to. Květiny by dneska ráno měly být v nemocnici.“ Najednou se Decker zarazil, jako kdyby si teprve teď uvědomil souvislosti. „Takže tu hůl nenosila jen tak?“

„Ne. Ta dáma celou dobu, co tu byla, střídavě tišila bolest prášky a alkoholem.“

„Aspoň nebyla jako ostatní. Zdála se mi docela milá. Líbila se mi. Ale teď zpátky k Ballantineovi. Co kdybych zkusil něco zjistit v jeho kanceláři? Určitě se tam najde někdo, kdo je naším dlužníkem a má důvěrné informace o té nové investiční společnosti, kterou Ballantine založil. Momentálně musím vystačit jen s informacemi z druhé ruky, a to je dost málo.“

„Do toho, Steve. Uvidíme, co se ti podaří objevit.“ Ale moc toho rozhodně nebude, dodal si Gideon pro sebe. „Mimochodem, zítra se vracím.“

Když Gideon zavěsil, kývl na barmana. Bylo mu naprosto zřejmé, o co Ballantineovi jde. Dobře si vzpomínal na dobu, kdy i jeho

vlastní záměry a cíle bývaly stejně průhledné. Za ta léta dospěl aspoň k určité vytříbenosti.

Sebral ručník a zamířil zpátky k hale.

Když si odpoledne šel zaplavat podruhé, snažil se barmana přimět, aby mu připravil stejnou margaritu jako předtím pro Hannah. Byla to pořádná změna. Skoro vždycky pil skotskou. Ze zvyku.

Doufal, že ho slova Hannah Jessettové nebudou děsit moc dlouho. Čím víc nad nimi přemýšlel, tím větší dostával zlost. Bylo velmi snadné obvinit Stevea Deckera, že mu dělá potíže přizpůsobit se změnám.

Mnohem těžší bylo uvědomit si, že stejný problém má i on sám.

O dvě hodiny později už to dál nevydržel a udělal to, k čemu se odhodlával už od rána. Zvedl telefon a zavolal do Tucsonovy kanceláře. Ve sluchátku se okamžitě ozvala jeho sekretářka.

„Mary Ann, potřebuju jméno a číslo nemocnice, kam jste posílala ty růže.“

„Do nemocnice, pane?“

„Přesně tak, Mary Ann.“

„Ano, pane.“

Mary Ann Cromwellová, žena ve středních letech, těšící se na brzký důchod, nevyjadřovala už údiv nad žádným šéfovým příkazem. Za okamžik mu číslo ochotně nadiktovala.

„Díky, Mary Ann. Na shledanou zítra,“ řekl Gideon a zavěsil

dřív, než jeho sekretářka stačila cokoli říct. Pak vytočil další číslo.

Ve sluchátku se ozval nejistý ženský hlas.

„Prosím?“

„Volám, abych se přesvědčil, jestli jste dostala ty květiny.“ Neobtěžoval se s představováním, a teprve dodatečně mu došlo, že jí mohla květiny poslat spousta mužů. „Ty žluté růže.“

Na druhém konci zavládlo na chvíli hrobové ticho. „Váš vzkaz jsem našla a přesně jsem pochopila, co jste tím chtěl říct.“ A zavěsila.

Gideon zůstal nehnuté sedět, zíral na sluchátko a snažil se přijít na to, kdy se naposledy někdo odvážil tohle mu udělat.

Po krátkém zaváhání vytočil číslo znovu. Třeba se jen přerušilo spojení.

Když se ve sluchátku znovu ozval trochu podezřívavý hlas Hannah, Gideon byl připravený. „V té škole pro výchovné poradce vám řekli, že bude vaše práce snadná? Musím vás upozornit, že je někdy zatraceně těžké někoho spasit. Co dělá noha?“

„Je na tom zhruba stejně jako Accelerated Design – bídně, ale ne úplně na dně. Prosím vás, už mi nevolejte, pane Cagei. Odepsala jsem vás jako ztracený případ. Kromě toho rozhodně nejste na seznamu mých terapeutických cvičení.“ Znovu zavěsila.

Gideon tentokrát pokus nezopakoval. Místo toho se zadíval zamyšleně na vzdálené hory a v duchu uvažoval, proč ho zklamalo, že se Hannah tak rychle přestala snažit ho zachránit. Před pár dny mu připadalo, že to s ním myslí vážně. Pak ho napadlo, jak by asi reagovala na jeho volání, kdyby se opravdu vzdal svého obchodního cíle.

Měl mizernou náladu a cítil, že ve Vegas si ji rozhodně nespraví. Nedokázal se soustředit na karty ani na kostky. Možná bych se měl vrátit do Tucsonu, usoudil.

Vstal ze židle a otevřel zásuvku. Uvnitř ležel balíček karet, který nenápadně vytáhl Hannah z kabelky, když ji vyprovázel ke dveřím hotelového pokoje. Rozložil je na stole a přejel zlehka prsty po nepatrně odřených okrajích u několika vyšších karet. Všiml si jich už ten večer, když je před Hannah míchal. Pobavilo ho zjištění, že má v úmyslu ho podvést. Nevypadala na to. Cítil k ní skoro obdiv. Ta dáma měla kuráž. Jen málo lidí v sobě našlo odvahu pokusit se ho oklamat.

Doufal, že Hannah Jessettová dostala pořádnou lekci. Jenže to vědomí ho neuspokojovalo o nic víc než snadný úspěch, jaký měl s Accelerated Design.

Prázdná vítězství. Hannah se mýlila, když se domnívala, že mu během let přinášejí čím dál menší uspokojení. Pravdou bylo, že ho neuspokojovala nikdy. Kariéra založená na pomstě nemohla asi nikdy nikomu přinášet zadostiučinění. Ale touha po ní ho hnala pořád dál a dál.

Instinktivně si sice uvědomoval, že to není správné, ale zároveň neměl důvod, aby přestal s tím, čím se doposud živil. Koneckonců, šlo mu to zatraceně dobře. Zisk u Accelerated Design toho byl jasným důkazem.

Gideon se postavil k oknu a z bezpečí svého klimatizovaného pokoje se zadíval ven na okolní krajinu, topící se v žáru slunce. Potřeboval Vegas, ale neměl náladu tady už dál zůstávat. Vrátí se na pár týdnů zpátky do Tucsonu a pak si do Vegas zajede znovu.

Obvykle sem každé léto přece jezdil dvakrát. Ze zvyku.

Když Hannah scházela dolů po schodech ke schránce, noha ji dost bolela, ale zvládla to.

V duchu si uvědomila, jak je všechno neuvěřitelně relativní. Před dvěma měsíci by ji ani ve snu nenapadlo, že může mít někdy problémy s chůzí po schodech.

Týden po návratu z nemocnice se konečně zbavila berlí. Používala zase hůl, ale tentokrát byla známkou pokroku. Doktor Englehardt z ní měl upřímnou radost.

„Za jak dlouho se dokážu obejít bez hole?“ zeptala se ho, když se s ním viděla naposledy.

„Jen trpělivost, Hannah. Děláte obrovské pokroky. Nesmíte to uspěchat. Doktor Adams, který mi při operaci asistoval, se se mnou shodl, že poškození kolenního kloubu bylo opravdu rozsáhlé.“

Doktor Englehardt byl příjemný, sebevědomý padesátník, který si ve své práci absolutně věřil. Ale Hannah mu měla být za co vděčná – vždyť ji postavil zpátky na nohy. Zasloužil si, aby mu trochu zalichotila.

„Viděla jsem rentgen,“ podotkla s úsměvem. „Udělal jste fantastickou práci. Nevím, jak bych vám poděkovala.“

Celý se rozzářil. „Díky, Hannah.“

„Ale přesto bych chtěla vědět, jak dlouho budu ještě potřebovat tuhle hůl.“

Englehardt si povzdychl.

„Možná ještě pár měsíců.“

„Zatraceně.“

Od té doby uběhly tři týdny a hůl byla stále jejím trvalým průvodcem.

Nesmím si stěžovat, napomenula se Hannah v duchu, když vyndala poštu ze schránky. Nejdůležitější bylo neztratit pozitivní přístup k věci. Kromě toho nikdo přece nemá rád ufňukance.

Poslali jí letenku na ostrov Santa Inez. Hannah opřela hůl o zeď, rychle otevřela obálku z cestovní agentury a spokojeně se usmála. Ani ne za čtrnáct dní bude už na cestě ke slunnému Karibiku. V duchu si představila, jak bude podnikat dlouhé procházky po písečné pláži před tetiným domem a posilovat bolavou nohu. Rozhodla se, že si koupí nové plavky. Potřebovala je. Tady v Seattlu toho zrovna moc nenaplavala. „Hannah!“

Zavřela schránku a otočila se. Z protější strany ulice se k ní hrnuli Drake a Victoria Armitageovi. Zřejmě si právě byli zaběhat. Victoria měla vlasy stažené zelenou čelenkou, která jí nádherně ladila se značkovou sportovní soupravou. Měla na sobě přiléhavý, smaragdově zelený krátký pulovr bez rukávů, ve kterém jí vynikly vypracované svaly.

Drake byl celý v černobílém včetně dvoubarevných pásků na zápěstí. Vypadal dobře. Světle hnědé vlasy měl čerstvě zastřižené a i na dálku z něj vyzařovala energie.

Přeběhli svižně silnici a Hannah si všimla, že se jim čela lesknou potem, přestože vál svěží větřík.

Nebyli to ráno rozhodně sami, kdo si šel zasportovat. Hannah právě minula další dvojice.

Sledovala, jak se k ní Armitageovi blíží, a v duchu horečně přemýšlela, co by jim mohla nabídnout k občerstvení.

„Dobré jitro,“ pozdravila je zdvořile, když před ní zpomalili.

„Zajdete dovnitř na skleničku minerálky?“ nabídla jim.

„Rádi,“ odpověděl s úsměvem Drake a hřbetem ruky si setřel pot z čela. „Myslím, že jsme toho pro dnešek uběhli už dost, co říkáš, Vicky?“

„Určitě.“ Zastavila se, založila si ruce v bok a několikrát sc zhluboka nadechla. „Co dělá noha, Hannah?“

„Už je to mnohem lepší, díky.“ Ufňukance nemá nikdo rád. Hannah se přiměla k úsměvu. „Pojďte dál.“ Když si představila, že si celí zpocení sednou na její polstrovanou pohovku, rychle dodala:

„Můžeme se posadit ven na terasu.“

„Ukažte, pomůžu vám.“ Drake ji vzal v podpaždí a násilím ji začal vést nahoru po schodech. Hannah vypadla hůl z ruky a chytila se zábradlí.

„Ne, díky. Zvládnu to sama.“ Rychle se vytrhla z jeho sevření. Nechtěla, aby to znělo nevděčně, a proto zamumlala: „Doktor chce, abych co nejvíc chodila sama.“

„Možná že byste si měla zajít do klubu,“ navrhla Victoria a svižně vyběhla před Hannah nahoru. „Mohli bychom zařídit, aby vám vystavili legitimaci. Nebo by vám ji mohl obstarat váš bratr. Cvičení by vám určitě pomohlo.“

„Myslím, že na to je ještě brzy.“ Hannah otevřela dveře na malou terasu. „Posaďte se.“

Sledovala je, jak procházejí obývacím pokojem, a v duchu jim skoro četla myšlenky. Nick sklouzl pohledem po rattanovém nábytku a obrovských květináčích s kapradím a věcně podotkl, že exotický styl už není v módě. Ale Hannah tyhle věci milovala, stejně jako Elizabeth Nordová. Bez sebemenších výčitek svědomí ignorovala

moderní trendy italských návrhářů a zařídila si domov po svém. Ale Drake s Victorií se sem ani trochu nehodili.

Všimla si, že se zadívali na police napěchované knihami, a okamžitě poznala, že na ně ani trochu nezapůsobily. Její sbírka literatury nebyla totiž nijak hlouběji zaměřená. Hannah tu měla všechno – včetně historie magie a návodu na pletení proutěných košíků. Pro akademický svět, jehož byli ti dva nedílnou součástí, bylo něco takového naprosto nepřijatelné.

Hannah si v duchu sestavila už skoro celý obrázek Drakea a Vicky. Byla přesvědčena, že Drake to dotáhne hodně daleko, protože se na akademické půdě uměl skvěle pohybovat. Přihlásil se do správných fakultních výborů, navštěvoval správné večírky a podařilo se mu stát se nepostradatelným a užitečným na správných místech. Instinktivně poznal, kdo má v tomhle světě moc, a věděl, jak se těm lidem přiblížit.

Vicky postupovala jinak – pomaleji, ale stejně usilovně. Vědecké práce, které vytrvale psala a zveřejňovala, jí nakonec zajistí místo na kterékoli fakultě.

Hannah usoudila, že manželství Drakea s Vicky bude trvat tak dlouho, dokud si ti dva budou navzájem užiteční. Momentálně Drake doufal, že na něm ulpí aspoň trochu manželčiny slávy z její spisovatelské činnosti. V řadě jejích monografií se objevilo i jeho jméno, ačkoli Hannah dost pochybovala, že se na jejich psaní opravdu podílel. Vicky zase využívala

Drakeových znalostí o fungování byrokratického aparátu na fakultě.

Až jednomu z nich nabídnou výhodnější místo někde na opačném konci země, tohle zvláštní spojenectví se určitě rozpadne. Hannah napadlo, kdo se asi pak bude starat o jejich vinotéku.

„Pomůžu vám s pitím,“ nabídla se Vicky Otočila se a zamířila ke kuchyni. „Ukažte, vezmu vám aspoň poštu.“

Než stačila Hannah cokoli namítnout, vzala jí dopisy z ruky.

„Chystáte se na výlet?“ zeptala se Vicky, když uviděla letenku.

„Do Karibiku. Jedu tam zavřít tetin dům.“ Hannah otevřela ledničku a vydechla v duchu úlevou, když tam našla dvě láhve minerálky, které tam asi nechal při své poslední návštěvě její bratr. Osobně tohle pití přímo nesnášela.

„Vzpomínám si, že jste o tom před pár týdny něco říkala.“ Vicky jí vzala láhve z ruky a náhodně otevřela v kuchyni několik zásuvek, než našla otvírák. „To je fantastická příležitost.“

„Jak to myslíte?“

Vicky na ni vrhla užaslý pohled. „Máte přece šanci vidět soukromou knihovnu Elizabeth Nordové. Všechny její poznámky a zápisky, knížky, které četla a možná i koncepty těch, které napsala. Mohla by tam být i nějaká nedokončená práce, která ještě nebyla vydaná. Bože, co bych za takovou příležitost dala. Je velká škoda, že všechno nepřenechala akademické knihovně. Nechápu, proč to neudělala.“

Hannah jen pokrčila rameny a rezignovaně sledovala Vicky, která se v její kuchyni chovala doslova jako doma. „Podle poslední vůle si prý přála, abych si všechno ponechala já.“

„Ale měla byste její knihy předat nějakému odborníkovi, Hannah. K jejím zápiskům by měli mít přístup experti. Jsou to akademické poklady.“

Hannah jasně pochopila, že se jí tím snaží nepřímo naznačit, že ona sama není žádný odborník a pravděpodobně vůbec nedokáže ocenit hodnotu tetiny pozůstalosti.

Jsem malicherná a dětinská, napomenula se v duchu. Ale přesto s jistotou věděla, že by se radši nechala zaživa usmažit v pekle, než aby tetiny poznámky dala Victorii nebo Drakeovi Armitageovým.

„Nemám zatím tušení, co tam najdu ani co s jejími zápisy udělám,“ podotkla nahlas.

Vicky se na ni upřeně zadívala. „O vaší tetě se u nás doma pořád mluvilo. Otec měl o její práci velký zájem. Mám dokonce dojem, že s ní nějakou dobu na jednom projektu spolupracoval. Bohužel zůstal nedokončený.“

„Kde jste s tím pitím? Umírám tady venku žízní,“ zavolal Drake.

„Už jdeme.“ Vicky vzala do ruky tác s chlazenou minerálkou, ledem a skleničkami a vyšla ven na balkon. „Hannah, myslím, že by vám prospělo, kdybych vám pár minut tu nohu masírovala. Studuju techniku shiatzu a snažím se ji kombinovat s tradiční tlakovou masáží. Neuvěřitelně se tím uvolní ztuhlé svaly.“

Hannah se posadila na pohovku, natáhla si obě nohy před sebe a zdvořile odmítla Vickyinu nabídku. „Děkuju, ale docházím dvakrát týdně na masáže na kliniku a myslím, že…“

Ale Vicky se už sehnula a sevřela jí oběma rukama pevně zraněné koleno těsně pod okrajem šortek.

Hannah měla dojem, že bolestí snad omdlí. Několik vteřin nedokázala ani promluvit.

„Vicky, ne! To stačí. Už dost.“ Odstrčila jí ruku. „Okamžitě přestaňte!“

Vicky se narovnala. „Snad jsem vám neublížila?“ zeptala se dotčeně.

Hannah se několikrát zhluboka nadechla. „Vím, že jste to myslela dobře, ale hrozně to bolelo.“

„Vicky se o orientální terapii hodně zajímá,“ podotkl Drake, ale znělo to trochu i omluvně.

Hannah nechala jeho poznámku bez komentáře. Jen stěží v sobě potlačila touhu dát si místo minerálky pořádnou sklenici tequily.

Člověk se v životě pořád učí. A kdo je chytrý, sbírá informace, aby je později mohl využít ve svůj prospěch. Z dnešního dne bych se měla taky poučit, řekla si Hannah. Už nikdy v životě nepozvu žádné sportovní fanatiky domů na svačinu – i kdyby žízní umírali.

TŘETÍ KAPITOLA

Přemýšlel o balíčku karet. Ale ty se teď bohužel nerozdávaly. Než se stačil Gideon vzpamatovat, stála ho tahle chyba pět set dolarů.

„Cest la guerre,“ řekl krupiérovi, který se na něj soucitně usmál.

„Zkusím to znovu později.“ Otočil se a proklouzl mezi davem

přihlížejících.

Nekonečná řada křišťálových lustrů, které by se docela dobře hodily do nějakého hollywoodského filmu, vrhala mihotavé světlo na hosty kasina. Někteří na sobě měli smoking, jiní klidně přišli v bermudách. Nepřetržitý kovový zvuk hracích automatů tvořil kulisu k ruchu u karetních stolů. Právě teď o půlnoci se tady hra dostala do správného tempa.

Gideon přiletěl v sedm hodin z Tucsonu a ubytoval se ve stejném hotelu jako pokaždé. Pak si na sebe vzal elegantní černý oblek a sněhobílou košili, která se stala už nerozlučnou součástí jeho večerů ve Vegas.

Zvyk. To slovo ho neustále děsilo, stejně jako vzpomínka na balíček karet, patřících Hannah.

Byl nejvyšší čas dát si pauzu. Protože se nedokázal na hru pořádně soustředit, nepřálo mu štěstí. A nejen to. Na rozdíl od dřívějška necítil žádné vzrušení, když pokládal na stůl peníze. Jen se v duchu modlil, aby kvůli Hannah Jessettové neztratil o Vegas úplně zájem. Možná že by potřeboval nějaké jiné povzbuzení.

Dvanáctiletá skotská whisky, nalitá hezkou slečnou v kratičké sukni pošité flitry, mu sice pomohla, ale jen dočasně. A to se mu ani trochu nelíbilo.

Las Vegas pro něj vždycky představovalo příjemné rozptýlení od všedního života, alternativní verzi války, kterou sváděl ve světě obchodu. Ale najednou si uvědomil, že Hannah měla pravdu, když říkala, že neumí ani na chvíli vybočit ze zajetých kolejí. I sem jezdil jen proto, aby vyhrál. A pokaždé odsud odjížděl s tímtéž prchavým pocitem vzrušení.

Skoro vždycky.

Ale dneska večer tomu bylo jinak, a to vědomí ho neuvěřitelně rozčilovalo. Měl pocit, že se mu v poslední době v ničem nedaří – nejen při hře, ale v celém životě. Poprvé po dlouhé době uvažoval, co by se stalo, kdyby se byl před devíti lety vydal jinou cestou.

Tenkrát pro něj v životě existovaly i jiné věci. Například kartografie. Ženy. Pocit dobrodružství spojený s budoucností, pocit, že někam směřuje.

Dneska večer před sebou viděl jen rovnou cestu, táhnoucí se někam do nekonečna. Jedinými cíli pro něj byly obchod a každoroční návštěvy Las Vegas. A ani jedno z toho ho teď nedokázalo nadchnout ani mu vrátit optimismus.

Vyslechnout pár dobře míněných rad může být zatraceně nebezpečné, pomyslel si Gideon v duchu.

Pomalu upíjel whisky a čekal, jestli mu alkohol nezvedne náladu.

Ale marně.

Opřel se na židli, roztržitě přelétl pohledem po lidech u baru a zjistil, že pár metrů od něj sedí Hugh Ballantine.

Ballantine se na něj zadíval důvěrně známýma modrýma očima a usmál se. Ten úsměv Gideon taky moc dobře znal. I nazrzlé vlasy. Hugh Ballantine byl totiž věrnou kopií svého otce.

Gideon vzal do ruky sklenku, symbolicky mu připil a čekal. Ballantine vstal ze stoličky – neuvěřitelně pomalu, jako kdyby měl spoustu času – a zamířil k němu. V očích měl chladný, sebevědomý a

ostražitý výraz. Gideon ten pohled znal. Nezapomněl ještě, jaký to byl pocit, když prožíval první úspěchy a objevil vlastní sílu a moc.

Gideon promluvil jako první, aby Hugha ušetřil vymýšlení zdvořilostních frází.

„Jedna známá mě varovala, že jsem se stal otrokem svých zvyků. Vy jste důkazem toho, že má pravdu. Cožpak úplně všichni na světě vědí, kdy přijedu do Vegas?“

Ballantine jen pokrčil rameny a posadil se na druhou stranu malého, kulatého stolu. „Všichni, kdo to potřebují vědět. Jezdíte sem každé léto dvakrát. Nebylo ani těžké zjistit, který hotel máte nejradši.“

„Připadá vám můj životní styl tak vzrušující?“

Hugh si opřel lokty o stůl a postavil před sebe skleničku s pitím.

Znovu se usmál.

Gideon si všiml jeho chladnokrevného výrazu a v duchu si uvědomil, kolikrát ho použil i on sám, aby nahnal strach své potenciální oběti. Nikomu nemohlo být příjemné dívat se na šklebícího se žraloka – ani dalšímu žralokovi.

„Připadá mi vzrušující všechno, na co myslíte, co říkáte i děláte, pane Cagei. Jsem si jistý, že ten pocit znáte.“

„Obdiv mladšího vždycky potěší.“ Gideon si znovu lokl skotské.

„Máte v úmyslu začít za mnou běhat jako ztracené štěně?“

Ballantine zavrtěl hlavou. „Dneska večer jsem sem přijel, protože jsem s vámi chtěl pár minut mluvit. O samotě. Byl bych rád, abyste věděl, co dělám.“

Teď se pro změnu usmál Gideon. „Nemusíte mi nic

vysvětlovat,“ podotkl klidně. „Vím přesně, co děláte. Myslíte, že to dokážete?“

V očích Ballantinea se na okamžik objevil pohled dravce, který se chystá vrhnout na svou kořist. „Zajímalo by mě, jestli vy si myslíte, že to dokážu.“

Gideon na něj zamyšleně pohlédl. „To záleží na okolnostech.“

„Například?“ Ballantine byl upřímně zvědavý. Bystrý mladý žralok se vždycky rád a ochotně něčemu přiučí.

„Na tom, jak moc chcete vyhrát,“ řekl Gideon.

„Moc, Cagei,“ odpověděl přesvědčivě. „Mám v úmyslu vás zničit.“

„Tohle melodrama si povídejte před zrcadlem, když se ráno holíte, a ne před svým protivníkem.“

Ballantine se na něj zaujatě podíval.

„To má být rada?“

„Před několika týdny jsem pozval na večeři jednu psycholožku. Hrozně ráda udílela každému rady. Napadlo mě, že bych to mohl zkusit taky. Aspoň se tím trochu rozproudí konverzace, nemyslíte? Je mi samozřejmě jasné, že se podle mé rady nehodláte řídit.“

„Podceňujete mě, Gideone. Moc rád se od vás něco naučím. Vlastně bych tohle všechno rád udělal stylově, abych ve vás vyvolal pár vzpomínek na dávné časy. Byl bych rád, kdybyste si uvědomil všechny drobné souvislosti mezi tím, co se stane letos, a tím, k čemu došlo před devíti lety.“

„Váš otec by na vás byl určitě hrdý,“ zamumlal Gideon.

„Ano.“ Ballantine se na okamžik odmlčel. „Škoda, že se toho nedožil.“

Gideon pochopil výčitku v jeho hlase a povzdychl si. „Asi mi nebudete věřit, ale taky mě mrzí, že už tady není.“

„Lžete.“

„Já jsem ho nezabil, Hughu.“

„Zabil. Bylo to totéž, jako kdybyste mu prořízl hrdlo.“ Ballantine vstal.

„Víte, že začínám mít dojem, že už se mi pomstil?“ podotkl Gideon zamyšleně.

„Nesmysl.“

Gideon se s trpkým úsměvem zadíval do sklenky s whisky.

„Myslel jsem si, že se na to budete takhle dívat.“

Ballantine chvíli mlčel a pak příkře podotkl: „Jen jsem chtěl, abyste to věděl. Chtěl jsem vám to říct osobně.“

„To jste nemusel.“

Ballantine přikývl. „Máte pravdu. Vy už víte, co dělám a proč.“

„Jste přece synem Cyruse Ballantinea,“ řekl Gideon. „Znal jsem ho líp než kohokoli jiného. Proto znám i vás. To je vaše největší nevýhoda, Hughu.“

„Domníváte se, že dokážete předvídat mé jednání? Ne, Cagei. Já totiž nejsem pouhou kopií svého otce, a jestli tomu věříte, děláte chybu.“ Otočil se a zmizel v davu.

Gideon dlouho zůstal sedět u stolu. Dopil skotskou a objednal si další. Když mu přinesli třetí, rozhodl se zatelefonovat Steveu Deckerovi.

Ten po dlouhé době konečně zvedl sluchátko a měl ospalý hlas. Gideon mu chvíli skoro záviděl. Deckerova manželka, příjemná, milá žena, naprosto oddaná svému manželovi, na něj pravděpodobně

netrpělivě čekala v posteli. Zřejmě teď nahlas proklíná jeho šéfa, který si myslí, že může zavolat, kdykoli se mu zlíbí.

Gideona napadlo, že by mohlo být docela hezké mít vedle sebe ženu, která by si o něj dělala starost.

„Omlouvám se, že jsem tě vytáhl z postele, Steve, ale nebyl jsem si jistý, jestli ti budu moct ráno zavolat, a nechtěl jsem nechávat vzkaz v hotelu.“

„Kam odjíždíš?“ zeptal se Steve věcně.

„Řekl jsem si, že zajedu do Washingtonu.“

„Do Washingtonu? Ale ten projekt v Marylandu je pod kontrolou.

Proč tam proboha potřebuješ jezdit?“

„Mluvím o státě Washington, ne o městě.“

„Jedeš do Seattlu? Ale proč?“

„Napadlo mě, že bych měl ještě vyřídit pár posledních maličkostí s Accelerated Design.“

„Ale Gideone, ta záležitost je už přece uzavřená,“ podotkl Decker zmateně.

„Tím si nejsem tak jistý,“ odpověděl Gideon a snažil se o věcný, obchodní tón.

„Já ano. Včera jsem prošel veškerou dokumentaci. Gideone, teď máš být přece ve Vegas. V tuhle dobu jezdíš každý rok na týden do Vegas!“

„Nezdá se ti, Steve, že se moje jednání dá neuvěřitelně snadno

předvídat?“

„Bože můj, co to má všechno znamenat? Jak tě může něco takového trápit?“ Z Deckerova hlasu zazníval upřímný údiv muže, který si nade vše cení pohodlí předem naplánovaného života.

Možná že bych ho ocenil i já, pomyslel si Gideon, kdyby mi přinášel uspokojení. Ale najednou mu připadalo, že je z toho všeho jen unavený a otrávený. Skoro si přál, aby mohl znovu zažít to napětí a vzrušení, jaké teď určitě prožíval Ballantine.

„Steve, tohle nechci teď rozebírat. Jen jsem potřeboval dát někomu vědět, že odjíždím z Vegas, aby nebyl nikdo zítra ráno překvapený, až mě nezastihne. Za pár dní se s tebou spojím. Mezitím se za mě starej o firmu.“

..Ale Gideone…“

„Ještě jednu věc, Steve.“

„Co?“ zeptal se Decker unaveně. „Potřebuju adresu sestry Nicka Jessetta. Té ženy s holí.“

Na druhém konci zavládlo dlouhé ticho. „Teď hned?“

„Bohužel ano,“ řekl Gideon omluvně. Angie bude určitě zuřit.

Decker si zhluboka povzdychl. „Do hodiny ti ji seženu.“

„Díky, Steve.“ Gideon zavěsil a začal vytáčet číslo na letiště. V Tucsonu se Angie Deckerova zamračeně posadila na posteli.

„Byl to Cage?“

Decker položil sluchátko a přikývl. Hlasitě zívl a prohrábl si rukou řídnoucí vlasy.

„Děje se něco?“ Angie byla ochotná překousnout hněv, pokud byl ten hovor opravdu naléhavý

„Já nevím. Ale mám dojem, že se Gideon Cage zbláznil,“ odpověděl Steve zamyšleně.

Angie kupodivu nevybuchla zlostí. „To je docela zajímavá

představa,“ podotkla klidně.

Když se druhý den Hannah vracela domů z obchodu, zápolila s holí, nákupní taškou a deštníkem. Obvyklé ranní mrholení jí cestu hodně ztížilo. Hůl klouzala po mokré zemi, a protože nesla v jedné ruce lašku, bylo pro ni velmi obtížné udržet deštník nad hlavou. Nakonec to vzdala a zavřela ho, aby se mohla líp soustředit na chůzi. V důsledku toho měla vlasy za pár vteřin úplně mokré a kudrnaté.

Když došla ke vchodu, uviděla nahoře na schodech sedět Gideona Cagea. Jakmile ji zahlédl, okamžitě vstal.

Hannah řekla první věc, která ji napadla. „Lidi v tomhle domě jsou čím dál míň opatrní. Kdo vás pustil dovnitř?“

„Jeden moc milý pán, který vypadal jako James Dean. Šel sem se svým kamarádem a říkal, že je váš soused.“

„Co tady děláte, Gideone?“

„Věřila byste mi, kdybych vám řekl, že jsem se s vámi přišel poradit?“ Usmál se na ni a mlčky jí vzal z ruky tašku s nákupem. Ale v očích měl nezvykle ostražitý výraz.

Hannah nechala jeho otázku bez komentáře a pátravě se na něj zadívala.

„Bratr tvrdil, že už všechno skončilo. Řekl, že jste mimo hru.“

„Ale pár drobností zůstalo nevyřešených,“ začal Gideon opatrně.

„Nevěřím vám. Změnil jste snad názor? Rozhodl jste se nakonec

přece jen převzít firmu?“

„Kdybych odpověděl ano, vyzvala byste mě k další karetní hře?“

„Těžko. Ukradl jste mi karty.“

Uvědomila si, že za ním jde nahoru po schodech ke svému bytu.

Neměla ale bohužel na vybranou. Držel v ruce její nákup.

„Neukradl jsem je. Nechal jsem si je jako suvenýr.“ Zastavil se přede dveřmi a počkal, až vyloví klíče. „Vždycky chodíte oblečená, jako kdybyste se chystala na safari?“

Rozhodla se tu otázku ignorovat. „Gideone, řekněte mi, o co vám jde. Nemám čas na hraní her. Musím si sbalit věci na dovolenou.“ Zastrčila do zámku klíč a energicky jím otočila.

„Já taky o karty nestojím. Užil jsem si jich dost posledních čtyřiadvacet hodin v Las Vegas. A moc velká zábava to nebyla.“ Rozepnul si lehkou větrovku, která byla venku jeho jedinou ochranou před deštěm.

Hannah položila na zem další část nákupu v plátěné tašce a unaveně se zhroutila do nejbližšího rattanového křesla.

„Noha ještě bolí?“ Gideon položil zbytek potravin na kuchyňský stůl a zůstal stát ve dveřích.

„Jen občas – ale pak to stojí za to.“

„A teď přišla ta chvíle?“ zeptal se.

„Uzavřeme spolu dohodu, Gideone. Vy nebudete litovat mě a já na oplátku vás, platí?“

Zavřela oči, sehnula se a přes látku kalhot si začala lehce masírovat koleno. Vyčítala si, že na ten nákup vůbec šla. Bylo to na ni přece jen ještě moc daleko. Noha ji teď bude bolet nejmíň hodinu.

Neslyšela Gideona, jak se k ní blíží, ale když ucítila jeho prsty na bolavé noze, okamžitě ztuhla. Aniž by otevřela oči, podotkla s ledovým klidem: „Dotkněte se mého kolena, a zabiju vás.“

Odtáhl ruku. „Mám pocit, že to myslíte vážně.“

Hannah se na něj zadívala zpod přivřených víček. „Poslední člověk, který se mi snažil dopřát masáž kolene, měl před jménem titul PhDr. a málem mě připravil o život. Vaše kvalifikace je v tomhle směru ještě menší. Dovedu si představit, co by se stalo, kdybych vám dovolila dotknout se mojí nohy. Nejspíš bych úplně přestala chodit.“

„Vy mi nevěříte.“ Bylo to pouhé konstatování, ne otázka.

„Asi stejně, jako bych věřila toulavému psu,“ souhlasila s jízlivým úsměvem.

Sledovala ho, jak přešel pokoj a začal si prohlížet její knihovnu.

„Co tady děláte, Gideone?“

„Přesně nevím.“ Vyndal z police výtisk s názvem Amazonky z ostrova Revelation. „Ale když mluvíme o důvěře, připadá mi, že hlavně já bych měl být opatrný.“ Přečetl si věnování na titulní straně a zvedl hlavu. Tu knížku dostala Hannah od své tety.

Zadívala se mu zpříma do očí. „Jestli jste si sem přišel stěžovat, že jsem vás ten večer podvedla a měla některé karty označené, zapomeňte na to. Ta hra stejně neměla žádný význam, je to tak?“

„Necítíte se ani trochu provinile?“ zeptal se jízlivě, zavřel knihu a vrátil ji zpátky na polici.

„Ne. V tu chvíli mi šlo o důležitější věci. Moje hráčská čest nestála rozhodně na prvním místě.“

„Potřebovala jste za každou cenu zachránit svého bratra,“ upřesnil. „Chápu.“

Usadil se do velké proutěné židle naproti ní, těsně vedle obrovského květináče s kapradím, a zvědavě se rozhlédl kolem sebe po pokoji.

„Gideone, povíte mi už konečně, proč jste tady?“

„Přiletěl jsem z Vegas dnes časně ráno.“

„Ano, jistě. Váš druhý letní výlet.“

„Znáte mě neuvěřitelně dobře,“ zamumlal si spíš jen pro sebe. Začala si masírovat koleno. „V tuhle dobu vždycky jezdíte do

Vegas.“

„Já vím,“ povzdychl si.

„Tak proč jste vyměnil světla velkoměsta za deštivý Seattle?“

Opřel si hlavu. „Ještě sám pořádně nevím. Myslím, že to má něco společného se snahou na vlastní oči vidět, jak se historie opakuje.“

Hannah z jeho slov vycítila zvláštní napětí a zamračila se.

„Gideone…“

„Mohl bych dostat šálek kávy? Moc jsem toho nenaspal.“

„Poslužte si,“ odpověděla upjatě.

Zvedl se ze židle a zmizel v její malé. kuchyni. Slyšela ho, jak otvírá kredenc a plní konvici vodou. Za pár minut se vrátil zpátky se dvěma šálky. Jeden postavil vedle Hannah, která se přinutila spolknout automatické poděkování a jen pokývla hlavou.

„Dobře. Povězte mi, jak jste to myslel s tím opakováním historie,“ vybídla ho zdráhavě.

„Vážně vás to zajímá?“

„Asi to bude jediný způsob, jak se vás zbavit.“ Zamíchala kávu a snažila se nevnímat bolest v noze.

„Je úžasné připadat si tak vítaný.“ Znovu se posadil a natáhl si nohy.

Hannah spolkla jízlivou poznámku a lokla si horké kávy. Na instantní nebyla špatná. Gideon měl očividně s její přípravou už praxi.

„Někdo po mně jde, Hannah.“ Málem se kávou zadusila. „Po vás?“

„Muž jménem Hugh Ballantine. Celý život zasvětil tomu, aby mě zničil. Myslíte, že by mně to mělo lichotit?“

„Uvědomuju si, že ve světě obchodu obstojí jen skuteční dravci, ale pro nás ostatní je mnohem zábavnější, když loví jeden druhého a nechají na pokoji lidi, jako je můj bratr.“

Zadíval se na ni. „Na ženu, která se ještě nedávno tolik snažila spasit mě před sebou samým, jsou to poněkud drsná slova, nemyslíte?“

„Jsem vždycky trochu podrážděná, když mě bolí noha.“

Gideon odložil šálek s kávou a v očích se mu objevil rozhodný výraz. „Přesedněte si na pohovku. Budu vám to koleno chvíli masírovat.“

„Jen přes mou mrtvolu.“ Klidně dál popíjela kávu a úplně ho ignorovala.

„Hannah, jestli to bude bolet, prostě mi to řeknete, a já slibuju, že

přestanu.“

„Jenže já vám nevěřím, copak jste na to zapomněl? A k čemu by byl slib od někoho, komu nemůžete důvěřovat?“

„To byste měla posoudit sama. To vy jste přece použila označené karty, když jsem vás tenkrát pozval na večeři.“ Vzal jí šálek s kávou z ruky a více méně ji zvedl ze židle.

Hannah vycítila, že jí nezbývá nic jiného než rezignovat, a vzdala se. Nechala se usadit na pohovce a podložit si nohu květovaným polštářem. Gideon si klekl na jedno koleno a dotkl se přes látku její nohy s doslova neuvěřitelnou jemností.

To je ale rozdíl, vydechla Hannah v duchu úlevou. Když |i masírovala Vicky, nesnesitelně to bolelo. Gideon měl v rukou taky hodně síly, ale uměl ji ovládat. Pod jeho jemnými prsty se její ztuhlé, napjaté svaly na noze začaly pomalu uvolňovat. A stejnou úlevu cítila i ve svém nitru.

„Tak mi povězte o tom chlapíkovi, který vás chce rozdrtit,“ vybídla ho dřív, než si stačila vůbec uvědomit, co říká,

„Je to syn mého bývalého partnera.“

„Bývalého?“

„Jmenoval se Cyrus Ballantine. Byl asi o patnáct let starší než já a skvělý obchodník. Hodně jsem se toho od něj naučil. Vlastně skoro všechno. Začali jsme podnikat spolu. Založili jsme investiční konsorcium.“

Hannah spokojeně zavřela oči. Cítila, jak se jí uvolňují všechny svaly. Na takovou masáž by si člověk snadno zvykl, pomyslela si v duchu.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„To je dlouhá historie. Nebudu vás obtěžovat všemi podrobnostmi. Ale stručně řečeno mně nakonec po několika šikovných obchodních machinacích můj dobrý přítel a rádce Cyrus nechal na krku bankrotující podnik a zmizel s většinou kapitálu, který pak použil k založení jiné investiční společnosti. Celá ta věc byla dokonale promyšlená,“ dodal Gideon zachmuřeně. Nahmatal prsty dlouhý sval těsně nad kolenem a začal na něm pracovat. „Došlo mi, co se děje, až když už bylo po všem.“

Hannah na něj vrhla zvědavý pohled. „Kde je Cyrus teď?“

„Dívá se na mě očima svého syna.“

„Otec je mrtvý?“ zeptala se přímo.

„A jeho syn se domnívá, že jsem ho zabil.“

Hannah se nad tím zamyslela. Usoudila, že by Gideon možná za jistých okolností byl schopný vraždy.

„Udělal jste to?“

„Cyrus Ballantine zemřel před pár lety na srdeční infarkt,“ podotkl Gideon stručně. „Nikdy jsem se ho ani nedotkl.“

„Ale jeho syn si myslí, že jste to udělal?“

Gideon pomalu přikývl. „Tvrdí, že jsem za jeho infarkt morálně zodpovědný.“

„Proč?“

„Protože když mě Cyrus nechal v bahně finanční zkázy, rozhodl jsem se mu pomstít,“ vysvětlil Gideon. „Ve třiceti letech jsem tomu cíli zasvětil celý další život. Pronásledoval jsem ho, kupoval společnosti, na které on měl zálusk, a bral mu je před nosem. Systematicky jsem ničil jeho pověst člověka, který umí prvotřídně a spolehlivě investovat. Během tří let jsem se lak vypracoval, že se jeho klienti začali obracet na mě, když chtěli předat své peníze někomu, kdo ví, jak s nimi naložit. Cyrus Ballantine před pár lety zbankrotoval. Vlastně se z toho nikdy nevzpamatoval. Přestal být vítězem a nedokázal se s tím vyrovnat.“

Teď už tedy vím, co způsobilo ten počáteční obrat v jeho profesním životě, pomyslela si Hannah. Celých devět let se choval jako řízená střela. A nedovedl změnit směr, ani když svůj první cíl už dávno zničil.

„Dosáhl jste svého,“ podotkla tiše.

„Není těžké dosáhnout cíle, když člověku na ničem jiném v životě nezáleží.“

Hannah se trochu zachvěla.

„Bolí vás to?“ Gideon přestal s masáží.

„Ne.“ Na chvíli se odmlčela, než znovu promluvila. V duchu přemýšlela o všem, s čím se jí právě svěřil, a snažila se dát dohromady co nejúplnější obrázek muže, který jí právě s tak neuvěřitelnou zručností masíroval nohu. Ale cítila, že jí něco ještě pořád uniká.

„Takže jste mu to oplatil a zničil jste Cyruse Ballantinca. Pomstil jste se mu za jeho zradu.“

„Ano.“

„A jeho syn teď jde po vás.“

„Někdo by to nazýval spravedlností,“ podotkl suše.

„To není přesné označení. Celý váš život má prostě určitý řád a tohle všechno je jen jeho logickou součástí.“ Hannah se nepatrně usmála. „Ale už jednou jsem vám řekla, že jste obětí svých zvyklostí. Dal jste mi jasně najevo, že nijak netoužíte po změně. Stal jste se závislým na své moci a trvalém vítězství.“

„Takže neexistuje žádný způsob, jak bych mohl uniknout před svým osudem?“ zeptal se a tvářil se přitom pobaveně.

„Jste jako ti pistolníci z Divokého západu. Možná že jste teď nejlepší, ale dřív nebo později se objeví někdo mladší a stejně vypočítavý. A aby uspěl před světem, pokusí se vás dostat.

Dívejte se na to takhle. Třeba se vám podaří zničit syna Cyruse Ballantinea, místo aby on rozdrtil vás. A pak se znovu vyšvihnete na vrchol, Gideone. Věřím ve vaše schopnosti. Jste přece dravec. Viděla jsem vás pracovat. Kolik je tomu synovi?“.

„Třicet. Je stejně starý, jako jsem byl já, když jsem šel po jeho otci.“

„Hm, to zní zajímavě. Možná že bych mohla začít prodávat vstupenky,“ podotkla Hannah. „Promiňte mi ten výraz, ale mohl by to být skutečný kohoutí zápas.“

„Myslím,“ řekl pomalu a přestal ji masírovat, „že jsem sem přišel hledat něco víc než jen tohle.“

Hannah otevřela oči a zjistila, že od něj nedokáže odtrhnout pohled. Vyzařovalo z něj jen stěží skrývané napětí. Jak mohl dělat taková kouzla s její bolavou nohou, když se sám skoro chvěl vnitřní nervozitou?

Když znovu promluvila, její hlas zněl o poznání jemněji, i když zatvrzele odmítala dát před ním najevo lítost. Tenhle muž už si vytvořil svůj vlastní svět. Teď v něm musel žít. „Takže vám nepřeje štěstí, je to tak? Co bych pro vás mohla udělat kromě toho, že bych vám dala slevu na jednu vstupenku na jatka?“

„Nemám tušení.“ Cítila, jak se mu napjaly prsty. „Co kdybyste mi zkusila věnovat aspoň malou radu?“

„Proč? Mimochodem, co vás na celé téhle situaci tolik trápí? Takhle to přece ve vašem světě chodí. Musíte to vědět líp než kdo jiný. Tuhle práci jste si vybral, jste v ní dobrý a nechcete žádnou změnu. Proč ode mě potřebujete radit?“

Věděla, že ho tlačí ke zdi víc, než by měla, ale nemohla si pomoct. Předtím z ní udělal hlupáka a teď se mu za to chtěla aspoň trochu pomstít.

„Možná že jsem za vámi přišel proto,“ řekl Gideon pomalu,

„abych slyšel něčí objektivní, nezaujatý názor.“

„Objektivní! Jak bych mohla být objektivní po tom, co jste mi provedl?“

„Ježíši Kriste!“ Pustil jí nohu, vstal, několika ráznými kroky

přešel pokoj a nahlédl na maličký balkon.

„Neznám nikoho jiného, s kým bych si o tom mohl promluvit. Chtěl jsem profesionální radu. Třeba jsem za vámi přišel, protože bych hrozně nerad Hugha Ballantinea zničil.“

„Jak to?“ Hannah vycítila, že se začíná pohybovat na nebezpečné

půdě. A zoufale postrádala jeho uklidňující dotyk.

Otočil se k ní a řekl drsně: „Copak to nechápete? Dokonale ho znám. Včera večer jsem seděl naproti němu v baru a celou dobu jsem přesně věděl, co si myslí. I to, co ho pohání a motivuje.“

Hannah mu rozuměla. Jen si to nechtěla přiznat. Porozumění příliš často vede k soucitu a ona si nemohla dovolil cítit k tomuhle muži sympatie.

„Je led ve stejné situaci jako vy před devíti lety, nemám pravdu, Gideone? Když se na něj díváte, vidíte před sebou obraz člověka, který vás zradil, ale taky sám sebe.“

„Přesně tak!“ Nervózně si začal masírovat vzadu krk, jako kdyby se snažil uvolnit ztuhlé svaly. „Začíná mě to ničit. Vím, že je hloupé takhle uvažovat. Mnohem jednodušší by bylo prostě Ballantinea vymazat z mapy světa. A taky bezpečnější.“

„Myslím, že to přišlo v pravý čas,“ řekla tiše a opřela si hlavu o polštář.

„Co?“

„Že vidíte sám sebe v někom jiném. Díváte se na Ballantinea a vidíte před sebou muže na stejné křižovatce, na jaké jste se vy ocitl před devíti lety. Trápí vás to, protože víte, co se stalo s vámi po tom prvním velkém úlovku.

Jestli vás to utěší, nedávno jsem potkala někoho, kdo mě znepokojuje podobným způsobem. Když se na tu ženu podívám, vidím před očima profesionální antropoložku, jakou jsem mohla být, kdybych se před několika lety vydala jinou cestou. Je to zvláštní pocit. Až dosud jsem si pořád říkala, že jsem se rozhodla správně, když jsem odešla z fakulty. Ale když vidím Vicky Armitageovou, nejsem si tak jistá. Možná že oba právě prožíváme krizi středních let, Gideone.“

„Třeba oba potřebujeme dovolenou.“

„Vy jste ji přece právě měl, ne? Byl jste ve Vegas,“ podotkla.

„Mám na mysli skutečnou dovolenou. Změnu tempa.“

Hannah přejela dlaní zlehka po opěradle pohovky. Nebyla si jistá, kam tohle všechno směřuje. „Já osobně mám v plánu právě takovou si dopřát. Od zítřka.“

Gideon se na ni usmál. „Předpokládám, že mě nepozvete, abych jel s vámi, viďte?“

„Děláte si legraci? To by bylo totéž, jako kdyby akvarijní rybka vyzvala žraloka, aby si s ní zaplaval. Kromě toho by se vám to nelíbilo. Na ostrově Santa Inez nejsou žádná kasina.“

„Letos se mi stejně nedaří. Právě jsem v kasinu strávil celý den a vůbec mi nepřálo štěstí.“ Gideon se vrátil zpátky a znovu si před ní klekl. „Je ta noha lepší?“

„Kupodivu ano.“

„Co vás na tom tak udivuje?“ Znovu ji začal jemně masírovat. Hannah bezděčně vydechla úlevou a zavřela oči. „Nenapadlo mě,

že muž s vašima rukama může mít tak jemné prsty.“

„Myslíte, že si každý den koupu ruce v krvi?“

„Ne, jen párkrát za týden.“

Chvíli pokračoval v masírování, a pak se najednou zeptal: „Jak se vám to vlastně stalo?“

„Moc si toho nepamatuju. Doktoři říkali, že je to normální. Byla jsem chvíli v bezvědomí a pravděpodobně jsem na okamžik ztratila paměť. To je prý docela běžné. Vracela jsem se pozdě večer od kamarádky. Bydlí s manželem tady na východě, vysoko v horách. Vím, že pršelo a že jsem pravděpodobně prudce stočila volant, abych se vyhnula jinému vozu. Policie tvrdila, že jsem zřejmě přejela bílou čáru, a když jsem uviděla auto v protisměru, jak se na mě řítí, zpanikařila jsem a sjela ze silnice. Bohužel si nic nepamatuju a tak hustě pršelo, že se ta nehoda nedala zrekonstruovat. Stopy po pneumatikách smyla voda. Ale v místě, kde se to stalo, je díra ve svodidlech.“

„Ta toyota, zaparkovaná dole na ulici, je vaše? Ta červená?“

I lannah přikývla, ale nechala zavřené oči. „Ano, ta odřená. Minulý týden jsem si ji konečně vyzvedla z opravny. Až budu na dovolené, dají na ni nový lak.“

„Podle toho, kde je sedřená barva, to vypadá, jako kdyby do vás

někdo z boku narazil,“ podotkl Gideon.

Hannah se přinutila otevřít oči. „Přesně tohle říkal i Tommy.“

„Tommy?“

„Ten chlapík v opravně, který narovnával promáčklý blatník. Ale policie se domnívá, že jsem si to způsobila sama, když jsem prorazila svodidlo a narazila z boku do stromu.“

„Kolik času tomu případu věnovali?“

„Vlastně se tím nezabývali. Připadalo jim, že je to jasný případ nehody z vlastního zavinění. Spíš je zajímalo, jestli jsem nebyla opilá.“

„A byla?“

„Pila jsem jen jablečný džus. Moji přátelé v horách žijí v neuvěřitelném souladu s přírodou.“

Hannah v duchu napadlo, jak dlouho by byl Gideon ještě ochotný pokračovat s masáží. Dokázala by mu za tuhle službu štědře zaplatit.

„Máte báječné ruce,“ zamumlala za chvíli. „Nejspíš jste se minul povoláním.“

„V poslední době mě to taky už několikrát napadlo,“ odpověděl.

„Myslíte, že bych měl jako masér úspěch?“

„Určitě.“

Pomalu, zdráhavě se narovnala a svěsila nohy dolů z pohovky.

Gideon se posadil vedle ní.

„Nešla byste se mnou dneska na večeři, Hannah?“ zeptal se najednou.

„Nemůžu,“ odpověděla po krátkém zaváhání a snažila se na sobě nedat najevo, že ji to pozvání docela zaskočilo.

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Nemůžu,“ zopakovala. „Bratr pro mě s několika přáteli uspořádal na dnešek večírek na rozloučenou, než odletím na dovolenou.“

„Zdá se, že vás těší, že máte po ruce pohotovou výmluvu.“

„Ano,“ odpověděla upřímně a nepatrně se usmála. „My akvarijní rybky se brzy naučíme, že když některou z nás pozve žralok na večeři, je dost pravděpodobné, že si z nás udělá chutný předkrm.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Nejsem opilý, usoudil Gideon, když otevřel skleněné dveře a vyšel ven na chodník. Vypil docela dost školské, ale opilý nebyl. Uvědomil si, že se vlastně necíti ani zvlášť uvolněně. Zastrčil si ruce do kapes a v duchu uvažoval, jak asi pokračuje u Hannah její večírek na rozloučenou. Pravděpodobně dobře. Nepochybně měla hodně dobrých přátel. Ale já k nim nepatřím, připomněl si Gideon.

S klapnutím se za ním zavřely prosklené dveře restaurace a odřízly ho od tepla a útulné, elegantní atmosféry, která uvnitř panovala. Gideon se otočil a zabočil za roh.

Celý večer strávil v baru, odkud byl úchvatný výhled na noční zátoku Elliott Bay. Mohl pozorovat světla na trajektech, projíždějících po tmavé hladině. Občas se mezi nimi objevila i velká nákladní loď, směřující do přístavu, obklopená skupinou malých remorkérů.

Napadlo ho, že kdyby chtěl poznat skutečný život, mohl by teď pro změnu vyzkoušet některé místo na První nebo Druhé avenue, kolem kterých předtím prošel bez povšimnutí. Tam nebyly luxusní restaurace, ale spíš jen černé díry ve starých budovách, které prozatím s úspěchem odolávaly všem revitalizačním programům. Jejich ošuntělé fasády z červených cihel tvořily ostrý protiklad k drahým domům a kancelářským budovám, které je pomalu, ale jistě vytlačovaly.

V těch černých dírách by člověk určitě byl mnohem blíž skutečnému, a jistě i mnohem zajímavějšímu světu. Gideon by se vsadil, že Hannah na takovém místě ještě nikdy v životě nebyla. Docela rád by byl svědkem toho, jak udílí profesionální rady některému z místních hostů.

Bylo léto, ale tady vanul večer svěží větřík. Příjemná změna od červnových veder ve Vegas a Tucsonu. Lehké lněné sportovní sako, které měl Gideon na sobě, ho moc nezahrálo. Ale tohle oblečení by se perfektně hodilo pro večer někde v Karibiku. Gideon přešel dlážděnou ulici, vedoucí k tržišti, a v duchu nad tím přemítal. Tahle myšlenka ho rozhodně nenapadla poprvé. Vlastně si s tím nápadem pohrával celé odpoledne, od chvíle, kdy odešel z bytu od Hannah. Možná právě jeho zařízení, evokující exotické dálky, v něm vyvolalo myšlenky na ostrovy. A taky skutečnost, že zahlédl na kuchyňském stole její letenku, když tam připravoval kávu. Nebyl by problém rezervovat si stejný let. Stačilo by jen zvednout telefon.

Dlážděnou ulici lemovala po obou stranách zahraniční auta, jejichž bohatí majitelé si mezitím spokojeně hověli uvnitř luxusních restaurací, kterých tu v okolí bylo bezpočet. Až se ti dotyční vrátí ke svým vozům, vklouznou dovnitř, zamknou dveře a rychle projedou ošuntělou, temnou částí města k prostorným garážím svých luxusních bytů.

Gideon věděl, že by se neměl chovat tak povýšeně. Koneckonců i on sám řídil drahý zahraniční vůz a zatraceně dlouho vyhledával přepychové, módní restaurace.

Prošel tržištěm kolem zavřených stánků se zeleninou. Podvědomě vycítil, že v jedněch dveřích někdo postává. Zřejmě nějaký bezdomovec, řekl si v duchu. Zmeškal městský autobus, který jezdil zdarma k jedné z misií na Pioneer square. Teď tam bude už zavřeno a tomu člověku nezbude nic jiného, než přespat u dveří nějakého domu nebo ve schodišťové šachtě.

Gideon přemýšlel, kam se on sám uchýlí na noc. Hotelový pokoj byl drahý a luxusní, ale připadal si v něm osaměle. Mohl by si samozřejmě dát před spaním v útulné klubovně ještě jednu skotskou. Znovu si vzpomněl na Hannah a její večírek. Neměl takové akce rád, zvlášť když na nich byla spousta cizích lidí. Ale kdyby tam byl s Hannah, mohli by ostatní ignorovat. Určitě by si spolu vystačili.

Když Gideon přešel První avenue, uvědomil si najednou, že by s ní chtěl znovu mluvit. Něco ho k ní přitahovalo, i když se vůči němu chovala většinou dost nevraživě. Rád by si poslechl ještě nějakou další její idealistickou radu, přestože předem věděl, že by se podle ní nemohl řídit. Žil totiž v úplně jiném světě – už celých devět let.

Sel zamračeně dál, pořád s rukama v kapsách. Minul několik mladých prostitutek, které ho pozorovaly ze vchodu jednoho domu, ale něco je odradilo na něj zavolat. Když procházel kolem úzkých

postranních uliček, zavanul k němu štiplavý zápach marihuany a moči. Uhnul před partou hlasitě klejících ostrých hochů. Vrhli na něj ledový, nenasytný pohled mladých piraní, ale nepostavili se mu do cesty.

Gideon znovu zahnul za roh a zamířil k drahému, luxusnímu, osamělému hotelovému pokoji, který na něj čekal. Zjistil, že se ocitl v mnohem klidnější ulici. Nebyly tu žádné prostitutky, které by vystavovaly na odiv své vnady pod pouličními lampami, ani se tu nepotloukaly skupinky teenagerů v černých kožených bundách. Sel dál.

Najednou z tmavé uličky vedle zavřené videopůjčovny vystoupil nějaký muž s nožem v ruce. Než se stačil Gideon pořádně vzpamatovat, zablesklo se mu před očima stříbrné ostří. V jeho nitru to začalo vřít hněvem a probudila se v něm nebývalá agresivita. Za normálních okolností se těchhle pocitů zloby zbavoval plaváním. Ale existovaly i jiné způsoby. Zadíval se upřeně do přepadlé tváře muže s nožem v ruce.

„Chcete něco?“ zeptal se Gideon otevřeně.

„Jo, kámoši. Chci hodně věcí. Začneme třeba peněženkou.“ Zašermoval mu nožem před očima a natáhl druhou ruku. V očích měl divoký pohled. „Dej ji sem.“

„Když posuzuješ člověka podle oblečení, děláš chybu. Nejsi totiž jediný, koho vychovala ulice. Chceš peněženku? Tak si ji vezmi sám.“

„Tohle není žádná hra, kámoši. Než stačíš vykřiknout, bude po tobě, rozumíš?“

„Vážně?“

„Ty mizero. Dej mi tu peněženku!“

Gideon jen mlčky čekal a ve svém nitru cítil čím dál větší vzrušení. Přesně tohle dneska večer potřeboval.

„Myslím to vážně, kámoši. Dej sem peněženku, nebo…“

Najednou se objevilo na rohu auto a rozjelo se dolů ulicí. Chlapík hlasitě zaklel a zmizel.

Gideon se nemusel ani otáčet. Bylo mu okamžitě jasné, co to je za vůz. Pokračoval dál v chůzi. O pár vteřin později kolem něj projelo policejní auto. Zpomalilo a jeden z policistů stáhl okno. Sklouzl pohledem po drahém lněném saku a italských kožených botách a zařadil si Gideona do příslušné škatulky. Turista.

„Zabloudil jste?“

Gideon si povzdychl. „Ne. Vracím se zpátky do hotelu.“ Řekl jeho jméno.

„Tohle není zrovna nejlepší cesta.“

„Je jen tři bloky odsud.“ Snažil se nedat najevo nevraživost, ale

vřelo to v něm potlačovaným hněvem.

„Jděte nahoru a příští ulicí zahněte doprava. Tudy to bude bezpečnější.“

„Díky.“

Policejní auto zůstalo stát, dokud poslušně nezabočil do rušnější ulice. Bylo to od nich pozorné gesto, ale Gideon necítil žádnou vděčnost. Uvažoval, jak se zbaví agresivní nálady. V hotelu totiž bohužel neměli žádný bazén.

Ale je tu útulná klubovna, připomněl si, když vešel do haly, jejíž podlahu zakrýval přepychový koberec. Bez váhání k ní zamířil. O hodinu později a po dvou skotských vstal z čalouněné barové stoličky a šel vyhledat telefonní automat.

Hannah nebyla doma. Večírek zřejmě ještě neskončil.

Zavěsil a vytočil číslo na letiště, kde měla rezervaci na ostrov Santa Inez. Člověk má přece právo na pořádnou dovolenou. A v Karibiku si zaplave určitě mnohem líp než v jakémkoli bazénu.

Hannah věděla, že by měla být víc překvapená, když druhý den ráno uviděla Gideona přecházet po odletové hale letiště. Ale nebylo tomu tak a radši se nesnažila uvažovat nad důvody. Zřejmě na něj předešlý večer moc myslela.

Vyzvedla si palubní lístek a přehodila si přes rameno koženou tašku. S holí v ruce zamířila pomalu ke Gideonovi s vědomím, že je to setkání stejně nevyhnutelné.

„Máte určitě vážný důvod, proč jste sem přišel.“

Vzdorně se před něj postavila. Měla na sobě sportovní košili a kalhoty v barvě khaki. To oblečení jí přišlo předešlý den domů na dobírku z katalogu, v němž si objednávala většinu věcí. Dodávalo jí pocit síly, kterou v blízkosti lidí, jako byl Gideon Cage, potřebovala.

Upřeně na ni pohlédl.

„Mohla byste trochu ztišit hlas? Příšerně mě bolí hlava.“

„Kocovina?“

„Zdá se, že z toho máte upřímnou radost.“ Podíval se výmluvně na hodinky. „Kde jste kčertu byla? Všichni už nastupují.“

„V poslední době mi jde všechno o něco pomaleji.“ Zaťukala holí do podlahy, aby si uvědomil příčinu. „Ale nikdy nemám ve zvyku hnát se někam jen kvůli tomu, že to ode mě někdo očekává. Jsem v

těchhle věcech dost tvrdohlavá. Ale ještě jste mi neodpověděl na otázku, Gideone. Co tady děláte?“

„Jedno je jisté – rozloučit jsem se s vámi nepřišel.“

„To mě neudivuje. Nepřipadáte mi jako sentimentální typ.“

„Dejte mi to.“ Stáhl jí tašku z ramene a sehnul se, aby zvedl ze země svoji vlastní. „Měli bychom jít, nebo zmeškáme letadlo.“

„Nezacházíte ve své touze po konzultaci až moc daleko? Gideone, nevzpomínám si, že bych vás s sebou pozvala na tenhle výlet.“

„Ale nezdá se mi, že by vás nějak moc překvapilo, že mě tu vidíte.“ Vykročil k letadlu.

I přes svou kocovinu je zatraceně vnímavý, pomyslela si Hannah v duchu a mlčky se vydala za ním.

„Tady je to,“ řekl Gideon, když se zastavil vedle jedné řady a začal pěchovat obě tašky do prostoru nad jejich hlavami. „Můžete si sednout blíž k uličce. Budete to mít s tou nohou pohodlnější.“

„Jste dojemně ohleduplný.“

„To máte pravdu.“ Vklouzl na sedadlo k oknu, a když si začala sedat, chytil ji za loket. „Jste v pořádku? Vypadáte trochu ztrhaně.“

„Vzhledem k tomu, že mi ráno většinou bývá nejlíp, během dne to pravděpodobně nebude lepší.“ Hannah si opřela hlavu, zavřela oči a poslepu si zapnula bezpečnostní pás. „Mluvte, Gideone.“

Nechala oči zavřené, takže neviděla, jak pokrčil rameny, ale vycítila to gesto z jeho hlasu. „Už jsem vám to řekl. Potřebuju dovolenou. Na Santa Inez jsem nikdy nebyl.“

„A kde máte v úmyslu bydlet?“

„Určitě tam budou nějaké hotely. Jsou přece všude.“

„Jen mi řekněte, proč tohle všechno děláte, Gideone.“

„Kdybych to věděl, povím vám to.“ Když se ozval ohlušující řev motorů, Hannah otevřela oči.

„Vy jste tu jen proto, že potřebujete dovolenou?“

Gideon si masíroval čelo a vypadal ztrápeně. „Musí existovat

nějaký další důvod?“

Měla chuť mu něco jízlivého odseknout, ale letadlo začalo rolovat a Hannah neměla sílu překřičet hluk.

Když vzlétli a zelené kopce Seattlu se pod nimi začaly rychle zmenšovat, sledovala ho koutkem oka. Nebylo pochyb, že Gideon Cage má skutečně kocovinu. Ale rozhodně se to moc nehodilo k představě, kterou si o něm v duchu vytvořila.

„Býváte opilý často?“ zeptala se zdvořile po krátké chvíli mlčení. Vrhl na ni upřený pohled. „Co myslíte?“

„Mám dojem, že se vám to nestává moc často,“ odpověděla upřímně. „Nehodí se to k vám. Kde jste byl včera večer?“

„V jedné restauraci na nábřeží. Spousta skla, skvělý výhled. Na jméno si nepamatuju. Pak jsem se pěšky vrátil do hotelu a před spaním si dal pár skleniček. Rozhodně to nebyl žádný divoký večírek.“

„Vy jste šel do hotelu přes tržiště pěšky? Sám?“

„A proč ne? Seattle je moc příjemné město.“

„Naivní turista,“ žasla Hannah. „Měl jste si vzít taxík.“

„Příště na to budu pamatovat. Jaký byl váš večírek na rozloučenou?“

„Pod psa.“

Ten komentář z nějakého důvodu upoutal jeho pozornost. „Jak to? Bolela vás noha?“

„Ne, v tom ten problém nebyl.“

„Tak v čem?“ zeptal se zvědavě.

„Souviselo to s jednou trapnou společenskou situací. Dalo by se to nazvat scénou.“ Hannah si vzala od letušky šálek s kávou a počkala, až totéž udělá i Gideon. „Dostala jsem se do nepříjemného sporu,“ pokračovala otevřeně, když letuška odešla obsloužit další pasažéry. „Nenávidím scény. Obzvlášť ty, ve kterých ponížím sama sebe.“

„Máte na mysli scénu s mužem?“ Gideon do sebe na dvakrát obrátil celou kávu. Zdálo se, že mu opravdu přišla vhod.

Nevypadá vážně zrovna nejlíp, usoudila Hannah. Vlasy si zřejmě jen prohrábl rukou a kolem očí a úst měl zachmuřený výraz. Na sobě měl světlehnědé kalhoty a bavlněnou košili s rozhalenkou, která vypadala dost pomačkaně – jako kdyby ji právě vytáhl z tašky.

„Ne. Scénu s ženou. Vicky Armitageovou. Je profesorkou antropologie. Myslím, že jsem o ní už mluvila. Ví, že jedu na Santa Inez, abych si odtud odvezla tetiny knížky. Chce, abych je předala někomu, kdo by byl schopný posoudit a ocenit jejich skutečnou hodnotu.“

„A tím dotyčným není psychologická poradkyně?“ Hannah se trpce usmála. „Někdy jste neuvěřitelně vnímavý.“

„A proč jste se cítila trapně a poníženě?“ Hannah si povzdychla.

„Pokoušela jsem se plést do něčeho, k čemu mi zjevně chybí kvalifikace.“

„Do antropologie?“

„Hm. Obvykle se těmhle diskuzím vyhýbám, ale Vicky mě včera večer opravdu rozčilila. Cítila jsem v sobě spoustu nevraživosti a zloby.“

„To je ale shoda náhod.“

„Prosím?“

„To nic. Nejdřív mi povězte, co se stalo,“ vyzval ji Gideon.

„Není moc o čem mluvit. Rozdala jsem si to s někým, kdo je mnohem silnější než já, a vypadala jsem jako idiot. Vicky v jednom kuse mluvila o důležitosti spisů mé tety pro vědecký výzkum. Tvrdila, že práce Elizabeth Nordové by se měla považovat za názorný příklad radikálního přístupu k jisté zásadní problematice.“

„Nějak mi začíná unikat smysl,“ varoval ji Gideon.

„V první polovině století se antropologové rozdělili na dvě skupiny,“ vysvětlila Hannah. „Někteří byli absolutně přesvědčení, že všechny aspekty kultury a lidského chování ovlivňuje dědičnost a povaha. Druhá skupina tvrdila, že lidské chování formuje výchova a člověk se vyvíjí podle toho, co předurčuje jeho kulturní prostředí. Obě strany měly samozřejmě pravdu jen částečně. Dědičnost a výchova spolu úzce souvisejí a každá něčím přispívá k formování lidské osobnosti. Ale tenkrát se antropologové zuřivě přeli. Vicky tvrdí, že moje teta zkreslila své poznatky, získané na ostrově Revelation, aby dokázala tvrzení, že výchova je vším. Myslí si, že by to její spisy mohly dosvědčit.“

„A vy jste se snažila tetu bránit?“

„Neměla jsem to dělat. Byla to chyba.“ Hannah očividně litovala, že ze sebe udělala hlupáka. „Už dávno jsem přestala studovat a zapomněla jsem na všechny ty veličiny a důležité monografie. Nemohla jsem si na spoustu věcí vzpomenout. Vicky vytasila samé těžké zbraně.“

„A vy jste nakonec vypadala jako nespokojenec.“

„Podobně, jako když jsem se dozvěděla, že jste skončil s

Accelerated Design.“

Gideon zasténal. „Mohli bychom na ten incident zapomenout?“

„To má být omluva?“ zeptala se až příliš sladce.

„Pomohlo by to?“

„Ne, a ani minutu bych nevěřila, že ji myslíte vážně.“ Natáhla nemocnou nohu a podvědomě si začala masírovat koleno přes látku kalhot. „Jedete na Santa Inez, abyste unikl před tím mladíkem?“

„Před Ballantinem? Možná.“

„To se k vám nehodí. Vy byste nikdy nepřiznal, že se někoho bojíte.“

„Třeba byste se měla přestat snažit předvídat moje chování na základě toho mála, co o mně víte, Hannah.“

„Asi máte pravdu.“

Na okamžik mezi nimi zavládlo ticho a pak se Gideon opatrně zeptal: „Co byste řekla Ballantineovi, kdyby se s vámi přišel poradit?“

„Zajímá vás, co bych vám radila před devíti lety?“

„Tak nějak,“ připustil Gideon.

„Asi bych vám udělala přednášku o tom, že není správné založit kariéru na pomstě.“ Hannah dopila kávu. „Ale abych řekla pravdu, dneska ráno si nejsem jistá, jestli dokážu nezaujatě uvažovat. Upřímně řečeno, po té včerejší malé scéně s profesorkou Armitageovou se na pomstu jako motivující životní faktor dívám poněkud jinak.“

„Máte chuť se pomstít?“

Hannah se nepatrně ušklíbla. „Víte, jak bych Vicky Armitageovou dostala?“

„Jak?“

„Kdybych sama napsala velkou, poučnou knihu o kariéře Elizabeth Nordové. Vím taky, jak bych to udělala. Nenechala bych ji publikovat v žádném prvotřídním univerzitním nakladatelství, aby ji pak četli jen samí vědci. Poslala bych ji nějakému velkému, komerčnímu newyorskému vydavateli a udělala z ní bestseller. Lidi na akademické půdě se takovým věcem vysmívají, ale v televizi si právě tyhle knížky vybírají pro své speciální pořady. A protože se práce mojí tety týkala role žen ve společnosti, určitě bych sehnala čtenáře. Ženy rády čtou o podobných tématech. Udělala bych z toho pikantní, zajímavé čtení.“

„Taky o sexu?“

„I o něm. V každé knize, týkající se role žen, by se mělo mluvit hodně o sexu, nemyslíte? O rituálech spojených s námluvami, o svatebních zvycích, rozvodech a podobně. Pak je tu i osobní stránka celé věci. Teta byla dost svérázná. Říkalo se o ní, že je lesbička. Taky se prý zúčastnila některých obřadů na ostrově.“

„Vy nemáte v úmyslu chránit tetino dobré jméno?“

„Žádné neměla. Hodně se o ní mluvilo, a to se jí líbilo. Věřte mi, kdybych z jejího životního příběhu udělala bestseller do červené knihovny, rozhodně by se kvůli tomu nezlobila. Kdyby se toho dožila, spíš by se tím dobře bavila.“

Gideon vrhl na Hannah podezřívavý pohled. „Psát knihu je náročná, dlouhodobá práce.“

„Jistě.“

„Pravděpodobně k tomu budete potřebovat trochu víc motivace než jen vzpomínku na jednu trapnou scénu na večírku.“

„Mluvíte z vlastní zkušenosti?“

„Když chcete dosáhnout pomsty, musíte si být jistá, že vám skutečně na ničem jiném nezáleží.“ Gideonův hlas byl oproštěný od jakéhokoli citu. „To znamená, že zdroj té motivace musí být zatraceně silný.“

„Jako byl ten váš?“

„Ano. Nemáte aspirin?“

Hannah sáhla pod sedadlo do příruční tašky. „Právě jsem si taky chtěla jeden vzít.“

Vzali si od letušky další kávu a oba s ní zapili prášek. Když ten malý rituál skončili, Hannah začala zamyšleně ťukat jedním prstem do opěradla.

„Mám větší motivaci, než jakou je jedna trapná scéna.“ Gideon se na ni z profilu zadíval.

„Ta doktorka Armitageová vám připomíná něco, čím sama nejste?“

Hannah přikývla. „Když jsem si dneska ráno čistila zuby, napadlo mě, že by bylo docela příjemné jí to oplatit. Obvykle si lidi nepustím tak k tělu.“

„Zapomeňte na tu ženskou, Hannah.“ Zvedla obočí. „Tak vy teď rozdáváte rady?“

„A proč ne? Dneska ráno se na nic jiného necítím. Vy máte aspoň na vybranou. Když nebudete jednat, nic důležitého se pro vás nezmění. Život půjde dál – jako předtím, než se objevila na scéně Vicky Armitageová. Sama jste řekla, že je jen hostující profesorkou. To znamená, že za pár měsíců Seattle opustí, je to tak?“

„Hm, ano, ale…“

„Máte štěstí. Můžete se jí do té doby vyhýbat.“ Hannah si najednou uvědomila, kam tohle všechno směřuje.

„Na rozdíl od vaší situace s Ballantinem?“

Gideon svraštil obočí. „Dovolená na Santa Inez je jen malou zdržovací taktikou. Nemůžu se pořád skrývat a doufat, že odjede. Dřív nebo později se s ním budu muset vypořádat.“

„A když to neuděláte?“

„Zničí mě.“

Když Hannah slyšela, s jakou jistotou to říká, trochu se zachvěla.

„Víte to určitě?“

„Ano. Přesně to bych udělal i já na jeho místě. A právě to jsem provedl jeho otci. Až se vrátím ze Santa Inez, budu muset začít bojovat za život své vlastní firmy.“

„Založil jste celou svou kariéru na pomstě. Když si to uvědomím,

připadá mi to skoro neuvěřitelné.“

„Snažím se o tom takhle neuvažovat.“

Hannah se na okamžik zamyslela. „Bylo v tom něco víc než jen pouhá skutečnost, že vás Ballantine nechal před devíti lety na holičkách, viďte?“

„Myslíte si, že by to nebyl dostatečný důvod, abych ho rozdrtil?“

„Nevím. Možná. Jen mám takový pocit, že šlo o víc.“ Gideon se na ni upřeně zadíval. „V jakém smyslu?“

„Jak blízcí jste si byli s Cyrusem Ballantinem?“

„Byl to můj obchodní partner.“

„A taky váš rádce?“ zeptala se Hannah. Gideon pokrčil rameny.

„Dalo by se to tak říct. Naučil mě většinu toho, co teď vím. Byl to neuvěřitelně chytrý člověk. Já…“ Gideon zaváhal. „Měl jsem k němu úctu. Důvěřoval jsem mu,“ dokončil opatrně.

„Byl to otcovský typ,“ podotkla Hannah.

„Ježíši Kriste, ženská, musíte všechno tak rozebírat?“

„Promiňte. Síla zvyku.“

„Máte mít teď dovolenou,“ zamumlal si Gideon spíš jen pro sebe. Na okamžik se odmlčel a pak řekl: „Svého otce jsem skoro neznal. Zmizel, než jsem se narodil.“

„Kde jste vyrůstal?“

„Na ulicích LA. Byla to docela dobrá výchova.“

„To si dovedu představit,“ řekla Hannah a v duchu si doplnila další díl do skládačky o Gideonovi. „Měl jste štěstí, že jste neskončil ve vězení.“

„Nešlo o štěstí. Byl jsem chytrý. Prostě jsem v tom uměl chodit.“

Hannah jen stěží potlačila úsměv. „Mluví z vás ješitnost, nebo je to pravda?“

„Kdo ví?“ Gideon se trochu uvolnil. „Možná tak trochu obojí. Nevedl jsem nijak spořádaný život, ale přesto se mi podařilo neskončit ve vězení.“

„Kdy jste v sobě objevil nadání pro obchod?“

„Když jsem zjistil, že člověk může nějakou věc prodat jejímu právoplatnému majiteli, aniž by ho zatkli pro krádež. Stačí jen být

dost obezřetný. Nevěřila byste, jak jdou zpětná zrcátka u aut na odbyt.“

„Hm. Takže takhle jste začal?“

„Asi ano. Teď kradu firmy. A je to úplně legální.“

„Kdy jste se setkal s Cyrusem Ballantinem?“ Gideon se na ni zadíval. „Vážně vás to zajímá?“

„Bohužel ano.“ Byla to pravda, i když se zoufale bránila zajímat se o Gideona Cage.

„Zapletl jsem se s Cyrusem v posledním ročníku na střední škole. Měli tam takový studijní program, jehož cílem bylo zapojit nás, takzvaně znevýhodněné, problematické typy na chvíli do obchodního světa, abychom přišli na chuť legálnímu zaměstnání. Ballantine měl za studenty, které zaměstnal, daňovou úlevu.

Stačilo mi podívat se na jeho mercedes a přepychový oblek a věděl jsem, že tohle by byl ten pravý svět pro mě. S vervou jsem se pustil do práce. Dělal jsem úplně všechno – včetně nošení kávy a psaní korespondence. Pozorně jsem sledoval všechno, co Ballantine dělá. Snažil jsem se oblékat jako on, jíst jako on, mluvit s lidmi stejným způsobem. Časem si toho Ballantine všiml.“

„A zalíbilo se mu to?“

„Pochopil, že by mě mohl využít,“ opravil ji Gideon drsně.

„Chvíli to byla férová hra. Získal si moji absolutní důvěru a byl jsem mu k dispozici čtyřiadvacet hodin denně, když potřeboval. Na oplátku jsem mohl studovat a zároveň sbírat zkušenosti přímo v praxi. Cyrus mě naučil všechno: jak si koupit oblek, jak se bavit s klienty, jak manipulovat lidmi, aniž by tušili, co se děje, jak zůstat v mezích zákona, a přitom získat všechno, co chcete.“

„A pak vytáhl svůj poslední trik a nechal vás uprostřed hromady hnoje.“

„Přesně tak,“ přikývl Gideon zamračeně. „Nejhorší na tom bylo, že jsem vůbec neměl ponětí, že něco takového přijde.“

Hannah cítila skoro naléhavou potřebu dotknout se Gideonovy ruky, kterou měl položenou kousek od ní na opěradle. Ale ovládla se. Tenhle člověk věděl všechno o manipulaci s lidmi. Byla by úplný blázen, kdyby si myslela, že by totéž nedokázal udělat i s ní. Vlastně podvědomě cítila, že už s tím začal.

„Takže jste si vzal dovolenou a rád byste během ní přišel na způsob, jak si poradit s Ballantineovým synem.“

„Neměl jsem dovolenou už devět let.“

„A co vaše výlety do Vegas?“

„Ty se nepočítají,“ odpověděl. „Teď už to vidím.“

„Ale já s vámi nepůjdu do postele jen proto, že by to pro vás bylo něco nového,“ podotkla Hannah ledabyle, ale žaludek měla čím dál sevřenější nervozitou.

Gideon se na ni zadíval a pak s úsměvem podotkl: „Jestli se spolu vyspíme, nebude to kvůli touze po něčem novém. Bude to důležité.“

Litovala, že nedržela jazyk za zuby.

Když přistáli na jediné runwayi na ostrově Santa Inez, nad Karibikem se už snášel soumrak. Během posledních sta mil se ostrov změnil ze zelené tečky uprostřed oceánu na ráj palem a písečných pláží. Když Hannah s Gideonem vystoupili ven do dusného tropického vedra, světla maličkého terminálu přívětivě zářila do tmy.

„Jsem tu sotva pět minut a už mám dojem, že bych potřebovala sprchu.“ Hannah zamířila k půjčovně aut.

„Zvykneme si,“ ujistil ji Gideon. „Nevezmete si taxík?“

„Chci vlastní vůz. Půjčím si jeden z těch roztomilých malých džípů.“ Ukázala na řadu růžových aut. „Ale venku určitě čeká několik taxíků,“ dodala ochotně.

„To je v pořádku. Svezu se s vámi.“

„Budete volat do nějakého hotelu?“

„Ještě ne. Nejdřív vás doprovodím.“

Hannah se už nenamáhala něco namítat. Věděla, že by to nemělo smysl.

O patnáct minut později Gideon strčil v džípu klíčky do zapalování a Hannah se usadila vedle něj.

„Musela jste objednat ten s růžovými třásněmi?“ Vycouval z parkoviště a ocitli se na úzké, palmami lemované silnici, protínající napříč celý ostrov.

„Nebojte se, všichni poznají, že jste turista.“

„To mi nedělá starosti. Já jsem turista. Ale vadí mi, že si všichni budou myslet, že jsem idiot.“

„Přestaňte si stěžovat na třásně. Podívejte se, Gideone, není to krása?“ Džíp zabočil za roh a objevila se před nimi kouzelná zátoka s bílou, písečnou pláží. Byl to obrázek jako z reklamy. Chyběla na něm jen objímající se dvojice na břehu. Teplý večerní vánek voněl mořem.

„Myslím, že už se začínám uvolňovat,“ řekla Hannah zasněně.

„To mě těší,“ zamumlal Gideon a uhnul před oprýskaným taxíkem, který kolem nich právě prosvištěl. Jeho řidič na ně vesele zamával, zatroubil a zmizel ve tmě.

Hannah přitiskla ruku na přední sklo a několikrát se zhluboka nadechla.

„No tak,“ řekl Gideon tiše, „jen klid.“

„Jsem v autě ještě trochu nervózní. Je to sice už mnohem lepší než dřív, ale…“

„Rozumím vám.“ Sundal nohu z plynu a zpomalil. „Měla byste navigovat,“ vybídl ji za okamžik. „Tak se do toho pusťte.“

„Budete si muset zapamatovat, že nejsem vaším zaměstnancem, Gideone.“ Ale přesto vytáhla z kabelky malou mapu a začala ji zkoumat. Za nic by to sice nepřiznala nahlas, ale ta práce jí pomohla odtrhnout pohled od silnice, která se před nimi čím dál víc klikatila. Hannah se nelíbilo, jak stoupá čím dál výš nad moře. Neměla ráda cesty, vedoucí podél útesů, i když z nich byl úchvatný výhled.

„Tetin domek je na druhé straně ostrova. Budeme muset projet městem a pak začít hledat orientační body. Můžete se cestou dívat po hotelu. Kdybychom nějaký míjeli, zastavíme a zaběhnete se dovnitř přihlásit.“

„Tím se budu zabývat později.“

Začali přijíždět k malému přístavu a Gideon plně soustředil pozornost na řízení.

Městečko, nesoucí jméno ostrova, představovalo spojení koloniální španělské a holandské architektury a mělo za sebou viditelně pestrou minulost. Hannah se kochala pohledem na růžovobílé domy. V malém přístavu kotvilo několik lodí – nablýskané bílé jachty vedle zrezivělých pronajatých člunů. Lidi na chodníku pokřikovali na své přátele v projíždějících autech. Turisté se potulovali kolem obchodů, v tuhle denní dobu už zavřených. Bary se naopak začínaly zaplňovat hosty.

„Měla bych dojít pro nějaké jídlo,“ podotkla Hannah zamyšleně.

„Tamhle nahoře je obchod. Zastavíme tam.“

Gideon poslechl a zabočil s džípem do mezery mezi dvěma taxíky. „Počkám tady.“

Hannah se vysoukla ven s holí v ruce a překvapeně se na něj zadívala. „Nechcete jít se mnou?“

„Radši budu hlídat zavazadla.“

„Máte pravdu.“ Vrhla pohled na zadní sedadlo úplně otevřeného džípu. „Když jsem si ho pronajímala, tohle mě nenapadlo.“

„Já vím. Byla jste celá pryč z těch růžových třásní.“ Položil jednu ruku na volant a usmál se na ni. „Tak už běžte, Hannah.“

Zamířila k malému obchodu. Přes stažené žaluzie zahlédla uvnitř regál plný balíčků s bramborovými chipsy a etikety lahví s limonádou. Když vešla dovnitř, objevila tu i slušnou zásobu konzerv, ale po čerstvé zelenině ani stopy. Vzala si karton mléka, kukuřičné lupínky, chleba a tuňáka. Přidala pár dalších věcí a šla k pokladně, kde si prodavač povídal v místním nářečí se svou přítelkyní. Když uviděl Hannah, zvedl hlavu a začal mluvit britskou angličtinou.

Teprve když vyšla ven z obchodu, obtěžkaná několika balíčky, připustila si Hannah v duchu, že nakoupila dost zásob pro dva lidi. Gideon mlčky nastartoval a vyjeli zpátky na ulici.

Elizabeth Nordové patřil krásný, starý domek na pláži s velkou verandou. Byl dřevěný, celý natřený nabílo, a ze všech stran ho obklopovaly palmy a záplava pestrobarevných květin.

Gideon kousek před ním zaparkoval a z dálky k nim dolehlo šumění mořských vln.

Hannah otevřela kabelku a vytáhla z ní klíče.

Když vzal Gideon do rukou obě jejich příruční zavazadla i tašku s nákupem a vykročil za ní po schodech nahoru na verandu, mlčela. Odemkla masivní dvojité dveře, našla vypínač, rozsvítila a před nimi se objevil útulně zařízený obývací pokoj. Spokojeně se usmála.

„Přesně takhle bych si přála, aby vypadal můj byt,” oznámila. Gideon položil tašky na zem a šel otevřít okna. Těžký, zatuchlý vzduch rychle vystřídala vůně květin. Když Hannah zapnula stropní větrák, brzy bylo v místnosti docela příjemně.

Bíle nalakovaný rattanový nábytek s pestrými polštáři s exotickými motivy se nesmírně hodil do domku v tropech. Sluncem vybledlá prkenná podlaha a řada oken pokoj úžasně prosvětlila. Obrovská knihovna mezi okny byla napěchovaná časopisy, diáři a knihami, vázanými v kůži. V rohu stál masivní psací stůl z týkového dřeva, od něhož byl výhled na moře.

Gideon otevřel poslední okno a zastavil se vedle malého kabinetu.

Ležel na něm zaprášený podnos se skleničkami. Otevřel skříňku a uvnitř se zalesklo několik lahví. Bez váhání jednu vybral.

„Vaše teta měla dobrý vkus, pokud jde o skotskou.“

„Vážně?“

Hannah vešla za Gideonem do překvapivě dobře zařízené kuchyně. Sledovala ho, jak myje skleničky ve dřezu a nalévá do každé whisky. Znovu se jí sevřel žaludek zvláštní předtuchou.

„Na opravdové prázdniny.“ Gideon podal jednu sklenku Hannah.

Upřeně jí pohlédl do očí a oba se napili.

„Neviděla jsem tu nikde telefon,“ podotkla tiše. „Ne.“

„Bude dost obtížné obvolávat odsud hotely.“

„Ano.“

Gideon vyšel ven na verandu. Hannah zamířila pomalu za ním.

Cítila, že právě stojí na pokraji hluboké propasti.

Gideon k ní zůstal otočený zády, opíral se o zábradlí a díval se do dálky na moře. Okamžitě si uvědomila, jak mohutná má ramena díky pravidelnému plavání. Když vzal do ruky skleničku, kterou předtím odložil na zábradlí, viděla, jak se mu pod košilí nepatrně napjaly svaly.

„Je to tu úplně jiné, viďte?“ zašeptala. Bylo jí teď stejně, jako kdyby se pokoušela chodit po rozžhaveném uhlí. „Není to ani Tucson, ani Seattle.“

„Neutrální území.“

„Myslíte?“

„Rád bych tu s vámi zůstal, Hannah.“ Znovu si lokla skotské a doufala, že se tak aspoň trochu zbaví napětí. Ale marně.

„Ano,“ odpověděla tiše a snažila se nemyslet na to, co všechno tím jedním slovem vlastně říká.

Gideon se na ni s úsměvem obrátil. „Co kdybychom si šli zaplavat?“

PÁTÁ KAPITOLA

Na klidné mořské hladině se odrážely měsíční paprsky a voda byla neuvěřitelně teplá. Hannah stála na okraji zpěněného příboje a v duchu uvažovala, jak může být fyzicky i duševně tak daleko od Seattlu.

„Na co myslíte?“ ozval se Gideon za jejími zády a odložil ručník na pláž.

Převlékl se do přiléhavých plavek, které měl na sobě i v den, kdy se s ním Hannah setkala v Las Vegas. Tmavé vlasy měl slabě postříbřené měsícem a ve tmě Hannah jeho svalnaté štíhlé tělo připadalo ještě mohutnější než dřív.

„Že jste měl pravdu. Možná že tohle je opravdu neutrální území. Rozhodně je to tu jiné. Podobné ostrovy mě vždycky přitahovaly. Je to fantastický svět. Myslím, že teta to cítila taky. Když neučila ve Státech, žila pořád na ostrovech. Na dlouho se stal jejím domovem jižní Pacifik, a když pak odešla do důchodu, usadila se tady na Santa Inez.“ Hannah se od něj odvrátila, zadívala se na moře a snažila se najít místo, kde se setkává s noční oblohou. „Zdá se mi, jako kdybychom tady byli úplně sami.“

„Jsme.“

Nedotkl se jí, ale ucítila na sobě jeho upřený pohled. Jednoduché žluté bikiny, které si oblékla, nevypadaly nijak odvážně, ale přesto si v nich Hannah teď připadala jako nahá. A ten pocit ji zneklidňoval. Odložila hůl na písek vedle jeho ručníku a ohlédla se přes rameno na Gideona. „Na co čekáte?“

„Nemám tušení, ale jedno vím jistě – že jsem čekal dlouho.“ Když se začala belhat do vody, vzal ji za ruku.

„Je tak teplá,“ vydechla Hannah. „Skoro jako vy.“

„Gideone…“

„Pšt, Hannah. Zaplaveme si.“ Převedl ji opatrně na druhou stranu slabě se lámajících vln.

Zátoka, kde plavali, byla chráněná z obou stran skalami. Moře tu bylo klidné a Hannah si připadala lehká jako pírko. Poprvé od té ošklivé nehody měla dojem, že se může normálně pohybovat. Tady v moři pro ni bolavé koleno nebylo takovým handicapem jako na souši. Cítila, jak se do jejího těla vlévá nová síla. Tiše se usmála.

Gideon si toho všiml a její úsměv opětoval. Plaval pomalu, jako kdyby vychutnával každé tempo. Hannah ho mlčky následovala. Díky němu si v tomhle cizím moři připadala naprosto v bezpečí. Byla dobrá plavkyně, ale Gideon se vedle ní pohyboval jako delfín.

„Jak je vám?“

„Báječně,“ odpověděla upřímně.

Najednou jí jeho velká ruka sklouzla po mokrém rameni.

Nesnažil se ji zastavit, vést ani zpomalit. Prostě se jí jen dotkl.

Hannah se instinktivně zachvěla, ale snažila se svou reakci rychle zamaskovat tím, že zrychlila tempo a uplavala mu. Ale když se ohlédla, našla ho zase vedle sebe. Pohyboval se ve vodě neuvěřitelně tiše. Odplavala znovu pryč, ale opakovalo se totéž. Jakmile přidala,

udělal několik temp a dohnal ji. Ta hra ji začala čím dál víc vzrušovat.

Pak ale zůstal kousek za ní a ona ucítila na lýtku jeho ruku. Byl to jen jemný dotyk, jako kdyby ji chtěl ujistit, že je jí nablízku.

Přestala plavat a zjistila, že má pod nohama písčité dno. Teplé moře jí pěnilo kolem ňader.

Gideon se taky zastavil a upřeně se na ni zadíval. Oči měl potemnělé touhou.

„Chci tě už od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali ve Vegas,“ řekl najednou a Hannah náhle věděla, že je to surová, ničím nepřikrášlená pravda.

Vrátila mu jeho pohled. „Bratr říkal, že je rád, že jsem měla rozum a nešla s tebou do postele.“ Bezděčně mu začala taky tykat, jako kdyby jí k tomu jeho vyznání dalo impulz.

„Neudělal bych to, dokud by se ta záležitost s jeho firmou nějak nevyřešila.“

Hannah se trochu trpce usmála. „To jsou tvoje pravidla hry?“ Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „Takže teď už ti můj bratr nestojí v cestě?“

„Ta záležitost je vyřízená.“

„Pro tebe,“ řekla. „Ale pro něj ne.“

„Jestli bude mít odvahu a motivaci, přežije. Dal jsem mu lekci, ale nezničil jsem ho.“

„Ale mohl jsi.“

„Nebylo to zapotřebí.“

Zhluboka se nadechla. „Jsi zvyklý mít moc. Stanovíš si dokonce svá vlastní etická pravidla hry. Neřídíš se zásadami druhých.“

„Je to tak špatné?“

„Dělá to z tebe nebezpečného člověka.“

„Pro tebe nejsem nebezpečný.“ Zvedl ruku a přejel jí zlehka ukazováčkem po tváři. „A nikdy nebudu.“

„Proč bych měla být výjimkou?“

„Protože ty mi rozumíš.“

„To mi nezaručí, že zůstanu v bezpečí,“ zašeptala Hannah.

„Možná mě to jen může varovat před katastrofou.“

Upřeně jí pohlédl do očí. „Máš dojem, že stojíš na cestě k vlastní zkáze?“

„Ne,“ odpověděla upřímně, „ale bude to asi tím, že dneska večer nedokážu vůbec o ničem rozumně uvažovat. A ještě se mi nepodařilo dát dohromady všechny díly skládačky.“

„Ty se na mě díváš jako na hlavolam?“

„Tak nějak.“

Sklouzl jí rukou dolů po rameni. „Miluj se se mnou, Hannah.“

„Protože mě chceš?“

„Protože tě potřebuju.“ Přitáhl si ji blíž k sobě.

Její nitro zaplavovalo čím dál větší vzrušení. Když sklonil ústa k jejím rtům, instinktivně je pootevřela.

Gideon tiše zasténal a hladově ji políbil. Nesnažil se ani trochu zamaskovat svoji touhu. Překvapilo ji to. Čekala od něj víc uhlazenosti a vytříbenosti.

Pevně si ji k sobě přitiskl a Hannah ucítila jeho probuzené mužství.

Ale Gideonovo otevřené, přímé chování se dalo vysvětlit i jinak. V duchu ji napadlo, že možná našel způsob, jak s ní manipulovat, aniž by si to vůbec stačila uvědomit. Na úmyslné svádění by takhle nezareagovala. Ani na vyznání, že se do ní na první pohled zamiloval. Existovaly stovky jiných způsobů, jak navázat kontakt. Kdyby některý z nich použil, zaktivoval by okamžitě její obranný systém.

Ale Gideon tvrdil, že ji potřebuje. A přiměl ji tomu uvěřit každým dotykem, každým slovem, které pronesl. Nedovedla si sama najít žádné vysvětlení, proč za ní jel nejdřív do Seattlu a pak na Santa

Inez. Žádné jiné – až na to, které jí sám dal. Že ji potřebuje.

A Hannah se neměla sílu bránit, protože ho chtěla – nebo přesněji

potřebovala – taky.

„Neutrální území,“ zašeptala těsně u jeho rtů. „Naše území.“

„Ano.“ A tentokrát mu tím jediným slůvkem dávala souhlas úplně ke všemu.

Určitě správně pochopil, že se vzdala. Hannah cítila, jak se jeho tělo napjalo potlačovanou touhou, slyšela, jak se zhluboka nadechl, a než si to stačila pořádně uvědomit, podprsenka jejích plavek se mu houpala v ruce. Uvázal si ji kolem zápěstí a zadíval se na její ňadra.

„Jsi moc krásná, má sladká Hannah.“ Položil jí ruce na ramena a pomalu přejížděl prsty po jejích svůdných křivkách, dokud jí úplně neztuhly bradavky. Voda mu pěnila mezi prsty a zakrývala a zase odhalovala obrysy jejích ňader.

Instinktivně ho objala kolem krku, zvedla obličej a nechala se od něj znovu políbit. Vklouzl jí dychtivě jazykem do úst a pak ji najednou zvedl do náruče a nesl ji zpátky ke břehu.

Hannah se mu pevně tiskla k hrudníku, porostlému drsnými chloupky, a slabý noční vánek jí příjemně ochlazoval mokré tělo.

Vynesl ji přes příboj na měsícem ozářenou pláž, tam ji položil na osušku a lehl si vedle ní.

„Gideone, já tě chci,“ zašeptala.

„Já vím,“ odpověděl tiše a z jeho hlasu zaznívala spokojenost.

„Cítím to.“ Položil její podprsenku do písku a sklouzl jí rukou dolů po břiše až k okraji plavek. Pak jí rychle svlékl zbytek bikin. Když se k němu instinktivně přivinula, dlouho ji mlčky držel v náručí.

Potom se od ní trochu odtáhl a svlékl se i on. Hannah si i ve tmě všimla jeho napjatých svalů. A toho, jak je vzrušený.

„Tolik dní jsem se tě toužil dotknout,“ řekl, přitáhl si ji znovu k sobě a začal ji hladit po stehně.

Zaryla mu nehty do hrudníku. „Dotýkej se mě, Gideone. Dneska večer to potřebuju. Ještě nikdy v životě jsem nic tolik nepotřebovala.“

Když ji poslechl, Hannah zavřela oči. Ucítila jeho prsty na vnitřní straně stehen. Pak se začal jemně dotýkat skrytých záhybů kůže v jejím klíně.

Zatajila na okamžik dech a pevně se k němu přimkla. Měla pocit, že snad zešílí vzrušením. Když pronikl prsty ještě hlouběji, prohnula se v bocích a celá se zachvěla.

V očích se mu šibalsky zablesklo. Bylo na něm vidět, že se tím vším dobře baví.

„Gideone, prosím tě, nesměj se,“ zašeptala.

„Nemůžu si pomoct. Když se na tebe dívám, jsem hrozně moc

šťastný, miláčku.“ Nepřestával se jí dotýkat.

„Přivádíš mě tím úplně o rozum,“ postěžovala si tiše.

„To je dobře.“

Bezděčně natáhla ruce a sevřela ho mezi své útlé prsty.

„Bože, Hannah. Asi se brzy přestanu ovládat.“ Z jeho očí zmizel úsměv.

„Já vím.“ Instinktivně se k němu přitiskla. „Hrozně moc tě chci, Gideone. Teď.“

Než si stačila cokoli uvědomit, ležela na zádech, s nočním nebem nad hlavou. Gideon ji objal jednou rukou kolem ramen a pak ho najednou ucítila v sobě. Pootevřela rty a tiše vykřikla.

Na okamžik se zarazil a z jeho očí vyzařovala divoká, jen stěží potlačovaná vášeň. Chvějícími prsty ji pohladil po vlasech a počkal, až se trochu uvolní.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Ano,“ vydechla.

Sklonil hlavu a vtiskl jí polibek na rameno. „Tohle jsem potřeboval. Držet tě v náručí, objímat tě, cítit tě kolem sebe. Bože, tolik jsem to potřeboval.“

Objala ho nohama kolem svalnatých stehen, zavřela oči a oddala se muži, který se pro ni v tom okamžiku stal vším.

„Gideone, takové to nikdy předtím nebylo.“

„Já vím, drahoušku. Já vím.“

Začal se znovu pohybovat – nejdřív pomalu, ale pak čím dál rychleji a rychleji. Hannah zatajila dech, přitiskla se k němu a zaryla mu nehty do ramen. Celé tělo jí zaplavovala jedna vlna vzrušení za druhou. Cítila, jak se začal chvět, potom se z jeho úst ozval ochraptělý výkřik a oba zároveň dospěli k vyvrcholení.

Dlouho zůstali mlčky ležet v objetí. Když Hannah konečně otevřela oči, na rtech se jí objevil spokojený úsměv.

Gideon se od ní kousek odtáhl a opřel se o loket. Přejel jí konečkem prstu po horkých rtech. „Teď se zase pro změnu směješ ty.“

„Já vím. Hrozně mě to překvapilo. Chci říct, že v mém věku si žena už uvědomuje, že v životě něco postrádá, ale dokud se to nestane, nemá vlastně tušení, o co přichází.“

Gideon se nad ní sklonil a zastínil širokými rameny měsíc.

„Pokoušíš se mi naznačit, žes ještě nikdy neměla orgasmus?“

„To bych se neodvážila tvrdit. V dnešní moderní době je nemyslitelné, aby něco takového žena připustila. Kromě toho by ti to ještě víc zvedlo sebevědomí.“

„Pozdě.“ Políbil ji do vlasů. „Právě jsi mi to řekla.“

„A co to tvoje sebevědomí?“

„Je dvakrát tak velké jako před půlhodinou,“ ujistil ji –

„Toho jsem se obávala.“

„Možná že se mi tě podaří přesvědčit, že jsem tím nejlepším, co

tě kdy v životě potkalo,“ řekl.

Hannah se jen usmála a začala mu prstem kroužit mezi chloupky na hrudníku.

Gideon tiše zasténal a pak najednou vstal a vzal ji za ruku.

„Myslím, že mám čerstvého vzduchu pro dnešek už dost. Zbytek večera strávíme v posteli.“

A to se stalo. Přesněji řečeno ho strávili v široké rattanové posteli Elizabeth Nordové.

Za tu noc v sobě Hannah objevila dosud pečlivě skrytou ženskou sílu. Připadalo jí zvláštní, že potřebovala právě tohoto muže, aby měla možnost poznat samu sebe. Napadlo ji, jestli se i on naučil něco od ní.

A ještě předtím, než usnula v jeho náručí, v duchu uznala, že měl pravdu.

Milování s Gideonem Cagem bylo důležité.

Možná, že to byla ta nejdůležitější věc, která ji kdy v životě potkala.

Gideon se probudil s prvním ranním slunečním paprskem. Protáhl se na posteli a potěšené si uvědomil, že má Hannah jednu nohu uvězněnou pod tou jeho. Zkusmo svou vlastní pohnul. Když se neprobudila, rozhodl se být velkorysý. Opatrně vyklouzl z postele a chvíli zůstal stát a díval se na ni.

Spokojeně spala, se zlatohnědými vlasy rozprostřenými na polštáři, ještě rozcuchanými po divokém milování. Přikrývka z ní trochu sklouzla a odhalila její hebká ňadra. Gideon si vzpomněl, jak nádherný to byl pocit, když cítil ty ztuhlé bradavky pod jazykem. A při pohledu na hebkou křivku jejích zad znovu zatoužil se jí dotknout. Jen stěží se ovládl, aby to neudělal.

Když cítil, jak jeho tělo začíná instinktivně reagovat, rychle se od ní odvrátil. Jestli rychle nenajde jiný způsob, jak se zbavit nadměrné ranní energie, skončí nakonec zpátky u Hannah v posteli. A bude ji muset probudit. Což by vůči ní nebylo fér, řekl si v duchu. Koneckonců, byl to přece on, kdo ji tolik vyčerpal. Ta myšlenka vzbudila na jeho rtech okamžitě úsměv.

Vyšel nahý ven na verandu. Rozhodl se, že si půjde zaplavat.

Moře ho vábilo ještě mnohem víc než ten nejlepší bazén.

Jakmile se ocitl ve vodě, okamžitě si vybavil, jak tu držel Hannah v náručí a obklopovalo ho její hebké, teplé tělo. Vzpomněl si, jak vášnivě se mu oddala. A vědomí, že ji potěšil, v něm posilovalo vlastní sebevědomí. Připadal si na tomhle ostrově jako v ráji. Hugh Ballantine odsud byl na míle daleko.

Bože, cítil se dneska ráno opravdu skvěle. Hannah byla rozhodně jeho záchranou, přestože měla dojem, že se její talent omezuje jen na udílení psychologických rad. Gideon se nahlas usmál a ponořil se do vln.

Když se Hannah probudila, nechala zavřené oči a bosou nohou prozkoumala nejbližší okolí. Zjistila, že postel je prázdná. Gideon už vstal. Určitě si šel zaplavat. Jak by mohl odolat, když měl přímo přede dveřmi největší bazén na světě?

Odhrnula přikrývku a vzala si hůl, kterou Gideon nechal opřenou o bok postele. S její oporou se postavila a zadívala se ven z okna na nádherný keř rudého jasmínu. Za ním už prosvítaly palmy, lemující pláž. Nebylo divu, že se teta rozhodla strávit stáří právě tady. Co víc by člověk mohl chtít od života než blankytně modré moře, bělostný písek a palmy, kolébající se ve větru? Byl to fantastický svět.

Hannah cítila, že včera večer do něj vstoupila rovnýma nohama a nechala se jím obklopit. Skutečný svět jí připadal dnes ráno neuvěřitelně daleko.

Neutrální území.

Až na to, že teď se jen stěží cítila neutrálně.

Hannah zamířila do sprchy. Pak se osušila a vzala si na sebe bílé lněné kalhoty a elegantní halenku, která se zavazovala těsně nad pupíkem. Protože měla oblečení složené předtím v tašce, látka byla trochu pomačkaná. Ale Hannah si v duchu připomněla slova z módního katalogu, že len má vypadat pomačkaně, protože jedině to je důkazem, že je materiál přírodní, a ne umělý.

Ještě si sepnula vlasy dozadu z čela dvěma hřebínky ze želvoviny a usoudila, že je připravená jít uvařit kávu.

Cítila se báječně, když nebrala v úvahu občasné škubnutí svalů na vnitřní straně stehen. Každý krok jí tak připomněl včerejší noc.

Hannah vešla do kuchyně, našla čajovou konvici a naplnila ji vodou. Postavila ji na hořák a zamířila do sluncem zalitého obývacího pokoje. Z okna před pracovním stolem byl nejlepší výhled na moře. Hannah se přes něj naklonila, opřela si obě dlaně o desku a přimhouřila oči před jasným, skoro oslepujícím světlem. Už se vůbec nedivila, že malíři tak rádi malují ostrovy. To světlo bylo doslova neuvěřitelné.

Když se zadívala na třpytivou vodní hladinu, zdálo se jí, že zahlédla mezi vlnami Gideonovu tmavou hlavu Plaval zpátky ke břehu.

Hannah na okamžik pocítila zvláštní nejistotu. I ‚hit la zůstal chladná a lhostejná ke vztahu, který se mezi nimi včera večer zrodil. Byla si skoro jistá, že Gideon takový přístup zaujme. Byl si neuvěřitelně jistý sám sebou – ve světě obchodu i v soukromí. Ale takoví lidé bývají často nebezpeční. Měla by to mít na paměti.

Jenže teď už je trochu pozdě vysílat varovné signály, povzdychla si Hannah v duchu a roztržitě začala otvírat zásuvky stolu. Přijela na Santa Inez, aby roztřídila a sbalila tetiny knihy, ne aby tu měla poměr s mužem, který málem zničil jejího bratra.

Prostřední zásuvka byla zamčená, ale Hannah našla klíč na kroužku, který si s sebou přivezla. Uvnitř objevila zásobu per a tužek, kancelářské spony a gumy. A taky malou, dřevěnou vyřezávanou krabičku. Zvědavě ji vyndala a otevřela.

Uvnitř ležel přívěsek, navléknutý na těžkém kovovém řetízku. Kámen nebyl nijak úchvatný ani zajímavý. Byl šedozelený, neprůzračný a neobroušený. Ale měl zaoblený povrch a bylo na něm něco vyrytého. Když se Hannah podívala pozorněji, uviděla tam siluetu nahé ženy. Držela něco v ruce, pravděpodobně meč.

Teprve teď si Hannah všimla, že v krabičce zůstal ještě malý útržek bílého papíru. Rozložila ho a našla tam věnování, které napsala Elizabeth Nordová krátce před svou smrtí.

Pro tebe, Hannah. Budoucnost je jen a jen ve tvých rukou. Neboj se jí.

Hannah několikrát zamrkala, aby se zbavila slz, které se jí draly do očí, a připnula si přívěsek kolem krku.

Nebyly si s tetou nikdy moc blízké. Ale Hannah vždycky podvědomě cítila, že je spojuje nějaké zvláštní pouto. Možná že si právě proto i ona zamilovala ostrovy a málem se stala antropoložkou.

Ten nečekaný dárek ji v každém případě nesmírně dojal.

Gideon prošel dvojitými dveřmi dovnitř právě ve chvíli, když si

přívěsek připnula kolem krku.

Hannah zvedla hlavu, ale pak trochu rozpačitě uhnula pohledem stranou. Uvědomila si, že před ní bez sebemenších rozpaků stojí Gideon úplně nahý, s ručníkem přehozeným přes rameno. Když si všiml její nervozity, pobaveně se usmál. Pak se ledabyle dotkl kamene v přívěsku.

„Odkud ho máš?“

„Právě jsem ho našla v tetině stole. Byl u něj lístek s věnováním. Je pro mě. Líbí se ti?“ Gideon si ho chvíli prohlížel. „Ani ne. Má být cenný?“

„Nemám ponětí. Zřejmě ne. Myslím, že se teta Elizabeth ve špercích moc nevyznala. Ale je na něm vyrytá zajímavá postava. Teta ho pravděpodobně získala někde při svých průzkumných cestách.“

„Dovedl bych si představit zajímavější suvenýry,“ podotkl Gideon, pak se sklonil a něžně Hannah políbil. Instinktivně mu položila ruce kolem krku a jeho polibek dychtivě opětovala.

„Hmm,“ zamumlal Gideon u jejích rtů. „Chtěl jsem se jít osprchovat a převléknout, ale možná to odložím na později.“

Z další diskuze je vyrušilo hlasité pískání čajové konvice.

„Vaří se voda.“ Hannah se mu vyvinula z objetí. „Vrať se zpátky k plánu A. Než se osprchuješ, naliju ti kávu.“

„Není proč spěchat.“ Hannah se usmála.

„Nerada se zmiňuju o takových podrobnostech, ale přijela jsem sem pracovat.“

„A taky podnikat dlouhé procházky po pláži,“ připomněl jí.

„A prozatím jsem nic z toho neudělala.“

„Nějaké stížnosti?“ zeptal se trochu dotčeně.

Hannah napadlo, že Gideon bude chtít stanovit jasná pravidla a hranice jejich vztahu. Nesmí zapomenout, že má co do činění s mužem, který je zvyklý řídit ostatní a dělat všechno podle svého.

„Žádné stížnosti,“ odpověděla tiše. „Ale uvítala bych malou pomoc při balení knih.“

Usmál se. „Neměj strach. Vydělám si na svůj pobyt tady. Za pár minut jsem u tebe.“

Dívala se, jak jde do koupelny a pobrukuje si přitom nějakou neznámou melodii. Měla sto chutí jít za ním do sprchy. Ale ovládla se a zamířila místo toho do kuchyně.

Když se o patnáct minut později objevil ve dveřích v bavlněných kalhotách a čisté košili, měla už připravenou kávu, kukuřičné lupínky a toasty.

„Jen si představ,“ řekl a usadil se ke stolu, „máme před sebou celý týden.“

„A pak?“ Hannah těch slov litovala už v okamžiku, kdy je vyslovila. Člověk by neměl mluvit o dlouhodobých plánech u krátkodobého vztahu. Byla si jistá, že to je nepsaný zákon. Ale už nemohla svou otázku vzít zpátky. Gideon se zakousl do toastu a upřeně se na ni zadíval.

„Pak se uvidí.“

„Promiň, že jsem se ptala.“ Hannah chvíli mlčky jedla a pak se usmála. „Už žádné další hloupé otázky. Slibuju.“

„To nebyla hloupá otázka,“ odpověděl. „Jen na ni zatím neexistuje odpověď.“

„Já vím. Řekla jsem ti, že se to už znovu nestane.“

„Hannah.“ Zarazil se, jako kdyby nedokázal najít vhodná slova, kterými by vyjádřil, co měl na srdci. Nakonec to vzdal a změnil téma. „Do čeho budeš balit ty knihy?“

„Nevím. Pokusím se sehnat nějaké krabice. Bude asi pěkně drahé nechat je poslat letecky do Seattlu, ale myslím, že to přesto udělám.“

„Třeba bychom mohli krabice koupit od nějakého leteckého nebo nákladního přepravce tady v Santa Inez. Zajedeme kvečeru do města a uvidíme.“

Hannah se zatvářila provinile. „Nepřijela jsem sem moc vybavená, viď?“

Pokrčil rameny.

„To je jedno. V tomhle se vyznám.“

„V hledání krabic?“

Usmál se. „V organizování.“

„Aha. Chceš mi po snídani pomoct třídit knihy?“

„Mohlo by to být zajímavé.“

A taky by se tím dalo taktně přejít moje malé trapné faux pas, usoudila Hannah v duchu. Přísahala si, že už ze sebe nikdy neudělá znovu takového hlupáka. Je přece velká holka. Nesmí se nechat každým novým vztahem takhle rozházet.

O hodinu později Hannah usoudila, že třídění knih Elizabeth Nordové bude mnohem komplikovanější, než se původně domnívala. Jedním z hlavním problémů bylo, že se často nechala unést nějakou zajímavou monografií nebo tetinými zápisky a pustila se do čtení.

Ani Gideon nezůstal imunní. Když Hannah zvedla hlavu od knih, zjistila, že sedí se zkříženýma nohama na podlaze a má před sebou rozprostřenou starou, zažloutlou mapu.

„Co to tam máš?“ zeptala se.

„Vojenskou mapu.“

„Vážně? Čeho?“

„Ostrova Revelation. Je z roku 1942 a je na ní zakreslená přistávací dráha – hlavní cíl námořnictva, které mělo za úkol obsadit ostrov. Ve své době to musel být přísně tajný materiál. Zajímalo by mě, kde k takové mapě tvoje teta přišla.“

„Na začátku čtyřicátých let tam pracovala v terénu. Nejsem si jistá, kdy se přesně vrátila zpátky do Států.“

„Možná že pomohla tu vojenskou mapu vytvořit. Určitě ostrov

důkladně znala.“

Gideon se znovu sklonil nad vybledlým, pomačkaným kusem papíru.

Hannah ho chvíli sledovala a pak se usmála. „Jak dlouho už se zajímáš o mapy?“

„Od maličká. Jako dítě jsem kreslil neuvěřitelně podrobné mapy našeho okolí.“

„A vyznačoval jsi na nich, kde parkují všechna auta s nejdražšími zpětnými zrcátky?“

„Ne, ta nestála nikdy u našeho domu.“ Dál zkoumal mapu.

„Nějakou dobu jsem uvažoval o tom, že se stanu kartografem, jenže způsob života Cyruse Ballantinea byl příliš lákavý. Ale záliba v mapách mě neopustila. Chtěl jsem si založit sbírku vojenských map nebo map světa, vytvořených před nějakým konkrétním datem. Ale nakonec se pro mě mapy staly jen zajímavým doplňkem interiéru, který visí na stěně.“ A Gideon se znovu zabral do studia ostrova, načrtnutého na zažloutlém papíře.

Hannah podvědomě cítila, že by měl dál pěstovat svou zálibu v mapách. Znovu se v ní ozval psycholog. Ale věděla už, že by její radu neuvítal, a tak držela jazyk za zuby.

„Myslíš, že se ke svému koníčku ještě někdy vrátíš?“ zeptala se nakonec.

„Kdo ví? Teď na tyhle věci nemám moc čas.“

„Protože všechen věnuješ přebírání cizích firem?“

Zvedl hlavu a výraz v jeho očích o poznání zdrsněl. „Nebo jim tím vyhrožuju,“ podotkl skoro příkře.

Hannah poznala, že překročila neviditelnou hranici, ale nemohla si pomoct. Musela dokončit, co měla na srdci. „Měl bys,“ řekla tiše.

„Co bych měl? Přebírat cizí firmy?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vrátit se zpátky k mapám.“

„Ale já už jsem si našel jinou zálibu, vzpomínáš?“ podotkl.

„Hazardní hry? To není to pravé. Nedávají tvému životu tu správnou rovnováhu. Mapy by to možná dokázaly.“

„Myslel jsem, že na tomhle výletě nebudeš zadarmo rozdávat žádné rady.“

„Nemůžu si pomoct. Nech si tu mapu, Gideone. Nemám pro ni žádné využití a zasloužíš si nějaký dárek za to, že mi pomáháš balit všechny tyhle knihy.“

„Patří do sbírky tvé tety.“

„Já teď rozhoduju o tom, co do ní patří, a co ne.“ Kývla hlavou k hromadě nejrůznějších knížek a materiálů, které ležely všude kolem nich. „Jednu malou mapu určitě nebudu postrádat.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Pověs si ji doma na zeď. Až se na ni podíváš, vzpomeň si, že máš dát svému životu víc rovnováhy.“

Chvíli nad jejími slovy uvažoval, ale tvářil se přitom tak nečitelně, že ji to zneklidnilo. Dostala strach, že si možná vzala větší sousto, než dokáže sníst.

„Možná že by bylo lepší, kdyby trochu rovnováhy do mého života vnesla nějaká žena,“ podotkl Gideon po chvíli mlčení.

„Zenu můžeš využít ke spoustě věcí, ale pochybuju, že ti právě v tomhle pomůže.“

„Protože nejsem dost chytrý, abych pochopil, jak to udělat?“

„Ne, protože abys to udělal, musel bys být ochotný vzdát se neustálého sebeovládání. Používáš ho, abys byl vždycky ve všem nad věcí. Bylo by pro tebe těžké nechat jinému člověku nějaký prostor ve svém životě. Ale u map nic takového nehrozí. Díky nim by ses mohl naučit na chvíli zmírnit pracovní tempo. Prospělo by ti to.“

„Jsi přesvědčená, že mě dobře znáš, viď?“

„Už jsem dokázala, že se můžu dopustit velkých chyb, když se v tobě snažím vyznat,“ připomněla mu.

Vstal, šel ke stolu, kde seděla, a položil ruce na jeho desku. V obličeji měl zachmuřený výraz. „Domníváš se, že včerejší noc byla omyl, Hannah? Bojíš se, žes udělala chybu, když jsi mi dovolila, abych se s tebou miloval?“

„Ne,“ odpověděla Hannah upřímně. „Nic takového si nemyslím.

V mém životě taky něco chybělo.“

„Muž?“

Usmála se nad tou samolibou otázkou. „Ne, riziko. Ty jsi zvyklý riskovat a vyhrávat. Já jsem nedělala ani jedno, dokud jsem tě nepoznala.“

„A teď se to změnilo?“

„Naučila jsem se riskovat. Začalo to vlastně už tím, že jsem se tě pokusila podvést v kartách. Ale nemám ještě moc zkušeností, jak se vyrovnat s výhrou. Na druhé straně,“ řekla klidně, „jsem dobrá a snaživá žákyně.“

„To můžu snadno prověřit.“ Přitáhl si ji do náruče. „Líbilo se mi včera večer tě sledovat, jak se učíš. Ale teď by sis měla znovu všechno procvičit.“

Pak se jí upřeně zadíval do očí a vážně dodal: „Hannah, ať se stane cokoli, nepochybuj o tom, že tohle je obousměrná silnice. Potřeboval jsem tenhle výlet a potřeboval jsem tebe. Víc než kdy cokoli jiného.“

Hannah se plaše usmála. Přívěsek, který jí ležel mezi ňadry, jako kdyby ji najednou začal hřát do kůže. Ale nevěnovala tomu pozornost, pohlcená mnohem větším žárem Gideonova vášnivého polibku.

ŠESTÁ KAPITOLA

Třetí den odpoledne našla Hannah malou barevnou mapu ostrova Santa Inez a okolního moře. Jakmile ji uviděla, napadlo ji, že by to byl perfektní dárek. Opatrně ji vzala do ruky, aby nepomačkala silný papír, a prodrala se přeplněným obchodem se suvenýry k prodejnímu pultu. Letmo se zadívala ven ze dveří a zjistila, že Gideon je ještě pořád v knihkupectví na druhé straně dvora.

Byl to právě on, kdo trval na tom, aby si udělali přestávku od třídění a balení knih. Po obědě ji usadil do džípu s růžovými třásněmi a odvezl ji do města. Když jeli podél útesů, úmyslně se nedívala dolů, a díky tomu opatření a důvěře v Gideonovy řidičské schopnosti si projížďku docela užila.

Hannah byla vděčná za vynucenou přestávku. Začínala být totiž knížkami a poznámkami Elizabeth Nordové doslova posedlá, a tak jí šlo balení čím dál pomaleji. Navíc nepřestávala snít o tom, že by napsala vlastní knihu – a nejen proto, aby rozzuřila Victorii Armitageovou.

Zároveň však cítila, že má Vicky pravdu. Knihovna Elizabeth Nordové by se měla předat odborníkům. Hannah neměla právo soupeřit s akademickým světem, i když po tom čím dál víc toužila.

S Gideonem našli pár malých obchůdků, když se

vydali na průzkum úzké uličky, vedoucí z hlavní třídy. Byly to malebné butiky ve starém dvoře, zastíněném vzrostlými palmami.

Objevilo je už několik dalších turistů a pár malířů. Hannah se tam

moc zalíbilo a ještě větší radost měla, když našla mapu. Netrpělivě čekala, až ji prodavač sroluje a zabalí.

Když vyšla z obchodu s nákupem pečlivě ukrytým v tašce, napadlo ji, jestli si Gideon vůbec bude chtít pověsit její dárek na zeď vedle obrovských, drahých orámovaných map, které tam už měl. Možná se Hannah ani nikdy nedozví, co s ní udělal.

Na okamžik se zastavila, aby se s tou skutečností v duchu vyrovnala.

Třeba Gideona Cage po tomhle nádherném společném týdnu v ráji už nikdy neuvidí. Teprve teď si začala pořádně uvědomovat, co k němu vlastně cítí. Ale než stačila své pocity zformulovat do slov, zachytila koutkem oka v rohu nějaký pohyb.

Automaticky se tím směrem zadívala a uviděla jednoho z umělců, hubeného muže s bradkou, oblečeného do šortek, trička a Vietnamek, jak balí štětce a barvy. Když si jí všiml, zdvořile kývl na pozdrav. Hannah se trochu v rozpacích rychle odvrátila.

To malé rozptýlení ji vyrušilo z přemítání o budoucnosti a rozhodla se, že už si podobnými úvahami nenechá kazit náladu. Vždyť tohle byl teprve její třetí den s Gideonem. Zbývaly jí ještě čtyři. Povzbuzená tou myšlenkou spěchala ke knihkupectví, kde Gideon právě platil za týdeník s informacemi o světě obchodu a financí.

„Máš být na dovolené,“ připomněla mu, když si všimla jeho výběru četby.

Ušklíbl se. „Já vím. Ale připadám si tak trochu bez informací.“

„Než se vrátíš zpátky do Tucsonu, všechny zprávy z tohohle

časopisu budou už staré.“

„To si uvědomuju.“ Sevřel křečovitě papírový sáček.

To gesto spolu se zjevnou nervozitou, která zaznívala z jeho hlasu, Hannah přinutilo změnit téma. „Nahoře před námi je klenotnictví. Chtěla bych se podívat, jestli tam nemají slevy na hodinky.“

Ale po pečlivé prohlídce sbírky švýcarských a japonských strojků Hannah usoudila, že vlastně své dvacetidolarové funkční hodinky vyměnit nepotřebuje.

„Fungují stejně jako tyhle přepychové,“ vysvětlila Gideonovi.

„Ukazují čas a datum, a navíc používají skutečná čísla. Nechápu, proč někdo navrhuje elegantní hodinky bez čísel. Jaký to má smysl?“

„Takhle se může ptát jen někdo, kdo nesleduje poslední módní trendy. Mimochodem je skoro pět hodin. Co kdybychom si zašli někam na skleničku a tam tohle téma probrali? Vypadá to, že bude každou chvíli pršet.“

Vzal ji za ruku a vyvedl ji ven ze dvora a úzkou uličkou zpátky na hlavní třídu, odkud byl výhled na přístav. Po pár stech metrech chůze si vybrali zahradní vinárnu, zastíněnou doškovou střechou.

Jakmile dosedli do proutěných křesílek, rozpršelo se. Hannah si už docela zvykla na časté teplé přeháňky, které přicházely s neuvěřitelnou pravidelností každé odpoledne.

„Tenhle teplý déšť se mi líbí,“ podotkl Gideon. „Člověk si nemusí dělat starosti, že promokne, protože stejně za pár minut uschne.“ Pak se zadíval na malé loďky, pohupující se v přístavu.

Hannah si objednala míchaný ovocný nápoj s rumem. Nad Gideonovým výběrem se pobaveně usmála.

„Skotskou si můžeš dát kdekoli. Proč trochu neriskuješ a nezkusíš něco nového?“

„Vzrušení mám v životě už dost.“

Hannah si nebyla jistá, jak si má tu poznámku vysvětlit. Rozhodně to nemyslel jako kompliment. Připadalo jí, že je myšlenkami někde úplně jinde. A bála se, že asi tuší kde. Seriózní titul obchodního časopisu byl vidět nad okrajem papírového sáčku, který ležel na stole. Zkusila znovu změnit téma, aby Gideona trochu rozptýlila.

„Do zítřka bychom měli dokončit balení tetiných knih.“

„Jestli je při tom přestaneš číst, stihneme to.“

Hannah se ušklíbla. „Nejsem jediná, kdo se nechá unést. Ty si taky uděláš přestávku pokaždé, když narazíš na nějakou novou mapu.“

„To mě nezdrží.“

Než stačila Hannah najít další téma ke konverzaci, přinesli jim objednané pití. Gideonova nálada ji znervózňovala. A na vnitřní napětí okamžitě zareagovalo bolavé koleno – jako obvykle. Natáhla si nohu pod stolem. Gideon si toho okamžitě všiml.

„Co se děje? Bolí tě noha?“

„Je jen trochu ztuhlá, nic víc.“

„Řekl jsem ti, že to s těmi dlouhými procházkami po pláži

přeháníš. Měla bys zůstat jen u plavání.“

„Ano, Gideone, upozornil jsi mě na to už několikrát.“

„Pro tvoje dobro.“

Pocit neklidu vystřídala podrážděnost. Hannah si zamíchala slaměným brčkem rum s ovocem. „To já tady mám udílet profesionální rady, jestli jsi nezapomněl.“

„Znamená to, že sama nejsi ochotná žádnou přijmout?“ Byla to jasná výzva. Držel v ruce skleničku se skotskou a zamyšleně Hannah sledoval.

„Řekněme, že mi pravděpodobně jde líp někomu je dávat.“

„Aha. Ale tvoje rady můžou být užitečné jedině nějakému hloupému dítěti ve škole, které se nemůže rozhodnout, jestli má jít na medicínu, nebo do cirkusu.“

Hannah se trochu třásly prsty. Sevřela skleničku pevněji.

„Nejsem si jistá, jestli záleží na kvalitě mých rad, pokud jde o tebe. Dals mi jasně najevo, že se jimi stejně nehodláš řídit.“

„Žádnou užitečnou jsi mi nedala.“

Dala jsem ti jen sebe, pomyslela si v duchu. „Máš mizernou náladu, Gideone. Mohl bys mi prozradit, proč se pořád chceš hádat?“

Zavřel oči. „Já nevím,“ připustil po chvíli mlčení.

Hannah se zhluboka nadechla a rozhodla se pro další tah. „Není to náhodou tím, že sis začal dělat starosti, co se děje v Tucsonu?“

„To, že jsem ještě pořád na tomhle ostrově, neznamená, že Ballantine trpělivě čeká někde jinde.“

„Takže?“

„Takže jsem bez informací. Nevím, co má za lubem. Začal jsem o tom přemýšlet dneska odpoledne. Jak Ballantinea znám, určitě postupuje dál.“

„V jakém smyslu?“

Gideon netrpělivě mávl rukou. „V boji o společnost jménem Surbrook. Je to velmi lukrativní letecká firma, která se dostala do finančních potíží. Skvělý cíl.“

„Půjdeš po ní taky?“

„Řekl jsem svým klientům, že Surbrook převezmeme, dáme ji do pořádku a pak ji se slušným ziskem prodáme.“

„A Ballantine?“

„Oznámil svým zákazníkům totéž.“

„Chápu.“ Hannah si usrkla rumu. „O tom pochybuju.“

„Co je na tom tak složitého, že tomu obyčejná psycholožka nemůže rozumět? Oba usilujete o tutéž firmu. Ale dostane ji jen jeden z vás. Jedinou otázkou je, který pistolník padne v prachu na kolena a skácí se k zemi; jestli to bude starý profík, nebo ten nový, mladý drsňák. Tihle pistolníci si ale bohužel nikdy neuvědomí, že existuje i jiná alternativa.“

Gideon se zamračil, ale přesto se zeptal: „Jaká?“

„Jeden z nich by mohl jednoduše odejít z bojiště.“

„Ježíši Kriste, ženská. Jestli máš v zásobě samé takové rady, rozdávej si je radši svým studentům.“

„A proč nemůžeš prostě odejít?“ zeptala se klidně.

„Protože v mém povolání je pověst vším. Když se vzdám projektu poté, co slíbím klientům, že jim vydělám peníze, zůstanu brzy bez zakázek. Je ti to jasné?“

„Nevím, proč by mělo jedno odmítnutí zničit tvou pověst.“

„Jestli Ballantine nebude mít možnost změřit se mnou síly kvůli Surbrookovi, najde si jinou příležitost. Bude to zkoušet pořád znovu a znovu. A s každou novou kořistí bude o něco silnější a chytřejší, a tím těžší bude ho porazit. Nakonec mě stejně přitlačí ke zdi a přinutí bojovat. Může si dovolit ztráty. Koneckonců, je ještě mladý a všichni vědí, že se teprve začíná šplhat na vrchol. Všichni budou předpokládat, že cestou párkrát prohraje.“

„A u tebe by takovou prohru netolerovali?“

„Ode mě se očekává, že se nedopustím chyb.“

„Mluvíš o tom všem, jako kdyby to bylo naprosto nevyhnutelné.“

„Je,“ zamumlal.

„Tak proč ode mě chceš slyšet radu, když se jí stejně nebudeš

řídit?“

Gideon si znovu lokl skotské. „Zatraceně, to kdybych věděl.“

Najednou Hannah dostala nápad. „I když tvrdíš, že nemáš žádnou jinou možnost, možná že ji podvědomě hledáš. V hloubi duše doufáš, že přijdu s nějakou úžasnou radou. Něčím, co by ti naznačilo, jak si s Ballantinem poradit. Dokázal by tě někdo tehdy před devíti lety zastavit?“

„Ne.“

Hannah se úmyslně na chvíli odmlčela. Odpolední bouřka se utišila a déšť začal ustávat. Voda rychle stekla z ulic do otevřených struh, které lemovaly silnice. Santa Inez už zase zářil čistotou.

„Uvažoval jsi někdy,“ zeptala se opatrně, „že bys opustil bojiště, i kdyby to znamenalo vzdát se úplně své společnosti? A nechat Ballantinea, aby si vzal všechno, co chce?“

Gideon na ni zíral, jako kdyby se úplně zbláznila. „Zešílela jsi? Budováním té firmy jsem strávil devět let, než jsem z ní udělal to, čím je dnes.“

„Ale netěšíte to. A nepřinášelo ti to uspokojení ani dřív, pokud tomu dobře rozumím. Víš, v čem je tvůj problém? Žil jsi tak dlouho s pocitem síly a moci, že si nejsi jistý, jestli se bez něj dokážeš ještě vůbec obejít. Ale na světě existují i jiné věci, Gideone.“

„Nevíš, o čem mluvíš. Vedeš pořád jen samé teoretické řeči o skutečném světě, ale nikdy jsi v něm nemusela žít.“

„To není pravda.“

„Je,“ odsekl. „Chceš důkaz? Jen hlupák, který vůbec nemá tušení, jak to chodí ve světě obchodu, by přijel do Tucsonu a pokoušel se mě v kartách připravit o to, co chci. A jen ještě větší blázen by mi dával lekce o tom, abych změnil způsob života poté, co mě podvedl.“

Hannah se jen stěží ovládla, aby nedala najevo, jak začíná krvácet z ran, které jí svými slovy způsobil. Mlčky vzala do ruky hůl a vstala.

„Kam chceš zatraceně jít?“

„Zpátky do chaty,“ řekla tiše. „Nezvala jsem tě do Seattlu ani na tenhle výlet. Jak si můžeš dovolit tady teď se mnou sedět a vytýkat mi, že ti špatně radím? Jestli o mé rady nestojíš, neměl bys je ze mě v jednom kuse mámit.“

Vrávoravě vykročila přes prkennou podlahu. Noha pěkně bolela.

Než došla ke dveřím, Gideon byl u ní a vzal ji za ruku. V druhé držel papírový sáček a balíček, který zapomněla u stolu.

„Nepozvala jsi mě do Seattlu ani na Santa Inez, ale rozhodně jsi

mě pozvala k sobě do postele,“ zamumlal.

„Nevzpomínám si, že bych takové pozvání někdy vyslovila.“

„V tom případě máte špatnou paměť, dámo.“

„Gideone, myslím, že náš výlet právě skončil,“ řekla hněvivě. „Je zřejmé, že se už nemůžeš dočkat, až se vrátíš zpátky k měření sil v Tucsonu. Nerada bych tě zdržovala.“

„V příštích čtyřech dnech nehodlám nikam jezdit.“

Byli teď venku na chodníku a vraceli se k džípu. Na obzoru zapadalo sluníčko a nádherně ozářilo celou oblohu.

„Nevidím důvod, proč bychom měli trávit další čtyři dny společně, když máš v úmyslu celou dobu mi jen něco vyčítat. Mám dovolenou, a tohle není moje představa, jak si ji užít. Nedopustím, abys zničil…“ Když si sedala na přední sedadlo džípu, nepatrně se jí podlomilo koleno.

Gideon k ní automaticky natáhl ruku, aby ji přidržel. Balíček se srolovanou mapou mu začal vyklouzávat z podpaží. Zachytil ho právě včas, než spadl do vody ve strouze.

„Co to zatraceně je?“ Zkoumavě se zadíval na svinutý list papíru.

„Suvenýr. Dej mi ho.“ Hannah mu ho chtěla vzít, ale Gideon byl rychlejší. „Vypadá to jako mapa,“ podotkl. Posadil se za volant a opatrně ji otevřel. Pak si ji dlouho mlčky prohlížel. Nakonec se zadíval na Hannah. „Ty přece mapy nesbíráš.“

„Gideone…“

„Koupilas ji pro mě, viď?“

„Občas mám ve zvyku jednat impulzivně,“ podotkla stroze.

„A tohohle impulzu lituješ?“

„Řekněme, že jsem se teď rozhodla dát si tu mapu zalaminátovat.

Mohla bych ji pak použít na kuchyňský stůl.“

„To určitě.“ Nahnul se přes rychlostní páku a vzal Hannah za bradu. „Děkuju, Hannah.“ Neřekla nic, jen se na něj upřeně zadívala.

„V jedné věci máš pravdu,“ řekl Gideon. „V čem?“

„Nemám právo dusit tě pokaždé, když mi nabídneš nějakou radu.

Pravdou je, že bych byl rád, kdybys mi je dávala dál.“ Hannah potřásla hlavou. „Proč?“

„Protože nemám nikoho jiného, s kým si můžu popovídat jako s tebou.“ Opatrně dárek sroloval a uložil ho za sedadlo. Pak otočil klíčkem v zapalování. „Líbí se mi, když se mi snažíš radit, co mám dělat.“

„O tom pochybuju.“ Když se džíp vyřítil mezi auta na hlavní třídě, Hannah položila ruku na boční sklo. Dva taxíky hlasitě zatroubily, když je Gideon předjel, ale bylo vidět, že jejich řidiči nemají zlost. Spíš jako by tímhle svérázným způsobem uznali, že růžový džíp ten malý boj vyhrál.

„Je to pravda,“ trval Gideon na svém. „Vážně se mi to líbí.“

„Určitě by se našlo hodně jiných lidí, kteří by ti rádi poradili, co máš dělat a kam jít.“

„Hm, ale ti všichni by si přitom přihřívali vlastní polívčičku.

Nemůžu jim důvěřovat.“

„Proč se domníváš, že já jsem jiná?“ naléhala na něj Hannah.

„Už jsi pochopila, že se mnou nemůžeš manipulovat, a přesto jsi mě pustila k sobě do postele a pořád se mi snažíš radit. Musíš to dělat z čistě nesobeckých pohnutek. Jsi moc milá, Hannah. Trpělivá. Hodná.“

„Od tebe tahle slova znějí skoro jako urážka. Svědčí jen o tom, že jsem v tvých očích slabá, hloupá a zranitelná.“

„Rozhodně nejsi slabá ani hloupá. Jen trochu ztrácíš půdu pod nohama, když se mi snažíš radit, jak mám vést firmu.“

„Udělej mi laskavost. Až mi budeš chtít příště složit nějaký kompliment, nech si ho radši pro sebe.“

Vrhl na ni pobavený pohled.

„Kromě toho, že jsi milá, trpělivá a hodná, máš ještě úžasně sexy zadeček.“

„Neumím ti říct, co pro mě tvůj obdiv znamená.“

Rozesmál se a bylo vidět, že se mu vrátila dobrá nálada. „Díky za mapy, Hannah,“ řekl znovu. „Za obě.“

„Hej, kam to jedeme?“ vyhrkla, když odbočil z hlavní silnice a zamířil do vnitrozemí. Tahle úzká cesta protínala ostrov napříč a vedla přes hory, přesněji řečeno přes nejvyšší bod Santa Inez.

„Na večeři. Vzpomínáš na tu starou plantáž, o které jsme četli?

Na tu nahoře v horách, kterou přeměnili na hotel?“

„Vzpomínám si.“

„Připravují tam prý báječný salát z mušlí. Aspoň to tak inzerovali.“

„To má být nabídka ke smíru?“

„Miláčku, ani jeden z nás přece nevyhlásil válku.“

O dvě hodiny později musela Hannah připustit, že „mírová dohoda“ zabrala. Než dojedla mušle a kokosový piroh, který se doslova rozplýval na jazyku, byla ochotná zapomenout na všechny staré křivdy.

Z verandy stylového hotelu měli hosté výhled dolů na město a přístav. Po kopcích směrem k moři byla jako drahokamy roztroušená malá stavení, jejichž světla teď večer zářila do tmy. Většina z nich patřila těm, kteří se stejně jako Elizabeth Nordová rozhodli strávit na tomhle pohádkovém ostrově stáří. Místní lidé dávali přednost mnohem snadnějšímu životu ve městě.

Po večeři cestou zpátky z hor Gideon utrousil pár výstižných poznámek o ostatních řidičích na úzké silnici, ale dobrá nálada ho neopustila.

Hannah se znovu uvolnila a skoro ani nevnímala zákruty cesty, když sjížděli dolů z kopců. Věděla už, že se na Gideonovy řidičské schopnosti může spolehnout.

„Asi by se ti nechtělo dneska večer zabalit další krabici knih, viď?“ zeptala se Hannah, když vešla do obývacího pokoje tetina domu.

„Nechtělo. Ale nevadilo by mi nalít si skleničku brandy, sednout si na pohovku a dívat se na tebe, jak pracuješ.“

„Jsi na mě úžasně hodný.“

„Jsem rád, že si to uvědomuješ.“ Zamířil do kuchyně.

Hannah šla k jedné z polic, na které ještě zůstaly knihy. Nalevo ode dveří stály pečlivě zabalené a popsané krabice. To byla převážně Gideonova práce.

Hannah brzy zjistila, že jeho rukopis je daleko čitelnější než ten její. Usoudila, že to je pravděpodobně důsledek jeho dřívějšího zájmu o mapy. Nebo prostě už byl takový – ve všem precizní a pečlivý.

Hannah vyndala z dolní police několik knih, vázaných v černé kůži, a namátkou jednu z nich otevřela. Stránky byly popsané důvěrně známým tetiným rukopisem.

„Gideone?“

„Ano?“ V kuchyni zacinkaly skleničky.

„Mám dojem, že jsem našla něco zajímavého.“

„To nacházíš pořád.“ Se shovívavým úsměvem prošel dveřmi se dvěma skleničkami brandy v ruce.

„Myslím to vážně. Tahle knížka vypadá jako deník. Teta se v ní vrací k začátkům své kariéry. Do doby, kdy byla ještě studentkou.“

Hannah se se zkříženýma nohama usadila na podlaze, otevřenou knížku si položila na klín a s čím dál větším zájmem listovala stránkami. „Tohle bude dobrý materiál. Vím to. Je to její deník a poznámky ze začátků studia.“

„Co máš na mysli tím dobrým materiálem?“ Sedl si na pohovku a zadíval se na ni. „Sex?“

„Ty nemáš v hlavě nic jiného, viď?“

„Já si neplánoval napsat pikantní bestseller o tetině výzkumu výstředních sexuálních zvyků.“

Hannah se nad jednou stránkou zamračila. „Možná že budu muset lesbický úhel pohledu trochu zmírnit. Škoda. Bývalo by se to dobře prodávalo.“

„Takže tvoje teta byla nakonec úplně normální?“

„Na začátku kariéry v jejím životě muž rozhodně existoval.

Nějaký Roddy.“

„Roddy?“ Gideon se zakřenil.

„To jméno není o nic horší než Giddy.“

„Zkus mi tak říct, a přehnu si tě přes koleno.“

Hannah se usmála, ale neodtrhla oči od knížky. „To jsme ještě nevyzkoušeli. Třeba by to bylo zajímavé.“

„Pro mě. Ale pro tebe dost nepohodlné. Tak co je s tím Roddym?“

„Zdá se, že byl o rok nebo dva starší a chodil do stejné školy. Jel s ní na průzkum jednoho indiánského kmene.“

„Vypadá to, že spolu spali v jednom stanu?“

Hannah se usmála. „Nic tak indiskrétního. Ale je zřejmé, že byla nadšená nejen výzkumem, ale i svým drahým Roddym. Poslechni si tohle:

Drahý Roddy se mnou souhlasí, že slovník, kterým disponují ženy, se v mnohém liší od toho mužského. Obsahuje slova, která muži nepoužívají. Hned pochopil, co jsem objevila. Nejsem si ale jistá, jestli přijal můj závěr o důležitosti tohoto zjištění. Ale tvrdil, že některá slova v ženském slovníku možná skutečně přispívají k tomu, že je muži považovali za níže postavené a podřízené. Ale nesouhlasí s tím, že ženy samy možná rozšiřují slova, která by jim usnadnila vzájemnou komunikaci mezi sebou.

Gideon otáčel v ruce skleničku brandy. „Co je tak důležitého na ženském slovníku?“

Hannah si zaťukala prsty do kolena a zamyšleně se zamračila.

„Vezmi si třeba slovo slézový.“

„To je hloupý výraz. Hodí se jen pro módní návrháře nebo lidi, kteří jsou posedlí módou. Já bych ho nikdy nepoužil.“

Hannah se usmála. „Tak vidíš. Lidi jako ty by nikdy ani nenapadlo takové slovo použít.“

„Nemám k tomu důvod,“ zamumlal do skleničky.

„Děláš si legraci? Jak jinak by se dal popsat určitý odstín fialové?“

„Nepotřebuju ho popisovat,“ prohlásil rozhodně.

„Ale no tak, Gideone. Bez toho slova máš dost omezené vyjadřování, pokud jde o barvy. A mohla bych ti uvést příklady dalších slov, která bys pravděpodobně nepoužil, protože ti připadají hloupá nebo zženštilá. Ale když je použiju, můžu komunikovat mnohem výstižněji se svými přítelkyněmi nebo například s bytovým architektem. Jedinou nevýhodou je, že když taková slova volím, vždycky mluvím jako žena.“

„Ty přece jsi žena.“

„Pozoruhodný objev. Vzhledem k tomu, že se na té skutečnosti nedá nic změnit, proč bych se měla toho slova zbavovat?“ Hannah se vrátila zpátky ke stránce, kterou právě pročítala. „Popravdě řečeno to byl od tety velice bystrý postřeh. Víš, tyhle poznámky napsala před válkou. Tenkrát nebyl lingvistický rozbor na tak pokročilé úrovni jako dnes.“

„A co tomu všemu říká její Roddy?“

Hannah četla kousek dál. „Očividně zaujal poněkud přezíravý postoj. Teta Elizabeth mu podala detailní rozbor svých zjištění, ale on ji jen pohladil po hlavě a podotkl, že je chytré děvče. Měl štěstí, že ho nekopla do koulí.“

Gideon zamrkal. „To není zrovna moc vhodný výraz pro ženu.“

„Můj slovník se neomezuje jen na čistě ženská slova.“ Hannah četla dál. „Teta dospěla k závěru, že ženský slovník je bohatší a lze jím vyjádřit řadu pojmů a pocitů, kterým muži nerozumějí. A tady je jádro věci. Článek, který na tohle téma napsala, přijali ke zveřejnění. Její drahý Roddy s tím svým neuspěl.“

„Otázkou je, jestli s ním tvoje teta spala,“ podotkl Gideon zvědavě.

„Jestli ano, zřejmě nebyl v posteli dost dobrý, aby ji dokázal

přimět ke změně vědeckých názorů.“ Hannah deník zavřela.

„Zatraceně. Bylo by to moc zajímavé, obzvlášť kdyby se mi podařilo zjistit, kdo ten Roddy skutečně byl. Nebylo by úžasné, kdyby se z něj vyklubalo nakonec nějaké eso ve světě antropologie?“

„Odhalení podobných pikantností v životě nějakého slavného vědce by rozhodně dodalo tvému příběhu patřičnou šťávu,“ souhlasil Gideon zamyšleně. „Ale stejně by bylo asi lepší, kdyby tvoje teta byla na ženské. Byl by to pro čtenářky větší šok.“

„Já vím. V každém případě budeme muset počkat a uvidíme.“ Hannah přehlédla řadu útlých černých knih. „V těchhle denících se najde určitě pár dalších zajímavých drbů.“

Gideon se na ni zadíval a v očích měl nezvykle vážný výraz.

„Začínáš to s napsáním té knihy myslet vážně, viď?“

„Ano,“ odpověděla Hannah prostě.

„Vede tě k tomu touha pomstít se Vicky Armitageové?“

Hannah se bezděčně dotkla přívěsku, který měla zavěšený kolem krku.

„Víc než to, Gideone. Možná, že chci něco dokázat i sama sobě.“

„Co dokázat? Žes mohla být úspěšná v antropologii, kdyby ses rozhodla pro tuhle životní dráhu? Napsání knížky nic takového nedokáže. Můžeš prodat milión výtisků, a akademický svět tvůj výtvor stejně rozcupuje.“

„Tak ať,“ odsekla Hannáh. „Ale nebudou moct tu knížku ignorovat. A z toho by teta měla radost.“ Gideon odložil skleničku.

„A co ta knížka dá tobě?“

„Ještě přesně nevím.“

„Jestli hodláš vstoupit do ringu, musíš mít v hlavě jasný cíl. Potřebuješ vědět, jak daleko jsi ochotná zajít a koho bys dokázala třeba i zabít, kdyby ti stál v cestě.“

„Má to být varování od experta?“ zeptala se klidně.

„Jen mě napadlo, že bych mohl zkusit taky ti dát malou radu.

Povedlo se?“ zeptal se trochu jízlivě, ale jeho výraz zůstal vážný.

„Jsem víc zvyklá rady dávat, než je přijímat.“

„Já taky nejsem zvyklý je přijímat. Možná právě proto jsem k tobě byl dneska odpoledne tak hrubý. Mrzí mě to, Hannah.“

„Já vím. Proto ses mě rozhodl pozvat na večeři. Byl to tvůj způsob omluvy.“

„Ještě pořád si myslíš, že ve mně můžeš číst jako v knize?“

„Každý den přidám do své skládačky další díl,“ ujistila ho.

„Pojď sem, Hannah.“ Natáhl k ní ruce. „Dám ti něco jiného, co by sis tam mohla ještě přidat, aby byl tvůj obrázek úplný.“

Nepohnula se, ale cítila, jak hluboko v jejím nitru okamžitě vzplála touha. „Připadá ti to hrozně snadné, viď?“

„Milování s tebou? To je ta nejsnazší věc, jakou jsem kdy dělal.“

„Protože se dám opít rohlíkem?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Protože mi to připadá správné. Úžasně se k sobě hodíme, Hannah. Padneš mi jako teplá rukavice na ruku.“

„To je ale nádherná lichotka.“

„Proč mě vyzýváš k souboji?“

Vstal z pohovky a jediným rychlým pohybem stáhl Hannah dolů na zem. Než se stačila vzpamatovat, ležela pod ním na podlaze.

„Tenhle druh souboje jsem neměla zrovna na mysli,“ zašeptala, s

očima planoucíma vášní.

„Měla. Cítím to.“ Sklonil hlavu k jejím ústům a jednu ruku jí

přitiskl na ňadro. „A líbí se mi to.“ Jazykem jí vklouzl mezi rty.

Přes tenkou látku pracovní košile, kterou měla Hannah na sobě, cítil, jak jí pod jeho dlaní tuhne bradavka.

Pevně si ji k sobě přitiskl. Napadlo ho, jestli se jí vůbec někdy dokáže nabažit. Snažil se nemyslet na to, že jim zbývají na Santa Inez už jen čtyři dny. Bylo toho ještě tolik, co se chtěl naučit, prozkoumat a hlavně prožít s touhle ženou. S Hannah se cítil jako znovuzrozený. Dokázala ho přimět, aby se chvěl touhou už při pouhém pohledu na ni.

Ale největší uspokojení mu přinášelo vědomí, že ji dokáže dovést až na samý vrchol extáze. Měl pocit, že by ho ani za milion let neunavilo slyšet své jméno z jejích rtů.

Rozepnul jí jeden po druhém knoflíčky u košile. Když pak vklouzl rukou dovnitř, zavadil prsty o přívěsek. Byl to studený, tvrdý, bezcenný kámen. Nechápal, co na něm vidí. Ale když pak ucítil pod prsty její ztuhlou bradavku, na šperk hned zapomněl. Dychtivě se sklonil a vzal ji do úst.

Hannah mu zabořila prsty do vlasů. „Gideone!“ vykřikla.

„Vydrž, miláčku. Není proč spěchat.“

„Ale já spěchám,“ zasténala, prohnula se v bocích a vyšla mu vstříc.

„Vážně?“ Rozepnul jí zip u džínů a vklouzl prsty mezi chloupky, zakrývající její vlahý klín. „V tom případě ti dám trošku něčeho, co by tě mohlo zasytit, než přijde na řadu hlavní chod.“

Když se jí dotkl, zatajila na okamžik dech a potom mu nedočkavě začala rozepínat košili. Ale s úsměvem ji zarazil.

„Ještě ne. Nejdřív předkrm, copak jsi zapomněla?“

Vzal do dlaní její zadeček, sklonil hlavu a ústy vyhledal její klín.

„Gideone!“ vykřikla vzrušením i údivem. „Můj bože, Gideone!“

„Nebraň se. Jen se tomu poddej. Chci tě cítit, až to přijde,“ zašeptal.

Byla tak nádherně teplá a hebká. Přiváděla ho k šílenství.

Najednou Hannah ztuhla. Poznal, že už brzy přijde vysvobozující vyvrcholení. Ještě jednou se jí dotkl ústy a pak se mu začala neovladatelně chvět v náručí.

„Chtěla jsem počkat,“ zašeptala, když se trochu vzpamatovala.

„Chtěla jsem být s tebou, až se to stane.“ Gideon ji umlčel něžným polibkem.

„A teď přijde hlavní chod.“ Když si ji k sobě přivinul a pomalu do ní vnikl, spatřil v jejích očích úžas, ale i radost.

„Myslím, že teď nebudu moct. Ne tak brzy. Ale ráda to zkusím,“ zašeptala zasněně.

„Neměj strach. Budeš celou dobu se mnou. Máš v sobě na tyhle

věci skrytý talent.“

SEDMÁ KAPITOLA

Vycházející slunce zaplavilo celý pokoj zlatavou září. A sytě červený jasmín, který jako by se snažil prodrat mezi žaluziemi dovnitř, tak nádherně lemoval okno, že by se vyplatilo to zátiší zvěčnit na plátně. Akrylovými barvami nebo olejem, usoudila Hannah v duchu. Červená byla příliš sytá, aby ji bylo možné zachytit vodovou barvou.

Tady na ostrově byla spousta námětů k malování. Hannah měla poprvé v životě chuť koupit si štětec a pár barev a vyzkoušet, jestli má v tomhle směru nějaké nadání. Ale byla by to s největší pravděpodobností jen ztráta času. Znala své přednosti a malování k nim rozhodně nepatřilo.

Zůstala chvíli nehybně ležet a mhouřila oči do sluníčka. Vedle ní spal Gideon, labužnicky roztažený přes půlku postele.

Opatrně se obrátila na bok, opřela se o loket a zadívala se na muže, který okupoval její ložnici. Bílé prostěradlo měl ovinuté kolem jedné svalnaté nohy, druhá mu visela dolů přes okraj postele. Ležel na břiše, s hlavou odvrácenou. Jeho tmavé vlasy tvořily ostrý kontrast k sněhobílému polštáři. Vyzařovala z něj neuvěřitelná vnitřní síla – dokonce i když spal.

Hannah v duchu znovu přemítala, proč za ní vlastně jel nejdřív do Seattlu a pak na Santa Inez. Vsadila by se, že to bylo poprvé v životě, kdy se něčím nebo někým nechal vyrušit od práce. Ale nevěděla, jestli tím má být polichocená.

Nemůže jim to samozřejmě vydržet. Tím si byla jistá. Jen si pro sebe ukradli jeden jediný týden v ráji.

Byla s tím smířená už od samého začátku, i když se s tou skutečností v hloubi duše nedokázala úplně vyrovnat.

Opatrně odhrnula přikrývku, vstala a šla k oknu. Byla úplně nahá, až na přívěsek, který si zapomněla před spaním sundat. Mezi palmami, které chránily zátoku, probleskovalo moře. Hannah si najednou uvědomila, co potřebuje, aby se zbavila neklidu.

Gideon ještě tvrdě spal, když vyklouzla z pokoje s plavkami v ruce. Oblékla si je v předsíni, přehodila si přes rameno ručník, otevřela dveře a vyšla ven do sluníčka.

Za pár minut už byla ve vodě.

Začínal čtvrtý den prázdnin. Hannah si lehla na záda a přemýšlela o tom, co bude dělat touhle dobou za týden. Gideon bude v Tucsonu. Zavolá jí? Věděla, že jí nenapíše. Muži tak zaneprázdnění jako on nikdy nepíší dopisy. Zřejmě se s ním už nikdy znovu neuvidí.

Hannah se otočila a začala pomalu plavat k ústí zátoky. Měla svůj vlastní život a šance, že by se Gideon stal jeho trvalou součástí, byla opravdu mizivá. Pokud se nezmění, žádná žena nebude mít pevné místo v jeho životě. A pravděpodobně si ani nikdy nevšimne, o co se dobrovolně připravil.

Gideon nebyl v tomhle ohledu žádnou výjimkou. Teta Elizabeth očividně taky svého Roddyho nijak nepostrádala. V jejích zápiscích z pozdější doby o něm už nebyla ani zmínka. Hannah napadlo, že Gideon a Elizabeth Nordová jsou si v určitém smyslu podobní. Oba dosáhli značného vlivu a moci ve světě, který si vybrali. A zdálo se, že byli spokojeni se životem v osamění.

A nebylo to jen jejich naprostou nezávislostí, usoudila Hannah, když se snažila analyzovat ty dva lidi, kteří se spolu nikdy nesetkali. I ona sama byla nezávislá. A spokojená se svou kariérou, přáteli i životním stylem. Ne, na tomhle druhu samoty, kterou si zvolila její teta a Gideon, bylo něco jiného.

Hannah přestala plavat, začala šlapat Vodu a zadívala se do dálky na mořskou hladinu. Sluneční paprsky teď byly tak ostré, že ji skoro oslepovaly. Odvrátila se od nich a otočila hlavu ke skalám, které z jedné strany lemovaly zátoku. Její oči začaly pomalu přivykat jasnému světlu, a když se víc soustředila, čím dál zřetelněji začala rozeznávat jednotlivé kusy ostrých kamenů, ztmavlých od vody.

Soustředění. V tom to vězelo. Gideon i Elizabeth Nordová byli neuvěřitelně soustředění na jediný cíl. Victoria Armitageová v jistém smyslu taky. A všichni tři budili dojem, že se dokážou v životě klidně obejít bez druhých. Když měli kolem sebe jiné lidi, využili je. Hannah ani na okamžik nezapochybovala, že Vicky využívá Drakea. A Gideon by udělal totéž, kdyby se mu někdo objevil v cestě. Byli to lidé, kteří disponovali obrovskými schopnostmi a silou a využívali je k dosažení vlastních cílů.

Co to Gideon řekl předešlý večer? Že jestli hodlá vstoupit do ringu, musí přesně vědět, kam směřuje a kolik je toho ochotná obětovat. Vyjádřil se vlastně ještě otevřeněji. Řekl, že musí vědět, koho by byla ochotná třeba i zabít, aby dosáhla svého cíle.

Hannah si tiše povzdychla. Připadalo jí teď skoro absurdní, že Gideonovi před pár dny radila, aby dal

svému životu víc rovnováhy a vzkřísil v sobě zájem o staré mapy. Lidi jako Elizabeth Nordová, Victoria Armitageová a Gideon Cage nepotřebovali ani nechtěli rovnováhu v životě. Neměli pro ni místo.

Veškerou energii soustředili na dosažení svých osobních cílů. Možná že byli šťastní. Netušili, o co se v životě připravují. Nic jim nechybělo.

Kdybych dál studovala a stala se ze mě doktorka filozofie, byla bych na tom teď stejně jako ti tři? uvažovala Hannah v duchu.

Když si vzpomněla na muže, který ještě spokojeně ležel v její posteli, poprvé si uvědomila, že mu vlastně svým způsobem závidí. Ve skutečnosti ji nepotřebuje – nebo aspoň k ničemu jinému kromě krátkého, prchavého fyzického kontaktu. Ale ona by ho brzy mohla začít opravdu potřebovat – a v daleko hlubším smyslu.

Spolu se závistí se do jejího nitra vkradla i zatrpklost, a byla čím dál neklidnější. Aby se nervozity zbavila, začala rychlými tempy plavat k ústí zátoky. Ve vodě ji noha skoro vůbec nebolela, jen občas pocítila nepatrnou slabost v koleni. Ať se na tomhle výletě do Karibiku stalo cokoli, jeden účel rozhodně splnil – fyzicky se neuvěřitelně zotavila.

Když se začala blížit k útesu, který odděloval zátoku od otevřeného moře, ucítila najednou na kotníku něčí ruku. Gideon. Probudil se a připlaval za ní. Hannah se instinktivně otočila doprava. Tohle přetahování ve vodě už důvěrně znala.

Ale prsty na jejím kotníku nepovolily. Místo toho ho sevřely ještě pevněji. Překvapeně se obrátila. A okamžitě si uvědomila, že člověk, který ji drží za kotník, není Gideon.

Sotva stačila hlasitě vykřiknout, ruka na kotníku ji stáhla pod vodu. Hannah se vší silou snažila z toho sevření vytrhnout. Na okamžik vedle sebe zahlédla útočníkovu tvář. Měl na obličeji masku a potápěčskou kombinézu. Hadičky z kyslíkové bomby, kterou měl připevněnou na zádech, mu vedly do úst, a vypadal jako nějaký mimozemšťan. Vytrvale dělal tempa ploutvemi a stahoval Hannah čím dál hlouběji a hlouběji pod hladinu.

Zoufalství a strach jí daly na chvíli sílu se bránit. Divoce vykopla nohu před sebe a snažila se zasáhnout masku nebo jednu z hadiček. Na pár vzácných vteřin se osvobodila. Stačila se vynořit nad hladinu a zhluboka se nadechnout. Pochopila, že si nemůže dovolit vyplýtvat kyslík na výkřik. Za okamžik ji ten člověk znovu stáhl pod vodu.

Hannah podvědomě vycítila, že nemá šanci vytrhnout se z jeho sevření. Proto se o to tentokrát ani nesnažila. Místo toho se pod vodou otočila a oběma rukama se pokusila popadnout masku nebo hadičku. Prsty zachytila okraj upínacího pásku a pořádně za něj škubla. Zřejmě musela trochu uvolnit těsnění, protože ji muž ve skafandru popadl za paži a ucukl hlavou stranou. Ale nepodařilo se jí vymanit nohu z jeho sevření.

Hannah si teprve teď uvědomila, jak slabou má ještě zraněnou nohu. Tu zdravou měla sevřenou v útočníkově ruce jako ve svěráku a z bolavé se rychle vytrácela síla. Když jí znovu kopla před sebe a snažila se zasáhnout mužův obličej, projela jí kolenem ostrá bolest. A skoro stejnou cítila i v plicích. Zděšení z toho, že se topí, jí dodalo novou sílu. Natáhla ruku a škubla za hadičku s přívodem kyslíku. Znovu se jí na okamžik podařilo dostat obličej nad hladinu a rychle se nadechnout. Ale když ji ten člověk zase stáhl do vody, pochopila, že to bylo naposledy.

Byli blízko okraje útesu. Hannah napadlo, že kdyby vylovila kousek ostrého korálu nebo kamene, měla by zbraň.

Ale její útočník si zřejmě taky moc dobře uvědomoval, jaké možnosti skalnatý útes nabízí. Táhl ji vytrvale k písčitému dnu a volnou rukou odrážel její slábnoucí pokusy zasáhnout některé z jeho citlivých míst.

Hannah měla dojem, že se jí každou chvíli roztrhnou plíce.

Věděla, že zemře. Za pár vteřin se utopí.

Bolest v koleni nebyla ničím ve srovnání se strachem a zuřivostí, kterou cítila ve svém nitru. Byla pevně rozhodnutá nenechat toho ničemu vyváznout se zdravou kůží.

Přestala myslet na to, že ji drží za kotník, a vrhla se na něj. Udeřil ji pěstí do žaludku a pak do obličeje. Ale obě rány zmírnila voda. Sevřela mezi prsty jeho masku a vší silou za ni trhla.

Na kratičký okamžik se jejich pohledy setkaly a Hannah si matně uvědomila, že ten člověk má modré oči.

A pak byla najednou volná. Neměla sílu ani čas posoudit, co se stalo. Bez sebemenšího zaváhání se začala drát k hladině. V plicích jí už nezbýval skoro žádný kyslík.

Vodou prosvítaly sluneční paprsky. Nemůžu přece zemřít, když je vzduch tak blízko, pomyslela si zoufale.

Teprve když konečně vynořila hlavu nad hladinu, podvědomě vycítila, že se někde pod ní mihl tmavý stín. Na okamžik ji napadlo, jestli to není žralok. Možná že právě on toho útočníka vyděsil. Několikrát se zhluboka nadechla.

Voda za ní začala pěnit. Hannah zoufale plavala ke skalám. Dostala strach, aby se ta mořská příšera nevrhla nakonec na ni místo na muže v kombinéze. Když ve vodě znovu zahlédla pohyb, instinktivně se tím směrem zadívala.

Muž, který na ni předtím zaútočil, tu nesváděl souboj se žralokem, ale s Gideonem. A najednou z jeho regulátoru začaly unikat bublinky.

V tom okamžiku se útočník rozhodl. Vystřelil dopředu a díky ploutvím byl ve značné výhodě. Doplaval k útesu a zmizel z dohledu ještě dřív, než se Gideon stačil vynořit vedle Hannah.

V obličeji měl hrozivý výraz, jaký u něj ještě nikdy neviděla. Na okamžik měla skoro pocit, že má před sebou skutečně žraloka.

„Proboha, Hannah! Co se k čertu… Neboj se. Už tě držím. Zůstaň v klidu. Můžeš dýchat?“

Chtěla mu odpovědět, ale místo toho se rozkašlala. Proto jen mlčky přikývla. Když ji chytil kolem pasu, nesmírně se jí ulevilo. Byla ráda, že nemusí použít poslední zbytek energie k tomu, aby se udržela na hladině. Objala ho kolem krku a znovu několikrát zhluboka nasála do plic kyslík.

„Myslela jsem… že jsi… žralok. Nikdy v životě jsem nebyla tak ráda, že… že ho vidím.“

„Nemluv, miláčku. Jen dýchej. Už tam skoro budeme.“

Gideon s ní rychle plaval do bezpečí. Když o pár minut později ucítil pod nohama dno, postavil se ve vodě, vzal Hannah do náručí a odnesl ji na pláž. Tiskla se k jeho svalnatému hrudníku, jako kdyby to byl záchranný pás.

Gideon si opatrně klekl do písku a položil Hannah na osušku, kterou nechala na pláži, než šla do vody. Když chtěla zvednout hlavu, zatočila se jí únavou.

„Umíš si to úžasně načasovat,“ zašeptala, když se znovu

několikrát nadechla.

„Naopak. Přišel jsem pozdě. Co se tam vlastně stalo?“ Vzal jí obličej do dlaní a upřeně jí pohlédl do očí. V těch jeho byl skoro vražedný výraz. „K smrti jsi mě vyděsila. Odkud se ten ničema ve skafandru zatraceně vzal?“

„To kdybych věděla.“ Začala se třást. Pravděpodobně v důsledku šoku, který právě utrpěla. V duchu si přála, aby se Gideon netvářil tak divoce. „Šla jsem si zaplavat. Najednou se mi vynořil za zády. Vůbec jsem ho předtím neviděla. Chytil mě za nohu. Nejdřív mě napadlo, že jsi to ty. A pak jsem zjistila, že začínám vdechovat vodu. Bože, Gideone, ještě nikdy v životě jsem neměla takový strach.“ Ne, to není pravda, pomyslela si Hannah v duchu. V den té ošklivé autonehody se cítila stejně.

„Chtěl tě zabít.“

Zavrtěla hlavou ve směšném pokusu ta slova popřít. Ale moc dobře sama věděla, že právě o to se ten muž ve skafandru snažil.

„Gideone, nedává to žádný smysl.“

„Třeba si myslel, že bydlíš v tom domě sama. Možná ho napadlo, že kdyby se tě zbavil, mohl by to tam vykrást.“

„Tetin dům byl několik měsíců prázdný a nikdo se ho vykrást nepokusil. Tak proč teď?“

„Třeba bude mít místní policie nějakou teorii.“ Gideon ji pohladil po pažích, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že opravdu žije. „Jsi v pořádku?“

„Ano, díky tobě. Možná už si nikdy nepůjdu zaplavat, ale jsem v pořádku. Můj bože, Gideone! Byla jsem tak vyděšená.“

Přivinula se k němu a zabořila mu obličej do chloupků na hrudníku.

„Klid, miláčku. Jen klid. Už je to dobré. Teď jsi v bezpečí,“ utěšoval ji něžně a hladil ji po mokrých vlasech.

„Jak jsi mě našel?“ Hannah se několikrát zhluboka nadechla, aby se aspoň trochu uklidnila, ale nepřestávala se třást.

„Probudil jsem se a zjistil, že jsi pryč. Napadlo mě, že ses možná rozhodla jít si zaplavat. Cestou na pláž jsem tě uslyšel vykřiknout. Bylo zatraceně těžké něco vidět, když se na hladině odráželo sluníčko. Ale naštěstí jsem brzy zahlédl, že se u útesu něco hýbe. Hannah, neměla jsi chodit do moře sama.“

„Ty to děláš skoro každé ráno.“

„To je něco jiného.“

„Prosím tě, nekřič na mě, Gideone. Teď ne. Až později, ano?“ Sklonil se k ní a přitiskl si ji pevně k sobě. „Dobře. Později.

Bože, miláčku, přestaň se už třást.“

„Nemůžu.“

„Ale ano, můžeš.“ Unaveně se usmála.

„Vsadím se, že přesně takhle vedeš svou firmu. Pořád dáváš

příkazy.“

„To je jediný způsob, jak jako šéf můžu obstát.“

„Ale určitě při tom nejsi nahý.“

Jen se usmál a začal jí energicky masírovat záda. „Je to lepší?“

„Mnohem.“

„A co noha?“

„Bolí, ale teď se na to dívám jinak. Ve srovnání s tím, že jsem se málem utopila, je bolavé koleno zanedbatelná drobnost.“

„Měla by ses obléknout, abychom mohli navštívit místní strážce zákona.“

„Dobře. Ale pochybuju, že to k něčemu bude. Gideone, neviděla jsem nic jiného než obličejovou masku a skafandr. Nedokázala bych toho muže identifikovat.“

„Ale musíme to ohlásit.“

„Já vím.“ Na chvíli se odmlčela a pak tiše dodala: „Tohle může znamenat konec prázdnin, viď?“

Upřeně se na ni zadíval, svraštil obočí, ale na její poznámku nijak nezareagoval. „Pojď se převléknout, Hannah.“

Místní policie byla zdvořilá, ujala se případu se zjevnou vážností, jenže tím to skončilo. I když s jednou teorií přišli…

„Tomu nevěřím,“ vybuchla Hannah, když po rozhovoru s policií nasedla zpátky do džípu. „Ten chlap se mě snažil utopit, a ne znásilnit.“

Gideon pevně sevřel rukama volant. Nehybně seděl a zíral ven

čelním sklem. V očích měl zastřený, nečitelný výraz.

Ale jednou věcí si byla Hannah jistá – že nemá dobrou náladu – už od chvíle, když s ní před dvěma hodinami vešel do dveří policejní stanice.

„Já nevím, Hannah. Ten kapitán měl možná pravdu. Je tu určitá souvislost s těmi dalšími dvěma případy, o kterých mluvil.“

Hannah se celá zachvěla, když si vybavila tu diskuzi. Předešlý měsíc došlo na Santa Inez ke dvěma znásilněním. V obou případech šlo o turistku, která si šla sama zaplavat. Zaútočil na ni muž, který svou oběť nejdřív vysílil tím, že ji téměř utopil. „Ale ani jedna z těch žen neřekla, že měl útočník skafandr a kyslíkovou bombu.“

„Zatraceně, to já vím.“ Gideon nastartoval a vyjel z parkoviště.

Hannah podvědomě cítila, že to v něm vře zlostí.

Schoulila se na sedadle a smutně sledovala ubíhající krajinu. Nízké jednopatrové domy, lemující silnici, si byly podobné jako vejce vejci. Žádné sklo v oknech, jen žaluzie. Malé dvorky, kde divoce rostly buganví-lie, červené jasmíny a ibišky. A dveře po celý den otevřené pro sousedy, kdyby se chtěli zastavit na kus řeči. Jiný svět.

Je nejvyšší čas vrátit se zpátky do svého vlastního, usoudila Hannah. Zadívala se na Gideonův zamračený profil. „Chudáka kapitána jsi málem roztrhal na cucky.“

„Měl jsem zlost.“ Na okamžik se odmlčel a pak zamyšleně dodal:

„Ale ten člověk měl pravdu, Hannah. Neměla jsi chodit plavat sama.“

„Nezačínej s tím znovu! Vždyť jsi mě sám před kapitánem bránil, ne? Řekl jsi mu, že je to soukromá pláž a že mám právo tam plavat. Pokud si pamatuju, obvinil jsi ho z neschopnosti uhlídat si místní násilníky. Byl jsi celou dobu na mé straně. A teď jsi najednou obrátil?“

„Neměla jsi chodit sama plavat,“ zopakoval znovu tvrdošíjně.

„Proboha, a proč ne? Ten dům i pláž, která je před ním, mi patří! Mám svá práva, Gideone. Jak je možné, že pokaždé, když někdo zaútočí na ženu, muži tvrdí, že si to zavinila sama?“

„Nic takového jsem neřekl. Ale jsi žena, Hannah. A když jsi sama, jsi bezbranná.“

„Moje teta,“ informovala ho Hannah dotčeně, „tady žila celá léta. Nikdo ji nikdy neobtěžoval. Tohle není oblast s vysokým výskytem kriminality, Gideone. Já bydlím v Seattlu sama taky už hezky dlouho a nikdy mě nikdo nepřepadl. A jsem si jistá, že zločinnost v Seattlu je mnohem větší než na tomhle ostrově!“

„Neznáš to tady tak dobře jako v Seattlu.“

Hannah se na něj upřeně zadívala. „Víš, v čem je problém? Máš na sebe zlost kvůli tomu mému přepadení. Cítíš se za to, co se mi stalo, zodpovědný. A teď si na mně vybíjíš vztek.“

„Nemám náladu na žádné psychologické analýzy. Faktem je, že doma v Seattlu určitě nechodíš v noci sama po ulicích, je to tak? A tady bys zase pro změnu neměla chodit sama plavat.“

„Nemusíš na mě pořád zvyšovat hlas,“ vybuchla dotčeně. „Věř mi, že možná už nikdy v životě plavat nepůjdu.“

Zdálo se, že si Gideon konečně uvědomil, jak otřesný to pro ni musel být zážitek. Jeho výraz najednou o poznání zjihl.

„Miláčku, já na tebe nekřičím.“

„Vážně? A co tedy děláš?“ Povzdychl si.

„Asi máš pravdu. Ještě jsem se nevzpamatoval z toho, co se ráno stalo. Křičím, protože mám zlost sám na sebe.“

„Nebyla to tvoje vina, Gideone,“ řekla přesvědčivě.

„Zachránil&mi přece život, cožpak jsi zapomněl?“

„Ježíši! Zaprodal bych duši třeba ďáblu, kdybych mohl toho ničemu chytit.“ Gideon se očividně snažil zbavit mizerné nálady.

„Nemám moc chuť vrátit se teď domů. Ty ano?“

„Ne,“ odpověděla upřímně.

„Ještě jsme neobjeli úplně celý ostrov. Dneska bychom to mohli napravit.“ Nečekal ani na její souhlas a minul odbočku k domku Elizabeth Nordové.

O patnáct minut později zaparkoval džíp na nejjižnějším výběžku ostrova, na skalnatém útesu, odkud byl nádherný výhled na moře. Podél břehu právě plula osamělá plachetnice, mířící do přístavu. Jinak nikde ani živáčka. Byla to skoro idylická scéna, tisíce mil vzdálená od násilí, které dnes ráno otřáslo jejich představou ostrovního ráje.

„Jsi v pořádku, Hannah?“ zeptal se Gideon tiše.

„Ano. Jen je mi tak nějak divně.“

Gideon na ni zamyšleně pohlédl. „To mě vůbec nepřekvapuje.“ Chvíli mlčel, a pak najednou řekl: „Myslím, že místní policie nikdy nezjistí, kdo na tebe dneska ráno zaútočil.“

„Já vím. Brzy odsud odjedeme. Jsme jen dva turisté, kteří podali stížnost. Jakmile zmizíme, uloží náš spis ad acta. Sejde z očí, sejde z mysli.“

„Možná že právě tohle mě štve,“ vybuchl Gideon. Hannah se usmála.

„Máš zlost, protože viník pravděpodobně zůstane nepotrestaný?“

„A tobě na tom něco připadá k smíchu?“

„Ne,“ řekla pomalu. „Taky mně to vadí. Ale nějak jsem měla pocit, že ty bereš zákon vždycky do svých rukou. Musí pro tebe být těžké smířit se se skutečností, že jsi závislý na nějakém právním systému.“

„Kdybych mohl vypátrat sám, kdo ten ničema byl, udělal bych to.“

Hannah mu věřila. „Nejde to, Gideone, a oba to moc dobře víme.“ Na chvíli se odmlčela, než tiše dodala: „Mám dojem, že prázdniny skončily.“

Gideon na ni upřeně pohlédl. „O čem to mluvíš?“

„Zdá se mi, že je načase vrátit se domů.“

„Vždyť jsme tu teprve čtvrtý den. Máme před sebou ještě další

tři.“ Z jeho hlasu najednou zaznívalo zvláštní napětí.

„Je čas vrátit se domů, Gideone.“ Hannah si tím už byla naprosto jistá. „Teď už tady nic nebude stejné jako dřív. Oba to víme.“

„To je nesmysl. Jediný rozdíl je v tom, že tě další tři dny už nepustím z očí. Hannah, poslouchej mě. Vím, že jsi vyděšená a rozčilená. Ale dohlédnu na to, abys už nebyla sama. Budeš v bezpečí.“

„Ale nebude to stejné jako dřív. Ne, Gideone, je čas odjet. Nejen kvůli tomu, co se stalo dneska ráno. Začínáš tady být nervózní. Poznala jsem to, když jsem tě včera viděla kupovat ten obchodní časopis. Oba víme, že myslíš na to, co asi právě Ballantine dělá. Tvoje firma je pro tebe v životě na prvním místě. Nemůžeš si dovolit zůstat další tři dny bez informací.“

„Můžu si dovolit, co chci,“ odsekl nezvykle příkře. Zavrtěla hlavou. „Ty možná ano. Já ne.“

„Co to má zatraceně znamenat? Jestli ti docházejí peníze, nedělej si starosti. Za tenhle výlet zaplatím účet já.“

Hannah se trpce usmála.

„Nemluvím o penězích. Pravdou je, že víc než čtyři dny s tebou si nemůžu dovolit.“

Gideon na okamžik úplně ztratil řeč. „Neuvědomil jsem si, že máš nějaké stížnosti,“ podotkl po chvíli napjatého ticha.

„Žádné stížnosti, Gideone. Nemá to nic společného s tebou, ale se mnou.“

„Jsi rozrušená kvůli tomu, co se dneska ráno stalo.“

„O to nejde. Jsem rozrušená kvůli tomu, co se děje mezi námi.“

„Jak to myslíš?“ vyhrkl zmateně.

„Gideone, copak to nechápeš? Nejsem jako ty. Ty jsi ochotný žít jen přítomností, když jde o nějaký vztah. Nemyslíš na budoucnost. Ale se mnou je to jiné. Jen se podívej, jak se ti pořád snažím radit, přestože vím, že se mou radou nikdy nebudeš řídit. Neuvědomuješ si, proč to dělám? Protože myslím na budoucnost. Bojím se o tu tvoji, i o svou vlastní. Doufala jsem, že bych mohla tenhle týden prostě vytrhnout z času, ale byl to omyl. A za každou chybu se v životě platí. Víc než tyhle čtyři dny si s tebou nemůžu dovolit. Další tři by mě stály příliš mnoho. Nevrátila bych se domů jen s hezkými vzpomínkami, ale s bolestí v srdci. A to nechci.“

„Jsi z toho všeho moc rozcitlivělá,“ podotkl zachmuřeně. „Ale vzhledem k tomu, co jsi prožila, se vůbec nedivím. Zítra ráno ti bude mnohem líp. Přestaň přemýšlet. Jen se snaž uvolnit.“

„Neumím se soustředit na jednu věc a pustit z hlavy všechny ostatní, jako to děláš ty. Než na mě ten člověk ráno zaútočil, myslela jsem právě na to. Zvláštní, viď? Srovnávala jsem tě v duchu s Vicky Armitageovou a se svou tetou. Všichni tři se dokážete soustředit na jednu věc v životě, která je pro vás důležitá. Všechno ostatní kolem vás jako kdyby neexistovalo. U tebe je tím nejpodstatnějším tvoje firma, v případě Vicky asi její kariéra. A s mojí tetou to bylo stejné.

V jistém smyslu vám všem závidím. Ale zároveň si uvědomuju, že vám to dává neuvěřitelnou osobní sílu a já si vůči ní připadám bezmocná. Neumím to pořádně vysvětlit, Gideone. Ale cítím, že je nejvyšší čas utéct.“

„Hledáš bůhvíco v naprosto normálním, zodpovědném přístupu k práci. Zatraceně, Hannah, přestaň pořád nad něčím hloubat.“

„Nemůžu na to nemyslet. V tom je právě ten problém. Docela úspěšně jsem těm úvahám odolávala až do dnešního rána. Ale teď už to nejde. Rozumíš mi?“

Pevně sevřel rukama volant. „Chápu, že jsi rozrušená kvůli dnešnímu ránu. Bůh ví, že na to máš právo. Ale zbytek těchhle řečí jsou samé nesmysly.“

Zadívala se na něj. Nepohnul se ani se jí nesnažil dotknout, ale uvědomila si, že se pokouší ji přimět, aby ustoupila a přijala jeho výklad. Dlouho mlčela, a pak se unaveně usmála. „Co kdybychom se už vrátili, Gideone? Chci odpoledne dobalit krabice a odvézt je na letiště. Přitom bych si mohla rezervovat zpáteční letenku.“

„Hannah, zatraceně, poslechni mě!“

„Můžeš tady samozřejmě zůstat, jak dlouho chceš. Dům je ti k dispozici.“

„O to nejde,“ odpověděl Gideon drsně. „A ty to moc dobře víš.“

„Vím. Ale myslím, že nemá smysl dál pokračovat v téhle diskuzi.

Jeď, Gideone.“

Je to moc brzy.

Tahle slova Gideonovi pořád dokola zněla v uších, když naložil do džípu poslední krabici knih a vezl ji na letiště. A stejná slova ho mučila, když se díval na Hannah, jak si rezervuje letenku na příští ráno.

Moc brzy.

Pět dní nestačilo. Slíbila mu jich sedm. Celý týden. A teď chce už pátý den odjet. Měl s ní strávit ještě celé tři dny.

Uvědomoval si absurdnost takových úvah, ale přestože jich nemohl zbavit.

Řekl si, že Hannah utíká, protože má strach po tom, co se jí stalo ráno v zátoce. Copak mu nevěří, že by se o ni postaral? Nepustil by ji od sebe ani na krok. Zakroutil by krkem každému, kdo by jí chtěl ublížit. Ten grázl ve skafandru by už znovu nedostal šanci.

Několikrát během odpoledne a večera se Gideon pokoušel Hannah přesvědčit, aby všechno ještě zvážila. Ale odmítla se o tom s ním bavit. Dobalila věci a uklidila celý dům. Byla připravená k odjezdu.

Po večeři vyšla ven na verandu a naposledy se kochala pohledem na potemnělou oblohu, posetou hvězdami. Gideon ji zamračeně pozoroval. Skotská, kterou před chvílí vypil, mu nedala žádnou inspiraci.

Ještě před pár hodinami si byl jistý, že Hannah nakonec přemluví, aby zůstala. Vždycky se mu přece podařilo prosadit svou. Vyzrál nad ní ve všech směrech. Jel s ní na dovolenou, přesvědčil ji, aby ho pozvala k sobě do postele. Dokázal ji přimět, aby se v jeho náručí chvěla vzrušením. Reagovala na každý jeho dotyk a milovala se s ním s neskrývanou vášní a dychtivostí.

Ale než Gideon odvezl na letiště poslední krabice s knihami, začínal si připouštět porážku. Neuvěřitelně ho to zlobilo, protože na prohry nebyl ve svém životě zvyklý.

Teď otáčel v ruce sklenkou s whisky a potají bezmocně sledoval, jak žena, která mu měla patřit tělem i duší, plánuje svůj odjezd.

Dneska večer byla nezvykle mlčenlivá. Možná proto, že pokaždé, když promluvila, využil jsem situace, abych se s ní začal přít, usoudil Gideon zdráhavě. Vlahý větřík si pohrával s jejími vlasy a Gideon zoufale zatoužil se jich dotknout. Ale neudělal to. Hannah stála opřená o zábradlí a vypadala neuvěřitelně uzavřeně. To ho jen utvrdilo v přesvědčení, že se už pevně rozhodla odjet, a nic to nemůže změnit.

„Víš, že to nemusíš dělat. Ráno tě odvezu k telefonu. Můžeš zavolat na letiště a rezervaci zrušit.“

„Ne.“

„Počkej s rozhodnutím do rána.“ Zavrtěla hlavou.

„Hannah.“ Odložil skleničku, položil jí zezadu ruce na ramena a nadechl se vůně jejích vlasů. „Počkej do rána. Ráno všechno vypadá jinak. Nemusíš se rozhodnout teď.“

„Už se stalo, Gideone. Bude to tak nejlepší.“

Zaryl jí prsty do kůže. Když cítil, jak sebou trhla, hned ji pustil.

„Počkej, Hannah. Dej tomu čas.“

Vyhledal rty její ušní lalůček, ukrytý mezi vlasy, a jemně ji do něj kousl.

„Promluvíme si o tom znovu ráno.“

Neodpověděla. Místo toho se k němu otočila a zvedla hlavu k polibku. Gideon cítil, jak se celá chvěje touhou, a instinktivně zareagoval.

Miloval se s ní s dychtivostí, která občas až hraničila s hrubostí. Ale zdálo se, že si toho Hannah ani nevšimla, protože se nechala unést vlastními pocity.

Vypadalo to, jako kdyby se oba rozhodli, že tahle poslední noc se jim nadlouho musí vrýt do paměti.

Ale když bylo po všem, Gideonovi se hlavou znovu začala honit ta děsivá slova, která ho mučila až do rozednění.

Moc brzy. Skončilo to moc brzy.

Druhý den dopoledne skoro celý let do Miami oba mlčeli. Uvědomovali si, že se tam budou muset rozloučit. Gideon si zamluvil letenku do Tucsonu a Hannah do Seattlu.

Zůstala s ním v letištní hale, protože jeho letadlo mělo odlétat první.

To ticho bylo doslova nesnesitelné, ale Gideon ho nedokázal prolomit. Teprve když ohlásili jeho let a vzal do ruky příruční zavazadlo, Hannah se konečně dotkla jeho paže, jako kdyby ho chtěla zastavit. Okamžitě se k ní otočil.

„Gideone,“ řekla tiše. „Vděčím ti za svůj život. Nemůžu ti to splatit jinak než malou radou. Vím, že ji nechceš slyšet, a taky vím, že se podle ní nebudeš řídit, ale nic jiného ti nemůžu dát.“

„Poslouchám.“

„Jen si pamatuj, že vždycky existuje možnost volby. Mysli na to, až budeš jednat s Ballantinem. Nemusíš ho zničit. Jestli nenajdeš jiné řešení, můžeš jednoduše odejít a odmítnout bojovat.“

„Hannah…“

„Sbohem, Gideone.“ Postavila se na špičky a něžně ho políbila.

„Měl jsi pravdu. To, co bylo mezi námi, pro mě bylo důležité.“

OSMÁ KAPITOLA

První krabice knih, kterou Hannah poslala lodí z ostrova Santa Inez,

přišla ve středu. A hned za ní Hugh Ballantine.

Hannah si toho vysokého, zrzavého muže hned nevšimla. Stál na druhé straně železných vrat v klenutém vchodu jejího domu a zvědavě ji sledoval, jak zvažuje, jestli se jí podaří vynést obrovské krabice nahoru do schodů.

„Můžu vám pomoct?”

Hannah se překvapeně otočila. Zezadu na něj svítilo sluníčko, a proto mu pořádně neviděla do obličeje. Byla si jistá jen jednou věcí - že má zrzavé vlasy. A drahý, na míru ušitý proužkovaný oblek. Ale oblek nic neznamená, usoudila v duchu. Násilníci přicházejí v nejrůznějších šatech. Automaticky se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju, zvládnu to sama.”

„Ta krabice je skoro stejně velká jako vy.”

Hannah na ni rozmrzele pohlédla. „Zabalil mi ji jeden můj známý. Bohužel si asi neuvědomil, že si s ní tady budu muset poradit sama. Ale není to vážně žádný problém. Soused mi rád pomůže.”

Rusovlasý muž přistoupil blíž k bráně a zadíval se na štítek, nalepený na krabici.

„Vy jste Hannah Jessettová?”

Špatný tah, uvědomila si Hannah. Ženy žijící osaměle by neměly nechávat svá jména a adresy k dispozici cizím lidem. Přesto pro ni bylo těžké představit si toho člověka v proužkovaném obleku jako zloděje nebo násilníka. Vypadal spíš jako její bratr. Jako podnikatel. Rozhodla se přejít do ofenzivy.

„Hledáte někoho tady v budově?“ zeptala se zdvořile, aniž by se obtěžovala odpovědět na jeho otázku.

Usmál se a Hannah si všimla, že má tmavě modré oči a pohledný obličej, s několika drobnými pihami kolem nosu. Odhadla, že mu bude něco kolem třiceti – jako jí.

„Hledal jsem Hannah Jessettovou,“ řekl ten cizinec. „Jmenuju se Hugh Ballantine.“

Hannah se opřela o zeď a překřížila si ruce na prsou. Měla na sobě staré vybledlé džíny a vytahaný olivový svetr – jinými slovy čistě pracovní, domácí oblečení. „Ballantine,“ zamumlala si spíš jen pro sebe. „Odkud jen to jméno znám?“

„Zřejmě vás zajímá svět financí,“ podotkl mírně.

„Vy jste ten Ballantine?“ Cítila, že se všechno začíná čím dál víc komplikovat.

„Těší mě, že to jméno znáte.“

Hannah odstoupila od zdi a sehnula se pro krabici s knihami.

„Můj zájem o obchodní svět je jen velmi povrchní.“

„Pomůžu vám s tou krabicí,“ nabídl se znovu.

Povzdychla si a zdráhavě otevřela železná vrata. Ballantine vzal krabici do rukou dřív, než měla čas protestovat. „Tudy nahoru?“ Kývl hlavou ke schodišti.

„Ano. Chodbou až dozadu. První dveře vlevo,“ odpověděla.

Ulevilo se jí, že ji aspoň nemá v úmyslu přepadnout.

„Slibuju, že vás dlouho nezdržím, slečno Jessettová. Chtěl bych si s vámi jen promluvit.“ Začal stoupat nahoru po schodech.

„Nechápu proč.” Ale měla tušení, že důvod zná. Vylovila z kapsy džínů klíče.

„Máme společný problém, Hannah.” Ballantine se zastavil u jejích dveří a čekal. Když odemykala dveře, sklouzl po ní pohledem.

„Neuvědomila jsem si, že mám nějaký problém. Aspoň ne takový, se kterým bych si nedokázala poradit.”

„Jméno Gideon Cage vám nic neříká?”

Vešel za ní dovnitř a postavil krabici poblíž jedné z knihoven. Pak se pomalu narovnal a automaticky si oprášil ruce.

„Posaďte se, pane Ballantine,” vyzvala ho.

Svlékl si sako, přehodil ho přes opěradlo proutěné židle a pak si sedl. „Prosím, říkejte mi Hughu. Ale ještě jste mi neodpověděla na mou otázku. Říká vám něco jméno Cage?”

„Myslím, že odpověď znáte - jinak byste tady teď nebyl.”

Přikývl, očividně spokojený s její odpovědí. „Máte pravdu. Znám odpověď. Ale nejsem si jistý, jaký účinek na vás jeho jméno má.”

„A proto jste tady?”

„Přesně tak.”

Na okamžik mezi nimi zavládlo napjaté ticho. Hannah se posadila a uvažovala o jeho slovech. „Největší vliv měl pan Cage na mého bratra,” řekla nakonec. „Proč nejdete navštívit Nicka?”

„Protože Nick Jessett mi ve své současné situaci nemůže být nijak prospěšný, nehledě na to, co cítí ke Cageovi.”

„A já vám můžu být prospěšná?”

„Třeba ano.”

Hannah se na něj upřeně zadívala. „Řekla bych, že zbytečně ztrácíte

čas.”

„Možná se ukáže, že mě cesta do Seattlu přivedla do slepé uličky, ale rozhodně ten výlet nebudu považovat za ztrátu času.”

Hannah se trpce usmála.

„Protože umím tak dobře konverzovat s neohlášenými návštěvami?“

„Především kvůli vašemu vztahu s Gideonem Cagem. Každý kontakt s ním stojí za to prověřit.“

„Znamená to snad, že vám nebudu muset ukazovat místní pamětihodnosti?“

Usmál se. „Ne. Ale rád bych vás pozval na večeři.“

„Abyste mě tam mohl opít a přimět mě mluvit o Gideonu Cageovi? Co kdybychom si oba ušetřili čas? Řekněte, co chcete vědět, a já vám povím, jestli jsem ochotná na vaše otázky odpovědět.“

„Není to tak jednoduché.“

„Toho jsem se obávala.“ Hannah se na chvíli odmlčela a pak řekla: „Pane Ballantine, budu k vám upřímná. Nemám chuť zaplést se do ničeho, co se odehrává mezi vámi a Cagem. Ve světě financí se nevyznám. Jsem psycholožka. Nevím o Cageovi vůbec nic, co by vám mohlo být nějak užitečné.“

„A kdybyste nějakou takovou informaci měla,“ podotkl, „podělila byste se se mnou o ni?“

Zadívala se na něj. „Asi ne. Už jsem vám řekla, že se nechci do ničeho zaplést.“

„Protože jste byla svědkem toho, jak si váš bratr spálil prsty?“

„Znamená to snad, že o tom všechno víte?“

Ballantine přikývl. „Byla to typická Cageova operace. Objevit se na scéně a ve všech vyvolat mylnou představu, že má v úmyslu převzít jejich firmu. Výsledný chaos zvedne cenu akcií, Cage je pak za nejvyšší cenu prodá zpátky, nechá za sebou ohromenou oběť a vypaří se.“

„A vy takové transakce neděláte?“

Ballantine se znovu usmál tím svým zvláštním, trochu pokřiveným úsměvem. „Nemám zájem o firmu vašeho bratra. Jde mi o Cage. A prozatím bych rád věděl, Hannah, jestli máte zájem o malou pomstu.“

Zhluboka se nadechla. „O pomstu za to, co Cage provedl mému bratrovi?“

„Za to, co udělal vašemu bratrovi a pak vám.“

„Co si myslíte, že mi provedl?“ vyhrkla, a okamžitě si uvědomila, jak hloupá to byla otázka.

„Cage je zvláštní člověk,“ odpověděl Ballantine klidně.

„Obchodní vítězství je pro něj teď už tak běžnou záležitostí, že si ho občas chce něčím zpestřit. Myslím, že v tomhle případě k tomu použil vás. Vím, že s vámi nedávno jel na výlet ke Karibiku. Ale nejsem si jistý, zda si uvědomujete, že jste se stala součástí jeho oslav vítězství. A pokud ano, nevím, jestli vám záleží na vaší roli v tomhle vztahu. Třeba vám krátká milostná aféra s mužem, který skoro zruinoval firmu vašeho bratra, nepřipadá nijak riskantní. Možná že přesně víte, co děláte.“

„Snad,“ zamumlala.

„Nebo jste si ho pustila k tělu jen proto, že jste chtěla vzbudit jeho zájem, a tak se mu pomstít,“ pokračoval Ballantine klidně. „V tom případě vás ale musím ujistit, že to nezabralo. Ale mohla byste mít možná zájem o jiný způsob odplaty.“

„Zdá se, že nemáte velkou důvěru v mé čistě ženské taktiky.“

Ballantine pokrčil rameny. „Mnohem víc věřím v Cageovu schopnost využít lidi. Je to žralok. A jen jiný žralok má šanci ho dostat.“

„Nechte mě hádat. Myslíte si, že vy jste ten žralok, který si s ním

může poradit.“

„Dlouho a tvrdě jsem pracoval, abych se dostal do pozice, kdy je to možné.“ V očích měl neuvěřitelně klidný, sebejistý výraz. „Chtěla byste mi pomoct, nebo jste spokojená s tím, co se stalo v Karibiku?“

„Zdá se, že toho víte zatraceně hodně o mých aktivitách v poslední době. A nejsem si jistá, jestli mě to těší. Nechal jste mě sledovat, pane Ballantine?“

„Ne. Ale dávám pozor na Cage. Na Santa Inez vás dva nikdo nesledoval. Tušil jsem, co se tam děje, a necítil jsem potřebu zasahovat vám do soukromí tím, že bych vás špehoval.“

„Jak úžasně velkorysé.“

Tu poznámku přešel bez komentáře. „Stačí mi, že vím, že Cage jel do Seattlu, aniž by to bylo zapotřebí. Že se tam s vámi viděl a odletěl stejným letadlem ke Karibiku. A že je teď zpátky v Tucsonu.“

„Řekl jste si, že se přijedete na vlastní oči přesvědčit, jestli teď mám zlomené srdce nebo prahnu po pomstě.“

„Nebo jestli jste prostě jen prožila krátkou milostnou aférku s mužem, který vás navzdory všem okolnostem přitahuje.“ Ballantine se na chvíli odmlčel, a pak tiše dodal: „I to se stává.“

Hannah se zadívala na krabici s knihami a vzpomněla si na ten večer, kdy je Gideon balil. Když krabici zapečetil, vzal ji do náruče a milovali se spolu na rattanové pohovce. Nemyslela tenkrát na bratrovu firmu. Ani na budoucnost. Neuvažovala vůbec o ničem…

„Už jsem to jednou řekla, Hughu. Ale radši to zopakuju znovu. Nechci se nechat vtáhnout do války, která probíhá mezi vámi a Gideonem. Nevinní, nezúčastnění diváci by v ní totiž klidně mohli přijít k úhoně.“

Ballantine na okamžik zaváhal, ale k jejímu údivu nic nenamítl.

„Chápu. Nemám vám to za zlé. Ve vaší pozici bych asi udělal totéž.“

„Ne, neudělal,“ odpověděla mu s nepatrným úsměvem. „Vám by se začaly sbíhat sliny při představě, že byste se mohl do Gideona zakousnout. Nenávidíte ho, viďte?“

„Nezapřete v sobě psycholožku. Zdá se, že moc dobře víte, co lidi pohání dopředu.“

„Někdy jim dokonce nabídnu radu.“

„A řídí se jí?“ zeptal se zvědavě.

„Víc úspěchu mám u studentů než mezi podnikateli a obchodníky.“

Ballantine se usmál.

„Jestli jste zkoušela radit Gideonu Cageovi, dovedu si představit, že jste neuspěla. Jeho plány nemůže nikdy nic změnit, jakmile je jednou začne realizovat.“

„Ale vy se o to chcete pokusit?“

„Nejde o to změnit jeho plány, ale nechat ho, aby v nich pokročil tak daleko, že už žádnou změnu nebude moct provést.“

Hannah se na svého hosta zvědavě zadívala. „Vy si vážně myslíte, že ho můžete zničit?“

„Dřív nebo později určitě.“ Ballantine se pohodlně opřel na židli a rozhlédl se po pokoji. Jeho pozornost upoutaly police s knihami, které lemovaly celou jednu stěnu. „Vidím, že jste žena všestranných zájmů. Patří to k vaší profesi?“

„Ne, souvisí to hlavně s tím, že jsem za studií často měnila rozhodnutí, pokud šlo o volbu povolání.“

„Je tu hodně materiálu o antropologii.“ Vstal a začal si prohlížet obaly některých knih. „Kdysi dávno jsem se o tenhle obor taky zajímal. Připadalo mi hrozně lákavé odjet do nějakého zapadlého koutu světa a tam studovat mizející kulturu. Měl jsem chuť pracovat pro National Geographic. V duchu jsem se viděl v zeleném stejnokroji, jak se toulám někde po Nové Guinei nebo po Brazílii a pátrám po dosud neobjevených kmenech.“

„To moc dobře znám,“ podotkla Hannah. „Taky jsem se viděla takhle oblečená. Tak jsem si předplatila katalog Banana Republic a začala si z něj objednávat šaty, přestože jsem věděla, že je nikdy při skutečné práci v terénu nepoužiju. Někdy mám pocit, jako kdyby si skoro všichni někdy pohrávali s myšlenkou stát se antropologem.“

Ballantine se na ni zadíval. „Zřejmě nás všechny fascinují odlišné kultury a civilizace.“

„Ukazují nám, jak je možné přežít,“ řekla Hannah. „Jestli někdy narazíme ve vesmíru na nějakou civilizaci, budou to nakonec možná antropologové, kteří přijdou na to, jak navázat kontakt.“

Ballantine poodstoupil stranou od řady knih, které si předtím prohlížel.

„Přijímám vaše rozhodnutí nevměšovat se do sporu mezi mnou a Cagem. Ale když už jsem tady, můžu vás aspoň pozvat na večeři?“

Musím uznat, že to s ženami umí, usoudila Hannah v duchu.

„Dobře. Co třeba nějaká restaurace na Broadwayi?“ navrhla pohotově.

„Jsem ve vašich rukou,“ odpověděl Ballantine s úsměvem.

Hannah nad těmi slovy chvíli uvažovala. Byla to rozhodně zajímavá představa.

Gideon přelétl očima stručný vzkaz, který mu nechala na stole jeho sekretářka. Pak se zadíval na Stevea Deckera.

„Co tím zatraceně myslíš, že je Ballantine v Seattlu?“

„Jak jsem řekl, Gideone. Můj kontakt u Ballantineovy společnosti mi řekl, že odjel dneska ráno do Seattlu. Myslel jsem, že bys to asi chtěl vědět.“.

„Naposledy jsi mi tvrdil, že začíná podnikat kroky v té záležitosti se Surbrookem.“

Decker si posunul brýle na nose a zamračil se.

„To bylo ale ještě předtím, než ses rozhodl skoro na týden zmizet. Domníváš se snad, že počká, až se přestaneš slunit na tropické pláži a vrátíš se zpátky do Tucsonu?“

Gideon zmačkal lístek se vzkazem. „Proč zrovna do Seattlu?“

„Mám jisté podezření.“

„Já taky.“ Gideon se otočil na židli a zadíval se ven z okna na panoráma Tucsonu. V dálce na obzoru se tyčily k nebi vysoké štíty hor. Město se rozprostíralo uprostřed hlubokého údolí, ale luxusnější domy – jako například ten jeho – se krčily na úbočí a byl z nich nádherný výhled. Ale s tím, který měl před sebou, když stál na pláži ostrova Santa Inez, se nedal srovnat.

Gideon byl zpátky už přes týden, a pořád se nemohl zbavit pocitu, že to mezi ním a Hannah skončilo příliš rychle. A čím dál víc ho to zneklidňovalo.

„Stejně mu to k ničemu nebude,“ podotkl Decker zamyšleně.

„Ballantine nemůže firmu Accelerated Design proti tobě nijak využít, ať je Nick Jessett sebevíc rozzuřený. Jessett na nic takového nemá čas ani peníze. Má plné ruce práce, aby dal do pořádku svůj podnik.“

„Já vím.“

Decker se zarazil, ale pak se rozhodl být víc asertivní. Jeho žena mu pořád radila, aby s Gideonem Cagem jednal otevřeně. „Jessettovu sestru taky Ballantine nemůže nijak využít proti tobě, že ne?“

Gideon se ani nepohnul, ale cítil, jak v něm sílí napětí, a zlobil se na sebe kvůli tomu. „Hannah je psychologická poradkyně, která ráda fušuje do antropologie. Ale těžko by mohla někomu dělat finančního poradce.“

„Do antropologie?“ Decker zavřel oči a snažil se v duchu vybavit poznámky, které měl ve svém spise o Hughu Ballantineovi. „Mám dojem, že se Ballantine kdysi krátce o antropologii zajímal. Zdá se mi, že se na ni dokonce specializoval.“

„Deckere, tvůj počítačem vybavený mozek mě nikdy nepřestane udivovat.“ Gideon se otočil na židli a položil obě dlaně na stůl.

„Pokus se něco zjistit o Surbrookově posledním jednání s Ballantinem. Chci vědět, jak vysokou mu udělal nabídku.“

Decker se na něj pozorně zadíval.

„Myslíš, že má Ballantine dost hotovosti, aby nás přelicitoval?“

„Půjde spíš o to, jak moc stojíme o Surbrook.“

„Domníval jsem se, že na tuhle otázku jsme si už odpověděli.“

„To probereme později, Deckere.“

Decker poznal, že už na Gideona tlačil až moc. Proto jen přitakal a ukončil hovor.

Gideon chvíli zůstal nehybně sedět a díval se na zarámovanou námořní mapu Tucsonu, která visela na zdi. Nepochyboval o tom, proč je Ballantine v Seattlu. Dozvěděl se o Hannah. Jak si myslí, že by ji mohl využít? Hannah byla obeznámená s celou situací. Nenechala by se vtáhnout do jejich války. Tak naivní nebyla. I když… Vzpomněl si na její nápad s kartami, a celý se zpotil.

Vyndal z kapsy její telefonní číslo a sám ho vytočil. Nechtělo se mu dělat Mary Ann další radost. Jeho sekretářka ho od chvíle, kdy se vrátil ze Santa Inez, nepřestávala se zájmem sledovat.

Telefon na druhém konci dlouho vyzváněl, ale nikdo ho nezvedl. Gideon nervózně položil sluchátko a rozhodl se, že to zkusí znovu později z domová. Možná že šla nakupovat.

Když se o tři hodiny později vyhoupl přes okraj bazénu, s ručníkem přes rameno zamířil ke stolu, kam předtím položil telefon. Právě začalo zapadat sluníčko. Hannah by už měla být doma.

Ale nebyla.

Zjistila, že Hugh Ballantine je překvapivě dobrým společníkem. Uměl si povídat i o jiných věcech, než jen o obchodě, a byl ochotným posluchačem.

Povečeřeli spolu v malé útulné restauraci s prvotřídní kuchyní.

„Teta se domnívala, že tajemství moci žen na ostrově Revelation souvisí se skutečností, že byly jedinými prostředníky mezi lidmi a bohy,“ vyprávěla Hannah. „Zmiňuje se o jisté obřadní nádobě, která se používala ke kontaktu s bohy. Měly ji na starost ženy, které ji pečlivě střežily před zraky všech mužů. Ti museli jít pokaždé za ženou, když chtěli bohy požádat o pomoc. Teta Elizabeth dospěla k závěru, že ženy měly v kmeni svrchovanou moc, a jak víte, něco takového není vůbec obvyklé.“ S úsměvem sáhla do košíčku pro pečivo.

„A vy teď máte k dispozici deníky paní Nordové?“

Hannah přikývla, potěšená zjevným Ballantineovým zájmem.

„Použiju je k napsání knihy o jejím životě a práci. Ale zaměřím se především na poznámky, které si udělala o Amazonkách z ostrova Revelation. Tohle téma bylo totiž ze všech nejkontroverznější. Chci sepsat konečný verdikt a vzhledem k tomu, že mám její osobní zápisky…“

„… znáte její názory,“ dodal Ballantine s úsměvem. „Chápu. S takovými informacemi by se vám mělo snadno podařit vaši práci zveřejnit. Pověděla jste Cageovi o svých plánech?“

„Probrala jsem je s ním.“ Hannah si ukousla rohlíku.

„Zdá se, že jste se spolu dost sblížili.“

Hannah se na Ballantinea upřeně zadívala. „Na stejné téma se bavím i s vámi, a přitom vás skoro neznám.“

„Máte pravdu,“ uznal a zatvářil se omluvně. „Promiňte.“

„Nenávidíte ho celý život?“ zeptala se najednou. „Ne. Až od chvíle, když zničil mého otce.“

„Aha.“

Ballantine se ještě pořád usmíval, ale v očích měl naprosto vážný výraz. „Řekl vám o tom?“

„Co se stalo mezi ním a vaším otcem? Ano. Řekl, že ho váš otec zradil.“

„Cage lhal.“

„Pro mě se tím na věci nic nemění.“

„Protože jste pevně rozhodnutá zůstat mimo hru? Asi máte pravdu. Já bohužel nemám na vybranou.“

Hannah podrážděně zavrtěla hlavou. „Tohle jsem už slyšela. A je to nesmysl. Člověk má vždycky možnost volby. Ale vy jste se už rozhodl, stejně jako Gideon.“

„Vám vážně nezáleží na tom, jestli uspěju, nebo ne?“

„Ne.“

Ballantine se usmál. „Skoro vám věřím.“

„Proč skoro?“

„Zajímalo by mě, jak jste se asi cítila, když jste jela do Vegas prosit Cage, aby upustil od převzetí firmy vašeho bratra,“ řekl místo odpovědi.

Hannah na něj vrhla posměšný pohled. „Můj bože, takže vy mě vážně špehujete?“

„Znovu vás musím ujistit, že jsem nenechal sledovat vás, ale Cage. Když jste se objevila v Las Vegas, bylo mi jasné, že jste přijela prosit za bratrovu firmu.“

„Abych to uvedla na pravou míru, nepřijela jsem prosit. Ani jsem se neobětovala a nevyspala se s ním.“

„Protože ani jedno z toho by u Gideona Cage nezabralo. Nechal by vás prosit nebo složit nejvyšší oběť, a pak by stejně udělal, co by chtěl.“

„A co vy?“ zeptala se Hannah klidně. „Co byste udělal vy?“

„Obávám se, že totéž co Cage,“ odpověděl upřímně po chvilkovém zaváhání. „To jsem si myslela.“

„Ale vraťme se zpátky k Amazonkám z ostrova Revelation. Mimochodem, začínám mít pocit, že jsem se ve společnosti jedné z nich sám ocitl.“

Hannah se zadívala přes jeho rameno na ženu, která právě vešla do restaurace, a trpce se usmála. „Ne, ale můžu vás s jednou seznámit.“

Ballantine překvapeně zvedl obočí.

„S Amazonkou?“

„Hm.“ Hannah se ještě usmívala, když ji Vicky Armitageová zahlédla a zamířila k jejich stolu. Z každého jejího kroku vyzařovala neuvěřitelná energie a rozhodnost. Drake šel v těsném závěsu za ní a tvářil se trochu rozpačitě.

„Hannah! Tak jste se už vrátila? A jaký byl výlet?“ Vicky se u jejich stolu zastavila a zářivě se usmála nejdřív na Hannah a pak na Hugha Ballantinea.

„Musela jsem si ho trochu zkrátit. Ale jinak by se dalo říct, že to byly velmi produktivní prázdniny. Koleno je na tom už mnohem líp. Vicky, tohle je Hugh Ballantine. Vicky Armitageová a její manžel Drake.“

„Těší mě,“ řekl Hugh a přijal Vickyinu podanou ruku. Když mu ji vší silou stiskla, upřeně na ni pohlédl, ale nic neřekl. Místo toho vrhl

kradmý pobavený pohled na Hannah, která se jen stěží ovládla, aby se nahlas nerozesmála.

„Našla jste knihovnu nedotčenou?“ zeptala se Vicky Hannah zvědavě.

„Ano. Zůstalo tam všechno. Je to skoro celá sbírka. Sbalila jsem ji a v krabicích poslala lodí sem. První došla dneska ráno.“

„Kdy mě pozvete, abych se přišla podívat?“ naléhala Vicky

„Umírám zvědavostí.“

„Možná později, až všechno vybalím a roztřídím.“ V Hannah to vřelo zlostí. Byla si naprosto jistá, že Vicky nikdy nedovolí nahlédnout do tetiných deníků.

„Už se nemůžu dočkat. Koncem týdne vám zavolám.“ Pak Vicky zatahala svého manžela za zápěstí. „Tak pojď, Drakeu. Mám hrozný hlad.“

Drake kývl na Hannah. „Jsem rád, že jste zase zpátky. Proč jste musela dovolenou zkrátit?“

„Něco mi do toho přišlo.“

„Aha. Tak hezký večer. Těšilo mě, Ballantine.“

Hugh mu zdvořile pokynul hlavou a pak se obrátil zpátky k Hannah. „To je ta Amazonka?“

„Někdy mi tak připadá. Je hostující profesorkou antropologie a v jednom kuse na mě naléhá, aby si mohla prostudovat poznámky a knihy mé tety.“

„To mě ani nepřekvapuje.“

„Hmm.“ Hannah si usrkla vína.

„A proč jste se vlastně musela z dovolené vrátit dřív?“ zeptal se Hugh.

„Měla jsem takovou nehodu při plavání. Málem jsem se utopila.

Ztratila jsem pak chuť na další koupání.“

„Můj bože, o tom jsem neměl tušení. Nedivím se, že jste přijela

dřív.“

Hannah v duchu přemýšlela, jak moc Ballantine nenávidí Gideona Cage. A taky o tom, kolik toho Hugh o Gideonovi ví. Možná že už z toho všeho začínala být paranoidní, ale najednou ji napadlo, že mohl existovat ještě i jiný důvod, proč na ni někdo to ráno v zátoce zaútočil. Byla na ostrově s Gideonem. Ten, kdo ho chtěl dostat, mohl třeba usoudit, že by Hannah mohla být užitečným rukojmím, které by se dalo využít proti Gideonovi. Co když ten člověk ve skafandru neměl v úmyslu ji utopit, ale unést?

Hannah se málem udusila vínem. Když na ni Hugh vrhl ustaraný pohled, vyhrkla omluvně: „Omlouvám se. Špatně jsem polkla.“

Nic na to neřekl.

Nadměrná podezíravost je zvláštní věc, uvažovala v duchu Hannah. Může být založená na úplném nesmyslu. Mezi Ballantinem a Gideonem se rozpoutal boj vůlí. A ten se přece odehrává v zasedací síni správní rady, ne na bitevním poli. Co to se mnou je? zlobila se na sebe v duchu a snažila se ty zneklidňující myšlenky vypudit z hlavy. Ballantine se možná pokouší využít ji pro vlastní pomstu, ale dál by určitě nikdy nezašel.

Přesto se rozhodla jednu věc si radši hned ujasnit. „K ničemu by vám to nebylo,“ začala opatrně. „Co máte na mysli?“

„Podívejte, Hughu, i kdybych byla zhrzenou ženou nebo pobouřenou sestrou, nemohla bych pro vás nic udělat. Gideon Cage se mi nesvěřil s žádnou důvěrnou informací a myslím, že sám moc dobře víte, že to nehodlá udělat ani v budoucnu. Nemáme v úmyslu znovu se vidět, a i kdyby k tomu došlo, určitě je vám jasné, že takový člověk jako on by rozhodně nedopustil, aby se kvůli nějaké ženě stal zranitelným.“

Ballantine si povzdychl.

„Ale za pokus to stálo. Potřebuju objevit nějaké jeho zranitelné místo, Hannah.“

„V tom případě byste se možná měl nejdřív dobře podívat sám na sebe. Vy dva jste si totiž hodně podobní.“

Hugh na ni vrhl překvapený pohled. „Vážně?“ Hannah přikývla.

„A Gideon to moc dobře ví,“ dodala. „Mýlí se,“ odpověděl Ballantine zamyšleně. „Ale musím připustit, že Cage chybuje jen zřídka.“

Sotva za sebou Hannah zavřela dveře bytu, začal zvonit telefon. Hugh Ballantine byl v mnoha směrech příjemným společníkem.

A rozhodně ode mě nic víc kromě společné večeře neočekával, uvědomila si, když zvedla sluchátko. Zdvořile ji doprovodil až ke dveřím a pak se hned rozloučil.

„Prosím?“

„Bože můj, to je dost, že už jsi konečně doma. Je tam Ballantine?“

Když Hannah uslyšela Gideonův hlas, málem se zhroutila na pohovku. Bezděčně se dotkla prsty přívěsku, který jí teta odkázala. K přiléhavým zeleným šatům s ramenními vycpávkami, které si ten večer oblékla, se sice moc nehodil, ale z nějakého důvodu si ho

nechtěla sundat. Už si zvykla na příjemné teplo, které z něj vyzařovalo.

„Gideone! Nečekala jsem, že budeš volat. Co zatraceně chceš?“

„Chci vědět, jestli je tam Hugh Ballantine,“ zopakoval.

„Ne. A jestli jsi telefonoval jen kvůli tomu, myslím, že můžeme tenhle rozhovor ukončit.“

Hannah zavěsila a opřela si hlavu o polštář na pohovce. Ale telefon se rozdrnčel znovu.

„Jednou tě budu muset odnaučit tenhle tvůj odporný zvyk pokaždé mi zavěsit,“ začal Gideon bez úvodu, sotva zvedla sluchátko. „Kazíš mi tím vlastní představu. Ale teď mi pověz o Ballantineovi. Viděla ses s ním?“

„Ano.“

„Ale teď tam už není?“

„Na tuhle otázku jsem už odpověděla.“

„Co chtěl?“

„Co myslíš, že chtěl, Gideone?“

„Využít tě.“

Hannah zavřela oči. „Je to zvláštní, ale naznačil mi, že ty máš zřejmě stejný úmysl. Jak je vidět, vy dva si o sobě navzájem myslíte vždycky jen to nejhorší.“

Gideon tiše zaklel. „Jsou všechny psycholožky tak naivní?“

„Nebyla jsem naivní, Gideone. Hned jsem mu vysvětlila, že nejsem žádná osudová žena ve tvém životě, kterou potřeboval, aby tě dostal. A taky jsem mu dala jasně najevo, že se nenechám za žádnou cenu zaplést do té vaší války.“

„Fajn. Co na to řekl?“

„Přijal tu zprávu jako džentlmen a pak mě pozval na večeři.“

„A ty jsi s ním šla?“ vybuchl Gideon.

„Skvěle jsem se bavila. Podívej, chceš ještě něco, Gideone? Je už dost pozdě a ráda bych si před spaním ještě přečetla pár stránek z tetina deníku.“

„Hannah, poslouchej. Drž se od Hugha Ballantinea co nejdál, rozumíš?“

„Jedinou mojí zásadou, které se zatím držím, je zůstat stranou té vaší zatracené války. Žádné další zatím nemám. Možná že si je vytvořím postupně. Dobrou noc, Gideone. A díky za zavolání. Ženu vždycky potěší, když se muž ozve, aby jí poděkoval za hezký prázdninový románek.“

„Hannah, počkej –“

Tentokrát ho umlčela uprostřed věty jednoduše tím, že vytrhla telefonní šňůru ze zdi. Pak zůstala chvíli sedět na pohovce a snažila se vyrovnat s tím, že když se Gideon poprvé po svém návratu do Tucsonu obtěžoval jí zavolat, bylo to jen proto, aby zjistil, co má Ballantine za lubem. Tenhle muž kvůli ní rozhodně žalem nechřadne.

Na rozdíl od ní. Ne že by brečela steskem, ale myslela na něj v posledních dnech skoro pořád.

Když však ten večer Hannah zavřela oči, neviděla před sebou tentokrát Gideona Cagea, ale temně modré oči, ukryté za potápěčskou maskou. Úplně stejné měl totiž Hugh Ballantine.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Drahý Roddy mě požádal, abych se za ně] provdala. Proč mě ta představa teď najednou netěší? Ještě před rokem bych byla radostí bez sebe. Ale v poslední době skoro za vším, co udělá, hledám nějaký motiv. Například tahle nabídka k sňatku. Přestože vím, že je čestná a džentlmenská, nemůžu se zbavit dojmu, že přichází příliš brzy po přijetí mé práce o ostrovanech z kmene Manatash ke zveřejnění. Roddy navrhl, abychom v knize jako autoři byli uvedeni oba, stejně jako u řady článků, které nám v nedávné době vyšly. Odmítla jsem. Možná že je to ode mě sobecké, ale cítím, že si musím vybudovat vlastní pověst.

Napadlo mě, jestli se Roddy nedomnívá, že kdybychom se vzali, neměla bych pak už námitky proti spoluautorství. Ale nežádá mě přece o ruku jen z toho důvodu, nebo snad ano? Pravdou je, že mu v tisku věnují stále méně pozornosti a v kuloárech se mluví dokonce o tom, že se omezí prostředky na jeho univerzitní výzkum.

Hannah zvedla oči od stránek deníku Elizabeth Nordové a zadívala se zamyšleně z okna. Takže její teta dostala od Roddyho nabídku k sňatku, a okamžitě začala pochybovat o jeho úmyslech. Z toho, co si o něm Hannah doposud přečetla, jí bylo jasné, že se

Roddy změnil z blahosklonného rádce na pijavici. Jeho chráněnkyně ho rychle předstihla ve svých schopnostech i akademické kultivovanosti.

U mladé Elizabeth Nordové se začaly projevovat známky její pozdější vytříbenosti a nekonformní nezávislosti. Tak inteligentní žena by nedokázala mít dlouho se svým „drahým Roddym“ trpělivost. Nebylo divu, že si přestala být jistá, jestli má jeho žádost o ruku přijmout.

Hannah vstala a šla si do kuchyně pro šálek kávy. Hůl nechala opřenou o stůl. Na krátké vzdálenosti ji už nepoužívala. Koleno na tom rozhodně bylo o hodně líp.

Možná že by neuškodilo přihlásit se do bratrova atletického klubu, napadlo ji. Fyzioterapie na klinice sice noze prospívala, ale Hannah začínalo otravovat pořád docházet do nemocnice. Nepřipadala si už nemocná a tamní neradostná atmosféra ji dost skličovala.

Venku nádherně svítilo sluníčko. Hannah se zadívala z okna na protější stranu ulice a všimla si, že několik sousedů využilo pěkného počasí a pustilo se do práce na zahrádce. Naplnila konvici vodou a v duchu přemýšlela, jestli se Hugh Ballantine už vrátil do Kalifornie. Po včerejšku mu muselo být jasné, že nemá smysl dál tu otálet.

Napadlo ji, co asi dělá Gideon Cage. Bylo by zajímavé zjistit, jak se dozvěděl, že ji jeho sok přijel navštívit do Seattlu. Z toho zjevného vzájemného špehování jí přejel mráz po zádech. Jak můžou ti dva věčně žít v takovém napětí a stresu?

Ale už nepochybovala o tom, že Hugha Ballantinea nic nezastaví. Neměl v hlavě nic jiného než pomstu.

Hannah doufala, že Gideon už dospěl v životě do stadia, kdy dokáže svou situaci posoudit objektivně, a rozhodne se nakonec od boje upustit. Připadalo jí, že chápe, co se s ním a Ballantinem děje. Ale nevypadalo to, že by byl ochotný riskovat a na poslední chvíli couvnout. Hannah byla bláhová, když se domnívala, že se možná dokáže Gideon změnit.

Počkala, až voda začne vřít, a přelila jí instantní kávu v šálku. Pak se vrátila zpátky ke stolu. Tetiny deníky ji fascinovaly, a zároveň jí pomáhaly odpoutat se myšlenkami od Gideona Cage.

Posadila se a dychtivě se pustila znovu do čtení, aby se dozvěděla, jak si Elizabeth Nordová nakonec poradila s Roddyho nabídkou.

Osmnáctého května. Dneska přišel zajímavý balíček. Poslala ho moje sestra ze Států se vzkazem, že byl součástí pozůstalosti po naší tetě Cecily. Moc si na ni nepamatuju, ale zřejmě si přála odkázat mi náhrdelník, který už dlouho patřil naší rodině. Není nijak krásný ani cenný, ale připadá mi zajímavý. A stejně tak i jeho historie.

Patřil kdysi Cecilyině tetě, matematičce Anně Warrickové. Ta se nikdy neprovdala. Zemřela v roce 1890 a svůj majetek zanechala tetě Cecily. Předtím náhrdelník zřejmě patřil jiným našim předkům, nějaké proslulé spisovatelce.

Třeba ho jednou odkážu další příbuzné. Je určitě správné zachovat pocit sounáležitosti s minulostí, a protože začínám mít dojem, že nebudu mít čas ani zájem vychovávat vlastní děti, měla bych brzy začít uvažovat, komu jednou přenechám svůj majetek. Je to zvláštní pocit, přemýšlet teď o takových věcech.

Ale nejzajímavější zprávou dnešního dne je, že se potvrdilo, že na ostrově Revelation žije malá skupinka lidí. Zřejmě s nimi ještě nikdo nenavázal kontakt, a tak jsem požádala o prostředky z univerzity, abych se o to mohla pokusit. Byla by to úžasná práce. Roddy je samozřejmě proti.

V tom okamžiku zazvonil telefon. Hannah obrátila další stránku v deníku a natáhla se pro sluchátko. Hlas na druhém konci patřil jejímu bratrovi.

„Jsem ráda, že voláš, Nicku. Chtěla bych tě o něco požádat. Mohl bys mě propašovat do toho svého atletického klubu pro mladé zbohatlíky na hostitelský průkaz? Myslím, že bych měla rehabilitaci dokončit ve stylovějším prostředí. Mnohem radši bych si na sebe oblékla elegantní trikot než nemocniční župan. Kromě toho máš dole v suterénu skvělou restauraci.“

„Chceš průkaz, aby ses tam mohla dobře najíst na účet klubu, co?“

„Zdá se, že mě dobře znáš, bráško.“

„Rozhodně ne tolik, abych uhodl, kdes byla včera večer.“ Hannah se ušklíbla.

„Proč vás to všechny tak zajímá?“

„Nevím, koho dalšího to ještě zajímá, ale já jsem telefonoval, abych se zeptal, jak se daří mé ubohé, kulhající sestře.“

„Tvoje ubohá sestra si užívala ve městě. Měla jsem schůzku s Hughem Ballantinem.“

„S Ballantinem?“

„S mužem, který je rozhodnutý zničit Gideona Cage,“ informovala ho Hannah. Nick se usmál.

„V tom případě mu přeju hodně štěstí. Nedá se říct, že bych brečel lítostí, kdyby se mu to povedlo. Ale proč šel Ballantine za tebou?“

„Dobrá otázka. Myslím, že si chtěl jen prověřit možnosti. Věděl, že jsem strávila s Gideonem pár dní v Karibiku.“

„Aha. A Ballantinea napadlo, že bys třeba mohla být jeho tajná zbraň proti Cageovi, viď? Nikdy jsi mi nepřipadala jako typ Mata Hari.”

„Nemusíš se tomu tak smát,” usadila ho Hannah dotčeně. „Třeba

mě dost dobře neznáš.”

„A jaký jsi tedy zaujala postoj?” zeptal se zvědavě. Povzdychla si.

„Zajímá tě, jestli bych se mohla živit jako špeh? Ne. Zdá se mi, že ti dva spolu hrají velice směšnou hru, kterou berou zatraceně vážně.”

„Cage bere Ballantinea vážně? To mě překvapuje.”

„Natolik vážně, že když zjistil, že je Ballantine v Seattlu, zavolal mi, aby se informoval, o co jde. Ozval se poprvé od doby, kdy jsme se vrátili.”

„Buď opatrná, Hannah. Možná, že ti ta jejich hra připadá zábavná, ale vsadím se, že Cage ani Ballantine to tak nevidí. Byl bych nerad, kdybys to kvůli nim nakonec odnesla.”

„Oběma jsem oznámila, že se nehodlám té války, kterou mezi sebou vedou, účastnit. Nejsem dobrá hráčka. Chybí mi atletická obratnost. Což mi připomíná…”

„Ten průkaz ti samozřejmě obstarám,” skočil jí Nick do řeči.

„Nechám ti ho v recepci. Kdy si ho vyzvedneš?”

„Co třeba dneska odpoledne?”

„Stihneš si do té doby koupit vhodné oblečení? Nemůžeš tam přijít v safari šortkách.”

„Neměj obavy, zajedu do města na nákupy. Nejvíc by se mi asi líbila kombinace žluté s černou. Zní to dost elegantně?”

„Vybaví se mi hned obrovský čmelák,” odpověděl se smíchem.

„Ale o tom si popovídáme později. Musím zpátky do práce. Od té doby, co Cage skoro zruinoval firmu, nemám vůbec čas do klubu zajít.“Hannah chvíli mlčela, a pak se najednou zeptala: „Nicku, vadí ti, že jsem jela s Gideonem na ten výlet? Chci říct, že ti určitě připadá divné, že jsem tam s ním klidně strávila skoro týden po tom, co ti provedl. Ale asi jsem si řekla, že to, co se mezi vámi dvěma stalo, je už pryč.“

„To tedy připadalo. Ale ať jsem si o Gideonu Cageovi myslel předtím cokoli, radikálně se to změnilo ve chvíli, kdy jsem zjistil, že ti zachránil život. Z obchodního hlediska si s tím nedělej starosti, Hannah. Měla bys mít jiné důvody, proč se zbytečně nezaplést s Gideonem Cagem.“

„Máš na mysli Hugha Ballantinea?“

„Ne. Měla by ses možná sama víc zamyslet nad tím,“ řekl Nick opatrně, „proč s tebou Gideon do Karibiku jel. Ten člověk nade všechno miluje pocit vítězství.“

„A domníváš se, že ve mně viděl jen způsob, jak završit svůj úspěch nad tvou firmou?“ Hannah sevřela pevněji sluchátko.

Nick tiše zasténal.

„Měl jsem držet jazyk za zuby. Upřímně řečeno nevím, proč s tebou jel na dovolenou. Z toho, co jsem o něm slyšel, netráví volno nikdy jinde než v Las Vegas.“ Na chvíli se odmlčel, a pak dodal:

„Ale kdoví. Třeba se do tebe zamiloval. Jen si představ, Hannah, mohla bys být nakonec tím, kdo hrdinu srazí na kolena.“

„To není zrovna moc pravděpodobné. Díky za ten průkaz do klubu, Nicku. A nenech se už rušit a vrať se zpátky k zachraňování firmy.“

„Tomu v poslední době věnuju všechen čas.“

Hannah zavěsila, ale cítila ve svém nitru čím dál větší nervozitu. Zoufale chtěla věřit, že se Ballantine i Nick mýlí ve svých dohadech, pokud šlo o Gideonův zájem o ni. Věděla sice, že její vztah s Cagem nemůže mít žádnou budoucnost, ale těžko by se smiřovala s tím, že všechno, co se mezi nimi stalo, byla jen samá lež. Nechtěla si připadat tak hanebně využitá.

Nějak se nedokázala přimět přijmout nejhorší možný výklad Cageova chování.

Vzpomněla si, jak po ní pořád chtěl, aby mu poradila, jak se vypořádat s Ballantinem, přestože neměl v úmyslu se nakonec podle její rady zachovat. A když se s ní miloval, chvílemi z něj vyzařovalo úplné zoufalství – jako kdyby si přál zapomenout na minulost i budoucnost a chtěl se soustředit jen na to, co spolu právě prožívali.

A nakonec jí přece zachránil život. Je těžké myslet si jen to nejhorší o člověku, kterému vděčíte za to, že jste ještě na světě.

Hannah se vrátila zpátky k tetinu deníku. Zajímalo ji, jak vyřeší svůj vztah s Roddym.

Steve Decker našel v Cageově lednici dvě láhve piva a odnesl je ven k bazénu. Posadil se pod slunečník a povolil si kravatu. Přestože bylo už šest večer, venku ještě pořád nesnesitelně pálilo sluníčko. Za

pár minut by měl jet domů, aby na něj žena zbytečně dlouho nečekala s večeří.

„Tak co je nového, Deckere?“ Gideon se vynořil z vody. „Měl jsi

příležitost udělat analýzu celé situace?“

Decker podal svému šéfovi sklenici piva. Gideon se přestal sušit ručníkem, zhluboka se napil a pak se taky usadil na židli.

„Není třeba dělat žádnou analýzu, Gideone. Vycouvat z té záležitosti se Surbrookem by nás v krátkodobém měřítku moc nestálo. Ale v dlouhodobých souvislostech je to problém.“

„Chceš říct, že by to poškodilo pověst firmy?“

„Přesně tak. Ať se to udělá jakkoli, všichni budou říkat, že jsme vycouvali z boje. A Ballantine na nás zaútočí při nejbližší příležitosti znovu.“

Gideon roztržitě přikývl, znovu si lokl piva, opřel se na židli a zamračeně se zadíval do vody v bazénu.

„Když ho připravíme o Surbrook, nijak zvlášť mu tím neublížíme. Je pořád ještě ve stadiu, kdy jeho přívrženci očekávají, že pár bitev prohraje.“

„Ty v té pozici ale nejsi. Všichni předpokládají, že vždycky vyhraješ, Gideone.“

„A nenapadlo tě někdy, Steve, že někoho ty věčné výhry můžou unavit?“ zeptal se najednou.

„Tebe? Ne.“

„Zdá se, že si tím jsi naprosto jistý.“

„Pracuju pro tebe už hezkou řádku let, Gideone. Nerad bych se dočkal toho, až začneš prohrávat. Byl bys totiž dopálený nejen sám na sebe, ale i na všechny kolem.“

Gideon se trpce usmál.

„Nepřipadám ti jako člověk, který dokáže přijmout porážku?“

„Upřímně řečeno ne. Co jsi zjistil o Ballantineově návštěvě v Seattlu?“

„Nic moc. Setkal se tam s Hannah.“

„Přiznala to?“

Decker se zatvářil ohromeně.

Gideon se zamračil. „Ano. Dokonce mi řekla, že ji pozval na večeři.“

„Ježíši. Snaží se tě dostat přes ni, Gideone.“

„Hannah tvrdí, že ho ujistila, že není osudovou ženou v mém životě. Řekla mu prý, že na mě nemá žádný vliv a chce zůstat mimo hru.“

Decker se usmál. „Už ji v duchu vidím, jak to říká. Ballantine pravděpodobně jen sondoval situaci. Když zjistil, žes s ní ujel na dovolenou, zřejmě ho napadlo, že by toho mohl využít. Určitě jí řekl, žes ji jen využil, aby pro tebe vítězství nad Accelerated Design bylo trochu zajímavější.“

Gideon se na Deckera upřeně zadíval. „Někdo by si to tak asi mohl vyložit.“

„Jde o to, jestli se na to tak dívá i Hannah. Co ti ještě řekla, když ses jí ptal na Ballantinea?“

„Už nic. Zavěsila.“

Decker zvedl tázavě obočí, ale byl natolik rozumný, že tu poznámku nekomentoval. „Asi bych měl jet už domů,“ podotkl věcně.

„Ještě ses ani nenapil piva.“

„Vypij ho za mě.“

Decker se rozloučil a odešel.

Gideon dopil svoje a pak otevřel Deckerovu láhev. Teprve když i ta byla prázdná, měl odvahu srovnat si v hlavě, proč mu Hannah zavěsila telefon.

Jednoduše už ztratila chuť a zájem ho zachraňovat. A Gideon si nebyl vůbec jistý, jestli se mu líbí, když ho nějaká psycholožka takhle odepíše.

Vstal a otevřenými dveřmi prošel do obývacího pokoje.

Na stole tam ležela laciná malá mapa ostrova Santa Inez, kterou mu Hannah věnovala. Gideon se rozhodl, že ji nechá zarámovat a zasklít a pověsí si ji do ložnice. Bude ji tam mít jako trvalou vzpomínku na jedinou opravdovou dovolenou, kterou si zatím v životě dopřál.

Hannah si nakonec vybrala žlutý trikot a tyrkysové legíny.

Utratila za výbavu skoro sto dolarů ještě dřív, než vešla do dveří bratrova atletického klubu. Tam se okamžitě ocitla v rukou profesionální trenérky, která jí vypracovala detailní cvičební program.

Než se stačila pořádně vzpamatovat, seděla u obrovského stroje, navrženého k systematickému devastování lidských svalů. Během tri minut měla Hannah nový trikot úplně propocený. Stroj jí pravidelně a poněkud nestydatě roztahoval nohy a jejím úkolem bylo snažit se je přitáhnout zase zpátky.

Začala vážně uvažovat, jestli by se neměla vrátit zpátky na kliniku.

„Hannah! Kdy jste se sem přihlásila?“ zvolala Vicky Armitageová udiveně, jakmile vešla do dveří. Byla celá v zeleném a ta barva se jí úžasně hodila k zrzavým vlasům. „Netušila jsem, že o tom vážně uvažujete.“

„Bylo to spíš impulzivní rozhodnutí,“ ujistila ji Hannah, zatnula zuby a snažila se vší silou přitáhnout nohy k sobě. „A už teď ho lituju. Myslela jsem si, že by to mohlo koleni prospět. Ale až tady skončím, budu ráda, když mi ho nebudou muset amputovat.“

Vicky se posadila k vedlejšímu cvičebnímu stroji a s úsměvem podotkla: „Za chvíli si zvyknete. Přišly už další knihy vaší tety?“

„Dneska jsem dostala druhý balík. Několik je jich ještě na cestě.“

„Prohlížela jste si už něco?“ zeptala se Vicky zvědavě.

„Jen pár jejích deníků.“ Hannah se zhluboka nadechla a pustila se znovu do cvičení.

„Zachycují rané období její kariéry? Ráda bych nějaké její poznámky z té doby viděla. Než se stala slavnou, často se o jejích nálezech diskutovalo. Někteří její současníci s ní například nesouhlasili, pokud šlo o lingvistický rozbor jazyka kmene Manatashů. Dopustila se i několika zásadních chyb v interpretaci svatebních zvyků kmene Topaneů.“

Hannah si uvědomila, že o nich právě ráno v tetině deníku četla. Snažila se vybavit podrobnosti.

„Měla dojem, že rituály používané k přípravě mladých dívek pro manželství byly vytvořené proto, aby jim dodaly větší sílu a moc jako ženám a manželkám.“

„A to je právě absurdní,“ ujistila ji Vicky. „Tetování mělo čistě

kosmetický význam. Nesouviselo nijak s náboženstvím.“

„Teta ve svém deníku tvrdí, že měla možnost mluvit s ženami o samotě a ty jí řekly, že chtějí, aby se muži domnívali, že tetování má jen kosmetický význam, ale každá žena v kmeni zná pravdu. Bylo to prý jejich společné tajemství.“

„Ostatní antropologové tuhle věc interpretovali naprosto odlišně,“ podotkla Vicky rozhodně.

„Ostatní antropologové byli muži,“ upozornila ji Hannah, když si vybavila tetiny poznámky. „Ženy z kmene jim jednoduše řekly totéž, co všem ostatním mužům: že se tetují jen proto, aby byly krásnější.“

„Hannah, vaše teta byla tenkrát ještě velmi mladá, když se tímhle studiem zabývala. Pravděpodobně chtěla dospět k nějakému originálnímu objevu, aby si mohla začít budovat vlastní kariéru.“

„Chcete tím naznačit, že lhala a některé věci přikrášlila?“ vybuchla Hannah.

„Uklidněte se. Nic takového jsem neřekla. Elizabeth Nordová měla právo na vlastní názor. A taky jí ho uveřejnili. Jejím poznatkům se věnovalo hodně pozornosti – především proto, že byly obvykle v rozporu s názory renomovaných vědců. V případě kmene Topaneů, a stejně tak u amazonek z ostrova Revelation, nebudeme nikdy schopni dokázat, čí názor byl správný. Poslední Topan už před lety zemřel.“

„Vy profesionální antropologové musíte být nervózní, když vám za chvíli už nezůstanou žádné kmeny ke studiu. Nad čím budete bádat, až všichni primitivové vymřou? Dokonce i paviáni a šimpanzi jsou čím dál vzácnější.“

Vicky její jízlivou poznámku ignorovala. „Mluvily jsme o vaší tetě. Zdálo se, že ji těšilo přít se s vědeckým světem. Nikdy neprojevila ani náznak úcty k velkým badatelům své doby.“

„Někteří z těch takzvaných badatelů, kteří s její analýzou nesouhlasili, nebyli o moc starší než ona. Možná že obhajovali jiný názor jen proto, aby si mohli budovat vlastní pověst.“

Hannah měla zlost a bylo to na ní vidět. Najednou jí cvičení šlo mnohem líp.

„Hannah, svatební zvyky kmene Topaneů jsou jen malým příkladem sporných témat. Deníky vaší tety by ale mohly řadu věcí osvětlit. Ráda bych se dozvěděla, jak ospravedlnila svou interpretaci ženských rituálů mezi členy kmene Manatashů. Tvrdila, že ženy ten obřad vytvořily kvůli zabezpečení plodnosti a bezpečnosti porodu.“

„To se zdají být dost rozumné důvody.“

„Ano, ale nebylo tomu tak. Jednoduše přizpůsobily rituál mužů vlastním potřebám. Jako takový neměl žádný podstatný význam.“

Hannah se přestala potýkat s cvičebním strojem. „Právě proto jsem se rozhodla, že nepředám tetiny poznámky a zápisky nikomu z vědců.“

Vicky se na ni zamračila.

„Jak to myslíte?“

„Vy byste její deníky použili k tomu, abyste dokázali to, co dokázat chcete. Ale teta si zaslouží nezaujatou interpretaci a mně je čím dál jasnější, že od ostatních antropologů se jí nedostane!“

„Domníváte se, že takovou nestrannou interpretaci dokážete napsat sama?“ zeptala se Vicky trochu jízlivě.

„Pokusím se o to.“ Hannah vstala. „Zatím na shledanou, Vicky.

Mám toho pro dnešek už dost.“

Když Gideon dopil třetí láhev piva, vzpomněl si na další mapu, kterou mu Hannah věnovala. Vytáhl ji ze zásuvky stolu, kam ji po příjezdu domů uložil, a opatrně ji rozprostřel před sebou.

Už se nepokoušel namlouvat si, že se zajímá o ty mapy čistě jen ze zvědavosti. Byly pro něj především vzpomínkou na Hannah a jejich společně prožité dny.

Pomačkaná vojenská mapa byla velmi křehká. Skoro se bál, aby se mu mezi prsty nerozpadla. Začal zkoumat načrtnuté detaily japonských pevností a bunkrů.

Zjistit takové podrobnosti pravděpodobně stálo pár lidí život. A mnohem víc jich určitě zemřelo během přistání. A to všechno jen kvůli maličkému kusu země v jižním Pacifiku, který byl před válkou domovem jen pro pár ostrovanů.

Gideon vyndal z police jeden z mnoha atlasů. Napadlo ho, že by bylo zajímavé ověřit, jak přesně byl terén zakreslený na jednoduché vojenské mapě ve srovnání s předválečnou situací.

Nejdřív našel mapu, která zachycovala ostrov Revelation jen jako malou černou tečku uprostřed oceánu. Ale pak objevil jednu o něco podrobnější, kde byly zakreslené i sousední ostrovy.

Terén zhruba odpovídal předválečné mapě. Ale startovací a přistávací dráha, kterou postavili Japonci, na ní samozřejmě chyběla. To byl vlastně jeden z hlavních důvodů, proč vyslali Američané námořnictvo, aby ostrov obsadilo.

Revelation byl typický tichomořský ostrov sopečného původu, s nejvyšším vrcholem uprostřed. Pláže, které využili Američané při svém útoku, byly široké, s malou možností úkrytu. Navíc se museli na souši okamžitě ocitnout pod palebnou clonou z japonských bunkrů, situovaných nahoře ve skalách. Ten útok je určitě přišel zatraceně draho.

Na východní straně ostrova byl na mapě vyznačený malý kroužek. Gideon mu zpočátku nevěnoval pozornost, ale postupně začal v duchu spekulovat, co asi znamenal. Na mapě byly ještě další značky, ale inkoust, kterým byly napsány, měl jinou barvu.

A i když Gideon podrobně prostudoval všechny své poválečné atlasy, nepodařilo se mu zjistit, co asi ten kroužek měl znamenat. Pravděpodobně teď už neměl žádný význam.

Najednou ho něco napadlo. Co když tu značku udělala Elizabeth Nordová, a ne kapitán, který mapu použil, když naváděl své muže na přistávací dráhu?

Tohle by Hannah určitě zajímalo.

Gideon zamířil k lednici, vytáhl z ní další láhev piva a snažil se v duchu odhadnout, jak velký zájem by Hannah mohla mít o jeho objev.

Byla to jen výmluva, proč jí zavolat. A cítil se poníženě při vědomí, že mu nezbývá nic jiného než hledat záminky, aby mohl zatelefonovat ženě, s níž strávil svou jedinou opravdovou dovolenou v životě, třebaže krátkou.

Ale věděl moc dobře, proč jí ve skutečnosti volá. Chtěl se ujistit, že se ho úplně nevzdala a nezlomila nad ním hůl.

Ani trochu ho totiž netěšilo pomyšlení, že už ho nepovažuje za

člověka hodného záchrany.

Se zatajeným dechem čekal, dokud nezvedne sluchátko.

„Hannah?“

„Ještě pořád mě kontroluješ? Můžeš být klidný. Pokud vím, Ballantine už odjel.“

Když slyšel tu trpkost v jejím hlase, jen stěží se ovládl.

„Volám ti jen, abych si s tebou promluvil o denících tvé tety. Prohlížím si právě mapu, kterou jsi mi věnovala. Tu, kterou zakreslili vojáci před svým přistáním na ostrově.“

„A co je s ní?“

„Je na ní jedna značka,“ začal nerozhodně, „o které jsem si jistý, že znamená něco důležitého. A mám dojem, že ji neudělal člověk, který mapu přivezl na pevninu. Zdá se mi, že ji do mapy možná nakreslila tvoje teta. Napadlo mě, že by tě to mohlo zajímat.“

Hannah na okamžik zaváhala, a když znovu promluvila, její hlas zněl o poznání mírněji.

„Budu to mít na paměti, až budu pročítat deníky. Třeba se o tom teta v nějaké souvislosti někde zmíní.“

„Teď to zřejmě už nebude stejně důležité, ale kdoví.“ Uvědomoval si, že mu docházejí slova. „A jak se máš?“

„Prima, když jsi mě přestal pronásledovat kvůli informacím. A co ty? Připravuješ se na souboj s Ballantinem?“

„Taky. Ale máme i jiná želízka v ohni kromě Surbrooka.“

„Hm, ano. Jsi přece profesionální spekulant. Nebudu tě zdržovat. Naplánovat útok na Ballantinea je určitě mnohem zajímavější než diskuze o tlupě ostrovanů, kteří už stejně dávno vymřeli. Díky za zavolání, Gideone.“

Zavěsila dřív, než se zmohl na jediné slovo. Vážně mě odepsala, pomyslel si Gideon v duchu.

To vědomí ho už nedeprimovalo. Přivádělo ho k zuřivosti.

DESÁTÁ KAPITOLA

Když se Hannah vracela s poslední krabicí knih, která přišla z ostrova Santa Inez, zjistila, že u dveří čeká vedle pošťáka i Gideon.

Hustě pršelo a podle meteorologů se mělo vyjasnit až k večeru. I když v téhle oblasti bylo těžké předvídat počasí. Stejně jako bylo riskantní zkoušet odhadnout, jaký další krok podnikne Gideon Cage. Tentokrát se ani neobtěžovala zeptat, jak se dostal dovnitř.

„Co tady proboha děláš?“ Hannah se zastavila dole u schodů a překvapeně se na něj zadívala. Měl na sobě stejné kalhoty a košili, jaké nosil na dovolené. Navíc si oblékl jen větrovku, která byla mimochodem celá promočená. „Máš teď přece zachraňovat čest své firmy.“

Gideon jí upřeně pohlédl do očí. Z tmavých vlasů mu kapala voda a u nohou se mu objevila kaluž. „Přijel jsem za tebou. Mohla bys mít aspoň trochu radost, že mě vidíš.“

Hannah se na chvíli zamyslela, a pak jí došlo, o co jde. „Aha,“ řekla jen a sehnula se pro krabici. „Přijel jsi zjistit, co Ballantine dělá v Seattlu. Je mi líto, ale nemůžu ti pomoct. Viděla jsem ho naposledy před týdnem – ten den, kdy mě pozval na večeři.“ Na okamžik se odmlčela a pak dodala: „A i kdybych ti mohla pomoct, asi bych to neudělala. Jak jsem vám oběma už několikrát řekla, nehodlám se účastnit té vaší zatracené války.“

„Hannah, přijel jsem za tebou“ zopakoval Gideon znovu. „Ukaž, vezmu ti tu krabici. Kolik jich má ještě přijít?“

„Tahle je poslední.“ Odhrnula si z čela pramínek vlasů a sledovala, jak si Gideon naložil krabici na ramena a vykročil nahoru po schodech.

Neměl právo se tu takhle z čistá jasna objevit – zvlášť když se jí už skoro dva týdny docela úspěšně dařilo na něj nemyslet. Nebylo to od něj spravedlivé, ale Hannah se už poučila, že muži jako Gideon často nehrají fér hru. Šlo jim vždycky hlavně o to vyhrát a řídili se vlastními pravidly.

„Dveře jsou otevřené?“ zavolal na ni seshora.

„Ano.“

Odemkla schránku, aby z ní vybrala poštu. Vzala do ruky několik obálek a reklamních letáků a pustila se za Gideonem nahoru po schodišti. Na prvním schodě trochu zavrávorala a rychle se chytila zábradlí. Nevzala si s sebou hůl, a to byla zřejmě chyba.

Gideon mezitím už zmizel uvnitř jejího bytu.

Hannah se uprostřed schodiště zastavila, několikrát se zhluboka nadechla a instinktivně se dotkla náhrdelníku. Musím to zvládnout, řekla si v duchu.

„Kam ji mám položit?“ zeptal se Gideon, jakmile vešla do dveří.

„Na zem vedle knihovny. Díky, Gideone.“ Zavřela za sebou.

Postavil krabici na zem, pak se narovnal a upřeně se na ni zadíval. „Vidím, že už chodíš bez hole.“

„Jen když jdu ven.“

„Bolí ta noha hodně?“

„Jen občas.“

„Ještě pořád chodíš na rehabilitaci?“

„Třikrát týdně navštěvuju bratrův atletický klub.“

„Hannah, proboha, přestaň se na mě takhle dívat. Půl noci jsem nespal, než jsem se rozhodl za tebou přijet. Moje sekretářka je vzteky celá bez sebe, protože jsem ji tam nechal, aby si se vším poradila sama. Letadlo mělo zpoždění a dvě hodiny jsem proseděl v L. A. v odbavovací hale. Přijedu do Seattlu a tady leje jako z konve. A když se k tobě konečně dostanu, chováš se, jako kdyby sis ani pořádně nepamatovala, kdo vlastně jsem.“

Hannah se zhluboka nadechla.

„V Seattlu často prší.“

„Ježíši, ženská, já teď nemám náladu na vtipy.“ Udělal dva kroky a dřív, než stačila ustoupit stranou, pevně si ji k sobě přitiskl. A potom ji políbil s takovou dychtivostí, že si okamžitě vybavila všechny ty kouzelné, společně prožité chvíle na Santa Inez.

Zavřela oči a v duchu sváděla sama se sebou vnitřní boj – nechtěla se ohlížet zpátky k minulosti, ale zároveň si zoufale přála vrátit čas.

„Polib mě, Hannah. Neudělalas to už tak zatraceně dlouho.“

Cítil, jak se z ní v jeho objetí pomalu vytrácí napětí a uvolňuje se. Ať prožila s Gideonem cokoli, bylo to příjemné a fyzicky ji to uspokojilo. Určitě by neuškodilo osvěžit vzpomínky. Pootevřela trochu rty a uslyšela ho spokojeně si povzdychnout. Sklouzl jí rukama dolů po zádech a přitiskl si ji k sobě ještě blíž. Teprve když jí

z jeho mokrých vlasů dopadla kapka vody na nos, zdráhavě zvedl hlavu. Z očí mu vyzařovala nesmírná úleva.

„Tak je to lepší,“ zašeptal. „Mnohem lepší. Teď jsi už skoro stejně mokrá jako já. Máš ručník?“

„V koupelně.“

Pustil ji a zamířil ke dveřím. „Za minutu budu hotový. Co kdybys zatím udělala kávu?“

Hannah se za ním zamyšleně dívala. „Dobře.“ Počkala, dokud za sebou nezavřel dveře koupelny, a pak pomalu odcházela do kuchyně. Na poloviční cestě si uvědomila, že ještě pořád drží v ruce poštu. Odložila obálky na stůl.

Gideon je tady. Nečekala, že ho zase uvidí. A hlavně se snažila sama sebe přesvědčit, že bude lepší, když se už nesejdou. Ale teď ho tu měla a musela se vypořádat s tím, jaký vliv na ni měl. A taky přijít na skutečný důvod, proč se vrátil do Seattlu. Jejich vztah skončil vlastně ještě dřív, než měl možnost se rozvinout. Gideon nebyl typ muže, který by běhal za nějakou ženou. Tak proč skutečně přijel?

Najednou Hannah vycítila, že stojí za ní v kuchyňských dveřích. Byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že si ani neuvědomila, že už vyšel z koupelny. Obrátila se k němu a všimla si, že drží v ruce dlouhou bílou obálku. V očích měl nezvykle ostražitý výraz.

„Asi bys to měla radši otevřít.“ Hodil obálku na stůl.

Hannah se na ni podívala a podle zpáteční adresy zjistila, že dopis je od Ballantinea. Na okamžik znejistěla, ale pak nervozitu vystřídal hněv. Neměla rozhodně v úmyslu stát se pro tyhle dva loutkou, s kterou si můžou hrát, kdykoli se jim zlíbí. Vzdorně vzala obálku do ruky a roztrhla ji.

„Je to pravděpodobně poděkování za večeři.“ Přelétla očima rychle obsah.

„Připadá mi to jako obchod.“

Hannah se trpce usmála. „To bude tím, že ty v jiné rovině než obchodní nedokážeš vůbec uvažovat.“

„Co chce teď, Hannah?“

Na okamžik zaváhala, ale nakonec se rozhodla povědět Gideonovi pravdu. „Říká, že mi rád přenechá část akcií ze Surbrookovy firmy, jestliže přehodnotím své rozhodnutí, pokud jde o zapojení do té vaší války.“ Hodila dopis zpátky na stůl a sundala ze sporáku konvici. „Co tomu říkáš, Gideone? Mám možnost rychle zbohatnout.“

„A stačí ti k tomu jen zásobit Ballantinea pár zajímavými informacemi o mně.“

„Bohužel o tobě ale nic zajímavého nevím.“

„A kdybys věděla, řekla bys mu to?“

Vrhla na něj hněvivý pohled. „Už jsem vám oběma dala jasně najevo, že se nehodlám nechat do ničeho zaplést, a myslela jsem to vážně. Nemůžu za to, že to ani jeden z vás pořád nechce pochopit. Jste tak soustředění na tu svou zatracenou válku, že nemůžete uvěřit, že někomu jinému třeba vůbec nezáleží na jejím výsledku. Ale přesně tak to je. Je mi úplně jedno, kdo v té válce o Surbrook vyhraje. Přijel jsi sem úplně zbytečně, Gideone. Nespolčila jsem se s Ballantinem proti tobě. Nemůžu ti o něm dát žádnou další informaci. A nesdělila bych ti ji, ani kdybych ji měla. S tím svým špehováním toho o jeho aktivitách víš stejně mnohem víc než já. A jsem si jistá, že on tě taky ani na okamžik nespustí z očí. Vydrželi byste tu svou hloupou hru hrát třeba až do soudného dne. Ale já s ní nechci mít nic společného. Vyjádřila jsem se dost srozumitelně?“

Dlouho se na ni zamyšleně díval. „Celý problém je v tom, Hannah, že bych si přál, aby ti na tom záleželo,“ řekl nakonec.

„Proč?“ zeptala se ohromeně.

„Nevím. Možná to bude tím, že tě chci a připadal bych si mnohem bezpečněji, kdybych věděl, že ti aspoň trochu záleží na tom, co se se mnou stane.“

„Snažila jsem se, vzpomínáš? Ale moje rady k ničemu nebyly, protože ty nejsi ochotný se změnit. Vybral sis svou vlastní cestu, Gideone. A budeš po ní muset jít sám.“

„Netušil jsem, že psychologové mají dovoleno své komplikované

případy takhle odepsat.“

Přelila kávu horkou vodou. „Je to mé osobní rozhodnutí. Nechci už s tebou dál ztrácet čas. Mám momentálně na práci mnohem zajímavější věci.“

„Deníky tvé tety?“

„Přesně tak. Hodně se toho z jejích zápisků naučím. A mám v úmyslu některé z jejích myšlenek realizovat v praxi. Tady máš kávu.“

Vzal si od ní hrníček, ale nespouštěl z ní oči. „Nepřijel jsem za tebou kvůli Ballantineovi.“

„Vážně?“

„Ty mi nevěříš, viď?“

„Řekněme, že mám dost úcty k tvým schopnostem, abych věděla, že se dokážeš věnovat dvěma úkolům zároveň. Třeba by ses se mnou

rád zase vyspal, ale pochybuju, žes vážil tak dlouhou cestu jen kvůli tomu. Máš určitě ještě další pádný důvod. Jsi zvědavý, co Ballantine dělá v Seattlu. A tak ses rozhodl zabít dvě mouchy jednou ranou.“

„Napadlo tě, že bych třeba mohl žárlit?“

Zadívala se na něj. „Napadlo mě, že by ti mohlo možná trochu vadit, kdyby se Ballantine stal mým milencem, sotva jsi ty se mnou skončil.“

„A je to tak?“

„Co myslíš?“

Gideon si lokl kávy. „Myslím že ne.“

„Fajn. Takže když jsme si tohle ujasnili, můžeš si zase načechrat svoje kohoutí peří a vrátit se zpátky na letiště. Máš určitě spoustu práce, Gideone. Pochybuju, že si můžeš dovolit utrácet čas tím, že mě jezdíš kontrolovat.“

„Nejel jsem sem takovou dálku jen proto, abys mě za čtvrt hodiny vykopla ze dveří. Mohla by ses, prosím tě, aspoň na chvíli uklidnit a dát mi šanci si s tebou promluvit?“

Hannah si zhluboka povzdychla, prošla kolem něj do obývacího pokoje a tam se posadila na pohovku. „Mluv, Gideone. Jsi na mě moc velký, abych tě vykopla ze dveří. Levá noha mně ještě přece jen neslouží, jak by měla.“

Sedl si do křesla a na stolek před sebou postavil hrnek s kávou.

„Vím, že mi nevěříš, ale přijel jsem za tebou“ zopakoval znovu. „To je jediný důvod mojí cesty.“

Hannah se s ním nepřela. Nemělo to smysl. Nevěděla, čemu má věřit. Ale bylo jí jasné, že musí být zatraceně opatrná. „Bylo by pro tebe značně nepraktické snažit se udržovat se mnou milostný poměr na dálku, Gideone. Pro mě tedy rozhodně.“

„Jak daleko ses už dostala v tetiných denících?“

Ta otázka ji překvapila. Rozhodně takovou změnu tématu nečekala. „Právě čtu o tom, jak přijela do vesnice na ostrově Revelation a navázala první kontakt s několika informátory.“

„Informátory?“

„Tak antropologové nazývají členy kmene, se kterými mluví o jejich zvycích a tradicích. Snaží se s nimi uzavřít přátelství a přimět je, aby mluvili bez zábran. Teta zřejmě spoléhala hlavně na ženy. Měla pocit, že je badatelé obvykle opomíjejí, a to není správné. Antropologové předpokládají, že muži ovládají společenský a politický život ve všech společenstvích, která zkoumají.“

„Není tam zatím žádná zmínka o tom, co by mohl znamenat ten kroužek na mapě?“

„Ještě ne.“

Gideon přikývl. „Hm, pravděpodobně není nijak zvlášť důležitý.

Začala sis už dělat poznámky pro svou knížku?“

Hannah byla ještě pořád ve střehu, ale když se bavili o denících Elizabeth Nordové, připadala si mnohem bezpečněji. „Ano. Myslím, že jsem si konečně ujasnila, na co se ve své knize hlavně soustředím. Teta se zajímala o rituály a zvyky, které ovlivnily ženy nejrůznějších kmenů. Učinila několik zajímavých pozorování, která byla v rozporu s převládajícími interpretacemi. Zajímala se především o postavení a moc žen v jednotlivých kmenech.“

„To je pro tebe určitě přitažlivé téma.“

„Rozhodně mnohem zajímavější než problematika mužské autority.“

Gideon se nepatrně usmál. „Fajn. Řekla jsi, co jsi chtěla. A já teď znovu a naposledy opakuju, že tu nejsem kvůli tomu, abych se tě snažil získat na svou stranu proti Ballantineovi.“

„Vážně?“

„Hannah, nezahrávej si se mnou takhle, nebo ztratím trpělivost.“

Nejdřív na něj vrhla ohromený pohled, ale pak se jí vrátil rychle smysl pro humor. „Budu si dávat pozor.“

„To bych ti radil.“

„Jak dlouho zůstaneš v Seattlu?“

„Nemůžu si dovolit víc než pár dní.“

„Kde budeš bydlet?“

Vzal do ruky hrnek s kávou. „Tady?“

„Ne, tady ne,“ řekla rozhodně.

„V tom případě se budu muset po něčem poohlédnout. Šla bys se mnou dneska na večeři?“

„Co bys udělal, kdybych odmítla?“

„Začal bych tě přemlouvat.“

Hannah přikývla. „A nepřestal bys, dokud bys nedostal odpověď, jakou chceš. Dobře, Gideone. Půjdu s tebou na večeři.“

„Díky, Hannah.“ Odložil kávu a vstal. Vrhla na něj překvapený pohled.

„Kam jdeš?“

„Musím si odpoledne vyřídit ještě jednu malou obchodní záležitost.“

Přestala se usmívat. „Jistě.“ Copak to netušila hned od začátku?

„Mám schůzku s tvým bratrem.“

Hannah vyskočila z pohovky. „Opovaž se! Už jsi mu toho provedl dost. Nech ho na pokoji, Gideone.“

„Chci si s ním jen promluvit. Neměj strach. Očekává mě.

Telefonoval jsem mu z letiště.“

„Nevěřím ti, Gideone.“ Dlouho se na ni upřeně díval.

„Zachránil jsem ti život.“

Začervenala se rozpaky. „To nemělo nic společného s obchodem. Když jde o práci, nevěřím ti. Jestli jsi přijel do Seattlu, abys mému bratrovi ještě víc uškodil, přísahám, že ti zakroutím krkem. Dals mi slovo, žes už s jeho podnikem skončil.“

„K čemu je moje čestné slovo, když mi nevěříš?“

„Gideone!“

„Uvidíme se večer. V půl sedmé.“

Zmizel ven ze dveří dřív, než ho Hannah stačila zastavit.

Rozběhla se k telefonu a vytočila bratrovo číslo.

„Nicku? Právě jsem mluvila s Gideonem Cagem. Co se kčertu

děje? Říká, že s tebou má schůzku.“

„To je pravda,“ souhlasil Nick. „Nedělej si starosti, Hannah. Jen si s ním promluvím.“

„Proč?“

„Nevím, o co mu jde. Zatím mi nic nenaznačil. Dám ti potom

vědět.“

„Nicku, vůbec se mi to nelíbí.“

„Teď mi nemůže nic udělat. To nejhorší už provedl.“

„Tak proč se s ním chceš sejít?“

„Asi ze zvědavosti. Ten chlapík je svým způsobem génius. Zajímá mě, o čem se mnou chce mluvit. Kromě toho můžu těžko odmítnout jeho žádost o schůzku po tom, co pro tebe udělal.“

Gideon nechal pronajaté auto na parkovišti a vešel prosklenými dveřmi do haly budovy, kde sídlila firma Accelerated Design. Sekretářka Nicka Jessetta ho hned uvedla do šéfovy kanceláře, a když za ním zavírala, cítil na sobě její zvědavý, ostražitý pohled.

Nick vstal okamžitě od stolu. Měl na sobě košili s kravatou, ale sako mu viselo ve skříni. Gideon se s ním setkal osobně poprvé a okamžitě ho napadlo, že má úplně stejné oči jako Hannah. Možná jen trochu tmavší zelený odstín.

Podal si s Nickem ruku a posadil se.

„Jestli jste se přijel podívat na trosky mojí firmy,“ podotkl Nick stroze, „jste tu moc brzy. Accelerated Design ještě není na kolenou.“

„Moc dobře vím, že bych tu žádné trosky nenašel,“ odpověděl Gideon.

„Tak čemu vděčím za vaši návštěvu?“

„Rád bych vám prodal jistý produkt, o který byste možná mohl mít zájem.“

„Netušil jsem, že prodáváte nějaké výrobky pro počítačové firmy.“ Nick se zdvořile usmál, ale v očích měl ostražitý výraz.

„Byl byste v téhle oblasti můj první zákazník.“ Nick na to nic neřekl a dál vyčkával.

Gideon se rozhlédl kolem sebe po přepychově zařízené kanceláři a všiml si stohů papírů a desek, navršených na všech dostupných místech. „Měl byste zájem o poradenskou službu v oblasti managementu, Nicku?“

„Od vás?“ Nick se zatvářil překvapeně. Gideon se usmál.

„Můžu vám prodat své odborné znalosti a zajistit tak, abyste

přežil.“

Nickovi chvíli trvalo, než tu informaci vstřebal. „A cena?“

„O té jsem ochoten jednat.“

„V žádném případě nesouhlasím s odprodejem akcií firmy.“ Gideon se znovu usmál. „S tím jsem ani nepočítal.“

Nick chvíli roztržitě ťukal koncem tužky do stolu. „Nejsem si jistý, jestli si vás můžu dovolit, pane Cagei.“

„Nějak se určitě dohodneme. Podrobnosti můžeme odložit na později. Teď jsem tu jen proto, abych zjistil, jestli máte zájem.“

„Byl bych blázen, kdybych ho neměl, nemyslíte?“

„Kdoví. Možná že byste si dokázal poradit i sám. Koneckonců, zůstal jste ve firmě v době, kdy by to jiný asi vzdal a opustil loď. A to už o něčem svědčí, nezdá se vám?“

„Přesně tohle říká i moje sestra,“ podotkl Nick, na okamžik zaváhal a pak se zeptal: „Proto jste tady? Kvůli Hannah?“

„Hannah tuhle návštěvu neschvaluje.“

„Musím říct, že se v lidech docela vyzná.“

„Ale teď se mýlí. Je vůči mně příliš podezřívavá, aby mohla být dobrým soudcem. Jestli se dohodneme na spolupráci, budete muset důvěřovat především svým vlastním instinktům.“

„Rád si udělám vlastní názor.“

„Takže máte zájem o moje služby?“ zeptal se Gideon otevřeně.

„Ano. Jen musím znovu opakovat, že si nejsem jistý, zda si vás

můžu dovolit.“

„To se nějak zařídí.“

„Rád bych měl písemnou smlouvu. Takovou, která by zaručovala, že se v budoucnu vzdáte jakýchkoli nároků na Accelerated Design. Přál bych si, aby váš honorář byl vázaný na prokazatelné zlepšení stavu firmy a nárůst jejího zisku. A chtěl bych stanovit zkušební období, abychom viděli, jestli spolu můžeme spolupracovat.“

„Jste opatrný člověk, Nicku.“

„Nedávno jsem dostal tvrdou lekci.“

Gideon pokrčil rameny. „Je dobré dostat ji na začátku kariéry.“ Nick se nepatrně usmál. „Zaplatil jsem za ni vysokou cenu.

Nechci, aby se to znovu opakovalo.“

„Jak jsem řekl, můžeme se dohodnout.“

„Už jste obědval, Gideone?“

„Ano. V letadle.“

„A máte nějaký plán na dnešní odpoledne?“

„Zatím ne.“

„Sestra říkala, že rád plavete. V mém klubu je slušně velký bazén. Odpoledne tam budu. Kdybyste chtěl přijít, jste vítaný.“

„Rád. Můžeme si tam popovídat.“

Nick se na Gideona upřeně zadíval a podotkl otevřeně: „Jsem vám vděčný za to, co jste udělal pro Hannah. Zachránil jste jí život.“

„Proto teď riskujete a mluvíte se mnou?“

„Proto, a taky z čisté zvědavosti.“

Bylo půl sedmé a Hannah netrpělivě přecházela po pokoji. Oblékla se už před půl hodinou do černobílých lněných šatů, ve kterých se bála sednout, aby se nepomačkaly, ještě než odejde.

Když Gideon konečně zazvonil, ulevilo se jí, protože už jí z té chůze začínalo bolet koleno.

„Jdeš pozdě,“ řekla podrážděně, jakmile mu otevřela dveře.

Omluvně se zadíval na hodinky. „Jen o pět minut. Měl jsem potíže s parkováním.“

„Ale mého bratra jsi našel bez problémů, viď?“

„Ano. Kde máš kabát?“

„Ve skříni.“

„Radši by sis ho měla vzít. Přestalo sice pršet, ale pěkně se ochladilo.“

Zamračila se. „V kabátě se mi ty šaty ještě víc zmačkají.“

Usmál se. „To nevadí. Budu se tvářit, že jsem si toho nevšiml.“ Sel ke skříni a sundal z ramínka její kabát. „Tak, a můžeme jít. Stůl máme rezervovaný na sedmou.“

„Kde?“

„V jedné restauraci na nábřeží, kterou mi tvůj bratr doporučil.“

Když začali scházet dolů ze schodů, Hannah se na něj upřeně zadívala. „Tak co?“

„Co má být?“

„O čem jsi s bratrem mluvil?“

„Bylo to obchodní jednání.“

„Gideone, jestli mi neodpovíš na rovinu, okamžitě tu večeři zruším.“

Povzdychl si. „Dobře. Nabídl jsem mu poradenskou službu v oblasti managementu.“

„Cože? Vždyť ty nic takového neděláš. Tvoje firma je investiční společnost.“

„Máš dojem, že už je pro mě pozdě, abych objevil jiné sféry podnikání?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ ujistila ho automaticky, protože psychologičtí poradci vždycky zastávají pozitivní přístup, když se jejich klienti snaží něco změnit. Ale byla z toho všeho čím dál víc zmatená. „Jen mi to s tebou nejde dohromady. Nezačal bys v ničem podnikat, pokud bys z toho neměl zisk nebo prospěch.“

„Dostanu honorář.“

„Bratr si teď asi nemůže dovolit takovou službu, tak jak ti zaplatí?“

„Jsi hrozně podezřívavá, Hannah.“

„A divíš se mi?“

„Ano. Nikdy jsem ti nelhal. Nedal jsem ti důvod k nedůvěře. Nemusíš si o bratra dělat starosti. Uzavřel jsem s ním čestnou a korektní dohodu. Přestaň se tím trápit. Uvolni se a užij si příjemný večer.“

Pochopila, že by nemělo smysl dál se ho vyptávat. V duchu se rozhodla, že ráno přitlačí na Nicka. „Asi máš pravdu. Ale nevěřím, že vážně uvažuješ o tom, že by ses začal věnovat jinému oboru podnikání.“

„Ani já si tím nejsem zatím stoprocentně jistý. Tohle je jen takový malý experiment.“

„Nemůžu říct, že by mě zrovna těšilo, když experimentuješ s mým bratrem.“

Tím musel naštěstí jejich hovor na toto téma skončit, protože stáli

před restaurací.

Byla to tradiční rybárna, umístěná na jednom ze starých mol, která lemovala nábřeží Seattlu. Obrovské nákladní lodě, které pravidelně kotvily v Elliot Bay, byly příliš velké pro tenhle starý přístav. Proto vznikl další, mnohem modernější na jižní straně města, a staré přístaviště se změnilo v park s řadou malých, příjemných restaurací.

Hannah tu mohla z okna pozorovat trajekty, které v pravidelných intervalech přejížděly napříč zátokou.

Večeře se skvěle vydařila a předčila její očekávání. Losos byl vynikající a stejně tak i víno. A Gideon se projevil jako báječný společník. Teprve v polovině večera si Hannah uvědomila, že vlastně celou dobu mluví jen ona. Zarazila se uprostřed věty a zamyšleně na něj pohlédla.

„Co se děje?“ zeptal se Gideon.

„Právě jsem zjistila, že ti vlastně celý večer vyprávím o denících mé tety.“

„Vážně? Ale moc mě to zajímá. Dokonči, cos říkala o tom kultu bohyně na ostrově Revelation.“

„Teprve se v tom začínám orientovat, ale teta jím byla očividně doslova fascinovaná. Jednalo se prý o bohyni moře a plodnosti. O požehnání ji prý mohly prosit jen ženy. Během obřadů konaných na její počest prý používaly zvláštní posvátnou nádobu.“

„Tvoje teta z toho usuzuje, že ženy řídily běh věcí na ostrově? Vzpomínám si, že se ve své knize zmiňovala o tom, že všechny zvyky a obyčeje byly orientované na ženy.“

Hannah přikývla.

„Dočetla jsem se i pár zajímavých věcí o svých vlastních předcích. Tenhle přívěsek je v naší rodině už po celé generace, Gideone. Patřil příbuzným, o kterých jsem ti vyprávěla. Té matematičce a umělkyni. A předtím jedné spisovatelce.“

„Pamatuju si, žes o nich mluvila. O ženách ve vaší rodině, které se nikdy neprovdaly.“

„A které byly velmi úspěšné. Teď ten šperk patří mně.“

„A ty se necítíš hodna ho nosit, protože jsi jen obyčejná psycholožka.“ S úsměvem napíchl na vidličku další kousek lososa.

Ale Hannah vzala jeho poznámku vážně. „Máš pravdu. Ženy, které ho nosily, byly neuvěřitelně silné osobnosti. Lidi jako ty považují takovou sílu za samozřejmou, Gideone. Ale já ne. Napsat knihu o Elizabeth Nordové, to by pro mě byl začátek cesty správným směrem. Dostala bych příležitost vykonat něco důležitého. Něco, co mi zajistí úspěch.“

„Sama jsi tvrdila, že máš především talent směřovat druhé lidi na správnou cestu.“

„Jenže takový talent lidi jako ty nebo Vicky Armitageová nikdy neocení.“

Přestal se usmívat. „Ty chceš, aby tě brala vážně Vicky Armitageová?“

„Je na tom něco špatného?“

Gideon se na chvíli zamyslel. „Asi ne. I když nevím – nikdy jsem se s tou ženou nesetkal.“

„Ty se mi směješ, viď, Gideone?“ zeptala se Hannah trochu dotčeně. „Vidíš, ani ty mě nebereš vážně. Ráda bych našla někoho, kdo by mě dovedl ocenit.“

„Hannah, to je nesmysl. Nevím, co tě k těmhle úvahám přivedlo. Víš moc dobře, že tě beru vážně. Myslíš, že bych odjel z Tucsonu uprostřed toho zmatku s Ballantinem a strávil s tebou dovolenou, kdybych tě nebral vážně? A domníváš se, že bych za tebou teď jezdil do Seattlu, kdyby tomu bylo jinak?“

„Ty jsi nepřijel za mnou, Gideone. Snažíš se vyznat v situaci, ve které ses ocitl s Ballantinem. Vypořádat se s krizí středního věku. Najít odpovědi na otázky, týkající se tvé práce, nebo možná podnikání obecně. Kdo ví? Z nějakého důvodu jsi přesvědčený, že některé z těch odpovědí ti můžu dát já. Ale není tomu tak.“

Upřeně se na ni díval. „Jak to víš?“

„Protože jsem přestala radit lidem, jako jsi ty, Gideone. Rozhodla jsem se myslet především sama na sebe.“

„Vážně? A jakou radu sis teď dala?“ zeptal se zvědavě.

Hannah si zamyšleně opřela lokty o stůl, položila si bradu do dlaní a zadívala se na něj. „Přestanu si dělat starosti s jinými lidmi a budu myslet jen sama na sebe. Nenechám se od tebe ani od Hugha Ballantinea využívat. Chci být hodna toho přívěsku, který nosím. Chci v sobě objevit svou vlastní sílu, Gideone, ať je jakákoli. A pak z ní vytěžit maximum. Stal se ze mě najednou úžasně ctižádostivý člověk.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Gideonovi konečně došlo, jak vážně to Hannah myslí. Neměla už zájem zachraňovat jeho ani nikoho jiného. Soustředila se jen a jen sama na sebe.

To zjištění pro něj znamenalo dost velký šok, protože v podvědomí cítil, že svého vnitřního neklidu by se dokázal zbavit právě jen s Hannah. Ta léčba by sice byla možná dočasná a trvala by jen v její přítomnosti, ale přinesla by aspoň na chvíli jeho duši klid.

Třeba opravdu přišel hledat odpovědi, o kterých předem věděl, že je nemůže přijmout. Přesto je chtěl slyšet.

„Jak moc jsi ctižádostivá, Hannah?“ zeptal se.

„Ještě nevím,“ odpověděla. „Ale v poslední době asi každým dnem o něco víc. Je to zvláštní, Gideone. Připadá mi, jako kdybych v sobě právě objevila něco užitečného a silného. Musím se na to jen pořádně soustředit a žít pro to. Lidi jako ty a Vicky Armitageová tenhle pocit určitě považujete za samozřejmý. Tu trvalou oddanost nějakému cíli. Já jsem ještě nikdy nic podobného nezažila. Máš před sebou ženu, která ve škole tolikrát změnila hlavní studijní obor, že se to snad ani nedá spočítat.“

„Ale nakonec sis přece vybrala,“ podotkl. „Psychologické poradenství.“

„Myslím,“ uvažovala nahlas, „že to pro mě byla jen záminka, jak si nevybrat povolání vůbec.“

„To je absurdní. Máš v sobě talent pomáhat lidem.“

„Ne, v mém případě to je asi jen snaha odčinit svoji neschopnost vybrat si vlastní životní dráhu.“

„Hannah, to, co říkáš, je úplně směšné.“ Začínal být rozzlobený, nebo možná i trochu zoufalý. Jen stěží se krotil. „Netvrdím, že bys neměla psát knihu o své tetě, ale mýlíš se, když se domníváš, že jsi až do dneška svůj život úplně promarnila. Co chceš dělat? Vrátit se zpátky do školy a získat doktorát z antropologie?“

„To je jedna alternativa…“

„Antropologů je na světě jako much. A vsadím se, že hodně absolventů má problém sehnat slušnou práci.“

„Máš pravdu. Ale já jsem neteř Elizabeth Nordové, copak jsi zapomněl? Vlastním teď její soukromou knihovnu. Na tom můžu stavět. Kdybych vyvolala dost rozruchu a senzace se svojí knížkou, měla bych vyhráno. Ale možná že se nevrátím zpátky do školy. Tetina knihovna je skutečnou studnicí informací, a ne jen o.ní samé, ale i o lidech, které zkoumala. Každý antropolog nebo lingvista, který bude chtít studovat její práce, se bude muset obrátit nejdřív na mě.“

„Chápu. Budeš mít v ruce klíč od její knihovny. Ale Hannah, zamysli se nad tím. To chceš vážně strávit zbytek života tím, že budeš střežit její tajemství?“

„Až se rozhodnu, jak ho strávím, dám ti vědět,“ odsekla trochu dotčeně. „Jestli ještě budeš někde nablízku, o čemž silně pochybuju. Určitě se máš v úmyslu brzy vrátit do Tucsonu. Řekla bych, že ta záležitost se Surbrookem začíná hořet.“

„Zřejmě ano, když se Ballantine dokonce pokouší tě podplatit.“ Usmála se. „Vadí ti to, viď?“

„Samozřejmě. Ten člověk se otevřeně snaží tě využít. Chtěl v tobě nejdřív vzbudit touhu po pomstě, a když neuspěl, vyrukoval s úplatkem.“ Gideon se jen stěží ovládl, aby nevybuchl nahlas zlostí.

„Mimochodem, co jsi mu řekla, když se té zeptal, jestli nemáš chuť se mi pomstít?“

„Odpověděla jsem mu totéž, co teď tobě. Nechci se nechat zaplést to té vaší zatracené války.“

Gideon netrpělivě zavrtěl hlavou. „Určitě jsi mu řekla ještě něco.

Nesnažil se zapůsobit na tvoje city k bratrovi?“

„Na rozdíl od tebe na mě Ballantine nenaléhal. Položil mi pár otázek a přijal moje odpovědi.“

„A jakou odpověď jsi mu dala, když se tě zeptal na náš výlet na Santa Inez?“

„Neptal se na něj. Už o něm totiž věděl.“

Gideon se na ni ohromeně zadíval. „On věděl, že jsme tam byli spolu? V jednom domě? Že jsme spolu u Karibiku měli milostný poměr?“

„Nazývala bych to spíš letní láskou, ne poměrem,“ opravila ho Hannah.

„Jestli věděl, že jsme spolu měli poměr,“ pokračoval Gideon a úplně ignoroval její poznámku, „proč si tedy myslel, že ještě budeš stát o pomstu?“

„Naznačil mi, že už mi určitě došlo, že to, že ses se mnou vyspal, pro tebe představovalo jen završení vítězství nad mým bratrem,“ řekla ledabyle. „Tvrdil, že takové věci děláš pro zpestření.“

„Ten grázl.“ Gideon se na ni upřeně zadíval a snažil se nahlédnout pod její chladnou, lhostejnou masku. „Uvěřila jsi mu?“

„Usoudila jsem, že za daných okolností dospěl k logickému

předpokladu.“ Vzala do ruky sklenku s vínem.

„Ptal jsem se, jestli jsi mu uvěřila.“ Nemohl už ovládnout hněv a cítil, že to na něm Hannah vidí. Napadlo ho, jestli se tím dokonce nebaví.

„Nechápu, proč ti na tom tak záleží, Gideone, ale nevěřila jsem mu. Zdálo se mi, že tě spíš přitahuju proto, že se snažíš vypořádat s problémy ve vlastním životě a já jsem tvojí vrbou, do které šeptáš o svých starostech. Vítězství nad mým bratrem pro tebe bylo příliš bezvýznamné, aby ses obtěžoval osladit ho tím, že se se mnou vyspíš.“

Gideon začínal být čím dál zoufalejší. Seděla celý večer proti němu a mučila ho. Jedinou útěchou mu bylo, že odmítla Ballantineovu interpretaci situace.

Vycítil už, že dnes večer bojuje předem prohranou bitvu, ale nedokázal se s tím vyrovnat. Potřeboval najít nějaký způsob, jak proniknout za hradbu, kterou si kolem sebe najednou Hannah vystavěla.

„Těší mě, že jsi nekoupila, co se ti Ballantine pokoušel prodat.

Využil by všech prostředků, aby mě dostal. I tebe.“

„Já vím. Jak jsi sám řekl, je ti hodně podobný.“

„Hannah! Kčertu, musíš překroutit úplně všechno, co řeknu? Já jsem tě přece nikdy nevyužil.“

„Víš to jistě, Gideone?“

„Samozřejmě. Ta stará záležitost mezi mnou a tvým bratrem s tebou neměla nic společného.“

„Tahal jsi mě kvůli tomu za nos.“

„Ne, Hannah, začala jsi s tím ty. Copak jsi už zapomněla, jak jsi za mnou přijela do Vegas a pokoušela se mě přimět, abych nechal tvého bratra na pokoji?“

„Nebyla jsem pro tebe rovnocenným partnerem, viď?“ Pokrčil rameny.

„Jsi psycholožka, ne finanční poradce.“

„A jako psycholožku mě nikdo nebere vážně. To je jeden z

důvodů, proč se ve mně probudila ctižádost.“

„Ježíši Kriste, začínáš tím být úplně posedlá.“ Přikývla.

„Možná. Ale radši bych to nazývala ctižádostí.“

Zadíval se na šperk, který jí zdobil krk. „Pokaždé, když se na tuhle věc podívám, zdá se mi ještě ošklivější.“

„Mně se moc líbí. A teď bych už jela ráda domů, Gideone.“

Zamračil se. Nevěděl, jak na ni. Zbývala mu už jen jedna jediná možnost.

„Dobře, Hannah, odvezu tě.“

Celou cestu v autě oba mlčeli. Gideonův pronajatý ford šplhal nahoru do kopce. Přejeli vnitrostátní silnici, která protínala střed města, a pak se dostali do klidnější čtvrti se starými, zděnými obytnými domy. Ve většině oken se ještě svítilo.

Gideon se snažil v duchu vybavit uspořádání ulic. Zatím se v Seattlu dost dobře nevyznal. Ale ještě pár takových výletů, a bude tu jako doma. Otázkou ovšem bylo, kolik jich ještě podnikne. Musel s tím dneska večer něco udělat.

Byl si jistý, že ví, jak na to. Hannah se sice bránila, ale její tělo určitě nezapomnělo na ty nádherné chvíle, které spolu prožili. Od jejich návratu z Karibiku uběhly už skoro tři týdny. A v jejím životě se očividně neobjevil žádný jiný muž. Určitě po něm dneska večer toužila, i když se tvářila tak lhostejně.

Gideon zaparkoval, beze slova otevřel Hannah dveře a počkal, dokud nevystoupí.

Nemohl na ni skočit hned, jak otevře dveře. Třeba mu dá

příležitost, kterou potřeboval, a pozve ho dovnitř na skleničku.

Když vedle něj šla po chodníku, neřekla ani slovo. Kdybych tak věděl, co se jí teď honí hlavou, napadlo ho. Horečně přemýšlel, jak by prolomil napjaté ticho, které mezi nimi zavládlo. A pak zahlédl její toyotu.

„Dali tomu autu nový nátěr, zatímco jsi byla na dovolené?“ Zastavil se u pouličního světla, aby si vůz prohlédl.

„Ano. Vypadá už zase slušně.“ Sáhla do kabelky pro klíče a šla dál.

Gideon musel zrychlit krok, aby ji dohnal. Mlha čím dál víc houstla a vypadalo to, že brzy začne zase pršet. „Ukaž, otevřu.“ Když vešli do domu a začali stoupat nahoru po schodech, natáhl ruku pro klíč.

„To je v pořádku.“

„Hannah, proboha, dej mi ten klíč.“

„Vlastní dveře umím odemknout sama.“

Když nepatrně zavrávorala, Gideon ji instinktivně chytil za paži a klíč jí vzal. Než stačila znovu začít protestovat, otevřel dveře jejího bytu a protlačil se za ní dovnitř, i když vycítil, že by se s ním ráda zdvořile rozloučila a zabouchla mu před nosem.

„Hannah,“ zašeptal a zavřel za sebou, „ty mě přece nechceš poslat pryč.“ Přitáhl si ji k sobě.

„Nemám zájem jít s tebou dneska večer do postele, Gideone. Jestli jsi kvůli tomu za mnou jel až z Tucsonu, zbytečně jsi ztrácel čas.“

Chtěla pokračovat, ale umlčel její chladná slova polibkem. Nebránila se. Místo toho zůstala pasivně stát v jeho objetí.

Přitiskl si ji ještě blíž k sobě a na hrudníku ucítil její hebká ňadra. Neuniklo mu, že nemá podprsenku. Sklouzl jí rukama dolů k pasu a pak na oblé boky.

„Polib mě, Hannah,“ zašeptal. „Vzpomeň si, jaké to mezi námi bylo. Nemohla jsi na to přece zapomenout.“ Nečekal na odpověď a znovu ji hladově políbil. Zoufale po ní toužil a přál si, aby to věděla.

Konečně ucítil, že se začíná uvolňovat, a v duchu vydechl úlevou. Přejel jí jazykem po plném dolním rtu a pak jím vklouzl mezi její zuby.

Zdráhavě zvedla ruce, aby ho objala kolem krku.

Gideon si uvědomil, že se mu nechce vzdát, ale je vydaná na pospas vášni, která mezi nimi vzplála. Stejně jako on.

Cítil, jak se chvěje, a srdce mu poskočilo radostí. Konečně mi zase patří, pomyslel si spokojeně. Tohle jsem měl udělat hned. Všemi těmi řečmi u večeře stejně vůbec ničeho nedosáhl. Vzhledem k jejímu momentálnímu duševnímu rozpoložení si s Hannah mohl poradit jen jediným způsobem – začít se s ní milovat. Rozepnul jí první knoflíček u šatů.

„Ne, Gideone.“

Pronesla to slovo s takovou rozhodností, že ani na okamžik nezapochyboval, že to myslí vážně. Neodtáhla se od něj pryč. Jednoduše mu řekla, aby toho nechal.

„Hannah, chceš to stejně jako já.“

„Už jsem ti řekla, že s tebou do postele nepůjdu.“

„Proč?“ zeptal se tiše a přejel jí zlehka dlaní přes ňadra. „Proč se tomu bráníš, drahoušku? Jsme přece milenci. Nemusíš mě posílat pryč.“

Zadívala se na něj, s rukama ještě kolem jeho krku, a Gideonovi se zdálo, že její oči jsou ještě hlubší a neproniknutelnější než kdy předtím.

„Nechci s tebou vést debatu na tohle téma. Odpověď zní ne.“

„Ty se mě bojíš, Hannah?“

„Možná.“

Pohladil ji po tváři. „Víš, že k tomu nemáš důvod. Nikdy jsem ti neublížil.“

„Bojím se, že ti ještě nejsem rovnocenným protihráčem, Gideone. Jsem už silnější, ale na tebe ještě připravená nejsem. Tam u Karibiku jsem riskovala a prohrála. Nechci to opakovat.“

Vrhl na ni zlostný pohled. „V čem jsi riskovala?“

„Myslela jsem, že se změníš. Ze mě začneš potřebovat a najdeme společnou půdu. Ale ty nikdy nebudeš jiný Vždycky zůstaneš tvrdý jako železo. Dokud nebudu stejná, nemůžu si dovolit se s tebou zaplést. Dobrou noc, Gideone.“

„Zatraceně, Hannah, dneska večer ti vůbec nerozumím. Mluvíš, jako kdyby ses musela přeměnit v nějakou superženu, než se odvážíš znovu si se mnou něco začít.“

„S tebou nebo s kterýmkoli jiným mužem. Naučím se určovat vlastní pravidla hry. A budu to já, kdo vždycky zvítězí, nebo aspoň vyrovná skóre. Vrať se za rok nebo dva, Gideone, a uvidíš.“

„Nemůžeš mě od sebe tak jednoduše odehnat.“

„Proč ne? Protože jsi mi tenkrát v té zátoce zachránil život? Nemůžeš čekat, že budu z vděčnosti ochotná kdykoli s tebou jít do postele. Už jsem ti za to poděkovala.“

„A to, co dělám pro tvého bratra? Za to jsem ještě žádná slova díků neslyšel.“

Ta drsná slova mu vyklouzla z úst dřív, než se nad nimi stačil zamyslet. Když si všiml, jak se jí zajiskřilo v očích, tiše zaklel. Zatraceně, proč radši nedržel jazyk za zuby?

„Dals mi jasně najevo, že tvůj obchod s mým bratrem se mě netýká. Když jsem se naposledy mezi vás zapletla, udělala jsem ze sebe hlupáka. Nemám v úmyslu to udělat znovu – pokud ovšem nevyužiješ svého postavení, abys mu nějak ublížil. Udělal jsi Nickovi tu nabídku proto, abys mě mohl přesvědčit, že ti dlužím dalších pár nocí v posteli?“

„Ne, zatraceně!“ vybuchl.

Spokojeně přikývla. „Myslela jsem si to. Koneckonců, ty určitě nepotřebuješ tak zoufale ženu. Určitě bys jich mohl mít v Tucsonu spoustu. Ne, mám pravdu. Jsi tady ze svých vlastních, soukromých důvodů. A nedomnívám se, že jedním z nich jsem i já, leda jen okrajově. Ale nechrne už toho, Gideone. Nemá cenu dál to rozebírat. Večeře byla báječná. Díky za ni a dobrou noc.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„To bude tím, že jsi zvyklý pořád jen vyhrávat.“

„My dva spolu ale nehrajeme žádnou hru.“

„Tam, kde existuje vítěz a poražený, jde vždycky o hru.“

Když vyklouzla z jeho objetí, nesnažil se ji zastavit. Hannah ustoupila instinktivně o krok stranou. Cítila, že když bude od Gideona v bezpečné vzdálenosti, bude to pro oba lepší. Moc dobře věděla, že se jí podařilo mu teď uniknout jen díky tomu, že ho svým chováním natolik překvapila, že ji neměl čas zastavit.

„Hannah, vyslechni mě.“

Smutně se usmála. „Myslel sis, že si se mnou snadno poradíš, viď, Gideone? Ale neměj strach, přežiješ to. Možná že nakonec dokonce zjistíš, že není nutné pokaždé vyhrát.“ Stála vedle stolu a pohrávala si se stránkou z tetina deníku. Nechala ho předtím otevřený v místě, kde se detailně pojednávalo o kultu ženy na ostrově Revelation. „Víš, že tyhle domorodé ženy měly velice zajímavou a spolehlivou metodu, jak ovládnout muže? Tím, že se staly prostředníkem mezi nimi a bohy, snadno udržely jejich přirozenou autoritu v patřičných mezích. Měl by sis přečíst, co^ se během těch oslav dělo. Trvaly vždycky celou noc. Ženy měly obrovskou vyřezávanou posvátnou nádobu, kterou naplnily vlastnoručně vyrobeným alkoholem. Během obřadu z ní všechny pily. Teprve když byla nádoba prázdná, mohly navázat kontakt s nejmocnější bohyní. Obávám se, že se přitom všechny ženy pěkně opily – včetně tety Elizabeth. Ve svých knihách se o tom sice nezmiňuje, ale v deníku ano.“

Hannah se překvapeně zarazila, když si uvědomila, že stránka, na kterou se právě dívá, je z mnohem dřívějšího období.

„Hannah, je mi úplně jedno, co tvoje teta psala o domorodých ženách.“ Gideon k ní přistoupil blíž a v očích měl hrozivý výraz.

„Chci s tebou mluvit o nás.“

„Pokud jde o nás dva, konverzace pro dnešek skončila, Gideone.“ Listovala stránkami deníku a hledala tu, kterou předtím četla.

„Přísahala bych, že jsem ho nechala otevřený na jiném místě. Možná že ty stránky otočil vítr. Ale neměla jsem přece otevřené okno.“ Nervózně se rozhlédla kolem sebe po pokoji. Cítila, že něco není v pořádku.

„Co se děje, Hannah?“ zeptal se Gideon a okamžitě zpozorněl.

„Já nevím. Je to jen takový pocit.“ Zadívala se na krabici s knihami, které ještě nevybalila. „Tuhle krabici jsem nechala zavřenou.“

„Teď je taky zavřená,“ podotkl Gideon věcně. Všechny čtyři rohy byly založené jeden pod druhým.

Hannah se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. „Ale ne tak, jak jsem to udělala já. Nechtěla jsem se zdržovat zastrkáváním rohů pod sebe. Gideone, mám dojem, že tu dneska večer někdo byl.“

„Kčertu! A my stojíme v obývacím pokoji a křičíme na sebe, jako dva rozhádaní manželé.“

„Nekřičíme.“

„Jdi na chodbu.“

„Ale Gideone…“

„Hned.“ Odtáhl ji za ruku ke dveřím, otevřel je a vystrčil ji ven.

„Kdybys něco slyšela, nebo kdybych se do tří minut nevrátil, křič.“

„Co chceš dělat?“ Vrhla na něj zmatený pohled.

„Jen zkontroluju, jestli nemáme návštěvu v ložnici.“ Než stačila cokoli říct, zmizel.

Hannah poslušně zůstala na chodbě. Vzhledem k tomu, jak byl její byt malý, hledání mu netrvalo dlouho. Za pár minut stál ve dveřích, se zamyšleným výrazem v obličeji.

„Všechno je v pořádku. Jestli tam někdo byl, je už pryč.“

„Proč by někoho zajímala krabice s knížkami?“

„Pravděpodobně netušil, co v ní je, když ji otevřel. Radši by ses měla podívat, jestli ti nechybí něco cenného. Ať to byl kdokoli, byl neuvěřitelně pořádný. Nenašel jsem nikde žádné viditelné stopy, že by tvůj byt někdo prohledával. Ani dveře nejsou poškozené.“

Hannah rychle zkontrolovala zásuvky, spočítala šperky a ujistila se, že železná zásoba hotovosti ještě pořád leží v mrazničce.

„Ty schováváš peníze do lednice?“ vyhrkl Gideon ohromeně.

„Pro případ nouze.“

„To je pravděpodobně druhé místo, kam by se zloděj podíval.

Potom, co by prohledal zásuvky v tvojí ložnici.“

„Ale nenašel je, a to je hlavní.“ Hannah vítězoslavně zavřela dveře lednice.

„Ne. Zdá se, že vlastně nenašel vůbec nic. Hannah, víš naprosto jistě, že byla ta krabice zavřená jinak?“

Ušklíbla se.

„Teď už začínám mít jisté pochybnosti. Kdyby tady někdo byl, našli bychom tu po něm asi víc stop. A pochybuju, že by zloděj byl tak pořádkumilovný.“

„Jsem stejného názoru.“

„Ale co kdyby to byl nějaký slídil, Gideone?“

„Prosím?“ Zamračeně se k ní obrátil. „Špeh? Myslíš, že sem Ballantine poslal někoho ze svých lidí?“

„Jestli někdy zjistím, že mi Ballantine nechal prohledat byt, postarám se, aby se za to smažil v pekle.“

„Nebudeš muset. Rozdám si to s ním sám. Nemá právo tě do tohohle zatahovat.“

„Řekla jsem to jen tak, Gideone,“ snažila se ho uklidnit, když viděla, jak je rozzuřený „Není moc pravděpodobné, že by Ballantine něco takového udělal. Co by tu hledal? Sotva může čekat, že by tu našel nějakou přísně tajnou obchodní informaci. Máš pravdu – jsem tím vším už asi posedlá. Nic se neztratilo. Jen jsem nechala deník otevřený na jiné stránce a krabici jinak zavřenou. Tyhle dvě věci můžou být sotva dostatečným důvodem k hysterii. Neměla jsem o tom mluvit.“

„Takže teď se snažíš sama sebe přesvědčit, že tu vůbec nikdo nebyl?“

Usmála se. „A daří se mi to, nebo ne? Sám jsi tvrdil, že každý průměrný zloděj by našel peníze v lednici. A i kdyby se mu moje stereo nezdálo dostatečně kvalitní, určitě by ho zajímaly šperky. Pokud jde o Ballantinea, nemá důvod prohledávat mi byt.“

Gideon si roztržitě prohrábl vlasy. „Asi máš pravdu.“

„Při zavírání dveří se zřejmě udělal průvan a stránky v deníku se samy obrátily,“ snažila se celou záhadu logicky vysvětlit.

„A co ta krabice?“

Pokrčila rameny. „Asi jsem zapomněla, jak jsem ji zavřela. Promiň, Gideone. Když nějaká žena žije sama, každá drobnost ji trochu znervózní.“

„Ale nemůžeš se té nervozity zbavit. Žádný z těch tvých rozumných důvodů tě úplně nepřesvědčil, že tu dneska večer nikdo nebyl.“

„Jak jsem řekla. Samotná ženská občas znervózní kvůli maličkosti. Ale rozhodně není důvod volat policii. Nedělej si starosti, Gideone. Budu v pořádku.“

Naklonil se přes stůl a zadíval se jí upřeně do očí. „Cítila by ses líp, kdybych tu zůstal přes noc.“

Ztuhla.

„Ne, necítila. Připadala bych si jako hlupák.“ Zvedl hlavu.

„Nemám v úmyslu začít tě svádět.“

„Já vím,“ řekla prostě. „Ani bych ti to nedovolila.“

„Budu spát na pohovce.“

„Je moc krátká.“

„Vydržím to.“

„Gideone, je úplně zbytečné, abys tu se mnou zůstával.“

„Je už skoro půlnoc a nemám nikde rezervovaný hotelový pokoj.“

„Zatraceně,“ zamumlala, „to přece není moje vina. Měl sis ho objednat dřív.“

„Prosím tě, Hannah.“

Zarazila se. Čekala další dávku argumentů, ne prosbu. Zadívala se na něj. „O co prosíš?“

„Nech mě tady.“ Kývl hlavou směrem k pohovce. „Nebudeš se muset bát, že tě někdo v noci znásilní nebo přepadne.“

„Proč tu chceš zůstat?“

„Protože jsem jel takovou dálku, abych byl s tebou.“

Zhluboka se nadechla. „Myslím, že to není nejlepší nápad, Gideone.“

„Jdi spát, Hannah. Slibuju, že se budu chovat slušně. Venku prší, jsem unavený a nemám ani rezervovaný pokoj. Víc ponížený už nemůžu být. Nech mě tady.“

Zkoumavě na něj pohlédla, pak jen mlčky přikývla, otočila se a odešla do ložnice.

Příští den ráno krátce po sedmé probudilo Gideona hlasité drnčení telefonu. Posadil se, celý ztuhlý a rozlámaný, protože pohovka byla opravdu hrozně krátká. Chvíli se zmateně rozhlížel kolem sebe a snažil se identifikovat místo, odkud se zvonění ozývá. Telefon byl schovaný za stohem knih ze sbírky Elizabeth Nordové.

„Buď stručný. Nemám dobrou náladu.“

„Je mi jedno, jakou máš náladu,“ odpověděl Steve Decker do sluchátka. „Jsem rád, že jsem tě vůbec našel. Gideone, nemůžeš pořád takhle někam mizet, kdykoli tě napadne.“

„Řekl jsem ti, že se za pár dní vrátím.“ Zadíval se na hodinky.

„Vlastně už zítra. Jak jsi mě našel?“

„Mary Ann tvrdila, že sis koupil letenku do Seattlu. Bylo mi hned jasné, že k cestě do Seattlu můžeš mít jen jeden jediný důvod. Tohle je byt Hannah Jessettové, vid?“

„Proč se ptáš, když to víš? Tak k věci, Steve. Proč mě vytahuješ z teplého gauče tak brzy ráno?“

„Z gauče? Ty jsi spal na gauči?“

„Zapomeň na to. Jen mi řekni, proč voláš.“

„Volám, protože nejsi jediný, kdo zmizel z dohledu. Ballantine není ve své kanceláři. Někam se vytratil.“

„Nebude snadné vést válku, ve které bude chybět protivník,“ podotkl Gideon skoro pobaveně.

„Tohle je vážná věc,“ zlobil se Steve. „Jestli tomu dobře rozumím, honíš se za ženskou, místo abys byl tady a pracoval. Ta záležitost se Surbrookem se musí vyřešit. A co roční plán? Navíc se mi ani trochu nelíbí, že Ballantine zase někam zmizel. Když to udělal naposledy, jel taky do Seattlu.“

„Já že se honím za ženskými?“

„Zatraceně, Gideone…“

„Dobře. Uklidni se. Možná že se poslední bitva odehraje právě tady v Seattlu. To tě nenapadlo?“

Decker zatnul zuby a počítal pomalu do deseti. „Naše bitvy se odehrávají vždycky ve tvé kanceláři, Gideone. To přece sám moc dobře víš.“

„Máš pravdu, Deckere – jako obvykle. Zkus to tam ještě chvíli udržet pod kontrolou, než se vrátím, ano?“ A Gideon zavěsil dřív, než stačil Steve cokoli odpovědět.

Pak se otočil a zjistil, že ho Hannah mlčky pozoruje z chodby. Měla na sobě květovaný župan a roztomile rozcuchané vlasy. Vždycky se mu líbilo, jak ráno vypadá.

„O co jde?“ zeptala se zpříma.

„Volal mi můj asistent. Ballantine prý někam zmizel.“

„Dáváte jeden na druhého bedlivý pozor, viď? Kde je?“

„Nevím a je mi to jedno. Ale když naposledy zmizel, jel za tebou do Seattlu.“

„Hm, tentokrát mě ale nenavštívil.“ Hlasitě zívla a pak se zadívala na deník, položený na stole. „Aspoň myslím že ne.“ Zamířila do kuchyně. „Dáš si kávu?“

„Hannah,“ řekl pomalu, „nemyslíš si, že tu opravdu včera večer byl, že ne?“

„Ne.“ V duchu si vybavila temně modré oči za potápěčskou maskou. „Ne, není to pravděpodobné. Myslím, že tady včera nebyl nikdo. V poslední době mám moc velkou představivost. Jdi se obléknout, Gideone. Nejsem zvyklá, aby mi po bytě pobíhali muži v trenýrkách.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Víš jistě, že chceš strávit hodinu a půl tady?“ Hannah se zastavila u dveří atletického klubu a vrhla pochybovačný pohled na Gideona.

„Byl jsem tu včera s tvým bratrem. Mají tu skvělý bazén.“

„Hodina a půl plavání se mi zdá dost.“

Gideon otevřel dveře. „Přestaň se mě snažit zbavit, Hannah. Do Tucsonu se vrátím až zítra.“

„Jsi neuvěřitelně tvrdohlavý.“ Obrátila se a rychle proklouzla dveřmi dovnitř. Šel jí těsně v patách.

„S tebou člověk nemá moc na vybranou. Když není tvrdohlavý, nikam se nedostane.“

„A víš jistě, že tě v recepci pustí dál?“

„Nick řekl, že to zařídí.“

„Zdá se, že spolu v poslední době úžasně vycházíte.“

„Máš pravdu. Úžasně.“ Což se rozhodně nedá říct o vztahu s Hannah, pomyslel si Gideon sklíčeně. Naškrábal do knihy návštěv své jméno a díval se, jak mizí v dámské šatně, aby se převlékla.

Nečekal, že stráví noc na pohovce. Byl si jistý, že její odpor nakonec zlomí a Hannah skončí v jeho náručí.

Začínal mít podezření, že všechny jeho problémy má na svědomí Elizabeth Nordová. Hannah byla jejími deníky doslova posedlá.

Když šla včera večer spát, Gideon si přečetl pár stránek z knížky, která zůstala ležet otevřená na stole. Nordová tam s neuvěřitelným zanícením popisovala kult na ostrově Revelation, který považovala za hlavní zdroj politické a společenské moci v kmeni. Bylo vidět, že je tím vším uchvácená. Pochlubila se dokonce, že jí dovolili účastnit se slavnostních obřadů.

Její informátorky ji zjevně přijaly úplně mezi sebe, protože byla žena. Mluvily s ní bez zábran o svém překvapivě liberálním sexuálním životě, ve kterém bylo dost místa i pro lesbické vztahy. Gideon vždycky předpokládal, že čím primitivnější kultura, tím víc muži ovládají sexuální aktivity žen. Pobaveně si uvědomil, že pověstné líčení života na ostrově Revelation bylo jednou z věcí, která

přiměla několik generací studentů číst s takovým nadšením

Amazonky.

Na stránkách, které Gideon prolistoval, nebyla ani zmínka o Roddym. Tušil, co se s tím mužem asi stalo. Elizabeth Nordová ho pustila k vodě, aby mohla veškerý čas věnovat budování vlastní kariéry.

Gideon věděl, jaké to je nechat někoho za sebou ležet v prachu a jít dál. Sám to udělal dost často. Nepřekvapilo ho, že se stejně chovala i Elizabeth Nordová. Každý člověk tak úspěšný jako ona tohle musí umět. Ale začalo mu dělat starosti, že se Hannah zřejmě rozhodla vyrovnat své tetě. A ani trochu ho netěšila představa, že by měl být tím, koho pustí k vodě.

Za pár minut vyšla Hannah ze šatny v zářivě žlutém trikotu a tyrkysových legínách. Užasle se na ni zadíval.

„Sem člověk nemůže přijít, když není vhodně oblečený,“ informovala ho. Sklouzla letmým pohledem po jeho plavkách. Gideon nedokázal poznat, jestli si vzpomněla na jejich společně strávené dny v Karabiku. Doufal že ano.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ podotkl. „Tohle je přece svobodná země.“

„Nelíbím se ti?“ zeptala se trochu dotčeně.

„Ještě víc se mi líbíš, když na sobě nemáš vůbec nic.“

„Běž plavat, Gideone.“

„Kam jdeš ty?“

„Do posilovny. Trenérka mi vypracovala cvičební program.“ Nakoukla skleněnými dveřmi dovnitř. „Mám štěstí. Je tam Vicky s Drakem. Chodí sem každý den a zvedají činky, jako kdyby nevážily vůbec nic.“

Gideon se zvědavě zadíval dovnitř. „Tak to je ta pověstná Victoria Armitageová? Ta dáma, která tě v poslední době tolik inspiruje?“

„To je ona. Ta v zeleném trikotu a se zrzavými vlasy.“ Gideon se na ni chvíli díval, jak cvičí. „Je pěkně prsatá.“

„Přesně tohle o ní řekl můj bratr,“ zamumlala Hannah a otevřela dveře.

Gideon se díval, jak se Hannah pracně přivazuje řemínky k posilovacímu stroji, který jí téměř okamžitě začal roztahovat nohy. Z místa, kde stál, měl báječný výhled. Hannah zvedla hlavu, a když si všimla, jak jí nestydatě zírá do rozkroku, vyplázla na něj jazyk. Zamával jí a odešel k bazénu.

Když doplaval, vrátil se zpátky k tělocvičně a našel tam Hannah, jak zápasí pro změnu s jiným strojem. Podle vlhkých skvrn na jejím žlutém trikotu odhadl, že cvičí poctivě. V obličeji měla soustředěný výraz a uvědomil si, že se baví s Victorií Armitageovou.

Gideon usoudil, že muž na rotopedu je Victoriin manžel Drake. Zdálo se, že je ve stejně vynikající fyzické kondici jako jeho manželka. Na ramenou i na zádech se mu rýsovaly obrysy pevných, propracovaných svalů. Přesto ve srovnání s rusovlasou Vicky vypadal skoro křehce. Gideon začínal teprve teď chápat, proč je Victoria Armitageová pro Hannah tak silným hnacím impulzem. Vyzařovala z ní totiž nesmírná energie a rozhodnost. Jestli buduje svou kariéru se stejnou vervou, jako v tělocvičně zvedá činky, vůbec se nedivil, že je tak úspěšná.

Hannah se na Vicky Armitageovou nejspíš dívala stejnýma očima jako Gideon na Hugha Ballantinea. Oba dva vypadali tak nesmiřitelně, že si s nimi nikdo v jejich okolí nechtěl nic začít, protože věděl, že by nakonec musel vzít nohy na ramena a utéct. Lidi jako Vicky a Ballantine neznali slova dohoda ani kompromis.

Gideon otevřel dveře posilovny a v duchu si přitom vzpomněl, že totéž často říkali i o něm.

„Gideone! Už jsi skončil s plaváním?“

Snažil se v duchu odhadnout, jestli je Hannah ráda, že ho vidí. Možná že už ji boj s těmi všemi mučícími stroji i Vicky Armitageovou vysílil. „Pro dnešek toho mám dost,“ řekl a s úsměvem kývl na Vicky.

„Tohle je doktorka Victoria Armitageová,“ řekla Hannah chladně.

„A její manžel, doktor Drake Armitage. Určitě jsem o nich s tebou už mluvila. Gideon Cage,“ pokračovala v představování. „Můj známý, který přijel na návštěvu z Tucsonu.“

„Vidím, že jste si byl zaplavat,“ podotkl Drake, když se pozdravili. „A co posilovna?“

„Tomuhle druhu cvičení se nevěnuju,“ přiznal Gideon otevřeně.

„Aby si člověk vybudoval silné svaly, potřebuje zátěž. Plavání samo o sobě není tak účinné.“

„Budu na to pamatovat.“

Vicky se na něj usmála, ale z očí jí ještě šlehaly blesky. Zjevně ji vyrušil z hádky s Hannah. „Právě jsme diskutovaly o práci paní Nordové. Můj otec byl taky antropolog. Několik let vyučoval.“

„Aha,“ odpověděl Gideon neurčitě. Bojovný výraz v očích Hannah se mu ani trochu nelíbil. Celou dobu zatím mlčela a poctivě ohýbala a zase napínala koleno.

„Vickyin otec napsal pár přednášek, které znevažovaly tetinu práci,“ podotkla teď Hannah tiše.

„Bohužel je skoro nemožné zpochybnit někoho tak etablovaného, jako byla Nordová,“ řekla Vicky. „Nikdo jeho přednáškám nevěnoval moc pozornosti, i když mu je zveřejnili.“

„Teta byla takovým expertem ve svém oboru, že kdyby někdo chtěl její práci zdiskreditovat, musel by přijít s mnohem přesvědčivějšími důkazy.“ Hannah vší silou vykopla nohu před sebe.

„Váš otec takové důkazy zřejmě neměl.“

„Můj otec bez vší pochybnosti dokázal, že se mýlila ve své analýze mocenské struktury na ostrově Revelation. Dokázala to, co dokázat chtěla, a podle toho zkreslila své poznatky. Ženský kult, o kterém s takovým zaujetím psala, nebyl ničím jiným než obyčejnou společenskou institucí, podobnou sousedskému posezení s vyšíváním v devatenáctém století.“

„To je nesmysl,“ vybuchla Hannah.

„Dokažte to. Předejte deníky a zápisky kvalifikovaným profesionálům, kteří je dokážou náležitě interpretovat.“

„Teď není nutné s něčím takovým Hannah obtěžovat,“ vložil se mezi ně Drake mírně. „Ta knihovna je její. Může si s ní dělat, co chce.“

„Děkuju vám, Drakeu.“ Hannah se sklonila a odepnula nohy z posilovacího stroje. „Jsem ráda, že si to aspoň někdo uvědomuje.“

„Nezlobte se na Vicky. Je nervózní, protože jsme zatím nedostali grant pro náš výzkum.“ Drake se očividně snažil utišit rozbouřené vody. „Řekl jsem jí, že si nemusí dělat starosti. Mluvil jsem se správcem fondu osobně a ujistil mě, že se všechno dobře vyvíjí. Do konce druhého čtvrtletí budeme peníze mít a příští jaro odjedeme s Vicky pracovat do terénu.“

„Nesnáším, když musím být závislá na těch hloupých nadacích, vedených hordou amatérů, kteří si myslí, že mají právo rozhodovat, který výzkum je důležitý,“ ozvala se Vicky podrážděně.

Hannah se jízlivě usmála. „Nemůžete být moc vybíravá, Vicky. Musíte si vzít peníze od kohokoli, kdo vám je nabídne. Takový je život v akademickém světě.“ Pak se Hannah konečně zadívala na Gideona. „Skončila jsem. Půjdeme na oběd.“

„Fajn.“ Sledoval ji, jak opatrně vstává z posilovacího stroje. Bylo na ní vidět, že cvičení jejímu bolavému koleni dalo zabrat. Instinktivně však vycítil, že by neocenila, kdyby jí před Armitageovými podal ruku. Kývl Vicky s Drakem na pozdrav a vyšel za Hannah ven z tělocvičny.

„Vím, že jsem neměla dopustit, aby mě takhle dostala,“ povzdychla si, jakmile se za ní zavřely dveře, „ale někdy mě příšerně vytočí. Drake se snaží udržet všechno v mezích slušnosti, ale viděl jsi sám, že Vicky je těžké zastavit.“

„Dotáhne to daleko, jestli se o všechny šance nepřipraví svou výřečností.“

„Hned tu budu, Gideone,“ řekla Hannah, setřela si hřbetem ruky pot z čela a zamířila k šatně.

Naobědvali se v elegantní jídelně, která byla součástí atletického klubu. Gideon si objednal lososa, Hannah hamburger.

„Proč si nedáš něco lepšího?“ zeptal se udiveně.

„Jím tady pokaždé, když mě sem Nick vezme. Šéfkuchař umí spoustu specialit, ale kromě toho i ty nejúžasnější hamburgery ve městě.“

Gideon se s ní nepřel. „Co chceš dělat odpoledne?“

„Vážně máš v úmyslu se tu zdržet?“

„Přesně tak.“

Přikývla. „V tom případě můžeme zajít na trh pro zeleninu.“

„To zní lákavě.“

Hannah zvedla obočí. „Kdyby ses začal nudit, víš, co můžeš udělat.“

„Myslím, že ti ty rozhovory s Vicky Armitageovou moc neprospívají. Začínáš mít stejný problém s výřečností jako ona.“

Hannah mu na to chtěla něco jízlivého odpovědět, ale nedostala už příležitost, protože jí číšník přinesl obrovský křupavý hamburger, plný cibule, rajčat a salátu. Hannah se do něj slastně zakousla a pak podotkla: „Mimochodem, díky, žes mi nenabídl pomoc v té tělocvičně a neudělal ze mě starou, chromou babičku.“

„Třeba spolu umíme komunikovat líp, než si myslíš, Hannah.“

Gideon si ohromeně uvědomil, že tržiště je ve dne úplně jiné než ten večer, když se vracel z restaurace zpátky do hotelu. Zákoutí plná pochybných individuí a zlodějů ožila nejrůznějšími stánky, kde se prodávalo úplně všechno – od zeleniny až po kožené zboží. Červená rajčata, žluté papaje, zelené limety a fialová čekanka – všechno bylo vkusně naaranžované, a tak prodavači poutali pozornost nejen potenciálních kupců, ale i turistů s fotoaparáty a malířů.

Na rybím trhu nabízeli pověstného tichomořského lososa a taky škeble, garnáty a platýze.

„Chceš jít dneska večer někam do restaurace?“ zeptala se Hannah, když se zastavila před dlouhou řadou jasně žlutých paprik.

Gideon se na ni zadíval a v duchu si vybavil klidné večery, které spolu trávili v domku Elizabeth Nordové.

„Ani ne,“ odpověděl. Aspoň už se smířila s tím, že budou večeřet společně. Nesmím to uspěchat, napomenul se Gideon v duchu.

Neřekla na to nic, ale otočila se a objednala dva velké artyčoky.

Potom koupila k snídani papáju.

Možná že když na ni půjdu pomalu, nebudu se muset zítra ráno zase probouzet na pohovce, usoudil Gideon. Jen jedna společná noc. Byl si jistý, že by se vrátilo všechno, co spolu prožívali na Santa Inez, kdyby Hannah nalákal zpátky do postele.

Když vyjeli ven z přelidněného centra, v Gideonovi znovu narostlo sebevědomí. Hannah seděla vedle něj a vypadala uvolněně. Na zadním sedadle ležely sáčky se zeleninou a rybou. Gideon byl čím dál víc přesvědčený, že si s Hannah nakonec poradí.

Odnesl jí nákup do bytu, plný očekávání a naděje.

Ale když se spokojeně usadil na židli, najednou někdo zaklepal na dveře. Hannah opřela hůl o pohovku a šla otevřít.

„Zatraceně,“ zlobila se cestou. „Proč nepoužíváte zvonek?“

„Doufal jsem v trochu vřelejší přijetí,“ podotkl Hugh Ballantine.

„Kromě toho byly dveře otevřené.“

Gideon cítil, jak se celé jeho nitro mění v ledovou ocel. Pomalu vstal a šel ke kuchyňským dveřím. Ballantine se podíval Hannah přes rameno a uviděl ho.

„Znamená to,“ zeptal se Ballantine Hannah, „že nemáte zájem o moji nabídku?“ Ale nespouštěl přitom oči z Gideona.

„Přesně tak,“ odpověděl Gideon klidně. „Copak jste si vážně myslel, že byste mě mohl dostat přes ni?“

„Za pokus to stálo.“

„Ne,“ řekl Gideon. „Nestálo. Zaplatíte za to.“

Hannah se konečně vzpamatovala a hněvivě se jí zablesklo v očích. „Přestaňte! Oba dva. Copak mě neslyšíte? Jste jako dva kluci, kteří se perou o kornout zmrzliny.“

„Nepleť se do toho, Hannah,“ umlčel ji Gideon. „Tebe se to netýká.“

„Ne? Tohle je můj byt, jestli jste si toho nevšimli. Ani jednoho z vás jsem sem nepozvala. Oba se mě snažíte využít, abyste mohli dál vést tu svou hloupou válku. Tvrdíte, že se mě to netýká? Fajn, souhlasím s vámi. Vypadněte. Oba dva.“

Gideon se na ni ani nepodíval.

„Klid, Hannah.“

„Ven!“ vykřikla. „Nedovolím, abyste používali můj domov jako své bitevní pole. Chci, abyste odsud oba okamžitě zmizeli, nebo zavolám policii a nechám vás vyvést. Řekla jsem to dost jasně?“

„Naprosto,“ odpověděl Ballantine a usmál se tím svým pokřiveným úsměvem.

„A ty taky vypadni,“ obrátila se na Gideona s očima plnýma hněvu. „Tvým jediným zájmem v životě je vést s ním válku. Nenech se rušit. Ale hrajte si ty své chlapské hry na ulici. Chci, abyste odsud oba zmizeli.“

Gideon konečně odtrhl oči z Ballantineovy tváře a podíval se na Hannah. Stačil jediný pohled, a bylo mu jasné, že bude muset skutečně odejít. Beze slova vzal do ruky větrovku a zamířil ke dveřím. Ballantine vyšel ven první.

Jakmile stáli na chodbě, zabouchly se za nimi dveře.

Gideon si přehodil bundu přes rameno a vykročil ke schodům.

„Nepředpokládám,“ podotkl ledabyle, „že byste měl zájem si promluvit, že ne?“

„Asi ne. Ale můžete to zkusit.“

„Tím, že jste se snažil využít Hannah, jste jen ztrácel čas.“

„Vážně?“ Ballantine za ním pomalu scházel dolů po schodech.

„Připadá mi, že ten výlet stál za to – i kdybych sem jel jen proto, abych viděl, jak vás vyhazuje ze svého bytu.“

„Já se tam vrátím. Vy ne.“

Ballantine se zhluboka nadechl chladného, svěžího vzduchu. Oba muži stáli naproti sobě dole pod schody.

Ballantine se usmál. „Kdoví, třeba by to nakonec vyšlo.“

„Myslíte s Hannah?“ Gideon zavrtěl hlavou. „Ani náhodou.

Nikdy by nezradila muže, který je jejím milencem.“

Ballantine zvedl tázavě obočí. „Ani kdyby ji ten chlap využil?“

Gideon vykročil po chodníku a vůbec ho nepřekvapilo, když se k němu Ballantine přidal. Jiskřilo to mezi nimi napětím. „Tohle jste se jí snažil namluvit? Že jsem ji využil?“

„Byla to pravda. Ta záležitost s Accelerated Design pro vás byla moc rutinní, aby vám přinesla větší uspokojení. Svést Jessettovu sestru vám asi připadalo jako zajímavý nápad. Ale nepočítal jste s tím, že se vám bude tolik líbit, viďte, Cagei?“

„V lidech se vůbec nevyznáte, Ballantine. Nevíte, o čem mluvíte.

Co kdybychom to zkusili znovu a drželi se obchodu?“

„Poslouchám.“

„Surbrook může být váš.“

Ballantine vrhl na Gideona ledový pohled.

„Nesmysl.“

Gideon pokrčil rameny.

„Dobře, když tu firmu nechcete, zapomeňte na to. Vezmu si ji. Je to dobrý, solidní malý podnik. Najdu pro něj nějaké využití.“

„O čem to mluvíte, Cagei?“

„Říkám vám, že jsem se rozhodl nebojovat s vámi o Surbrook.

Cena začíná být příliš vysoká.“

Ballantine se nadechl svěžího vzduchu. „Co byste řekl svým klientům?“

„Že tahle hra nestála za to.“

„Nevěřím vám, Cagei. Takhle z boje nevycouváte.“

„A proč ne?“ Gideon se díval na černobílou kočku, jak se rozběhla tichou ulicí za veverkou. Ta ji koutkem oka sledovala a pokaždé, když se k ní kočka přiblížila, veverka jednoduše utekla dál. Nenechala se vyrušit od shánění večeře.

„Víte zatraceně dobře proč. Když z tohohle vycouváte, stejně po vás půjdu dál. Nemůžete se mi vyhýbat navždycky. Kdybyste to udělal, dosáhl byste stejného výsledku, jako kdybyste bojoval a prohrál. A vaši investoři začnou mít pochybnosti. Ty se brzy změní v paniku. Opustí potápějící se loď tak rychle, že se ani nestačíte vzpamatovat.“

„Jak jsem řekl. Vezměte si Surbrook, jestli ho chcete.“ Gideon pozoroval veverku, jak mizí kočce z dosahu.

„Na tohle vám nenaletím, Cagei. Zůstanete a budete bojovat. Ještě nikdy za celou svou kariéru jste se nevyhnul žádné konfrontaci.“

„Teď to dělám.“

„Proč?“ naléhal na něj Ballantine. „Jiné věci jsou pro mě momentálně důležitější.“

„Ta žena? Tomu nevěřím. Pro vás neexistuje nic důležitějšího než pověst vaší firmy. Kromě toho, jak dlouho se domníváte, že u vás zůstane, až zjistí, že to s vámi jde z kopce?“

„Hannah do toho nepleťte. Pokud si vzpomínám, přála si, abychom ji z té války vynechali. Myslím, že dělá dobře. Já z ní mám v úmyslu vycouvat taky.“

„Nemůžete. Jste v pasti.“

„Jen když se do ní nechám dostat.“ Gideon si povzdychl. „Tak už to pochopte, Hughu. Nemůžete mi ublížit tak, jako jsem já ublížil vašemu otci.“

„Ježíši. Vy to dokonce připouštíte.“

„Že jsem ho finančně zruinoval? To jsem nikdy nepopíral. Kdysi bych byl kvůli vašemu otci třeba zaprodal duši ďáblu. Udělal bych pro něj všechno. Ten syčák to věděl. A využil toho. Pak mi klidně zakroutil krkem a nechal mě, abych se z toho bahna vyhrabal sám.“

„Lžete.“

Gideon s povzdechem uvažoval, proč se vlastně vůbec snaží něco Ballantineovi vysvětlovat. Obvykle to nemíval ve zvyku.

Lidi takové chování většinou pokládají za projev slabosti.

„Neznal jste svého otce tak dobře jako já. Tenkrát ne. Věděl jsem, jak umí být krutý. Ale doufal jsem, že u něj mám protekci, protože jsem byl jeho chráněnec a pak partner. Byl jsem jeho dlužníkem. Dal mi víc, než o čem jsem kdy snil. Byl otcem, kterého jsem nikdy neměl.“

„Zkraťte to drama, Cagei.“

Gideon pokrčil rameny. „Dobře. Nebudu vás nudit nepříjemnými detaily. Když odešel a nechal mě na holičkách, přísahal jsem, že se mu pomstím. Zasvětil jsem tomu cíli celý život. A hodně jsem kvůli tomu ztratil.“

„Jestli tím myslíte to, že vás Sharon opustila, tak to

neberu. Všichni věděli, že jste vy dva měli problémy už dávno

předtím, než s vámi otec přerušil styky.“

„Ty problémy se pak ale vyhrotily.“ Gideon si vzpomněl na věčné hádky a nekonečné obviňování, kterému musel čelit, když Ballantine zmizel s akciemi společnosti.

Sharon byla nešťastná už předtím. Když se s ní oženil, byla cenou, třpytivým klenotem, kterým potřeboval završit svůj úspěch. Když byl mladší, připadalo mu, jako kdyby ženy jako ona byly z jiné planety –protože klukovi, který si vydělával prodáváním kradených zpětných zrcátek a pochůzkami pro Cyruse Ballantinea, byly naprosto nedostupné. Když se s Sharon seznámil, poprvé v životě vydělával skutečné peníze. Věděl, kam směřuje, a měl obrovské plány.

Přestože dosáhl pozice, kdy si mohl mezi ženami vybírat, Sharon mu pořád připadala výjimečná. Nejen tím, jak vypadala, ale pocházela z vlivné rodiny, měla dobré školy i slušný majetek.

Po třech měsících mileneckého vztahu se vzali a manželství jim vydrželo půl roku. Gideon nejdřív doufal, že vzájemné problémy nakonec nějak vyřeší. Ale pak došlo na lámání chleba…

Po finanční krizi pochopil, že se mu nepodaří si Sharon udržet. Měla na něj zlost a byla vůči němu zatrpklá kvůli tomu, co se stalo. Napsalo se o něm příliš mnoho trapných článků v novinách, musela vyslechnout příliš mnoho ponižujících poznámek v klubu. Její manžel, který vždycky vítězil, najednou prohrál. Vyčítala mu, že z ní udělal před rodinou i přáteli hlupáka. Nakonec si našla milence a ani se neobtěžovala to před svým mužem zatajit – jako kdyby tím chtěla Gideona potrestat. Ale v tu dobu mu na ní už nezáleželo tolik, jak by asi mělo. Neměl totiž v hlavě nic jiného než plány na pomstu, které ho úplně pohltily.

„Tak jste se rozvedl,“ podotkl Hugh. „Mám se kvůli tomu snad trápit?“

„Ne.“

„Nevěřím ani na okamžik, že jste v mém otci viděl svého nevlastního rodiče. Nikdy byste se k němu nezachoval tak bídně, kdybyste k němu měl citový vztah.“

„Hughu, zamyslel jste se někdy pořádně nad tím, co se vlastně stalo, když se společnost vašeho otce rozpadla?“

„Řekl mi o tom sám. Vysvětlil mi, jak jste dva roky mámil peníze v bankách a dával žaloby na policii, než jste to konečně vzdal.“

„Faktem je, že váš otec zatraceně dobře věděl, že může zkrachovat. Tak vyvezl peníze za hranice a pak zmizel na Bahamy. Byl jsem to já, kdo zůstal sedět uprostřed vší té špíny, s ohromeným výrazem v obličeji.“

„A přesně tak budete vypadat, až s vámi skončím já.“

Gideon se znovu zadíval na veverku. Přestalo ji bavit věčně někam uskakovat před kočkou. Rozběhla se a ve vteřině byla nahoře na stromě. Kočka to vzdala a šla si hledat snadnější kořist.

„Ne, Ballantine, to se nestane. Jednou bylo víc než dost.“

„Připravím vás o všechno, co máte. O klienty. O vaši pověst.“

„Uvidíme.“ Gideon se zastavil a otočil se k němu. „Mám dojem, že tahle konverzace dospěla ke svému logickému závěru. Dobrou noc, Ballantine.“

Ballantine zůstal stát na chodníku. S vlasy rozcuchanými od větru vypadal jako farmářský kluk. Tahle podoba mu v obchodě nesmírně prospěla. Hodně lidí Hugha Ballantinea podcenilo, protože nevypadal jako žralok, i když se jím stal. Ale Gideon věděl moc

dobře, s kým má tu čest. Znal totiž jeho otce a jablko nepadá daleko od stromu.

„Vy nevycouváte z boje, Cagei. Máte hodně co ztratit.“

„Vy taky. Ale nemyslím, že byste o tom chtěl teď slyšet. Když jsem byl ve vašem věku, taky jsem nikoho neposlouchal.“ Gideon se otočil a zamířil po chodníku zpátky k domu, kde bydlela Hannah. Celou cestu cítil v zádech upřený Ballantineův pohled.

Hannah seděla u stolu, před sebou měla otevřený tetin deník a snažila se číst. Nákup uložila do lednice, protože se jí už nechtělo připravovat si večeři. Připadalo jí, že je v bytě najednou nepříjemné chladno. Masírovala si dlaněmi paže, aby se trochu zahřála, a v duchu uvažovala, kam asi Gideon s Ballantinem šli.

Měla právo je oba poslat pryč. Nechtěla mít nic společného s tou sebezničující bitvou, kterou spolu vedli. Gideon si zvolil sám svou vlastní cestu, a pokud šlo o Hannah, bylo jí jedno, jestli skončí v pekle.

Nebude ho soudit. Byl to mocný muž, který si vybudoval kariéru v drsném, krutém světě obchodu. Věděl, co dělá, a byl ochotný za to platit. Ale Hannah nedovolí, aby ji do toho vtáhl.

Vzpomněla si, jak ti dva muži proti sobě stáli v jejím bytě a ledovým pohledem přeměřovali jeden druhého. V tom okamžiku pochopila, že vlastně není důležitá ani pro jednoho z nich – leda kdyby ji mohli nějak využít. Pokud šlo o Hugha Ballantinea, nevadilo jí to. Ale neznamenat nic pro Gideona, to ji bolelo.

Slova na stránce deníku se jí začala rozplývat před očima.

Hannah několikrát zamrkala a snažila se soustředit.

Její teta opustila svého „drahého Roddyho“ bez výčitek svědomí. Ani já bych se neměla trápit kvůli Gideonovi, snažila se Hannah přesvědčit samu sebe. To, co se mu stalo, se jí přece vůbec netýká. Musí se naučit potlačit v sobě sympatie a soucit. Musí se pokusit být jako teta.

Elizabeth Nordová od té doby, kdy odjela na ostrov Revelation, nikoho nepotřebovala. Vystačila si celý život sama. Byla hodna šperku, který zdědila. Hannah se ho instinktivně dotkla. Elizabeth Nordová nemámila čas starostí o osud druhých.

Když Hannah vyrušilo z přemýšlení hlasité zaklepání na dveře, polekaně sebou trhla. Nečekala už žádnou návštěvu. Pomalu, s pocitem zvláštní nevyhnutelnosti vstala ze židle a šla otevřít.

Na prahu stál Gideon, s bundou ještě přehozenou přes rameno. Když spatřila ten zvláštní výraz v jeho očích, chtělo se jí zapomenout

na všechny rady, které si právě dala, a obejmout ho. Ale ovládla se a neudělala to.

„Tak co? Žádná krev venku na ulici?“ zeptala se. „Ne.“

„Fajn. Asi by mi pokazilo pověst, kdyby sousedi viděli, že ke mně do bytu chodí výtržníci a zabijáci.“

Vešel do dveří a položil bundu na židli. „Jeden výtržník.

Ballantine tu není.“

„A kde je? Co jsi s ním provedl?“ Zavřela dveře a opřela se o ně zády.

„Nic. Pokud vím, stojí ještě pořád dole na chodníku.“

„Vyměnili jste si mezi sebou hodně těch vašich chlapských urážek?“

Gideon se na ni zadíval, ale z jeho očí se nedalo vůbec nic vyčíst.

„Ne. Aspoň ne víc, než kolik sis jich ty vyměnila dneska ráno s Vicky Armitageovou.“

Hannah překvapeně zvedla hlavu. „To je úplně něco jiného.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Co teď budeš dělat, Gideone?“

„Navečeřím se a půjdu spát.“

„Nemluv tak zatraceně sebejistě,“ vybuchla. „Řekla jsem ti už předtím, že se nenechám tebou ani Ballantinem využít. Myslela jsem to vážně.“

„Já tě potřebuju, Hannah. Jestli si myslíš, že to znamená, že tě využívám, tak ať. Nemám dneska večer náladu přít se s tebou ani s Ballantinem. Mám pocit, že se ze mě stává pacifista.“

„Tomu nevěřím.“

„Dneska ráno jsem si v deníku tvé tety přečetl jednu stránku, kde se psalo něco o tom, že každý člověk v sobě má celou škálu pocitů, pohnutek a motivací. Je jen otázkou prostředí, okolností a norem společnosti, ve které se člověk narodí, co se z něj nakonec stane. Z toho vyplývá, že se každý může změnit.“

„Chceš, abych uvěřila, že chceš být jiný?“

„Právě teď je mi úplně jedno, v co věříš. Potřebuju se napít.“

„A co já?“ zašeptala.

„Tebe taky potřebuju.“

Sledovala ho, jak jde do kuchyně. Za okamžik se otevřela dvířka kredence a pak uslyšela, jak lije přes led nějakou tekutinu.

Potřeboval se napít a potřeboval ji. V každém případě aspoň dneska večer. Co si mezi sebou řekli Gideon s Ballantinem tam venku na chodníku?

Jsem blázen, že ho tu nechávám, pomyslela si Hannah. Kdybych

měla rozum, vyhodila bych ho.

Ale ten pohled v jeho očích, když před chvílí vešel k ní do dveří, ji přiměl uvědomit si, že je vůči němu ještě pořád zranitelná.

Mám před sebou dlouhou cestu, než se budu aspoň trochu podobat Elizabeth Nordové, usoudila Hannah a pomalu šla do kuchyně. Nebyla ještě ani na úrovni žen, které řídily běh věcí na ostrově Revelation.

Jak dlouho asi ještě potrvá, než odhodí řetězy, osvobodí se ze všech pout a stane se amazonkou?

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

„Gideone, co se tam venku stalo?“ Hannah stála v kuchyňských dveřích a dívala se na něj, jak si nalévá do skleničky pořádnou dávku skotské.

„Nic převratného. Chceš taky?“ Zvedl láhev.

„Ne, díky. Co jsi mu řekl?“

Gideon se opřel o stůl a lokl si whisky. „Že Surbrook může být jeho.“

Hannah na něj vrhla ohromený pohled. „Ta společnost, kvůli které se spolu hádáte? Řekl jsi mu, že ji může mít? Jen tak?“

„Hm.“

„A on ti nevěřil.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Myslím, že v jeho případě nešlo o to, jestli mi věří,“ řekl Gideon zamyšleně. „Mám dojem, že mi nechtěl věřit.“

„Někdy jsi na žraloka docela vnímavý, Gideone. Asi se přece jen taky napiju.“

Beze slova se otočil, aby jí nalil skotskou.

„Jak na to zareagoval?“ zeptala se zvědavě.

„Řekl, že lžu. Předpokládal, že mám něco za lubem.“

„V tomhle oboru dosahuješ opravdu působivých výsledků.“

Obrátil se k ní se skleničkou v ruce. Když jí ji podával, poznala na něm, že v sobě jen stěží potlačuje hněv. „Já nelžu.“

„Neměla jsem na mysli lhaní, ale to, že jsi expert na nejrůznější intriky. Na vlastní kůži jsem zažila, jak umíš někoho oklamat, když se ti to hodí, Gideone.“

„To snad ne, Hannah. To tys ten první večer podváděla. Těžko mi můžeš vyčítat, že jsem se ti nesvěřil se svými plány na bratrovu firmu.“

„Řekněme, že si umíš nechávat informace pro sebe a náležitě jich využít. Tak proč by se měl Hugh Ballantine domnívat, že s ním teď jednáš na rovinu?“

„Máš pravdu.“ Gideon si znovu lokl skotské. „Udělal jsem chybu, když jsem se mu snažil pár věcí vysvětlit.“

„Jakých věcí?“

„Například co jsem cítil k jeho otci. Proč jsem Cyrusovi udělal to, co jsem udělal.“

Hannah se kousla do rtu, aby v sobě potlačila příval soucitu, který v ní jeho slova vyvolala. Chudák Gideon. Pěkně se do toho zapletl.

„Tys mu řekl, že Cyrus Ballantine pro tebe byl otcem, kterého jsi sám nikdy neměl?“

„Ježíši. Tohle jsem od tebe slyšel už jednou. Je to tak zřejmé?“

„Ne. Ale znám tě už pár týdnů, Gideone. A vím, že člověk potřebuje mít hodně silný motiv, aby se dal na cestu, kterou sis ty před devíti lety zvolil. Hluboce jsi Cyruse Ballantinea nenáviděl, protože tě zradil nejen jako obchodního partnera, ale i jako blízkého člověka.“

Gideon se zamračil. „Vidím, že spát s psycholožkou přináší dost nevýhod. Umíš ve mně číst jako v otevřené knize.“

„Buď rád, že nejsem psychiatr. A nespíš se mnou. Teď ne.“

Zadíval se na ni. „Vážně?“

Zhluboka se nadechla. „Vážně jsi chtěl dát Surbrook Ballantineovi?“

„Chtěl.“

„Mohla jsem ti říct dopředu, že to nebude tak jednoduché.“

„V poslední době není nic snadné,“ odpověděl Gideon.

„Ale určitě jsi s ním pěkně otřásl. Tohle byl krok, jaký od tebe rozhodně nečekal. Nebude teď ani spát, aby přišel na to, co tím vším sleduješ.“

„Nechci marnit s Hughem Ballantinem čas. Pokud jde o mě, svou šanci už dostal.“

„Aha.“ Hannah se napila skotské. „Udělal jsi jeden pokus o skončení války, a když to nevyjde, k čertu s tím, je to tak?“

„Udělal jsem o jeden pokus víc než ty.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se zmateně.

„Ty ses vůbec nepokusila zmírnit napětí mezi sebou a Vicky Armitageovou.“

„To je něco úplně jiného,“ vybuchla Hannah a tváře jí zčervenaly hněvem.

Gideon se usmál. „Chováš se jako malé dítě, které se snaží ospravedlnit, proč se popralo se svým vrstevníkem.“

„Nevíš, o čem mluvíš.“

Hannah se otočila, šla do obývacího pokoje a postavila se tam

před francouzské dveře, které vedly na maličký balkon.

„Hannah, já jsem expert na vedení války. A vím už, že není jednoduché odvolat bitvu, která už začala. Ale s tebou dneska večer rozhodně bojovat nechci.“

Položil jí ruce na ramena a pomalu ji otočil zpátky k sobě. „Chci tě. Už od chvíle, kdy jsem tě poznal. A teď, po pár dnech na tom zatraceném ostrově, tě chci ještě víc. Musíš se se mnou dneska hádat? Nemohli bychom spolu uzavřít příměří? Potřebuju trochu klidu a útěchy.“

Zadívala se na něj zpod sklopených řas. Zoufale si přála dotknout se jeho tváře a vyhladit vrásky, které se mu objevily kolem očí. Cítila v sobě v blízkosti tohoto muže tolik něhy. Ale nebyla si vůbec jistá, jestli se někdy Gideon naučí ji opětovat – kromě okamžiků nejsilnější vášně.

„Co ode mě opravdu chceš? Jen trochu klidu a útěchy?“ zeptala se tiše.

„Mluvíš o těch věcech, jako kdyby nebyly moc důležité. Ale jsou, Hannah. Teprve v poslední době si začínám uvědomovat, jak moc po nich toužím.“ Sklonil hlavu a dotkl se jemně jejích rtů.

„A co dostanu na oplátku?“

Zabořil jí prsty do vlasů. „Já nevím. Reaguješ na mé dotyky, tak ode mě musíš něco dostávat.“ Znovu ji políbil. „Miluj se se mnou, Hannah. Potřebuju tě.“

Vzal jí skleničku z ruky a slyšela ji slabě cinknout, když ji Gideon postavil na stůl vedle své. Pak ji objal a pevně si ji k sobě přitiskl.

S tichým povzdechem mu podlehla. Věděla, že po něm taky touží, a rozhodla se o důvodech, které ji k tomu vedou, prozatím nepřemýšlet. Žena má přece právo na fyzické uspokojení, nebo ne?

„Hannah, jsi tak sladká. Tak něžná. Kdybys věděla, jak moc tě chci…“ Začal ji znovu dychtivě líbat. Když ho instinktivně objala kolem ramen a pootevřela rty, zasténal rozkoší.

Najednou si uvědomila, jak jí jeho dotyky a polibky chyběly, i když se pořád snažila samu sebe přesvědčit, že musí žít bez nich. Ale dneska večer to bylo stejné jako před pár týdny na ostrově. On potřeboval ji a ona jeho.

Co tím Hannah získá? Ne tolik, kolik si přála, ale

víc, než kdy dostala od kteréhokoli jiného muže. Možná že ještě není tak silná, jak by měla být. Anebo je naopak silnější, než se domnívala.

Stáhl ji s sebou dolů na pohovku a začal jí jeden po druhém rozepínat knoflíčky na šatech. Instinktivně mu povolila přezku u kalhot.

„Ano, miláčku. Prosím,“ zašeptal jí do ucha. A rychle, nedočkavě jí svlékl šaty.

Za okamžik vedle nich na zem dopadly i ty jeho a Gideon se znovu hladově zmocnil jejích úst. Přitiskl si ji k sobě a jedno koleno jí vsunul mezi stehna.

Přejel jí palcem po ztuhlé bradavce a pak níž, přes hebké bříško až k vlhkému klínu.

A potom už na nic nečekal a bez varování do ní vnikl – s takovou dychtivostí, až na okamžik úplně ztratila dech.

„Obejmi mě jako tenkrát, když jsme byli na Santa Inez. Vezmi si

mě, Hannah.“

Po ničem netoužila v tu chvíli víc než uspokojit jeho i samu sebe.

Zvedla nohy a sevřela jimi jeho boky.

Po zádech mu stékal pot; cítila ho pod dlaněmi. I ona měla mezi

ňadry slané krůpěje.

Milovali se s vášní, která neznala hranic. Hannah uslyšela Gideona zašeptat její jméno, potom se celý zachvěl a jeho tělo se napjalo jako luk. Pevně se k němu přitiskla a oba zároveň dospěli k vyvrcholení.

Chvíli zůstali nehybně ležet v tichém objetí, oba vyčerpaní, ale

šťastní.

„Tahle pohovka,“ zamumlal Gideon tiše, „bude můj konec.“ Ale ani se nepohnul.

„Zdá se, že jsi ještě naživu.“

„Dokážu bojovat jako lev, když je třeba.“ Usmála se. „Všimla jsem si.“

Zvedl hlavu a upřeně se jí zadíval do očí. „Hannah, pojeď zpátky do Tucsonu se mnou.“

Ta žádost jí úplně vyrazila dech. Něco takového rozhodně nečekala. Řekla první slovo, které ji napadlo. „Proč?“

„Není to zřejmé?“

„Máš tím na mysli,“ řekla opatrně, „že chceš v tomhle vztahu pokračovat a bylo by to pro tebe jednodušší, kdybych odjela do Tucsonu.“

„Mnohem jednodušší.“

Pohnula nervózně hlavou na květovaném polštáři. Nedokázala zatím rozumně uvažovat. „Nejsem si jistá, jestli by to bylo snazší i pro mě, Gideone.“

„Do práce se vrátíš přece až na podzim. Celý srpen a část září

můžeme být spolu.“

„Můj domov je tady.“

„Třeba by ses v Tucsonu taky cítila jako doma. Mohla bys zbytek léta strávit venku u bazénu a pracovat tam na své knize. Pojeď se mnou, Hannah. Chci tě mít u sebe.“

„Abych ti byla nablízku, než přečkáš zbytek krize středních let?“ Zvedl se z pohovky, posadil se na okraj gauče a podíval se na ni.

„Proč musíš pitvat vždycky všechno, co řeknu nebo udělám? Neumíš jednoduše připustit, že spolu prožíváme něco hezkého?“

„Už jsem ti řekla, Gideone, že si nejsem jistá, jestli jsem už dost silná, abych si s tebou poradila.“ Pochybovala, že by s ním mohla strávit léto a pak se na podzim bezstarostně vrátit do práce.

„To jsou jen samé výmluvy. Proč se se mnou chceš pořád přít, Hannah?“

„Protože se před tebou musím ochránit sama. Nikdo jiný to za mě neudělá,“ odpověděla prostě.

Dotkl se majetnicky konečky prstů jejího ňadra. „Jen se uvolni, Hannah, a nech všemu volný průběh. Nemusíš se mnou vést žádnou válku.“

Vstala, posadila se vedle něj a posbírala si ze země oblečení.

„Promyslel sis to pořádně, Gideone? Nebo je to jen impulzivní rozhodnutí?“

„Vím, že tě chci mít u sebe.“

„S největší pravděpodobností bych ti celý zbytek léta dávala rady, jak máš vést svou firmu. A to by se ti ani trochu nelíbilo.“

Usmál se. „Najdu způsob, jak tě umlčet, až mě ty tvoje rady unaví.“

„Nepřipadá mi to jako dobrý nápad, Gideone,“ řekla vážně.

„Nejsi si jistá sama sebou. Máš ze mě strach.“

„Ne, nemám,“ odsekla, „ale máš pravdu, jistá si sebou nejsem. Musím tohle léto udělat pár zásadních rozhodnutí. A vedle tebe to nepůjde.“

„Jde o ty zatracené deníky Elizabeth Nordové, viď?“ Gideon zvedl ruku a dotkl se přívěsku, který měla na krku. „Ta žena na tebe má teď mnohem větší vliv, než dokud byla naživu.“

„Díky ní jsem si začala klást různé otázky a hledat na ně odpovědi,“ podotkla Hannah tiše.

„Chceš se jí podobat. Jednou jsi mi řekla, že to byla žena, která nikoho nepotřebovala – milence, dítě ani blízkého přítele.“

„Byla silná. Naprosto soběstačná. Jako ty,“ dodala Hannah. „A dokud na tom nebudu stejně, bude pro mě nejbezpečnější lidem jako ty se vyhýbat.“

„Nemůžeš se mě zbavit, miláčku. Příliš tě potřebuju, abych ti dovolil odejít hledat samu sebe. Obzvlášť když se mi vůbec nelíbí, jakým směrem ses rozhodla jít.“

Oblékla si košili. „Co je na tom směru špatného?“

„Děsí mě.“

Vrhla na něj užaslý pohled. „Děsí?“

„Přesně tak.“

„Ty k tomuhle letnímu vztahu, který sis naplánoval, nepotřebuješ silnou ženu, viď?“ Vstala a natáhla si džíny. „Chceš vedle sebe mít slabou, poddajnou, ke všemu svolnou milenku.“

„Ty jsi už silná dost, Hannah. Děsí mě, že jestli se budeš dál ubírat směrem, který sis vybrala, přestane ti úplně záležet na tom, co se se mnou stane.“

Zadívala se na něj. „Třeba se pak budu cítit bezpečněji. A troufnu si za tebou přijet do Tucsonu.“

„Zatraceně, já nechci, aby ses zamkla do bezpečí nějaké neviditelné klece. Potřebuju skutečnou Hannah Jessettovou. Tu, která se mi snaží radit, co je pro mě dobré a jak mám vést svou firmu. Tu, která večer roztaje v mém náručí.“

„Připadá mi, že ses ani trochu nezměnil. Chceš vztah podle svých představ. Ale já mám na léto jiné plány. Až mi dokážeš povědět, co tím získám kromě volného používání tvého bazénu po zbytek sezony, třeba tvou nabídku znovu zvážím.“

Otočila se a zamířila ke koupelně. Rozhodla se dát si horkou sprchu. Tělo měla celé ulepené a zpocené a věděla, že ještě voní po něm.

„Hannah.“ Zadržel ji dřív, než stačila vejít do dveří. Bylo mu jedno, že je úplně nahý. Popadl ji za ramena a otočil ji k sobě.

„Nevím, co přesně ode mě chceš, ale pokusím se ti to dát. Dej mi šanci, miláčku. Nemusí se z tebe stát amazonka, aby ses se mnou cítila bezpečně.“

Zoufale toužila podlehnout jeho nátlaku. Bylo by tak jednoduché vrhnout se mu do náruče a nechat se odvézt na léto pryč.

Náhrdelník, který měla na krku, jako kdyby najednou podivně ztěžkl a začal ji hřát do kůže. Bezděčně se ho dotkla a vzpomněla si, čeho všeho byl v minulosti symbolem.

„Potřebuju čas, Gideone,“ řekla tiše. „Kolik?“ zeptal se věcně.

„Nevím. Musím si spoustu věcí ujasnit. A s tebou mi to nejde.“

„Když tě nechám samotnou, vrátíš se hned zase zpátky k těm zatraceným deníkům. A budeš se dál snažit dokazovat sobě a Vicky Armitageové, že jsi silná, soběstačná…“

„Vážně?“ Skočila mu do řeči. „A jakmile ty budeš sám, začneš přemýšlet o válce, kterou vedeš s Hughem Ballantinem. Nenechám se vehnat do něčeho, o čem si nejsem vůbec jistá, že to skutečně chci, Gideone. Ballantine má pravdu. Jsi hrozně rafinovaný člověk. Sice mi nelžeš, ale dokážeš se mnou skvěle manipulovat.“

„Kčertu, o nic takového se nesnažím.“

„Gideone, jsi v tom tak dobrý, že ani nevíš, že to děláš.“ Unaveně se od něj odvrátila. Zdráhavě ji pustil, ale nepřestávalo to mezi nimi jiskřit napětím.

„Hannah, pojeď se mnou do Tucsonu. Budeme před sebou mít skoro celé léto, abychom to vyřešili.“

Bože, jak ráda by mu dala, co chtěl. Ale taky před sebou viděla mlhavou budoucnost, která byla příslibem bezpečí a síly, kterou nikdy předtím nepoznala. Teď tohle všechno měla na dosah.

V jedné věci měla jasno – že nemůže mít obojí: Gideona i prozatím neprobádanou budoucnost…

Položila ruku na kliku dveří, ale neobrátila se k němu. „Musím

přemýšlet, Gideone. Potřebuju čas.“

Aniž by čekala na jeho odpověď, vešla do koupelny a zavřela za sebou dveře.

Příští den odletěl Gideon časným ranním letadlem do Tucsonu. Hannah ho vzala na letiště, ale celou cestu v autě oba mlčeli – jako kdyby věděli, že už není o čem mluvit.

Noc strávil Gideon na pohovce, a sám.

V odbavovací hale si ji k sobě najednou přitiskl a hladově ji políbil.

„Dám ti trochu času, Hannah, ale ne moc.“

„Proč jsi tak netrpělivý, Gideone? Protože nejsi zvyklý, aby žena o něčem pochybovala? Měla bych se ti hned bez rozmyslu vrhnout do náruče?“

„Jsem netrpělivý, protože mám strach, že tě ztrácím. Sbohem, Hannah.“

Zůstala stát v hale, dokud letadlo nevzlétlo. Pak se pomalu otočila a vyšla ven.

Dálnice zpátky do města byla plná aut. Dopravní zácpa ji znervózňovala. Děsil ji ten nebezpečně malý prostor mezi její toyotou a ostatními auty. Když přejížděla mimoúrovňovou křižovatku, udělalo se jí na okamžik nevolno. Vybavila si totiž v duchu, jak před pár měsíci s tímhle autem sjela ze silnice a prorazila zábradlí.

Když odbočila z dálnice a uviděla před sebou výškové budovy, tvořící centrum města, uklidnila se. Ale přesto si zhluboka vydechla úlevou, když konečně zaparkovala před domem.

Pustila se nahoru po schodech, potěšená zjištěním, že už skoro

vůbec nepotřebuje hůl.

Byt jí připadal hrozně prázdný. Zamkla za sebou dveře a několik minut zůstala stát u okna a dívala se ven.

Gideon byl už zase pryč.

Tentokrát mohla jet s ním. Rozhodnutí bylo jen a jen na ní. Ani na okamžik nezapochybovala, že ji chtěl mít v létě u sebe. Ale i na Santa Inez si byla jistá, že ji potřebuje.

Deník Elizabeth Nordové ležel na stole. Hannah se k němu posadila. Cítila, že všechny odpovědi najde na stránkách téhle staré, v kůži vázané knihy. V ní byl někde klíč, který potřebovala, aby se dokázala rozhodnout o své budoucnosti.

Kdyby odjela s Gideonem, možnost volby by ztratila. Tím si byla jistá. Gideon by příliš zaplnil její život, vyžadoval by všechnu její pozornost a nutil by ji soustředit se jen a jen na něj. Teta udělala dobře, když odmítla Roddyho nabídku k sňatku. Ať byl Roddy jakýkoliv, spoutal by ji a využil. A Gideon by to udělal taky, i když jiným způsobem.

Hannah se zadívala na zápis v deníku s datem z počátku roku 1942.

Válka se blíží – Vím, že budu muset brzy odjet. Ale zoufale bych potřebovala víc času. Začínám si dělat starosti s některými nesrovnalostmi, které se objevují ve zprávách od mých informátorek. Pravděpodobně nejsou nijak podstatné, ale přesto bych si ráda všechno ujasnila. Proč mi podá Laneoloa jedno vysvětlení, a Kanea úplně jiné? Začínám mít také pochybnosti o významu lesbických vztahů mezi členkami kmene. Když jsem o tuto problematiku projevila na začátku studia zájem, moje informátorky mi poskytly detailní zprávu o ženských sexuálních rituálech, praktikovaných během jistých obřadů. Ale při slavnosti, jíž jsem byla včera svědkem, jsem si ničeho podobného nevšimla. Nechápu, proč se některé údaje tak rozcházejí.

Další zápis byl datovaný o tři dny později. Stálo v něm:

Ostrované se rozhodli opustit vesnici a ostrov. Vysvětlila jsem ženám, že tu s největší pravděpodobností brzy přistanou Japonci. Dneska večer se dělají přípravy na ukrytí posvátné nádoby. Moje informátorka mi řekla, že nesmí opustit ostrov, a zdá se, že muži jsou s ženami v téhle věci zajedno. Poradila jsem jim, aby nádobu neschovávali ve vesnici, protože tu by mohli Japonci vyrabovat. Večer při zvláštním obřadu vyberou místo. K čertu s touhle válkou! Je toho tu ještě tolik, co by stálo za prozkoumání, a bojím se, že pak se všechno změní. Zatracení muži a jejich idiotské představy o vyvolávání konfliktů. Co provedou tentokrát?

Další zápis byl napsaný ve spěchu, o pár dní později: Jsem na lodi, směřující na Havaj. Ostrované odjeli sami a doufám, že budou v bezpečí. Mně nabídlo přepravu námořnictvo. Japonci prý obsadí ostrov Revelation dnes ráno. Před několika minutami mě oslovil jeden mladík, který vypadá, jako kdyby toho ve válce zažil už víc než dost. Zdá se, že by vojáci rádi získali informace o terénu na ostrově. Ty jejich jsou kusé a načerpané ze starých atlasů. Myslím, že to znamená, že by se chtěli pokusit získat od Japonců ostrov zpátky. Nesnesu pomyšlení na krveprolití, ke kterému zákonitě dojde. Můj

ubohý ostrov se bude topit v krvi. Řeknu tomu hochovi všechno, co vím. Ale mám obavy, že to masakru stejně nezabrání.

Hannah se dívala na stránku před sebou a v duchu si představovala, jak asi tetě bylo, když psala do deníku tyhle řádky. Elizabeth Nordová už tenkrát věděla, že nic na ostrově nebude po válce stejné jako dřív. Všechen dostupný materiál pro napsání Amazonek měla v rukou. Nezůstane už nic než vzpomínky…

Hannah prolistovala pár dalších stránek ve snaze najít údaj z doby, kdy se teta rozhodla napsat knihu. Nebylo těžké ten zápis najít.

Prošla jsem všechny poznámky, které jsem si udělala o iniciačním rituálu. Bez vší pochybnosti jsem si jistá, že tu existuje řada nesrovnalostí. Přinejmenším dvě informátorky mi podaly odlišná vysvětlení o průběhu obřadu, při kterém jsou mladá děvčata slavnostně přijímána do kmene. Je možné, že by mi lhaly?

Hannah přelétla očima pár odstavců a našla další záznam o nesrovnalostech. Tentokrát se jednalo jen o látku šatů, ale bylo vidět, že si teta začíná dělat starosti.

Koncem roku 1942 se v deníku objevil další zajímavý zápis:

Objevila jsem obzvlášť cenný zdroj informací. Je to deník jednoho misionáře z minulého století, ve kterém se několikrát zmiňuje o lidech z ostrova Revelation. Jsem tím objevem nadšená. Snad tu najdu něco, co mi pomůže doložit má vlastní zjištění.

Další zápis měl poněkud jiný charakter:

Dnes odpoledne mě navštívil Roddy. Za posledních několik měsíců se skoro nezměnil. Dal mi jasně najevo, že se domnívá, že jsem udělala chybu, když jsem odmítla jeho nabídku k sňatku. Ale já jsem toho rozhodnutí nikdy nelitovala. Je taky přesvědčený, že jsem na ostrově Revelation jen ztrácela čas.

Z tetina zápisu z následujícího dne byly jasně cítit obavy:

Přečetla jsem misionářský deník a některé věci mě v něm velmi zneklidnily. Reverend Helmsley si taky všiml zvláštních nesrovnalostí v informacích, kterému poskytli ostrované. Jeho informátory byli samozřejmě samí muži, ale jeho manželka prý navázala kontakt s několika ženami a jejich zprávy se značně lišily. Začínám si uvědomovat, že jsem udělala chybu, když jsem spoléhala jen na ženy.

Po třech dnech intenzivního studia si Elizabeth Nordová uvědomila krutou pravdu. Hannah ty řádky četla s čím dál větším úžasem a zděšením.

Už nemám žádné pochybnosti. Stala jsem se obětí vlastní zaujatosti. Ostrované mě úmyslně oklamali při několika příležitostech. Myslím, že to neudělali záměrně. Měli jednoduše ve zvyku říkat cizím lidem to, o čem se domnívali, že si přejí slyšet. Já jsem byla žena, která chtěla najít na ostrově mocenskou strukturu, soustředěnou kolem žen. Moje informátorky pravděpodobně snadno pochopily, co chci slyšet. Při práci v terénu se někdy podobné věci stávají. Moje zápisy v žádném případě nejsou samé lži a smyšlenky, ale jsem nucena přehodnotit své závěry, týkající se základní role žen ve společenské struktuře kmene. Zřejmě není vůbec odlišná od role žen na sousedních ostrovech.

Hannah četla dál, ale už předem se bála dalších tetiných zjištění.

Obávám se, že stojím před zásadním rozhodnutím. Můžu napsat Amazonky, jak jsem měla v úmyslu původně – odhalit před čtenáři fascinující kulturu, založenou na ženské moci. Nebo můžu napsat pravdu.

Jestli si vyberu druhou variantu, moje kniha nebude ničím jiným než další z dlouhé řady studií, týkajících se ostrovních společenství v jižním Pacifiku.

Ale kdybych napsala knihu podle svých původních záměrů, vzniklo by velmi prospěšné dílo, v němž by se objevil úplně nový pohled na lidskou povahu. Antropologové by byli šokovaní.

Jak Elizabeth Nordová sama napsala, rozhodnutí bylo jen a jen na ní. Koncem roku 1943 Američané získali ostrov Revelation od Japonců zpátky. Jak teta předvídala, nezůstalo téměř nic, čím by bylo možné její závěry vyvrátit. Domorodci byli teď roztroušeni po okolních ostrovech a jejich kultura navždy zničená moderní civilizací. Další unikátní společenství bylo smazáno z mapy světa. To znamenalo, že už nikdo nikdy nebude moct odporovat tomu, co se rozhodla Elizabeth Nordová napsat.

Mám příležitost přimět antropology k novému pohledu na kulturu a pokusit se je zbavit starých předsudků, týkajících se údajně

podřízené role žen v primitivní společnosti. Rozhodla jsem se té šance využít. Až vyjdou moje Amazonky, žádný student si už nebude moci být jistý, že role žen ve společnosti je biologicky podřízená. Vědci, a nejen oni, si začnou klást otázky o podstatě moci v kterékoli společnosti a roli mužů a žen v ní. A to může být začátek zásadních změn…

Napíšu svou knihu tak, jak jsem vždycky chtěla.

Hannah zavřela deník s pocitem neuvěřitelného vnitřního zmatku. Elizabeth Nordová lhala. Úmyslně zkreslila svá zjištění, aby vytvořila antropologický mýtus, který přetrval desítky let až do současnosti. A díky němu se tetino jméno navždy nesmazatelně zapsalo do dějin antropologie.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Rozsah lži, jíž se teta Elizabeth dopustila, byl doslova šokující. Hannah si sedla do křesla a strnule zírala před sebe. Deník ještě ležel na stole, kde ho nechala, když si šla uvařit kávu.

Uvědomila si, že by se potřebovala napít něčeho mnohem silnějšího, aby se alespoň trochu vzpamatovala, ale přišlo jí nevhodné nalévat si tak brzy ráno alkohol.

Amazonky z ostrova Revelation, stěžejní kniha jedné z nejvýznamnějších amerických antropoložek, kterou četlo už několik generací studentů jako povinnou literaturu, byla naprostým výmyslem. Elizabeth Nordová byla vědcem tak velkého formátu, že jízlivou kritiku lidí, jako byl její „drahý Roddy“, všichni odbyli pouhým mávnutím ruky.

Co se stalo s chudákem Roddym?

Na začátku vztahu s tetou to byl nepochybně typicky přezíravý, panovačný, blahosklonný vědec. Pravděpodobně byl dost inteligentní na to, aby si u své mladé kolegyně všiml jejího talentu. Nejdřív s ní zřejmě jednal jako s nějakým zázračným, přemoudřelým dítětem. Ále když mu to dítě začalo přerůstat přes hlavu, jeho blahosklonný postoj se změnil v něco jiného. Stal se z něj zatrpklý, jízlivý člověk, nešetřící kritikou. Dospěl dokonce do stadia, kdy se snažil vyhradit si právo rozhodovat o její budoucnosti tím, že ji požádal o ruku. Ale nakonec „drahý Roddy“ upadl v zapomnění – jako jeden z celé řady nijak významných vědců svého oboru.

Bylo ironickou hříčkou osudu, že měl ve skutečnosti pravdu, pokud šlo o dílo Elizabeth Nordové a její interpretaci společenských struktur na ostrově Revelation. Hannah napadlo, jaký to pro něj asi musel být pocit, když zjistil, že tetina pozice ve vědeckém světě je naprosto neotřesitelná. Jak se asi vyrovnal se svou trpkostí a vědomím, že dílo, kterým se Nordová nejvíc proslavila, není nic jiného než lež?

Hannah zatoužila dozvědět se o Roddym víc. Vstala ze židle, vytáhla ze skříně bundu, popadla hůl a vyšla ven na ulici. Potřebovala načerpat informace ze solidního zdroje – a tím byla akademická knihovna.

Rozhodla se zajet do washingtonské univerzity autobusem. Bylo mnohem úspornější použít městskou dopravu. A zároveň nebude muset zase řídit. Cesta zpátky z letiště jí pro dnešek stačila.

O dvě hodiny později už seděla ve studovně a na stole před sebou měla stoh časopisů a sebraných spisů o antropologii. S pomocí knihovnice objevila několik esejů a článků, jejichž autoři se odvážili kritizovat Elizabeth Nordovou. Rozhodně jich nebylo mnoho.

Pochopila, že vypátrat Roddyho nebude snadné. Ale věděla aspoň, že v určitém období pracoval na stejné univerzitě jako její teta a na některých věcech spolupracovali.

Konečně objevila krátký článek, napsaný Roderickem Hamiltonem a Elizabeth Nordovou pro jeden bezvýznamný časopis, který se už dávno přestal vydávat. Byla to diskuze o určitých aspektech budování obřadní kánoe na jednom malém ostrově v jižním Pacifiku.

Roderick Hamilton. Jelikož si byla jistá, že právě on je tím

„drahým Roddym“, pokračovala dál v hledání. Krátce před válkou se jméno její tety přestalo objevovat vedle Hamiltonova. Čím dál častěji publikovala sama, zatímco jeho jméno pomalu mizelo ze stránek vědeckých časopisů.

V padesátých letech Roderick Hamilton napsal několik ostrých kritik na práci Nordové, ale žádná z nich zřejmě nevyvolala

polemiku. V šedesátých letech vydal znovu několik vlastních studií z

předválečného období a pak přestal publikovat úplně.

Ten člověk psal o Elizabeth Nordové pravdu, ale nikdo ho neposlouchal. Hannah si dokázala živě představit, jak mu to muselo jít na nervy. Zavřela poslední časopis a šla znovu za knihovnicí.

„Ráda bych se podívala, jestli existuje nekrolog na Rodericka Hamiltona,“ vysvětlila jí. „Byl to americký antropolog.“

„S jakou univerzitou spolupracoval?“ Hannah jí řekla jméno školy, která byla uvedená u Hamiltonova posledního článku. Knihovnice začala listovat několika příručkami o jejích zaměstnancích. Za deset minut zprávu o úmrtí našla. Hannah si knížku odnesla ke stolu, aby si mohla krátký zápis v klidu přečíst.

Roderick Hamilton zemřel před deseti lety. Zasvětil celý život antropologii. Některé z jeho raných prací byly citovány jako význačné, ale o jeho pozdější tvorbě se vůbec nemluvilo. Nejvíc se proslavil spoluprací s Elizabeth Nordovou. Hamilton zemřel jako vdovec. Zůstala po něm dcera. Hannah ohromeně zírala na její jméno: Victoria Hamiltonova. To nemohla být žádná shoda náhod. Victoria Hamiltonova musela být Victorií Armitageovou.

Hannah horečně začala hledat informaci, kterou potřebovala.

Nebylo těžké ji najít.

Victoria Hamiltonová odpromovala s vyznamenáním a krátce poté, co se provdala za doktora Drakea Armitage, jí uveřejnili první práci.

Dobrák Drake, povzdechla si Hannah v duchu. Už se nedivila, že se ho Vicky držela jako klíště. Věděl, jak to chodí na akademické půdě, jak získat pozornost na správných místech a přesvědčit jisté lidi, že je Vicky ve svém oboru jedničkou.

Na rozdíl od Elizabeth Nordové, která odmítla získat slávu prostřednictvím svého manžela, se Vicky rozhodla provdat za muže, který by jí pomohl uhladit cestičku.

Ale pokud Hannah věděla, Victoria Armitageová nevytvořila žádný smyšlený mýtus, aby si získala jméno.

Hannah celá sklíčená poděkovala knihovnici a vyšla z elegantní staré budovy. Když přecházela po mostku pro pěší, vzpomněla si, že mezi obchody a etnickými restauracemi je ukrytých několik vynikajících kaváren.

Našla jedno tiché místo nedaleko univerzitního knihkupectví a chtěla si tam objednat obyčejnou kávu. Ale zjistila, že je to naprosto nemožné. Měla na vybranou mezi café latte, cappuccinem nebo espresem. Usadila se ke stolu s maličkým šálkem velmi tmavé, husté tekutiny a snažila se v duchu vyrovnat s tím, co se právě dozvěděla. Ale nedařilo se jí to. Pak se v myšlenkách bezděčně vrátila zpátky ke Gideonu Cageovi.

Teoreticky s jejím současným dilematem Gideon nijak nesouvisel. Byl teď zpátky v Tucsonu. Ale pořád na něj musela myslet.

Přinutila se dopít drahé espreso a vrátila se zpátky na ulici, aby počkala na autobus, který by ji odvezl domů.

Celou cestu seděla schoulená na sedadle a zírala netečně z okna na zelené kopce, obklopující Seattle. Bezděčně si přitom prsty pohrávala s kamenem, který měla na krku.

Jakmile vešla do bytu, rozhodla se, že zatelefonuje Gideonovi. Byl u toho, když objevila tetiny deníky. Kromě ní byl jediným člověkem, který věděl o Roddym. Potřebovala si s někým popovídat.

Zvedl sluchátko po třetím zazvonění a jeho hlas zněl nezvykle netrpělivě.

„Určitě máš na srdci něco moc důležitého, Deckere. Jsem totiž právě na cestě do sprchy.“

„To jsem já, Hannah.“

„Hannah.“ Gideon chvíli mlčel a pak se tiše zeptal: „Co se děje?“

„Vlastně nic. Volám ti jen, jestli jsi dobře dojel domů.“

Následovala další pauza. „A ty jsi v pořádku?“

„Já… Víš, volám ti vlastně kvůli Roddymu. Vzpomínáš si na

něj?“

„Hannah, máš nějaký divný hlas.“

„Připadám si divně. Pamatuješ si na Roddyho? Z tetiných deníků?“

„Ano.“

„Dneska odpoledne jsem si o něm vyhledala informace v univerzitní knihovně. Roderick Hamilton byl Vickyiným otcem. Není to zvláštní shoda náhod?“

Gideon se na okamžik zamyslel a pak podotkl: „Tím se vysvětluje její enormní zájem o ty deníky.“

„A taky to, proč se se mnou vždycky pře, když jde o tetinu práci.“

„Možná. Ale myslím, že Vicky se hádá s každým – má to jednoduše v povaze,“ řekl Gideon. „Armitage to možná občas rozčiluje.“

„Netušila jsem, že jsi Vicky podrobil tak důkladnému studiu,“ podotkla Hannah jízlivě.

„Když se člověk přestane dívat na její bujné poprsí, musí zákonitě jeho pozornost upoutat svou výřečností. Ta ženská by chlapa v posteli snad zaživa spolkla.“

„A co já?“ vybuchla Hannah, bůhvíproč najednou rozzlobená. „Já se taky umím přít!“

„Hm, ale obyčejně ti v tom v posteli dokážu zabránit. O co vlastně jde, Hannah? Vážně mi voláš jen proto, abys mi řekla, že jsi zjistila, kdo je tajemný Roddy?“

„Byl. Před pár lety zemřel. A nevolám ti jen kvůli tomu.“

„Tak ven s tím, co máš na jazyku. Proboha, Hannah, mluvíš, jako kdybys byla v šoku.“

„Jsem. Právě jsem se dostala v tetině deníku na místo, kde připouští, že se ve svých zjištěních, týkajících se Amazonek, zmýlila. Ale přesto se rozhodla napsat svou knihu.“

„Ona přiznala, že se v celé té problematice žen na ostrově zmýlila?“ vyhrkl Gideon ohromeně.

„Ano.“

„A napsala knihu tak, jak měla původně v úmyslu?“

„Lhala. Záměrně. Vůbec to nemůžu pochopit, Gideone.“

„Co s tím uděláš?“ zeptal se věcně.

„To je jedna z tvých silných stránek, Gideone. Umíš se vždycky rychle dostat k jádru věci. Upřímně řečeno nemám tušení co dál.“

„A co my?“

„Co s námi dvěma, to taky nevím. Připadám si teď z toho všeho úplně zmatená.“

„Hannah, poslouchej mě,“ nařídil jí. „Sbal si věci a přijeď sem.

Nemusíš nad vším přemýšlet sama. Můžeš to udělat tady.“

„Nezdá se mi, že by to byl nejlepší nápad, Gideone.“

„Právě jsi připustila, že jsi z toho všeho zmatená a nedokážeš logicky uvažovat. Jak víš, jestli to je dobrý nápad, nebo ne?“

„Vede mě k tomu instinkt. Sbohem, Gideone. Promluvíme si později.“

Hannah zavěsila dřív, než stačil něco namítnout. Vnitřně cítila, že kdyby spala s Gideonem Cagem v jedné posteli, přestala by přemýšlet úplně.

Zadívala se na fotografii tetina domku na Santa Inez.

Tohle potřebuju, usoudila v duchu. Klid a samotu. Promyslet si všechno v prostředí, které bylo Elizabeth Nordové nejbližší.

Zvedla telefon a zavolala do cestovní agentury.

Sotva si domluvila rezervaci a zavěsila, zazvonil domovní zvonek. Hannah s povzdechem došla k domácímu telefonu.

„Kdo je?“

„Hugh Ballantine.“

Okamžitě si uvědomila, že má divný hlas. Jako kdyby byl kvůli

něčemu rozčilený nebo nervózní.

Zvážila své možnosti a usoudila, že nemá asi na vybranou a bude ho muset pustit dovnitř.

„Pojďte nahoru.“

Za okamžik stál u dveří, s rukama v kapsách semišové bundy. Zrzavé vlasy měl rozcuchané a v očích ani zdaleka ten přátelský výraz jako tehdy, když pozval Hannah na večeři.

Ty modré oči, pomyslela si Hannah, když ustoupila stranou, aby mohl vejít dovnitř. Proč musí mít zrovna modré oči?

„Co pro vás můžu udělat, Hughu?“ Neposadila se.

Díval se na ni, jako kdyby se chtěl v něčem utvrdit. „Vy jste tím klíčem.“

„Ke Gideonovi? Mýlíte se. Kolikrát vám mám ještě říkat, že se té vaší zatracené války neúčastním?“

„Změnila jste ho.“

„To je nesmysl. Gideona Cage nezmění nic. Oba to víme.“

Ballantine zavrtěl hlavou. „Tvrdí, že nebude bojovat. Chce mi

předat Surbrook na stříbrném podnose.“

Hannah se na okamžik zamyslela. „Věříte mu?“

„Nevím, čemu mám teď věřit. Proto jsem za vámi přišel.“

„Obávám se, že vám nemůžu v ničem pomoct. Gideon se vrátil do Tucsonu. Jestli chcete nějaké další informace, budete mu tam muset zavolat.“

„Nechci s ním mluvit. Když jste naposledy zařídila, abychom se spolu sešli, byl jsem hrozně zmatený.“

Zamračila se. „Hughu, nejste opilý?“

„Bylo by to možné, ale pochybuju o tom. Ještě ne. Třeba později.“

Sel a posadil se do křesla, aniž by počkal, až ho k tomu vybídne..

„Víte, jakému nesmyslu ten bastard chtěl, abych uvěřil?“

„Že v Cyrusi Ballantineovi viděl otce, kterého sám nikdy neměl?“ Hannah se opatrně usadila na opěradlo pohovky. Nebyla si úplně jistá, co si má s Hughem Ballantinem počít.

„To je vážně smutná historka. Napadlo mě, jestli jste mu ji náhodou nepomohla vymyslet.“

„Aha.“

Hugh se na ni podíval. „Pomohla?“

„Kdepak. Bohužel s ní přišel sám. A myslím, že je to pravda.“

„Věříte mu, protože s ním spíte.“ Hannah vstala.

„Mám dojem, že byste měl radši odejít, Hughu.“

Několikrát zamrkal. „Promiňte. Jen se snažím přijít na to, o co mu jde, a zatím se mi to nedaří. Něco mi chybí a myslím, že tím chybějícím článkem jste vy. Vy jste ten klíč.“

„Říkáte to pořád dokola.“

„Protože je to pravda.“

„Já nejsem žádný klíč,“ zopakovala Hannah tiše. „Tohle se týká jen vás a Gideona. Musíte si to vyřešit spolu.“

„Proč chce vycouvat z té záležitosti se Surbrookem?“ Hugh na ni vrhl vyčítavý pohled, jako kdyby mu mohla dát informaci, kterou potřeboval.

„Třeba se mu nechce jít do boje kvůli jedné hloupé malé letecké firmě.“

„Aby mohl ušetřit munici na větší bitvu?“

„Nevím,“ odpověděla Hannah upřímně. „Nevyznám se v něm teď o nic víc než vy sám.“

„Víte, že lže. Myslím o mém otci.“

„Tím si nejsem tak jistá, Hughu. Člověk v sobě musí chovat hluboký pocit zrady, aby dokázal někoho tolik nenávidět.“

„Cage je schopný neuvěřitelné krutosti.“

Hannah si povzdychla. „Vím, že to nedává moc smysl, Hughu, ale být nemilosrdný je něco jiného než nenávidět. Gideon nebyl ve vztahu k vašemu otci jen krutý. Chtěl se Cyrusi Ballantineovi pomstít.“

„Proč má v úmyslu přestat bojovat o Surbrook!“

„Jak to mám vědět? On s vámi nikdy nevedl válku. Není pravda, že vás nenávidí.“

„Ale já jeho ano,“ podotkl Ballantine stroze,

„Vážně?“

„Na život a na smrt.“

„V tom případě nakonec možná zvítězíte Ballantineovi se rozzářily oči, „Věříte tomu?“

„Je to možné. Víte jistě, že právě tohle chcete, Hughu?“

„Vyhrát? Ano. Nic jiného na světě pro mě není tak důležité.“

„Potom vás nic nezastaví.“

Hannah šla ke dveřím a otevřela je. Věděla, že by měla držet jazyk za zuby, ale nemohla si odepřít ještě poslední varování. „Jen se zkuste na chvíli zamyslet nad svou budoucností. Zeptejte se sám sebe, jestli chcete skončit jako Gideon Cage. Je úplně sám, Hughu. Všechna jeho vítězství pro něj teď už nic neznamenají. Je tam, kde se za deset let ocitnete vy, jestli se vám teď podaří ho zničit.“

Hugh zdráhavě vstal. „Není sám. Má vás.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nemá mě. Chystám se odjet z města a mým cílem nebude Tucson. Rozhodla jsem se vyklidit válečné pole. Hodně štěstí, Hughu. Už vám nedám žádnou další radu. Stejně mě nikdo neposlouchá.“

Ballantine pomalu odcházel ke dveřím. „Nepomůžete mi Cage dostat?“

„Ne.“

„Řekl mi, že to neuděláte,“ podotkl Ballantine. „Je si vámi zatraceně jistý.“

Hannah to v duchu pobouřilo, ale navenek jen lhostejně pokrčila rameny. „Cage si je jistý většinou věcí.“

„Asi byste neměla chuť jít se mnou ven a být svědkem toho, jak se pořádně opiju, viďte?“

„Ne.“ Ale zmírnila své odmítnutí nepatrným úsměvem.

„Potřebuju vyřešit pár vlastních problémů. Obávám se, že vy dva s Gideonem si budete muset poradit sami.“

„Vážně věříte tomu nesmyslu, že ho můj otec zradil?“

„Gideon dokáže úžasně manipulovat lidmi, ale nikdy nelže.

Dobrou noc, Hughu.“

„Dobrou noc, Hannah.“ Na chvíli se odmlčel a pak si povzdychl:

„Škoda, že se se mnou nechcete jít opít.“

„Možná někdy jindy.“ A zavřela mu tiše dveře před nosem.

Steve Decker se úplně zapomněl a hodil svému šéfovi celý spis na stůl. Obličej měl rudý hněvem, který se v sobě nepříliš úspěšně snažil aspoň trochu potlačit.

„Takhle nemůžeš dělat obchody a ty to víš, Gideone. Musíme převzít Surbrook a za každou cenu Ballantinea zastavit, nebo nás brzy převálcuje. Jak po mně můžeš chtít, abych mu Surbrook nabídl?“

„Ta firma za tolik peněz nestojí,“ podotkl Gideon klidně.

„To s tím nemá co dělat. Zašli jsme už příliš daleko, abychom teď mohli ze všeho vycouvat.“

„Já tu firmu nechci, Steve.“

„Proč ne? Připouštím, že bude stát trochu víc, než měla, ale nakonec si to vynahradíme. Je to solidní společnost. A když ji převezmeme, aspoň na chvíli Ballantinea zastavíme.“

„Nemám už zájem ho zastavovat. Chci se věnovat zajímavějším

věcem. Už jsi zrevidoval ten spis o Accelerated Design?“

Decker si sundal brýle a vyleštil je cípkem košile. „Samozřejmě.

Ale nevím proč. Ta záležitost je jednou provždy vyřízená.“

„Není. Budeme mít s Accelerated Design další jednání,“ řekl Gideon trpělivě. „Známe každou slabinu té firmy, je to tak?“

„Jistě.“ Decker si znovu nasadil brýle a zamračil se na Gideona.

„Díky tomu jsme ten poslední obchod úspěšně dokončili.“

„Tak kdo jiný než my by mohl líp pomoct Jessettovi postavit jeho firmu zpátky na nohy?“ položil mu řečnickou otázku.

Decker otevřel pusu dokořán úžasem. „O čem to mluvíš?

Neposkytujeme přece žádné poradenské služby.“

„Teď ano.“ Gideon si složil ruce za hlavu a opřel se na židli.

„Svěřuju ti na starost náš první velký úkol. Chápej to jako povýšení, Steve. Vyřiď to za mě Angie, ano? Chci, abys jel do Seattlu a dohlédl tam na celou operaci. Jessett je víc než ochotný spolupracovat. Poskytne ti všechny potřebné informace. Chci, abys sepsal podrobný scénář postupu. Kdyby potřeboval další hotovost, můžeme to zařídit. Měla by to pro tebe být hračka, Deckere. Jessett není žádný hlupák. Myslím, že by se dokázal z toho bahna vyhrabat docela dobře i sám, kdybychom ho ponechali jeho osudu. Ale s naší pomocí mu to půjde rychleji a s menšími výdaji.“

„Ale Gideone, tohle přece není náš obor.“

„Ber to jako experiment. Kdo ví, možná, že pro tu práci budeme mít vlohy.“

Decker na něj pořád ohromeně zíral. Když vzal Gideon do ruky další spis a začal ho studovat, bylo mu jasné, že má odejít. Pomalu se otočil ke dveřím.

„Ještě něco, Steve,“ ozval se Gideon za jeho zády. Decker se ohlédl přes rameno.

„Ano?“

„Až pojedeš na ten výlet do Seattlu, vezmi s sebou Angie.“

Decker vytřeštil oči. Teprve když se trochu vzpamatoval, řekl tiše: „Angie bude ráda.“

„Fajn. Snažím se ji už pět let přesvědčit, že nejsem tak špatný chlap.“

„Tak proto budeme znovu jednat s Accelerated Design? Protože se snažíš přesvědčit jistou ženu, že vlastně nejsi tak špatný chlap?“ Jakmile to Decker dořekl, zamrazilo ho v zádech nad vlastní troufalostí.

„Radši už jdi,“ vyzval ho Gideon, aniž by nějak zareagoval.

Decker se rozloučil a odešel. Cítil, že to trochu přehnal. Nikdy předtím se takhle nechoval – vždycky si podobné komentáře nechával pro sebe. Zřejmě ho ta zvláštní změna šéfova chování vyvedla z míry víc, než tušil.

Pak si představil, jakou bude mít Angie radost, až jí poví, že může jet s ním do Seattlu, a hned se mu zvedla nálada. Zbožňovala cestování a od té doby, co začal pracovat pro Gideona Cage, jim na výlety nezbýval čas.

Kdyby tenhle nový směr, kterým se Cage rozhodl vydat, znamenal víc cestování, Angie by určitě brzy úplně změnila názor. A to, že povýšil, ji taky určitě potěší.

Gideon zvedl hlavu, teprve když za sebou Decker zavřel dveře.

Pak pomalu odložil spis a opřel se na židli.

Steve Decker většinou o všem uvažoval jen s ohledem na možný zisk a ztráty, ale čas od času dokázal vidět nebezpečně dál a hlouběji. Gideon se zadíval na starou námořní mapu, pověšenou na zdi.

Byly na ní zakreslené podmořské příšery, číhající na lodě, které pluly příliš blízko konce světa. Přesně tohle dělám, napadlo Gideona. Balancuju blízko neviditelného konce, když jsem začal měnit své životní hodnoty.

Tou hlavní se pro něj totiž stala Hannah Jessettová. Až to s ní vyřeší, všechno ostatní v jeho životě dostane zase zpátky svůj řád.

Zvedl telefon a vytočil její číslo. Pokoušel se ji zastihnout celý den, ale marně. Bylo skoro pět hodin.

Gideon to nakonec vzdal, prolistoval spis firmy Accelerated Design a vyhledal v něm číslo na Nicka Jessetta. Tentokrát mu přálo štěstí.

„Jak to jde, Gideone?“ zeptal se hned Nick.

„Dobře. Posílám vám tam někoho, aby provedl analýzu celé firmy. Jmenuje se Steve Decker. Myslím, že se vám bude zamlouvat. Ví, co dělá.“

„Decker? Není to ten chlapík, který na nás tenkrát vytáhl všechna osobní data?“

„Přesně tak.“

Nick se trpce usmál. „Ten by opravdu měl vědět, co dělá. Kdy sem dorazí?“

„V pondělí. Přijede s ním jeho manželka.“ Gideon si odkašlal.

„Napadlo mě, jestli byste je třeba nemohli vzít s Hannah někam na večeři. Angie by si s Hannah mohla rozumět.“

„Má to jeden háček. Hannah totiž zase odjela.“ Nick na okamžik zaváhal a pak opatrně dodal: „Neřekla vám to?“

„Ne,“ odpověděl tiše.

„Hm.“

„Kam jela, Nicku?“

„Včera ráno odletěla na ostrov Santa Inez. Mrzí mě to, Gideone. Myslel jsem, že to víte. Bylo to asi impulzivní rozhodnutí. V poslední době se chová tak trochu divně.“

„Před dvěma dny jsem s ní mluvil. Nezmínila se, že má v úmyslu

někam jet.“

„Mám dojem, že byla rozrušená,“ pokračoval Nick. „Ale nic bližšího mi neřekla. Jen mě požádala, abych jí zaléval květiny, kdyby se zdržela pryč delší dobu.“

„Ježíši. Jak dlouho tam chce zůstat?“

„Nemám tušení. Znáte ji teď už dost dobře, abyste věděl, že má občas svou hlavu.“

„Začínám mít dojem, že ten, kdo zařídil, aby ženy měly vlastní hlavu, se dopustil obrovské chyby.“

„Souhlasím s vámi.“ Nick se pokusil změnit téma. „Tyhle akademické typy si v létě pěkně užívají. Hannah zmizí na druhou dovolenou do Karibiku a Vicky Armitageová mi včera v klubu prozradila, že ještě tenhle týden odjíždějí s Drakem na Havaj. A před pár týdny se vrátili z Mexika. Je to hrozně nespravedlivé. Asi jsem si vybral špatný obor.“

„V nejbližší budoucnosti si rozhodně žádné volno neplánujte. Decker vás plně zaměstná,“ řekl Gideon, ale myšlenkami byl úplně jinde.

„Postarám se o něj. Chcete, abych mu rezervoval pokoj v hotelu?“

„To zařídí moje sekretářka. Říkal jste, že Hannah odletěla včera ráno?“

„Ano.“

„Ještě se vám ozvu, Nicku.“ Gideon zavěsil.

Na okamžik zůstal strnule sedět. Pak najednou vyskočil ze židle, popadl sako a rozběhl se ke dveřím.

„Odcházíte dneska dřív, pane Cagei?“ zeptala se Mary Ann s úsměvem.

„Je pět hodin,“ zabručel.

„Pro vás je to brzy.“ Než stačila dát kryt na psací stroj, byl Gideon pryč.

Celou cestu domů se v autě mračil a řítil se po silnicích jako šílený.

Vrátila se zpátky na Santa Inez, aniž by mu aspoň řekla, že odjíždí.

Existovalo pro to jedno jediné vysvětlení. Hannah už udělala zásadní rozhodnutí, pokud šlo o její budoucnost. A pro něj v ní nebylo místo. Půjde ve stopách Elizabeth Nordové a ostatních žen, které kdysi nosily ten zatracený přívěsek.

Nemůžu dopustit, aby to udělala, uvědomil si Gideon najednou. Nemohl jí dovolit, aby takhle odešla z jeho života. Neměla na to právo. Potřeboval ji. Patřila mu. Nechtěl, aby se snažila změnit v ledovou královnu Amazonek po vzoru své tety. V nedotknutelnou lidskou bytost, jakou se stal on za posledních devět let.

Tentokrát to byla Hannah, kdo potřeboval zachránit.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Byla to mapa, co mu dělalo starosti. Gideon se rozhodl rezervovat letenku na příští den a pak se celý večer pořád znovu díval do turistické mapy ostrova Santa Inez. V duchu si vybavil úzké, klikatící se silnice, které vedou kolem útesů vysoko nad mořem. A myslel na Hannah, jak po těch cestách jede k domu své tety.

Určitě si pronajme zase jeden z těch legračních džípů s růžovými třásněmi. Ale Gideon si nebyl vůbec jistý, jestli byl tenhle vůz dobrý, pokud šlo o pocit bezpečí při řízení. Nezapomněl, jak vedle něj seděla celá napjatá, když rychle projížděl zatáčku nebo se vyhýbal protijedoucímu taxíku. Když ho vezla na letiště, poznal, že je za volantem pořád nesvá. Zůstaly v ní ještě stopy děsu z ošklivé nehody. A možná že se jich nikdy nezbaví.

Gideona netěšila představa, že jezdí sama po ostrovních silnicích.

Nelíbilo se mu, že je vůbec někde sama. A to ho děsilo. Hannah ho dovedla klidně pustit z hlavy. Zdědila něco po všech těch ostatních ženách v jejich rodině, které s úspěchem prožily celý život v osamění. A navíc ještě ten zatracený přívěsek. Gideon měl chuť něco rozbít. Ale ovládl se a místo toho vytočil číslo na letiště.

Nebyla stvořená pro to, aby se z ní stala drsná, chladná, geniální bytost, jakou byla její teta. Hannah byla jiná. Něžnější, křehčí a plná soucitu. Čestnější a upřímnější. A měla v sobě vášeň, která Elizabeth Nordové určitě chyběla. Nebo ji v sobě záměrně úplně potlačila.

Gideon sám udělal totéž. Oprostil se od veškerého citu, protože jinak by ve své práci nemohl být úspěšný.

Ale Hannah se mýlila, když se domnívala, že takoví lidé jsou šťastní. Život v izolaci a osamění má své výhody, ale ty jsou draze vykoupené. Na tomhle světě totiž nic není zadarmo.

Gideon si v poslední době moc dobře uvědomoval, co ho jeho moc a síla stála. A nemohl dopustit, aby Hannah zaplatila stejnou cenu. ^ Ale pravda byla ještě mnohem prostší. Gideon ji potřeboval – tolik, že nemohl dopustit, aby se proměnila v Amazonku, pro kterou by úplně přestal existovat.

Netrpělivě čekal na telefonní spojení na letiště a v duchu si přál, aby dokázal přestat myslet na Hannah, jak projíždí ostrovem v tom zatraceném růžovém džípu.

Ale umí přece řídit dobře, uklidňoval se. Vezla ho na letiště. Byla sice na dálnici přehnaně opatrná, ale zvládla to. Věděl, že je ještě za volantem trochu nesvá, ale v žádné situaci nezpanikařila.

Jenže ta nehoda, ke které došlo před pár měsíci, se jí nestala na žádné dálnici, ale na úzké, klikaté horské silnici, podobné té na Santa Inez…

Konečně dostal spojení, aby si rezervoval letenku.

„Zítra večer? To je první možné spojení na Santa Inez? K čertu, bude už tma. Ne, ne, beru to. Rezervujte mi sedadlo. Jste si naprosto jistá, že nemáte žádný dřívější spoj z Miami?“

„Je mi líto, pane. Všechny ostatní lety jsou už obsazené. Kdybyste chtěl v Miami přespat a pokračovat ráno, mohli bychom –“

„Ne, v žádném případě. Uveďte mě jako náhradníka na dřívější lety a tenhle mi rezervujte,“ řekl Gideon zachmuřeně.

„Dobře, pane.“

Nebyl spokojený, ale jiné řešení bohužel zřejmě neexistovalo. Není se čeho obávat, snažil se sám sebe v duchu přesvědčit.

Hannah odjela z letiště do tetina domu, jídlo si nakoupila cestou a teď sedí na pláži a přemýšlí.

Pláž. Další důvod ke starostem. Při vzpomínce na pláž si okamžitě vybavil všechny detaily z toho osudného rána, kdy se probudil a uslyšel ji křičet o pomoc. Gideon byl přesvědčený, že to bylo nejhorší ráno jeho života. Ještě mnohem horší než to, kdy zjistil, že se stal obětí podvodu Cyruse Ballantinea. Ten totiž přežil. Ale co by udělal, kdyby Hannah nějaký gauner zabil?

Ten chlapík ve skafandru určitě už dávno z ostrova zmizel. Nepotuloval by se dál po ostrově, když ho málem chytili při pokusu o utopení nebo znásilnění turistky. Byl to běloch s modrýma očima, nikdo z místních. Jen těžko by mohl splynout s davem.

Ale mnohem víc než autonehody a násilníci trápila Gideona jiná věc. Bál se toho, o čem Hannah přemýšlí, co plánuje a jak se rozhodne o své budoucnosti.

K čertu s Elizabeth Nordovou. I s tím zatraceným přívěskem a deníky. Kdyby jich nebylo, Hannah by se možná vztahu s ním tolik nebránila.

Prokletá Victoria Armitageová, dodal si v duchu. To ona byla prapůvodní příčinou všech problémů.

Ta žena Hannah obtěžovala a znepokojovala už pár měsíců předtím, než se Gideon vůbec objevil na scéně. Vlastně už od té autonehody…

Druhý den vstal z postele, jakmile se rozednilo. Skoro celou noc nespal, a přitom ho čekala dlouhá cesta.

Letadlo z Tucsonu odlétalo krátce před osmou. Gideon stál u toaletního stolku a kontroloval, jestli má v kapse klíče a peněženku. Pak se impulzivně rozhodl, že zavolá do Seattlu. Třeba bude potom aspoň trochu klidnější.

Telefonní číslo na Nicka Jessetta našel na vizitce, kterou si vzal před několika dny v jeho kanceláři. Na zadní straně bylo rukou dopsané spojení domů. Gideon to číslo nedočkavě vytočil, i když si v duchu připadal trochu hloupě a trapně.

„Nicku?“

„Co se kčertu děje?“ Jessettův hlas zněl napůl ospale. „Gideone?

Jste to vy?“

„Omlouvám se, že vás tahám z postele.“

„Omlouval byste se ještě víc, kdybyste viděl, co v té posteli ještě je.“

„Vaše sestra tvrdí, že v poslední době nemáte na takové věci čas kvůli tomu, co jsem vaší firmě provedl.“

„Mladší bratři se se vším starším sestrám nesvěřují. Co chcete, Cagei?“

„Jen pár dat. Vím, že to bude znít hloupě, ale včera jste říkal něco o tom, že se Armitageovi chystají letos už na druhou dovolenou. Vzpomínáte si, kdy se přesně vrátili z té první?“

„Ježíši, Gideone! Je šest hodin ráno.“

„Zkuste si vzpomenout, Nicku.“

„Dobře, dobře, už přemýšlím. Muselo to být zhruba ve stejnou dobu, když Hannah odjela na Santa Inez. Stačí to?“

„Ano. Stačí. Díky, Nicku,“ odpověděl zamyšleně. „Gideone? Co se děje?“ Z Nickova hlasu se najednou úplně vytratila ospalost.

„Nic. Za pár minut odlétám na Santa Inez.“

„Vážně? To je ale překvapení.“ Ale neznělo to moc udiveně.

„Jestli jedete za mou sestrou, měl bych vás varovat, že se v poslední době chová trochu divně. Trápí se kvůli těm zatraceným deníkům, i když vlastně nevím proč.“

„Pokusím se ji přesvědčit, aby myslela víc na mě než na deníky Elizabeth Nordové.“

„Hodně štěstí. Proč jste chtěl vědět, kdy byli Armitageovi na dovolené?“

Gideon chvíli zvažoval, kolik mu toho má říct, ale pak se rozhodl nepřidělávat zbytečné starosti ještě někomu dalšímu. Nick by s tím stejně nemohl nic dělat.

„Není to důležité, Nicku. Věděl jsem, že je Hannah rozrušená kvůli těm deníkům, a zajímalo mě, jak dlouho už ji kvůli nim Vicky obtěžuje.“

„Ale co s tím má společného výlet do Mexika?“

„Povím vám to, až se vrátím ze Santa Inez. Běžte zpátky do postele, Nicku.“

„To je nejrozumnější věc, jakou jste dneska ráno řekl. Mimochodem, až se uvidíte s mojí sestrou, řekněte jí, že by si měla radši pospíšit zpátky, jestli si nechce kupovat všechny kytky nové.“

„Pokud vím, máte je zalévat.“

„Včera jsem zjistil, že jsem ztratil klíč od jejího bytu. Nedostanu se tam, ledaže bych vylomil zámek. Povězte mi, Gideone…“

Gideon zavěsil dřív, než mu Jessett stačil položit další otázku. Uvědomil si, že Nick umí být občas docela tvrdošíjný. Stejně jako jeho sestra.

O dvě hodiny později seděl v letadle nad snídaní a přemýšlel v duchu o informacích, které mu dal Nick. A o tom, jak silnou motivací může být touha po pomstě. Nikdo to nemohl vědět líp než on.

Choval se možná jako blázen, když hledal duchy tam, kde žádní nebyli. I když – nebyla to tak úplně pravda. Pár by se jich našlo. Například duch Elizabeth Nordové. A „drahého Roddyho“. Vicky i Hannah byly silně ovlivněny minulostí.

Nejvíc Gideona znervózňovalo, že Hannah pravděpodobně nemá nejmenší tušení, jak moc možná Vicky touží pomstít svého otce.

Třeba se ve svých úvahách mýlil, ale ta možnost existovala a

děsila ho. Věděl, že nebude mít klid, dokud neuvidí Hannah.

Skutečnost, že si Armitageovi vzali dovolenou přesně ve stejnou dobu, když Hannah odjela do Karibiku, zřejmě nic neznamenala, ale co kdyby…

Gideon si znovu vybavil před očima křivolaké ostrovní silnice a napětí, které pociťovala Hannah, kdykoli seděla za volantem.

Zoufale se bránil úvahám, jak k té její nehodě před pár měsíci možná mohlo dojít.

Za pár hodin už bude s ní. Pak si přestane dělat starosti o její bezpečnost a bude se ji snažit přimět, aby pochopila, že ho potřebuje stejně jako on ji.

Hannah ještě nikdy v životě neřídila džíp. Vybrala si zase ten s růžovými třásněmi, aniž by tenhle fakt vzala v úvahu. Hodila svoje zavazadlo a pečlivě zabalené tetiny deníky na zadní sedadlo a nastoupila. Byla přesvědčená, že po pár stech metrech si š autem poradí.

Ale s úzkými silnicemi nad útesy to bylo jiné. V duchu si musela přiznat, že mnohem radši seděla vedle řidiče a nechala Gideona, aby se vyhýbal protijedoucím taxíkům a projížděl ostré zatáčky.

Ale nakonec cestu zvládla bez problémů, a než zaparkovala před tetiným domkem, připadala si za volantem už mnohem jistější.

Odnesla dovnitř kufr, tašku s potravinami a deníky. Kvůli holi musela jít dvakrát. Ale za pár týdnů se určitě obejde bez ní. Koleno už ji skoro nebolelo.

První večer myslela téměř pořád na Gideona –mnohem víc, než jí bylo milé. Poznala, že si tenhle dům spojuje s jejich krátkým vztahem a pravděpodobně tomu tak bude už navždy. Čas jako kdyby se tu tenkrát na chvíli úplně zastavil…

Následující den ráno se Hannah přiměla přehodnotit svou situaci.

Přijela sem, aby dospěla k několika zásadním rozhodnutím, ne aby vzpomínala na chvíle strávené s Gideonem.

Měla před sebou těžký úkol – zvážit, co by měla udělat s

časovanou bombou, která se ocitla v jejím klíně.

Hannah sešla dolů k zátoce a cestou přemýšlela o informacích z deníků, které si s sebou přivezla. Jakmile se tetiny zápisky objeví na veřejnosti, vzbudí senzaci. Elizabeth Nordová záměrně lhala a sama se k tomu přiznala.

Ale k čemu by bylo tu informaci zveřejnit? ptala se Hannah v duchu.

Zůstala stát na pláži a zadívala se na moře. Vědci by s obrovským potěšením pošpinili tetinu pověst, ale změnilo by se tím opravdu něco? Mýtus o amazonkách byl teď už starou historií a nemělo by smysl ho znovu pitvat.

Hannah si uvědomovala, že je jen a jen na ní, zda dopustí, aby vědci začali jméno její tety vláčet v bahně. Doposud nebyl nikdo tak silný, aby to dokázal. Lidi jako Roderick Hamilton se o to snažili, a neuspěli.

Bylo ironií osudu, že jedině Elizabeth Nordová měla takovou sílu, aby ohrozila vlastní pověst.

Ale před Hannah stál ještě jeden problém, mnohem osobnější. Instinktivně se dotkla přívěsku a vzpomněla si na ženu, která ho nosila před ní. Elizabeth Nordová byla velmi silná osobnost. Hannah napadlo, jestli i ona by někdy mohla být stejná.

Zadívala se zpátky na dům a představila si tetu, jak tu žije v naprostém osamění.

K napsání knihy, která by ohrozila tetinu pověst, by bylo zapotřebí hodně odvahy. Hannah napadlo, že by to tetě asi ani trochu nevadilo. Jen by se tomu zasmála. Elizabeth Nordová o žádnou ochranu nestála. Nepotřebovala ji, dokud byla na živu, a teď ještě míň. Hannah podvědomě tušila, že kdyby tu teta ještě byla, povzbuzovala by ji, ať tu knihu napíše.

Žádná z žen, které nosily ten přívěsek, si nedělala starosti s minulostí, a nezáleželo jim ani na názorech současníků. Byly si příliš jisté samy sebou a udržovaly si odstup od zbytku světa.

Ne, představa té knížky Hannah nezneklidňovala. Byla to spíš myšlenka, co se stane potom. Věděla s naprostou jistotou, že pak bude navždy všechno jinak.

Bude to začátek nové cesty, na které se Hannah už nikdy nedokáže zastavit. Bude hledat sílu a úspěch se stejnou dychtivostí jako ostatní. Cítila, že napsat jednu knihu ji neuspokojí. Bude muset pokračovat dál, dokázat sama sobě i Vicky Armitageové, že je stejně silná, jako byla její teta.

Ta kniha sama o sobě nebyla ničím. Ale byl to první krok na cestě, která může vést ke skutečné moci. Když se po ní vydá, nezbude v jejím životě místo pro žádného muže. Ani na soucit a sympatie s jinými lidmi. Práce psycholožky ji už nebude zajímat…

Hannah se znovu dotkla náhrdelníku. Než tu knížku dokončí, bude už myslet jen a jen na sebe. Bude se podobat Vicky Armitageové a Elizabeth Nordové. Stane se z ní mladá amazonka.

Vykročila podél břehu a její bosé nohy zanechávaly otisk v mokrém písku. Budu bohatá, uvědomila si Hannah. Vydělávání peněz pro mě bude na prvním místě, protože peníze znamenají moc. Bohatí sběratelé nebo nějaká výzkumná nadace jí nabídne horentní sumy za získání cenné soukromé knihovny, kterou po sobě Elizabeth Nordová zanechala. Knížka, kterou Hannah napíše, než prodá knihovnu, by jí měla sama o sobě přinést slušný zisk.

Ne, existuje lepší způsob, jak to všechno udělat, rozhodla se najednou. Neprodá knihovnu, ale vymění ji za vedoucí pozici v radě nějaké významné nadace, aby mohla spolurozhodovat o tom, na který výzkum se vynaloží peníze. Pak bude moct ovládat takové lidi, jako je Vicky Armitageová. Když budou potřebovat finanční podporu, budou muset jednat s Hannah Jessettovou.

Kdyby jí tetina biografie přinesla slušné peníze, mohla by si Hannah vlastně založit vlastní nadaci…

Ti, kteří drží v ruce peníze, ovládají výzkum. Ano, touhle cestou se vydám, usoudila Hannah spokojeně. Využije tetino dědictví, aby si koupila vlastní moc a odtud se pak bude moct dostat tak vysoko, jak si jen bude přát. Nakonec bude mít mnohem větší vliv na antropologický výzkum než lecjaký věhlasný profesor.

Slunce se už vyšplhalo vysoko nad obzor, a Hannah pořád ještě plánovala vlastní budoucnost.

Udělala dobře, když se vrátila zpátky na ostrov. Tady bylo mnohem snazší si všechno ujasnit. Jak mohla tolik let života promarnit vlastní nerozhodností?

Měla v sobě teď najednou tolik energie, že jí doslova překypovala. Chtělo se jí běžet, ale první pokus skončil skoro katastrofou. Naštěstí se včas opřela o hůl a zabránila tak pádu.

Ohlédla se zpátky na dům a v duchu před sebou viděla Elizabeth Nordovou, jak stojí na verandě a usmívá se na ni.

„Podívej se na mě, Elizabeth. Měla jsi pravdu, když jsi mi radila, abych se nechala vést svým instinktem. Jen mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, co vlastně chci. Ale teď už to vím, Elizabeth Nordová. Chci totéž co ty. A dostanu to.

Můj bože, ty jsi ale měla odvahu, teto. Vylhala sis cestu ke slávě, bohatství a moci. A já teď využiju mýtus, který jsi stvořila, abych našla svou vlastní cestu k moci. Budeš na mě pyšná, teto Elizabeth. Ty i všechny ostatní ženy, které kdy nosily tenhle přívěsek.“

Najednou se zarazila, protože si uvědomila, jak hloupě by musela asi vypadat, kdyby ji někdo pozoroval.

Ale tady ji nemohl nikdo vidět. Hannah si mohla povídat se svou tetou, kdykoli se jí zlíbí. Široko daleko nebylo ani živáčka.

S úsměvem zamířila zpátky k domu. Nic jí v jejím rozhodnutí už nemůže zabránit. Stačí, když půjde po cestě, která se před ní otevřela. Teprve druhý den večer začala Hannah pomalu sestupovat z nadoblačných výšin euforie, kterou prožívala, když se před ní začala

rýsovat nová budoucnost.

Nalila si do sklenice víno a rozhodla se, že se půjde znovu projít podél zátoky. Pak se pustí do práce na tetiných denících.

Šla bosá po vlhkém písku, se skleničkou v ruce, nasávala do sebe svěží, mořem provoněný vzduch a cítila se nesmírně šťastně a uvolněně.

Budu muset co nejdřív navázat vhodné kontakty, abych našla nejlepšího vydavatele pro svou knihu, přemítala v duchu. Určitě by neuškodilo obrátit se na nějakého agenta.

Najednou se přistihla, že myslí na to, co asi právě dělá Gideon Cage. Zoufale se snažila znovu soustředit na obchodní stránku vydání své knihy, ale slovo „obchod“ v ní okamžitě znovu vyvolalo vzpomínku na Gideona.

Před pár týdny se procházela po téhle pláži s ním. Byl to Gideon, kdo ji zachránil před tím ničemou, který se ji snažil utopit.

Hannah se zastavila a napila se vína. Nechtěla myslet ani na potápěče s modrýma očima, ani na Gideona. Oba ji příliš zneklidňovali. Ale snazší bylo potlačit v sobě vzpomínku na muže ve skafandru, protože ten patřil minulosti. Gideon ne.

„K čertu s tebou, Gideone. Jdi pryč. Nedopustím, abys mi ještě zasahoval do života. Ty sis svoji cestu už zvolil. Nech mě, abych udělala totéž.“

Ale marně se snažila zahnat vnitřní neklid. Možná je to tím, že jsem tady venku večer úplně sama, řekla si. Dopila víno a zamířila zpátky k domu. Nebylo ještě nijak pozdě, ale přesto usoudila, že se bude cítit líp uvnitř za zamčenými dveřmi.

Najednou koutkem oka zachytila nějaký pohyb ve stínu pod palmami. Instinktivně zrychlila krok.

Bylo to absurdní. V palmovém háji se nikdo neschovával. To jen její představivost začala pracovat najednou na plné obrátky – posílená vzpomínkami na příhodu v zátoce, která se jí mohla stát málem osudnou.

Začala litovat, že v domě není telefon, aby mohla přivolat pomoc, kdyby bylo zapotřebí. Až se sem nastěhuju natrvalo, nechám ho tu instalovat, rozhodla se Hannah a vykročila nahoru po schodech.

Ťukání hole o kámen nepřehlušilo úplně slabý zvuk, který k ní najednou dolehl z parmového hájku. Hannah ztuhla.

Zhluboka se nadechla a pak se přinutila pomalu otočit hlavu a upřeně se zadívat mezi stromy. Nikdo tam nebyl.

Kéž by tak měla v domě nebo v džípu nějakou zbraň. Ale samozřejmě ji neměla. Psychologové žádné zbraně obvykle nemívají. Neuměla by ji ani použít.

Ale to se změní, uvažovala Hannah. Koupím si pistoli a naučím se s ní zacházet. Jestli tady budu žít sama, budu potřebovat nějakou ochranu.

Ale to byla hudba budoucnosti. Dneska večer si bude muset poradit jinak.

Protože tam venku vážně někdo byl. Hannah se v minulosti často spoléhala na svůj instinkt, když chtěla poradit druhým. Usoudila, že by nebylo moudré teď podobné instinkty ignorovat.

Dům nebyl příliš bezpečným útočištěm. Okna s žaluziemi se dala snadno otevřít a vylomit zámek na dveřích by bylo pro každého zloděje hračkou.

Hannah už neváhala ani okamžik. S pomocí hole vyšla nahoru po schodech, vklouzla do dveří a našla kabelku. Měla v ní klíče od džípu.

Než vyšla zpátky ven na terasu, zhasla světlo. Nestála o to, aby

někdo zbytečně viděl její siluetu.

Připadalo jí, že džíp stojí neuvěřitelně daleko, i když na ni ve skutečnosti čekal hned dole pod schody. Hannah do něj nastoupila, hlasitě vydechla úlevou a zastrčila klíč do zapalování.

Přečká noc v hotelu. Ráno se vrátí a pořádně se kolem rozhlédne. Pak si objedná nějakého místního zámečníka, aby jí líp zajistil dveře i okna.

Nastartovala a rozjela se po cestě k hlavní silnici, vedoucí do města. Skalnaté útesy nad mořem byly teď milosrdně skryté ve tmě. Snažila se nedívat na stranu ani dolů, ale jen a jen před sebe.

Ve zpětném zrcátku nezahlédla žádná světla, dokud to auto nebylo těsně za ní. Pak se rozsvítila s téměř oslepující jasností.

Hannah si najednou vybavila, že přesně takhle se to stalo tenkrát. Auto se za ní vynořilo ze tmy, oslepilo ji svými reflektory, pak do ní z boku prudce narazilo a zase zmizelo.

Možná že to byl právě tenhle záblesk vzpomínky na předešlou nehodu, co jí zachránilo život. Nebo měla prostě jen štěstí. Ať ji k tomu vedl jakýkoli důvod, Hannah tentokrát dupla na brzdu, místo aby impulzivně stočila volant ke straně.

Auto, jedoucí těsně za ní, se vyřítilo dopředu, a když ji míjelo, narazilo do boku džípu.

K smrti vyděšená Hannah uslyšela ostrý, skřípavý zvuk, pak se malý růžový džíp silou nárazu zakymácel a začal se sunout k okraji útesu, přestože Hannah zuřivě tiskla brzdu.

Na okamžik zavládlo hrobové ticho a pak se auto zhouplo na okraji útesu.

Hannah cítila, že její osud je teď v rukou božích.

Škubnutím odepnula bezpečnostní pás, otevřela dveře a skulila se ven na silnici pouhou vteřinu předtím, než jeden z ostrovních bohů natáhl prst a shodil džíp dolů z útesu.

Hannah zůstala ležet na cestě, lapala po dechu bolestí a držela se za levou nohu. Když vyskočila z auta, dopadla na zraněné koleno.

Nebe nad její hlavou se otevřelo a na úzkou silnici,

kde Hannah ležela, dopadly první dešťové kapky Když utichl první, ohlušující úder hromu, dolehl k ní zvuk motoru.

Hannah poznala, že ten, kdo se ji pokusil zabít se vrací, aby se ujistil, že se mu to podařilo.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Gideon nevěřil na žádné předtuchy a znamení a spoléhal na vlastní instinkty. Vyplatilo se mu to už mnohokrát – na ulici i později při podnikání.

Když kousek před sebou uviděl u krajnice zaparkovanou tmavě šedou limuzínu, okamžitě vycítil, že něco není v pořádku. To auto stálo příliš blízko domu Elizabeth Nordové, byla bouřka a už od chvíle, kdy vystoupil z letadla, hustě pršelo. A Gideon si byl jistý, že v životě Hannah nebezpečně často dochází k podivným nehodám.

Zastavil se svým pronajatým autem u kraje silnice. Trochu se uklidnil, když si uvědomil, že nikde v dohledu není žádný džíp s růžovými třásněmi.

Vystoupil a pomalu zamířil k tmavému sedanu. Nikde nebylo ani živáčka, ale věděl, že to nic neznamená.

Nejdřív nahlédl do auta – bylo prázdné. Opatrně ho obešel a okamžitě si všiml odřeného a trochu promáčklého zadního blatníku.

Pak se zadíval dolů z útesu a na skalách spatřil růžový džíp. Chvíli na něj jen ohromeně zíral. V duchu se modlil, aby se mu to všechno jen zdálo.

Když se aspoň trochu vzpamatoval, stáhnul si bundu a začal scházet po kamení dolů k pláži. Musel mít jistotu. Potřeboval se na vlastní oči přesvědčit, že jeho sladká Hannah leží uvnitř džípu. Teprve pak si to rozdá s tím, kdo řídil limuzínu. Ani na okamžik nepochyboval, že to byl právě její řidič, který džípu pomohl dolů z útesu.

Podruhé v životě se v Gideonově nitru probudila silná touha po pomstě. Byl rozhodnutý udělat cokoli, aby vrah za to, co provedl, pořádně zaplatil.

Sestoupil po kluzkých kamenech až k džípu. V duchu se snažil předem připravit na to, co pravděpodobně uvidí – Hannah, ležící bezvládně na skále, nebo její tělo uvězněné v džípu, převráceném na bok.

Ale venku na skále ji nikde neviděl. Zhluboka se nadechl, aby si dodal odvahu, a nahlédl dovnitř auta na přední sedadlo. Nebyla tam. A bezpečnostní pás byl rozepnutý. Hannah ho vždycky používala. Při první autonehodě jí zachránil život.

Poprvé od chvíle, kdy se podíval dolů ze silnice a uviděl její džíp, v Gideonovi vzplála malá jiskřička naděje. Ale moc dobře si

uvědomoval, že je jen málo pravděpodobné, že by srážku přežila a podařilo se jí včas dostat ven z džípu.

Otočil se a začal prohledávat břeh.

Za chvíli objevil sportovní tašku z hrubé kůže se spoustou přezek a kapes. Při nárazu vyletěla z džípu a zůstala ležet na písku. Byla dobře vidět, protože na ni dopadalo světlo z džípu. Gideon k ní v dešti zamířil.

Sebral ji ze země a prohledal ji. Uvnitř byla peněženka Hannah.

Ať řídil limuzínu kdokoli, nebyl to žádný obyčejný zloděj. Gideon položil tašku zpátky do písku. Ten, kdo si za takových okolností nevzal peníze, měl možná v úmyslu nabídnout Hannah svou pomoc. Nebo mu šlo o úplně něco jiného…

Gideon se ohlédl zpátky na džíp a snažil se v duchu odhadnout, kterým směrem by Hannah šla, kdyby si po nehodě odepnula bezpečnostní pás a vylezla ven z vozu. Byla by v šoku a přinejmenším hodně potlučená a odřená, možná i vážně zraněná.

Těžko by se v takovém stavu odvážila lézt na skály. Vydala by se po pláži a snažila by se asi najít nějaké místo, odkud by se snáz dostala nahoru k hlavní silnici.

Nalevo se písečná pláž táhla daleko, zatímco napravo písek brzy vystřídalo kluzké kamení. Hannah by si určitě vybrala pohodlnější cestu.

Otázkou ovšem zůstávalo, co udělal člověk nebo lidé z limuzíny. Jestli sešli dolů z útesu a našli tam prázdný džíp, pravděpodobně došli ke stejnému závěru jako Gideon. Určitě neodjeli hledat pomoc.

Gideon si byl jistý, že tu někde jsou a snaží se Hannah najít. Bouřka se už trochu utišila a mezi mraky začal vykukovat měsíc.

Ještě pořád trochu pršelo.

Nemělo smysl hledat v džípu baterku. Půjčovny aut nejsou tak prozíravé. Navíc by s baterkou v ruce byl vidět na velkou vzdálenost, a nebyl si vůbec jistý, jestli by o to stál.

Pustil se podél břehu jediným směrem, kterým Hannah mohla jít, pokud se jí podařilo uniknout z džípu.

Vlny se lámaly o břeh kousek od Gideonových bot. Zrychlil krok a pak se dal do běhu. Rozbouřené moře tvořilo dostatečnou zvukovou kulisu, aby přehlušilo jeho kroky.

Celou dobu pozorně sledoval, jestli někde na písku neuvidí tmavou, schoulenou postavu. Určitě nemohla dojít daleko. Přinejmenším utrpěla šok. Ale nemohl s jistotou vědět, jestli někdo touhle cestou před ním už šel, protože vytrvalý déšť smyl všechny stopy. Gideonovi nezbývalo než jít pořád dál a doufat.

Pláž se začala zužovat a skalnaté útesy byly čím dál blíž břehu. Vypadalo to, jako kdyby tady pláž končila taky obrovským shlukem kamení – stejně jako na druhé straně. Jestli Hannah někdo sledoval, nemůže být daleko.

Gideon zpomalil a pokračoval dál těsně podél útesu, aby ho nikdo nemohl vidět.

Znovu si vzpomněl na tašku, ležící v písku. Existovala ještě další možnost, na kterou vůbec nechtěl myslet. Hannah se předtím přece někdo pokusil utopit. Pro toho, kdo za ní sešel dolů z útesu a našel ji zraněnou nebo v bezvědomí uvnitř džípu, by nebyl žádný problém vytáhnout Hannah ven, hodit ji do vody a dokončit dílo zkázy.

Gideon tu myšlenku nemilosrdně vypudil z hlavy. Kdyby někdo Hannah našel a zabil, určitě by už dávno ujel. Ne. Ten člověk ji pořád ještě hledá tady na pláži. A to znamená, že je Hannah možná ještě naživu.

Gideon se ponořil do tmy a pokračoval v chůzi.

Stejnou ochranu, kterou mu teď poskytovala skalní stěna, nacházel kdysi i v temných uličkách. Bylo to už velmi dávno, kdy naposledy využil tmy jako úkrytu. V posledních letech byl zvyklý maskovat svůj pohyb za obchodními triky. Ale uvědomil si, že některé věci člověk nikdy nezapomene.

Viděl před sebou celý zbytek pláže. Kdyby po ní někdo šel, byl by tmavou siluetou na pozadí světlého písku.

Gideon došel skoro až na konec, když před sebou zahlédl pohybující se stín. Zastavil se a čekal.

Tmavá postava se odpoutala od skal a pomalu se začala vracet zpátky k převrácenému džípu. Gideon okamžitě poznal, že to není Hannah, ale nějaký muž. Pohyboval se opatrně a pomalu. Očividně pořád ještě někoho hledal. Gideon toho člověka pár vteřin pozoroval a pak ho začal sledovat.

Mezera mezi Gideonem a tím mužem se neustále zmenšovala. Ať to byl kdokoli, nebyl zřejmě ozbrojený. Pohyboval při chůzi volně rukama, takže v nich určitě nedržel žádnou pistoli. Třeba to je prostě jen znepokojený, starostlivý motorista, který se snaží najít oběť nehody, usoudil Gideon.

Ale pak se ten člověk otočil, aby přehlédl očima pláž za sebou.

Bledý měsíc dopadl na tvář Drakea Armitage.

Teorie s ustaraným motoristou vzala za své. Gideon netrpělivě čekal, až Armitage znovu vykročí k džípu. Pak vyklouzl ven ze tmy a začal mezi nimi rychle zkracovat vzdálenost.

Drake se v poslední vteřině instinktivně otočil a otevřel ústa v němém protestu. Ale neměl už šanci uskočit stranou. Gideon využil okamžiku překvapení a srazil Armitage do písku.

„Ničemo!“ ozval se do ticha Armitageův zdušený výkřik.

Nadzdvihl se ze země ve snaze zbavit se útočníka.

Gideon se převrátil na bok, chytil ho jednou rukou kolem krku a sevřel ji tak pevně, až se Drake zajíkl bolestí.

Když se trochu vzpamatoval, chtěl se na Gideona vrhnout a přitlačit ho zpátky do písku. Ale ten se znovu obrátil na záda, zmobilizoval všechny síly a kopl Drakea vší silou do žaludku.

Jediným pravidlem pouličních rvaček bylo, že v nich žádná pravidla neexistují.

Rána byla dostatečně silná, aby Armitage srazila zpátky na záda. Podařilo se mu ale zvednout nohu a vší silou kopl Gideona do stehna. Ten měl co dělat, aby neztratil rovnováhu. Uvědomil si, že je o pět nebo šest let starší než Armitage, a v tomto případě se takový věkový rozdíl počítá.

Ale zároveň s sebou přináší možnost uplatnit nabyté zkušenosti, dodal si pro sebe.

Gideon dopadl zpátky na záda a snažil se ze sebe udělat lákavý cíl. Armitage nepotřeboval dvakrát pobízet. S vítězným výkřikem vyskočil na nohy a chtěl Gideona znovu kopnout, tentokrát do hlavy. Očividně vycházel z teorie, že když mu něco jednou vyšlo, použije tutéž taktiku znovu. Ale Gideon moc dobře věděl, že při pouliční rvačce se člověku může každý předpoklad krutě vymstít a stát ho třeba i život. Popadl teď Armitage za kotník a srazil svého protivníka k zemi. Armitage divoce zařval. Než se stačil vzpamatovat, Gideon ležel znovu na něm a vší silou ho tlačil do písku. Dvakrát ho pořádně udeřil do obličeje a pak mu přitiskl ke krku kapesní nůž.

Drake na něj ohromeně zíral. Měsíc sice právě nesvítil, ale přesto si byl Gideon téměř jistý, že má Armitage modré oči.

„Není to ten nejlepší nůž, jaký jsem kdy na tuhle práci použil,“

řekl Gideon. „Ale svůj účel přesto splní, to mi věřte.“

„Jste blázen.“

Armitage se ani nepohnul.

„Možná. Kde je Hannah?“

„Ježíši, já nevím. Hledal jsem ji. Její auto se zřítilo dolů z útesu.

Snažil jsem se ji najít.“

„Její džíp spadl z útesu, protože jste mu tam svým autem pomohl

– jako jste se o to pokusil už jednou před několika měsíci.“

„Zatraceně, to je lež. Chtěli jsme jí pomoct. Proboha, Cagei, proč bych chtěl Hannah ublížit?“

Gideon se na tu otázku vůbec neobtěžoval odpovídat. „My?

Znamená to, že je.někde nablízku Vicky?

Samozřejmě. Neposlala by vás sem přece samotného. Kdeje?“

„Říkám vám, že nevím. Než jsme začali Hannah hledat, rozdělili jsme se. Chtěli jsme jí pomoct, Cagei. Je pravděpodobně zraněná, možná i v bezvědomí.“

„Díky vám.“ Gideon mu přitiskl ostří nože hlouběji do kůže.

„Vyslechněte mě,“ prosil Armitage. „Viděli jsme, že má problémy. Jeli jsme na silnici těsně za ní. Když jsme ji minuli, Vicky řekla, že bychom se měli radši obrátit a jet se podívat, co se stalo. Ale mezitím už džíp vězel na dně útesu.

Usoudil jsem, že tam Hannah spadla s ním, tak jsem se šel podívat sem dolů. Ale Vicky se domnívala, že možná Hannah vylezla nahoru na silnici. Hledá ji tam.“

Gideon na tu možnost nechtěl radši ani myslet. Stačilo mu, jak si jednou všiml výrazu ve Victoriiných očích, když se dívala na Hannah. Jestli Hannah stačila vyváznout z džípu, než se zřítil dolů, bude pravděpodobně zraněná. Snadný terč pro amazonku.

Gideon vstal a zvedl Armitage ze země.

„Co chcete dělat?“ Drake upřeně sledoval nůž, který měl ještě pořád nebezpečně blízko krku.

„Půjdu hledat Hannah. A jestli bude mrtvá, vrátím se sem zpátky a tímhle nožem vás probodnu.“

„Jste šílený. Slyšíte mě? Chceme jí s Vicky jen pomoct.“ V tom okamžiku se tmou rozlehl hlasitý výstřel.

„Kčertu! Vicky má zbraň.“ Gideonovi se sevřel žaludek úzkostí.

„Až tohle všechno skončí, vážně vás zabiju, Armitagei. A dám si s tím načas.“

„Ne, pochopte přece, že jsme museli něco udělat. Všechno se pokazilo. Nic se nám nedařilo. Vicky tvrdila, že musíme něco podniknout –“

Gideon ho nenechal domluvit. Hranou ruky udeřil Drakea dozadu do krku a ten okamžitě zmlkl. Ztratil vědomí.

Gideon se rozběhl zpátky po pláži a začal rychle šplhat nahoru po útesu.

Slézt ze silnice a dostat se do spleti křoví na druhé straně byl pro Hannah skoro nadlidský výkon. Měla strach, že ji poraněné koleno neudrží. Ta bolest byla skoro nesnesitelná. Ale zjistila, že strach je neuvěřitelně silnou hnací silou. Stejně jako touha po pomstě.

Slyšela, jak se vracející auto nemilosrdně blíží. S námahou se zvedla ze země. Připadala si jako zraněné zvíře, které srazil na dálnici bezohledný řidič a teď se pokouší dovléct do křoví, aby tam mohlo v klidu zemřít.

Ne, zatraceně, já nezemřu, řekla si rozhodně. Noha ji sice příšerně bolela, ale jinak byla relativně v pořádku. Měla pár modřin na rukou a obličeji, způsobených pádem na silnici, ale bavlněné kalhoty a košile ji dostatečně ochránily.

Až bude po všem, napíše děkovný dopis těm lidem, kteří vedou zásilkovou službu. Dneska se nestává moc často, že by člověk za své peníze dostal opravdu kvalitní zboží.

Ty absurdní úvahy pravděpodobně znamenají, že jsem utrpěla šok, usoudila Hannah. Nebylo rozhodně normální v takovéhle situaci přemýšlet o děkovném dopise do obchodu. Ale pomohlo jí to aspoň na chvíli odvést pozornost od bolestivého kolena.

Byla už ukrytá v houští, když uslyšela, jak u okraje silnice zastavilo auto. Zůstala ležet se zatajeným dechem, tiskla si koleno a snažila se přijít na to, co má dělat dál. Neměla ponětí, jestli ji ten, kdo sedí v autě, přišel hledat. Ale připadalo jí dost pravděpodobné, že má v úmyslu přesvědčit se, jestli ji zabil.

Když bude mít štěstí, uvěří, že spadla s džípem dolů z útesu. Najednou k ní dolehly něčí hlasy.

„Sejdu se podívat dolů.“

Hannah ten mužský hlas okamžitě poznala, ale v skrytu duše doufala, že se třeba mýlí.

Pak promluvila žena a Hannah pochopila, že nemá smysl si namlouvat, že nepatří Victorii Armitageové.

„Pochybuju, že je tam dole, Drakeu.“

„Musí tam být. Kam jinam by mohla jít?“

„Neviděli jsme ten džíp padat dolů. Třeba měla čas se z něj

předtím dostat.“

„To je nesmysl. Má přece bolavou nohu a používá ještě hůl.“

„Já nevím, Drakeu. Mám pocit, že tam dole není.“

„Půjdu se podívat.“

„Dobře,“ přikývla Victoria. „Podívám se zatím tady nahoře. V jedné věci máš pravdu. Ať je kde chce, nemůže dojít daleko.“

„Poprvé se jí podařilo dostat do nemocnice,“ podotkl Drake zhnuseně. „A podruhé se nám připletl do cesty Cage.“

„Tentokrát to s ní vyřídíme.“

„Bože můj, Vicky, přál bych si, abys tuhle záležitost už jednou provždy skončila. Začíná mě to děsit.“

„Neztrácej nervy, Drakeu. Tentokrát z toho nevyvážné. Vezmu si s sebou pistoli.“

Hannah ztuhla.

Vicky ji půjde hledat a je ozbrojená. Rozhlédla se zoufale kolem sebe. Měla by využít toho, že zatím ještě prší a déšť smyje její stopy.

Zatnula zuby a zvedla se ze země. Nemělo smysl namlouvat si, že strach úplně překoná bolest a slabost v levé noze, ale přesto se o to pokusila. Neměla na vybranou.

Doktor Englehardt odvedl dobrou práci. Sám to přece řekl.

Kdyby nebyla dost dobrá, až se vrátí do Seattlu, zažaluje ho.

Hannah se pomalu začala prodírat houštím mezi kluzkými kameny, kterých se oběma rukama přidržovala.

Věděla, že si musí najít pořádný úkryt dřív, než utichne bouřka a

přestane pršet.

Po pár desítkách metrů před sebou objevila malou jeskyni, ukrytou mezi ostrými kameny a obklopenou hustým porostem. Instinktivně k ní hned zamířila.

Ale pak si uvědomila, že kdyby tu jeskyni uviděla Vicky, pravděpodobně by došla ke stejnému závěru jako ona a šla by ji tam hledat.

Zoufale se rozhlédla kolem po jiném úkrytu. Napadlo ji, že kdyby se jí podařilo vylézt nad vchod do jeskyně, mohla by pak pokračovat možná dál do kopců.

Začala se prodírat houštím kolem ústí jeskyně. Kdyby jí noha tolik nebolela, nebylo by to tak těžké. Terén tu pro normálního, zdravého člověka nebyl nijak obtížný.

Vicky má dvě zdravé nohy, připomněla si Hannah. Navíc vycvičené každodenním během. A má v ruce zbraň.

Kčertu. Vicky neměla jen titul, ale taky pistoli. Život umí být občas hrozně nespravedlivý.

Když Hannah přelézala balvan před jeskyní, uvolnila přitom několik kamínků. Déšť už skoro ustal. Kdyby byla Vicky někde nablízku, možná že by ten zvuk uslyšela. Ale když se neozval žádný křik ani výstřel, Hannah pokračovala dál.

Teď jí pro změnu cestu zatarasila obrovská kapradina.

Rozmýšlela se, jestli se má pokusit prodrat přes ni. Neměla sílu ji obcházet.

Když tuhle překážku zdolala, ocitla se nad ústím jeskyně. Lehla si na zem, aby si trochu odpočinula.

V tom okamžiku se najednou kousek před ní objevila Vicky Armitageová. Skutečně měla v ruce pistoli. Hannah ani v nejmenším nepochybovala, že by ji klidně použila. Zůstala nehybně ležet na vlhké, blátivé zemi a v duchu se modlila.

Vicky šla pomalu, protože nechtěla přehlédnout žádný možný úkryt. Pravděpodobně prohledávala terén v soustředných kruzích, aby jí nic neuniklo.

Mraky se rozplynuly a vyšel měsíc. Hannah napadlo, že jestli odsud vyvázne se zdravou kůží, napíše dva děkovné dopisy firmě, která jí poslala tyhle šaty. Nejen, že bavlna byla tak pevná, že ji ochránila při pádu z džípu, ale temně zelená barva košile i kalhot neuvěřitelně splynula s okolní vegetací. Když přemýšlela o svém oblečení, najednou si uvědomila, že má u kalhot pásek.

Byl několik centimetrů široký, z pevné kůže, zakončený těžkou mosaznou přezkou. Žádné zbrani se sice nemohl vyrovnat, ale možná by se pro něj našlo jiné využití. Opatrně ho odepnula a omotala si jeho konec kolem zápěstí.

Právě v tom okamžiku se Vicky otočila a všimla si tmavého vchodu do jeskyně. Hned k němu zamířila –přesně jak Hannah očekávala. Ale zůstala stát venku.

„Hannah?“ Z jejího hlasu zaznívalo nezdravé vzrušení. Hannah zamrazilo v zádech. Ta žena se tím vším zřejmě skvěle bavila.

„Hannah, měla jste mě poslechnout a dát mi deníky a knihy Elizabeth Nordové. Udělala jste chybu a teď za ni budete platit. Protože já jsem tím, komu nakonec ty deníky budou patřit. A najdu v nich pravdu.“

Na okamžik zavládlo napjaté ticho. Hannah zatajila dech. Vicky postoupila o krok blíž k jeskyni.

„Nordová svou lží zabila mého otce. Slyšíte mě? Byl to úžasný člověk a ona mu zničila kariéru. Zpočátku se jí snažil pomoct. Využila ho a pak se k němu obrátila zády. Máte vůbec ponětí, co mu provedla? Zemřel jako slabý, politováníhodný člověk. Nakonec se z něj stal alkoholik. Zabila ho, Hannah! Bylo to totéž, jako kdyby mu přitiskla ke spánku pistoli. Nedopřála mu ani rychlou smrt. Umíral celá léta. A přitom se díval, jak ztrácí svou pověst. Nabízeli mu samá druhořadá místa. Prestižní vydavatelství odmítala jeho články. Celá léta věděl, že má pravdu a Nordová se mýlí, a nemohl to dokázat.“

Vicky udělala další krok blíž k jeskyni.

„Vylezte ven, Hannah. Vím, že tam jste. To jste celá vy – neumíte nic jiného než utéct a někde se schovat. Jste jako vaše teta, viďte? Využila byste svého kontaktu s Nordovou, abyste o ní napsala knihu, kterou by si lidi určitě přečetli. Tomu, co o Elizabeth Nordové psal můj otec, nikdo nevěnoval pozornost. A vy byste zařídila, aby se její lži předaly další generaci. Ale já něco takového nedopustím. Můj otec věděl, že lhala. Řekl mi to. Ale nikdo ho neposlouchal. Mě ale vyslechnou, Hannah. Přinutím je k tomu. Vím už od patnácti let, když jsem se dívala na otce, jak se pomalu upíjí k smrti, že lidi nakonec přiměju, aby se dozvěděli pravdu. A použiju její vlastní deníky, abych ji zničila. Nedovolím, aby se mi někdo tak slabý a bezvýznamný jako vy postavil do cesty.“

Hannah sledovala Vicky, jak vchází do jeskyně. Cítila, že další

příležitost možná už nedostane.

Připlížila se těsně nad okraj jeskyně. Možná že by jí pomohlo, kdyby Vicky něčím rozptýlila, až vyjde zase ven.

Najednou dostala nápad. Zatáhla za přívěsek, který měla na krku, a starý řetízek se přetrhl.

„Zatraceně, Hannah, kde jste?“ Vicky se objevila zase venku.

Hannah hodila náhrdelník do křoví naproti jeskyni. Se slabým cinknutím dopadl na kámen.

Vicky okamžitě zvedla ruku a temnou nocí se rozlehl hlasitý výstřel. Hannah měla dojem, že ohluchne.

Pak se překulila přes okraj jeskyně a celou vahou svého těla dopadla dolů na Vicky. Té se podlomila kolena a pistole jí vypadla z ruky.

Teprve teď si uvědomila, že nemá dost síly, aby tu ženu přemohla. Vicky Armitageová trávila spoustu hodin v posilovně atletického klubu. Byla ve skvělé fyzické kondici.

Ale Hannah se odmítla vzdát bez boje. Cítila, že se pod ní Vicky začíná svíjet, a poznala, že se snaží natáhnout pro zbraň. Přitom dloubla Hannah bolestivě do žeber.

Hannah měla na vteřinu pocit, že jí je asi zlomila. Ale neměla čas se o tom přesvědčit.

„K čertu s tebou, ty mrcho!“ Vicky se začala znovu svíjet a tentokrát se jí podařilo Hannah ze sebe shodit. Ta zalapala po dechu

a převrátila se na bok. Vicky se vydrápala na kolena a napřáhla ruku, aby Hannah uhodila.

Té se v posledním okamžiku podařilo ucuknout hlavou stranou, takže jí rána dopadla na levé rameno.

Kožený pásek s mosaznou přezkou měla naštěstí omotaný kolem pravého zápěstí. Rozmáchla se rukou.

Pásek zasvištěl vzduchem jako malý bič. Vicky takovou zbraň nečekala. Těžká přezka jí nemilosrdně dopadla na obličej. Vykřikla bolestí a vztekem a znovu se začala natahovat po pistoli. Ležela na zemi jen metr od ní.

Zoufalá Hannah se zvedla na kolena. Tím levým jí okamžitě projela ostrá bolest. Ale nevnímala ji. Znovu rozpřáhla ruku s těžkým páskem. Druhá rána dopadla Vicky na ruku, protože stačila včas uhnout stranou.

Hannah se rozhodla znovu mířit na obličej. Každá žena, obzvlášť tak hezká jako Victoria Armitageová, by se instinktivně snažila chránit obličej a oči.

V tom okamžiku Vicky skočila po pistoli. Hannah se na ni zuřivě vrhla a snažila se jí omotat kožený pásek kolem krku.

Vicky pochopila, co se děje, vší silou do Hannah strčila, a pokusila se zmocnit pistole.

Ale Hannah zbraň zalehla svým tělem. Cítila, jak se jí studený kov zarývá do prsou. Zoufale sáhla pod sebe a nahmatala rukojeť.

„Přestaňte, Vicky. Okamžitě přestaňte, nebo vystřelím.

Přísahám.“

Když Hannah vzala pistoli do obou rukou a namířila ji na ni, Vicky se zarazila. Vrhla zuřivý pohled nejdřív na zbraň a pak na Hannah.

„Neumíte s ní zacházet.“

„Děláte si legraci? Jsem přece neteř Elizabeth Nordové, cožpak jste zapomněla? Hodně mě toho naučila.“

Vicky vrhla na Hannah zuřivý pohled, ale nepokusila se jí pistoli vzít. Naštěstí. Jinak by totiž hned zjistila, že Hannah vůbec neví, co si s ní počít.

Najednou se vedle Hannah objevila další ruka a vzala jí zbraň z chvějících se prstů. Důvěrně známá mužská ruka, doprovázená stejně známým, lakonickým hlasem.

„Dokončím to za tebe, Hannah. Pro dnešek toho na tebe bylo už dost.“ Gideon vzal pistoli pevně do rukou. „Pro mě taky, abych se přiznal.“

Hannah chvíli zůstala nehybně ležet dívala se do Gideonova zachmuřeného obličeje a v duchu uvazovala, jestli nemá halucinace. Ale připadalo ji, že vypadá až moc skutečně. Pustila pistoli

„Přívěsek,“ zašeptala. „Musím najit ten přívěsek.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

„Vyděsila jsi mě k smrti, víš to, viď?“ Gideon si nervózně prohrábl rukou vlasy, zastavil se a upřeně se zadíval na Hannah, která ležela na tetině pohovce. „Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem byl naposledy tak vystrašený.“

„Ani během některé z tvých největších obchodních transakcí?“

„Přijmi malou radu od neuvěřitelně prchlivého člověka, Hannah. Teď není vhodná chvíle na vtipkování. Ještě jsem se nevzpamatoval. Smysl pro humor bude pravděpodobně poslední věcí, která se u mě vrátí k normálu.“

Gideon začal znovu přecházet sem tam po pokoji. „Když jsem uslyšel ten výstřel, myslel jsem, že zešílím. Ještě pořád nemůžu uvěřit, že se ti podařilo vzít Vicky tu zbraň.“

„Měla jsem příšernou zlost. Ta mi dodala odvahu.“

„Hm.“ Znovu se zastavil. „Ten pocit znám.“ Vrhl na ni zvědavý pohled. „Použila bys tu pistoli?“

„Asi ano. Kdybych včas zjistila, jak se s ní zachází,“ přiznala se Hannah.

„Ty jsi to nevěděla?“ Tvářil se zaraženě. „A co všechny ty trefné

řeči o tom, co ses naučila od své tety?“

„Když jsem vyrůstala, skoro jsem se s tetou neviděla, Gideone. Á když nás čas od času navštívila, neměla příležitost vysvětlovat mi, jak se používá pistole. Ale hodně se dívám na televizi. Když člověk na někoho namíří zbraň, musí přitom vypadat, že z ní má v úmyslu každou vteřinu vystřelit.“

Gideon potřásl hlavou. „Máš neuvěřitelně dobrou náladu, když vezmu v úvahu, co jsi právě prožila.“

„To bude tou úlevou. Proto blábolím tyhle nesmysly.“ Hannah si začala opatrně masírovat levé koleno, které měla natažené před sebou

a podložené polštářem. „Možná, že to mají na svědomí i prášky proti bolesti, které mi doktor naordinoval.“

Gideon šel k pohovce a posadil se vedle ní do dřepu. „Co noha?“

„Bolí.“

„Domnívá se doktor, že sis ji mohla znovu vážně poranit?“

„Ne. Myslí si, že bude za pár dní v pořádku. Jen to bude prý chvíli bolet.“

Gideon se zadíval nejdřív na nohu a pak zpátky na Hannah.

„Mám pocit, že bys nakonec musela přijít na to, jak tu zbraň použít. Vicky by se nenechala jen tak zastrašit. Když jsem viděl, jak se na tebe dívá, připadalo mi, že by ji zastavil snad jen kanón.“

„Já vím. Byla šílená vzteky.“ Hannah se opřela a Gideon jí začal jemně masírovat koleno. „Ale já jsem taky měla hroznou zlost.“

„Cos jí udělala s obličejem?“

„Myslíš ten šrám? Nebojovala jsem férově. Použila jsem na ni přezku z pásku. Měla hroznou sílu, Gideone. A já jsem s tou zatracenou nohou nebyla zrovna v nejlepší kondici. Usoudila jsem, že vzhledem k okolnostem můžu použít pár laciných triků.“

„Měla přece zbraň. Kromě toho, když člověk vede tenhle druh boje, nepřemýšlí, jestli hraje fér hru. Jde mu hlavně o to, aby vyhrál.“

Usmála se. „To má být rada od experta?“

„Přesně tak.“ Gideon jí chvíli mlčky masíroval koleno. „Když jsem uviděl ten džíp na dně útesu, myslel jsem, že se zblázním.“

„Bylo to stejné, jako ten večer, když jsem se vracela do Seattlu od přátel, Gideone.“ Hannah se přestala snažit celou situaci zlehčovat, protože ji ten postoj už vyčerpával. „Světla ve zpětném zrcátku. Auto těsně za mnou. Pak rychlé stočení volantu a boční náraz. Vzpomínám si, že mě ta světla na chvíli úplně oslepila. Ještě pořád si všechno nevybavuju, ale na ta světla si pamatuju. A pak mě to auto vytlačilo ze silnice.

Minule jsem bezmyšlenkovitě stočila volant. Byla jsem v šoku a zpanikařila jsem. Ale tentokrát jsem se snažila zachovat směr a šlápla jsem na brzdy. Naneštěstí to nestačilo, aby džíp zůstal na silnici.“

„Ale jen díky tomu jsi získala potřebný čas, abys vyskočila ven,“

řekl Gideon. „Díky bohu.“

„Co se stane teď?“

„Myslíš s Vicky a Drakem? Zdá se, že tentokrát místní policie naší verzi příběhu věří. Mají spoustu důkazů. Drakeův šarm tady na policisty nezabere. Bude mít smůlu. Ale nevím, jestli proti němu můžeme vznést i další obvinění.“

„Za to, že se mě pokusil utopit?“ Hannah se ušklíbla. „Škoda, že se o tom nezmínil, když se snažil policisty přesvědčit, že je jen nevinný turista a nezúčastněný divák.“

„Kdyby se nám podařilo ho za tohle obžalovat, byl bych spokojený. Vicky měla takovou zlost, že toho policistům taky navykládala až moc. Chci jen, aby oba Armitageovi zmizeli z tvého života.“

„Předpokládám, že to byli oni, kdo mi prohledal byt ten večer, když jsme spolu šli na večeři. Zajímalo by mě, proč si nic nevzali.“.

„Pochybuju, že měla Vicky v úmyslu něco ukrást. Kdyby zmizely deníky, bylo by to příliš nápadné. Jak by se mohla za pár měsíců objevit na akademické půdě se všemi soukromými deníky tvojí tety, aniž by vzbudila podezření? Mám dojem, že šla do tvého bytu jen z čisté zvědavosti – aby se podívala, co sis domů přivezla. Tvůj bratr říká, že zmizel klíč od tvého bytu, který jsi mu dala. Pro Drakea by bylo docela jednoduché mu ho při vhodné příležitosti vzít v klubu.“

„K čemu by jim bylo, kdyby mě zabili?“ Gideonův výraz o poznání zdrsněl. „Jakmile by se tě zbavili, knížky tvojí tety by dřív nebo později skončily v nějaké knihovně nebo výzkumné nadaci. Pak by k nim Vicky měla přístup. Ale pravděpodobně počítala s tím, že by mohla po tvé smrti přemluvit Nicka, aby jí všechny věci po Elizabeth Nordové věnoval. Navázala s ním přátelský vztah a určitě by ho přesvědčila, aby jí věnoval hromadu knížek a poznámek, o které by stejně neměl zájem.“

„Drake určitě záměrně sehnal ta dvě místa hostujících profesorů zrovna na fakultě, kde pracuju.“

„Nebylo to pro něj nijak těžké, vzhledem k Vickyině pověsti a jeho vlastnímu politickému cítění.“ Hannah souhlasně přikývla.

„Armitageovi byli pro naši malou školu velkou senzací. Fakulta byla určitě nadšená, když se nabídli, že stráví podzimní semestr v Seattlu. Je asi velkým štěstím, že Armitageovi nikdy nezjistili, že Elizabeth Nordová žila na Santa Inez. Jinak by ji tam určitě pronásledovali. Teta Elizabeth si vždycky nesmírně střežila své soukromí. Kromě rodiny nikdo nevěděl, kde posledních pár let žije.“

„Vicky s Drakem tušili, že ty jsi klíčem, který potřebují, když si přečetli její nekrolog a uvědomili si, že všechno odkázala své neteři v Seattlu.“

Gideon se na chvíli odmlčel a pak procedil mezi zuby: „Byl bych rád, kdyby zmizeli z tvého života. Jednou provždy.“

„Taky si to přeju. Nikdo mě nikdy nenáviděl tolik jako Vicky. Absurdní na tom je, že já jsem jí záviděla. Myslela jsem si, že chápu, co znamená toužit po pomstě. Ale musím přiznat, že teprve teď si to uvědomuj u do všech důsledků.“

„Vyčítala tvé tetě, že se kvůli ní z jejího otce nestal velikán ve světě antropologie. Pravdou je, že k tomu ani neměl předpoklady. Nordová píše ve svých denících, že Roddy byl schopný, ale rozhodně ne geniální. Neudělala ve skutečnosti nic, čím by zbrzdila jeho kariéru. Jednoduše ho nechala za sebou, když začala stoupat na vrchol.“

„Dostala se na něj díky lži, Gideone.“ Usmál se.

„Ale i tohle udělala ve velkém stylu, nebo ne? Takovou odvahu musí člověk obdivovat.“

„Já vím. Ostatní její práce v oblasti antropologie jsou legální výzkum,“ podotkla Hannah. „Jsem si tím jistá. Byla to úžasná žena a stala by se známou ve vědeckém světě i bez té knihy o ostrově Revelation.“

„O tom ani na okamžik nepochybuju.“

„Jsem přesvědčená, že si nevymyslela ten mýtus o amazonkách jen proto, aby se prosadila. Udělala to, protože chtěla vyburcovat své kolegy. Přála si, aby se víc zamysleli nad závěry, ke kterým dospěli, když posuzovali ženy v různých společenských skupinách. Je hrozně snadné rozškatulkovat lidi podle pohlaví. Ale kolika chyb a omylů se tím člověk dopustí? Možná že za svou současnou svobodu, kterou my ženy máme, částečně vděčíme i mýtu, který vytvořila moje teta. Její Amazonky ovlivnily celé generace čtenářů. Je těžké vinit Nordovou za to, co udělala.“

„Pro tebe je to obtížné. Vicky Armitageová s tím neměla nejmenší problémy.“

Hannah se zamračila. „Kdyby nebylo mé tety, mladé ženy jako Victoria Armitageová by především pravděpodobně vůbec neměly šanci věnovat se antropologii.“

Gideon se usmál. „Máš pravdu.“

„Víš, co Vicky nejvíc vadilo?“ pokračovala Hannah zamyšleně.

„Co?“

„Slabost jejího otce. Chtěla si ho idealizovat a nemohla. Prostě to nebyl vědec velkého formátu a ona si přála, aby tomu tak bylo. Sama mi řekla, že se z něj nakonec stal alkoholik. A to jí vadilo.“

„Takže Elizabeth Nordovou nenáviděla za to, že se z jejího otce tetinou zásluhou stal slaboch? Začíná to být pěkně zamotané.“

„Ale dává to smysl,“ řekla Hannah. „Nejsmutnější je, že pokud šlo o ostrov Revelation, Vickyin otec měl pravdu. Nordová opravdu zfalšovala výzkum. Hamilton z toho musel být zoufalý, když ho nikdo nechtěl vyslechnout.“

„Hannah, neposlouchali ho, protože jeho práce se v té době už nedala srovnávat s Nordovou. Sama jsi řekla, že na začátku čtyřicátých let její články vydávala prestižní nakladatelství, zatímco ty jeho byly sotva průměrné. Lidi ho začali ignorovat. Kdyby za ní nezačal v tomhle ohledu pokulhávat a neztratil respekt svých kolegů-vědců, nevypadal by tak pomstychtivě, když se snažil diskreditovat její práci o ostrově Revelation.“

„V jednom okamžiku si uvědomila, proč jí nabízel manželství,“ podotkla Hannah zamyšleně. „Tušila, že se ji snaží jen využít. Kdyby se za něj provdala a přijala jeho jméno, jejich práce by pravděpodobně dál byly publikovány společně. Hamiltonovo jméno by zůstalo v povědomí vědců a všichni by ho respektovali. V manželských dvojicích bývá často muž tím, komu se přičítají větší zásluhy.“

„Ale Vicky to nezastavilo a klidně si vzala Drakea. Je jasně vidět, že právě ona je mozkem v téhle dvojici.“

„Ale chybí jí smysl pro diplomacii. A ten potřebuješ, abys v akademickém světě přežil, Gideone.

Vicky Drakea potřebovala a byla dost chytrá, aby si to včas uvědomila. Drake totiž dokázal přemluvit ty správné lidi, aby jí poskytli finanční podporu. Věděl, jak to chodí na klubových večírcích fakulty, s kým si podat ruku, s kým promluvit. Uhladil jí cestičku a Vicky se svou inteligencí dokončila zbytek. To spojenectví by trvalo tak dlouho, dokud by Vicky nezjistila, že už ho nepotřebuje. Nejsem si jistá, jestli by si nakonec uvědomila, že se bez něj asi nikdy neobejde. Zřejmě by se nakonec rozhodla se ho zbavit, a to by byla chyba.“

„Vicky sama o sobě by byla děsivá,“ usoudil Gideon.

„Máš pravdu,“ přikývla Hannah.

„I když z tebe taky občas jde strach,“ zamumlal si Gideon spíš jen pro sebe.

„Že to říkáš zrovna ty! Viděla jsem tě, co jsi provedl Drakeu Armitageovi. Jsi pouliční rváč, Gideone. Ale asi jsem to tušila už dávno. Armáda neví, o koho přišla, když ses rozhodl začít podnikat. Ta noha je už lepší, díky.“

„A jinak?“

„Myslím, že hladina adrenalinu začíná klesat. Už nejsem tak nervózní. Bože, je to tak zvláštní pocit. Bývá to takové po každé bitvě?“

Gideon se zhoupl na patách a zkoumavě na ni pohlédl. „Každý

člověk je jiný. Ale šok přijde vždycky.“

„Ty jsi vypadal docela klidně. Netřásla se ti ani trochu ruka, když jsi Drakeovi tiskl nůž ke krku?“

„Ne. Ale roztřásl jsem se, když jsem uslyšel ten výstřel,“ řekl Gideon. „V tom okamžiku jako kdybych o několik let zestárnul. Ale chceš vědět, co mě opravdu vykolejilo?“

Hannah se ušklíbla. „To už vím. Myslel sis, že jsem se zbláznila, když jsem chtěla najít ten přívěsek.“

„Došel jsem k logickému závěru, že tě ten zážitek s Vicky natrvalo duševně poznamenal.“

„Ten přívěsek je pro mě moc důležitý, Gideone.“

„To jsem už zjistil. Ten, kdo dokáže myslet na laciný kus bižuterie, sotva vyhrál boj o vlastní život, musí mít hodně zvláštní stupnici hodnot.“

„Ty nic nechápeš.“

„Ne. Ale nebudu se s tebou kvůli tomu přít. Lidi dělají spoustu divných věcí, když jsou v šoku. Máš svůj vzácný přívěsek a já mám tebe. Když se to tak vezme, jsem ochotný připustit, že jsme vyrovnaní.“

Hannah se na něj upřeně zadívala. „Proč jsi sem za mnou vlastně přijel, Gideone?“

„Odpověď už přece znáš,“ řekl klidně.

„Zjistil jsi, že jsou Vicky s Drakem nebezpeční?“

„Ne. To mě vůbec nenapadlo, když jsem se za tebou rozjel na Santa Inez. Nechtěl jsem jen, abys tady byla sama, přemýšlela o životě a studovala tetiny deníky s jejím duchem, vznášejícím se nad tvojí hlavou.“

„To je dost melodramatická představa.“

„Když jsem nervózní, bývám občas melodramatický.“

Hannah se zhluboka nadechla. „Znamenalo by pro tebe tolik, kdybych strávila zbytek léta v Tucsonu, Gideone?“

„Mluvíme o delším časovém období než několika týdnech, a ty to moc dobře víš.“

„Vážně?“

Vstal a pomalu přešel k židli naproti pohovce. „Prosím tě, nezamlouvej to, Hannah. Známe se už příliš dobře, abychom spolu hráli takové hry.“

„Tím si nejsem jistá. A nehraju s tebou žádnou hru, Gideone. Přijela jsem sem, abych udělala několik důležitých rozhodnutí, týkajících se mého života. To, co se stalo dneska večer s Armitageovými, na tom nic nemění. Ještě pořád se musím o spoustě věcí rozhodnout.“

„Ale nemusíš to dělat tady.“

„Musím. Udělala jsem dobře, když jsem se sem vrátila. A musím tady zůstat, dokud to nevyřeším.“

„Co chceš proboha řešit?“ vybuchl Gideon. Cítil, že je vtažený do další bitvy.

„Za prvé se musím rozhodnout, jestli napíšu knížku o své tetě.“

„Kvůli tomu přece nemusíš zůstávat tady.“

„Říkala jsem ti, že mi nebudeš rozumět,“ podotkla Hannah tiše.

„Tak mi to vysvětli,“ vybídl ji.

„Nemůžu.“

Byla to pravda. Nevěděla, jak má vyjádřit slovy, co cítí. Že si uvědomuje, jak by se změnil celý její život, kdyby napsala knížku o Elizabeth Nordové. Gideon by zuřil, kdyby zjistil, že to, co chce, je v ohrožení jen kvůli tetiným deníkům. A když měl zlost, byl nebezpečný.

Naklonil se dopředu a opřel si lokty o kolena. „Ve skutečnosti jsi sem utekla přede mnou, je to tak?“

Zaváhala. „Částečně asi ano.“

„Nevyšlo to.“

„Ne.“

„Tak už přestaň utíkat, Hannah. Vrať se se mnou do Tucsonu.“

„Ne.“

„Ježíši, Hannah, proč jsi tak zatraceně tvrdohlavá?“

„Protože potřebuju čas k přemýšlení. Proto jsem sem přijela a mám v úmyslu tu zůstat, dokud nedokončím, co jsem začala. Budeš se muset vrátit do Tucsonu sám, Gideone, protože nedokážu rozumně uvažovat, dokud tu jsi. Řekla jsem ti to už několikrát.“

„To, že v mé přítomnosti nemůžeš rozumně uvažovat, ti nic nenaznačuje?“

„Naznačuje – že potřebuju být chvíli sama.“ Přívěsek ji začal pálit na kůži a Hannah se ho automaticky dotkla. „Musím dospět k několika zásadním rozhodnutím.“

„Patříme k sobě. Tvoje rozhodnutí se mě týkají taky. Copak to nechápeš?“ Díval se, jak si pohrává s přívěskem, a zlomyslně se usmál. „Vrať se se mnou do Tucsonu a tenhle hloupý kámen ti vyměním za diamant.“

Hannah na něj chvíli mlčky zírala a pak vybuchla smíchy.

„Gideone,“ řekla, když se trochu uklidnila, „víš sám moc dobře, že je nesmyslné něco takového říkat.“

Povzdychl si. „Vím. Ze zoufalství plácám nesmysly. Diamanty by ti neslušely. Nehodily by se k tvému sportovnímu oblečení.“

„Máš pravdu.“

„Hannah, prosím tě, pojeď se mnou.“

„Musíš mi dopřát čas. Zůstanu tady, abych mohla přemýšlet, a ty se vrátíš do Tucsonu.“

Mlčky se na ni díval a věděl, že to myslí smrtelně vážně. „Jak dlouho?“

„Jak dlouho mi bude trvat, než se rozhodnu? Nevím.“

„Nebudeš přemýšlet o té zatracené knížce, ale o nás.“

„Svým způsobem ano,“ připustila tiše. Ale všechno to bylo svázané s tou knihou.

„Ne svým způsobem. Budeš přemýšlet jen o nás.“

„Ano.“

„Hannah, dovol mi, abych tu zůstal.“

„Musíš přece vést firmu.“

Tiše zaklel. „Tím si nejsem tak jistý. Teď už možná Ballantine

přetáhl většinu mého personálu k sobě.“

„Ballantine tě nezničí, ať udělá cokoli. Jsi příliš silný, Gideone. Mohl by tě zruinovat finančně, ale nikdy tě nezničí. Copak to nevidíš? To je skutečný důvod, proč si můžeš dovolit ustoupit od boje. Nikdy by ti neprovedl to, co jsi udělal ty jeho otci. V tvém nitru je něco, co se nikdy nedá zlomit. Nesouvisí to s tvojí prací ani pověstí. Je to něco mnohem zásadnějšího. Dřív nebo později si Hugh Ballantine tohle všechno uvědomí a válku odvolá. Na to, aby věčně bil hlavou do zdi, je příliš chytrý.“

„Je mi momentálně úplně jedno, co udělá Hugh Ballantine. Zato ty mě přivádíš k šílenství. Nechci tě tu nechávat samotnou.“

„Nemáš na vybranou,“ řekla prostě.

Zadíval se na ni a poznal, že má pravdu. „Zatraceně.“

Gideon odkládal nevyhnutelné, jak dlouho to jen bylo možné. Navštívil ještě několikrát místní policii, aby upřesnil detaily a ujistil se, že byly o všem informovány i úřady v Seattlu. Trval na tom, že vezme Hannah s bolavou nohou k doktorovi na vyšetření. Nakoupil potraviny. Uklidil jí celou kuchyň.

Ale pak už se neměl na co vymlouvat. Následující den opustil ostrov Santa Inez.

Na letiště jel sám – zklamaný, rozzlobený a plný obav.

Hannah se honilo hlavou něco, čemu prostě nemohl porozumět. Chtěl vytrvat a bojovat, ale poprvé v životě neměl nejmenší tušení, jak čelit nepříteli. A tak odjel, protože pochopil, že nemá jinou volbu. Nezbývalo mu než riskovat.

Hannah se dívala, jak Gideonovo auto mizí za zatáčkou, a cítila v nitru smutek, a zároveň i úlevu. Pomalu se vrátila zpátky do domu, s holí v ruce.

Cítila, že ho musela poslat pryč. Neexistovala jiná možnost.

Zbytek dne ubíhal neuvěřitelně pomalu. Odpočívala s nohou nataženou na polštáři, popíjela ledový čaj a snažila se vůbec na nic nemyslet.

Následující den se ráno probudila do nádherného, slunečného počasí. Oblékla se do olivově zelených šortek a sportovní košile s krátkým rukávem, šla do obývacího pokoje – a první věc, kterou tam uviděla, byly deníky.

Čekaly na ni. A znamenaly pro ni lákavý příslib nové budoucnosti.

Věděla, že napsáním vlastní knihy by se změnil celý její život. Vybrala by si cestu, která by ji svým způsobem úplně pohltila, a taky ji obdařila obrovskou silou. Ale byla by to cesta, na které by pro nikoho jiného nezbývalo místo. Ani pro Gideona. Kráčela by po ní sama – stejně jako kdysi její teta.

Elizabeth Nordová se po ní vydala dobrovolně, pomyslela si Hannah. A s radostí a pýchou. Hannah byla přesvědčená, že i ji by takový život těšil.

Stačilo jen napsat jednu knížku a všechno by se od základu změnilo.

Ale totéž by se stalo, kdyby se rozhodla jet za Gideonem. Taky by se jí změnil život. Jeho osobní síla pro ni jistým způsobem představovala skryté nebezpečí. Dokázal by ji snadno porazit a ovládnout. V jeho blízkosti by totiž nedovedla na nic myslet – protože by její srdce překypovalo láskou.

Láska.

Když jí to slovo prolétlo hlavou, zaskočilo ji. Nechtěla o takových věcech přemýšlet. Láska byla hrozně nebezpečná věc,

něco, co by chytrá žena nikdy neriskovala, pokud by si nebyla jistá, že její cit není opětovaný.

Teta to pochopila a oprostila se od jakéhokoli citu. Gideonovi se taky podařilo vyhýbat se lásce, která by ho jen oslabovala. Neexistovala záruka, že bude vůbec někdy schopný někoho hluboce milovat. Byl na to příliš nepřístupný, uzavřený a nezávislý.

Mohla bych být stejná, kdybych napsala tu knihu.

Kámen ji začal pálit na kůži.

Svoboda. Absolutní volnost. Už nikdy by se nemusela zabývat problémy jiných lidí. Už nikdy by soucit a lítost neohrozily její osobní sílu. Stačilo by jen napsat jednu knihu.

Hannah stála nerozhodně na verandě. Zvažovala, jestli se nemá projít dolů k zátoce.

Chtěla být sama, ale najednou se té samoty bála. Vrátila se zpátky dovnitř a vyhledala klíče k novému džípu, který jí Gideon pronajal.

Při řízení auta už nikdy nebudu tak klidná a uvolněná jako dřív, uvědomila si smutně. Dvě nehody v tak krátké době by dokázaly ztraumatizovat i amazonku, a Hannah si nebyla vůbec jistá, jestli v sobě má tolik síly. Přesto se rozhodla jet podél útesů zpátky do města. Pochopila, že nemůže být navždy uvázaná doma.

Ale když se dostala na silnici k místu, kde předtím havaroval její džíp, odvrátila hlavu opačným směrem. Mít vůli je dobrá věc, ale nic se nesmí přehánět.

V hotelu na nábřeží s růžovou fasádou, který byl postavený během holandské kolonizace, Hannah našla telefonní automat a trochu soukromí. Po chvilkovém zaváhání zavolala svému bratrovi.

Zvedl sluchátko okamžitě a jeho hlas zněl skoro úzkostlivě.

„Hannah! Tohle léto z tebe asi zešílím. Právě mi telefonoval Gideon. Připadalo mi, že je úplně bez sebe. Pověděl mi, co se stalo. Jsi v pořádku?“

„Ano. Kromě pár modřin mi nic není.“ Potěšilo ji, že zase slyší bratrův hlas.

„Nemůžu tomu vůbec uvěřit. Gideon říkal, že na tebe Vicky dokonce vytáhla pistoli.“

„Díky cvičení v tvém klubu je silná jako kůň. A Drake taky. Ale nevolám ti kvůli tomu, abych si povídala o Armitageových.“

„A proč tedy?“

„Chtěla jsem jen slyšet tvůj hlas.“

Nick se usmál. „Je ti tam samotné smutno?“

„Je,“ přiznala se.

„Nemělas posílat Gideona zpátky do Tucsonu.“ Hannah se zakřenila. „Řekl ti o tom?“

„Prohlásil, že jsi stejnou měrou tvrdohlavá a pitomá.“

„Ten člověk má ale úžasný slovník.“

„Jsi vážně v pořádku, Hannah?“ ujišťoval se znovu Nick.

„Ano.“ Byla to pravda. „Jen si musím pár věcí promyslet.“

„Zítra můžu být u tebe, kdybys mě potřebovala.“

„Díky, ale jsem vážně v pořádku.“

„Gideon ne.“

„To bude tím, že chce, aby vždycky bylo po jeho.“

„Možná že proto je tak zatraceně nervózní. Je zvyklý prosadit si svou, Hannah.“

„Já vím. Sbohem, Nicku. Než budu z ostrova odjíždět, zavolám

ti.“

líp.

„Dávej na sebe pozor.“

„Budu.“

„Miluju tě, sestřičko.“

„Já tebe taky, bráško.“ Když Hannah zavěsila, cítila se mnohem

Prošla úzkou uličkou vedle hotelu a cestou se dívala do výloh

obchodů. Za okamžik se ocitla u dvora, kde před pár týdny koupila Gideonovi mapu. Když zahlédla na pultě stoh úplně stejných map, měla zvláštní pocit. Udělala čelem vzad a šla si dát do baru limonádu.

V poledne už bylo pěkné horko. Než Hannah dojela autem domů, měla celou propocenou košili. Poprvé litovala, že teta nedala instalovat klimatizaci místo starodávných stropních ventilátorů. V takovém vedru se nedalo o ničem přemýšlet.

Ne, usoudila, když se převlékla do plavek. Tady není o nic těžší

přemýšlet než v Seattlu. Spíš se jí o ničem uvažovat nechtělo.

Snažila se vyhýbat otázkám, které se jí začaly honit hlavou, než ji Armitageovi podruhé srazili autem ze silnice. Pokoušela se nemyslet na své city ke Gideonu Cageovi.

Měla před sebou dvě možné cesty. Vydat se po té první znamenalo připravit se o možnost poznat, co by ji čekalo na té druhé. A právě tahle představa ji děsila. Přitom věděla, že si musí vybrat.

Sešla dolů k zátoce a ponořila se do křišťálově čisté vody. Udělala pár temp, pak se zastavila a nechala se obklopit příjemným, osvěžujícím chladem vody.

Milovala ostrovy. A bude je milovat vždycky, stejně jako Elizabeth Nordová. Byly si v mnoha věcech podobné.

Kámen ji i ve studené vodě hřál do kůže. Ale teď to bylo konejšivé, důvěrně známé teplo, které začínala už považovat za samozřejmé.

Dvě cesty. První jasná, vábivá cesta za osobním úspěchem. Vedla dopředu i zpátky. Když se Hannah ohlédla, spatřila na ní všechny ostatní ženy, které kdy nosily ten přívěsek. Byly to hrdé, silné ženy, po nichž toho hodně zdědila. Mohla by být jako ony. Ani v nejmenším o tom nepochybovala. Jakmile by udělala první krok, nikdy by svého rozhodnutí nelitovala. Byla by úplně spokojená.

Druhá cesta nevedla nikam zpátky, ale jen a jen dopředu. Byla na ní spousta zákrut. Neměla ponětí, co by na ni čekalo, kdyby odjela do Tucsonu. Vrátit se ke Gideonovi by vyžadovalo vnitřní sílu, ale jinou, než byla ta, kterou by potřebovala na své první cestě.

Napsáním tě knihy by se všechno změnilo. Jenže ty nemůžeš mít všechno. Musíš si vybrat, honilo se jí pořád dokola hlavou.

Hannah chvíli zase plavala a pak se obrátila na záda a nechala se kolébat vlnami.

Ten zážitek s Drakem mně naštěstí nevzal chuť k plavání, pomyslela si s úlevou. Ve vodě ji noha skoro přestala bolet. Připadala si zase silná.

Gideon byl tvrdý člověk. Kdyby se k němu vrátila, musela by na to být připravená. Jeho povaha v sobě skrývala řadu rizik. Možná že nakonec změní názor a všechno si rozmyslí. Třeba se nikdy nenaučí někoho milovat. A ona nebude schopná tolerovat jeho občas značně destruktivní sílu, která by se mohla obrátit i proti ní samé.

Na tohle všechno myslela, ale nedělalo jí to tolik starostí, jak by asi vzhledem k okolnostem mělo. Cítila v sobě totiž dost lásky pro ně oba.

5 Gideonem Cagem bych si uměla poradit. Není čeho se bát. Ta úvaha ji samotnou překvapila.

Hannah pomalu vylezla z vody, zůstala stát na pláži a pohrávala si s přívěskem na krku.

Měla před sebou dvě jasné možnosti. Na jedné straně mohla mít to, co většina lidí celý život postrádá, ale zároveň měla příležitost dostat, co jí před lety tolik chybělo. Všechno, co kdysi patřilo Elizabeth Nordové.

Hannah opatrně zamířila nahoru po skále, která z jedné strany chránila zátoku. Tam se zastavila a zadívala se dolů na zpěněné vlny, narážející do kamenů. Byl to vzrušující pohled.

Chci všechno, uvědomila si Hannah. Ale ělověk v životě nemůže mít nikdy všechno. Nejde to. Musí si vybrat to, po čem touží nejvíc.

Sundala si přívěsek z krku, natáhla ruku před sebe a podržela ho nad příbojem vln.

Zhluboka se nadechla a v duchu jako kdyby k ní začaly promlouvat varovné hlasy žen z minulosti.

Ale rozhodnutí bylo jen a jen na ní.

Hodila náhrdelník do moře. Zaleskl se na slunci a zmizel ve vlnách.

V tom okamžiku poznala pravdu. A pocítila ve svém nitru téměř zklamání.

V tom přívěsku nebylo zdaleka tolik síly jako v ní samotné. Svoji budoucnost měla jen a jen ve vlastních rukou. Bylo na ní, jak s ní naloží.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

Vegas tentokrát nezabralo. Gideonovi se vůbec nedařilo, ale to ho nepřekvapilo. Nedokázal se pořádně soustředit. Nemyslel totiž na nic jiného než na Hannah.

Roztržitě kývl na krupiéra, vstal od hracího stolu a šel se napít.

Vybral si už důvěrně známé místo u rohového stolu ve svém oblíbeném baru, kde zůstal v ústraní, ale přitom měl výhled na dění na celém patře.

Pod nádhernými křišťálovými lustry tu házeli kostkou lidé v bermudách vedle dam v dlouhých večerních toaletách. Profesionálně zdvořilí krupiéři ani okem nemrkli, protože byli už na takové extrémy zvyklí.

Sklenka skotské Gideona hřála v prstech. Za chvíli bych mohl zkusit znovu štěstí, usoudil v duchu, ale nedokázal v sobě probudit žádné nadšení pro hru.

Nejvíc ho trápilo, že už mu začínalo být úplně jedno, i když prohrál. Necítil ani sebemenší náznak lítosti. Jen hlubokou touhu vyřešit budoucnost s Hannah.

Přijel do Vegas na pár dní, protože nemohl vydržet čekat. Doufal, že se tady snadněji aspoň na chvíli myšlenkami odpoutá od Hannah. Ále možná by se měl vrátit do Tucsonu. Vegas stejně nezabralo.

„Štěstí přeje jako obvykle, Cagei?“

Nějak ho ten známý hlas ani nepřekvapil. Gideon se vůbec nepohnul. Dál upíral pohled na muže v botách z krokodýlí kůže a bílém stetsonu, který hrál blackjack. „Ballantine, nemáte na práci nic lepšího než mě sledovat?“

Hugh Ballantine se posadil a zamezil Gideonovi ve výhledu na muže v krokodýlích botách. „Ne. Momentálně ne.“ Usrkl martini, které si s sebou přinesl ke stolu. V temně modrých očích měl zastřený, ostražitý pohled.

„Telefonoval jsem vám do kanceláře a vaše sekretářka mi řekla, že jste odjel z města. Zeptal jsem se jí, jestli jste u Karibiku nebo v Seattlu. Odpověděla, že ani na jednom z těch dvou míst.“

„Takže jste hned uhodl, kam se máte jet podívat.“ Gideon se vzdal snahy sledovat hráče blackjacku a zadíval se na Ballantinea.

„Proč?“

Hugh pokrčil rameny.

„Chtěl jsem s vámi mluvit.“

„Proč?“ zeptal se Gideon znovu a v duchu žasl nad svou trpělivostí.

„Ona vám věří.“

„Kdo? Moje sekretářka? Samozřejmě, že mi důvěřuje. Vždyť je za to placená.“

Ballantine zavrtěl hlavou.

„Hannah. Hannah vám věří.“

Gideon pocítil okamžitě v nitru zvláštní napětí. „V čem?“

„Ve vaší minulosti.“

„Proč jste tady, Ballantine?“

„Myslím, že jsem začal věřit vaší verzi toho, co se stalo, když jsem si uvědomil, že vám uvěřila Hannah, ačkoli má spoustu důvodů vás nenávidět.“

„Nedělejte mi žádnou laskavost. Je mi úplně jedno, jestli mi věříte nebo ne. Pokud jste sem jel takovou dálku jen proto, abyste mi tohle řekl, zbytečně jste ztrácel čas. Nic se tím totiž stejně nezmění.“.

„Já vím. Pro vás ne, viďte?“

Gideon se ani neobtěžoval odpovídat. Místo toho si lokl vína. Ballantine se k němu najednou naklonil. „Povězte mi o něm.“

„O kom? O vašem otci?“

„Ano.“

„Byl to váš otec, ne můj. Určitě jste ho znal mnohem líp než já.“

„To není pravda, Cagei, a vy to víte. Nebyl jsem jeho skutečným synem. Tím jste se stal vy. Pochopil jsem to už na střední škole. Proč si zatraceně myslíte, že jsem se tak dlouho vyhýbal všemu, co bylo jen vzdáleně spojené se světem obchodu? Nemohl jsem s vámi soupeřit.“

Gideon se na něj zadíval. „Nevzpomínám si, že byste to vůbec zkusil.“

Ballantine se nepatrně usmál. „Nemělo to smysl. Byl jste starší, silnější, drsnější a rafinovanější. Byl jste vším, co Cyrus Ballantine očekával od svého syna.“

„Měl zvláštní způsob projevu otcovské náklonnosti.“ Ballantine na něj vrhl upřený pohled. „Proto jsem nemohl uvěřit vaší verzi toho, co se před devíti lety stalo. Nechápal jsem, jak by vám dokázal otec něco takového udělat.“

„A ještě pořád tomu nevěříte.“

„Hannah ano.“

„Má jen mé slovo.“

„Zdá se, že jí to stačí,“ řekl Ballantine. „Pokoušíte se mi naznačit, že pocity Hannah v té věcijsou pro vás dostatečným důvodem?“

„Řekněme, že jsem díky ní začal mít pochybnosti.“

Gideon se na chvíli odmlčel a pak řekl klidně: „Můžu vás těch pochybností zbavit, když vám řeknu, že se ve mně Hannah v řadě věcí zmýlila. Nemáte žádný důvod, proč byste tentokrát měl věřit jejím instinktům.“

„Vyprávějte mi o něm, Cagei.“

Gideon si povzdychl. „Co chcete vědět?“

„Všechno. Byl to pro mě vlastně cizí člověk. Chtěl jsem ho poznat, ale nikdy na mě neměl čas. Pořád na něčem pracoval. A pak jste se objevil vy a začal mu pomáhat se všemi těmi důležitými věcmi, které ho tak často odváděly pryč. Chci se o něm jen něco dozvědět.“

„Rozhodl jste se pomstít člověka, kterého jste v podstatě neznal?“ Ballantine se trpce usmál. „Byl to můj otec.“

„Chcete znát pravdu? Jste úplně jiný než on. Cyrus Ballantine by nikdy nezměnil směr svého života jen kvůli tomu, aby pomstil

někoho, koho vlastně neznal. Neobtěžoval by se to udělat ani pro svého dobrého přítele. Váš otec byl chytrý, rafinovaný a egocentrický. Pukl by smíchy, kdyby zjistil, že my dva mezi sebou kvůli němu vedeme válku. Cyrus nikdy nebojoval za někoho jiného. Měl ale zvláštní smysl pro humor. Určitě by ho pobavilo, kdyby se dozvěděl, že se ani jednomu z nás nepodařilo vymazat ho ze života. Těšilo by ho pomyšlení, že nás ještě pořád svým způsobem ovládá.“

„Vy ho nenávidíte, viďte?“

Gideon se nad tím zamyslel. „Ne. Už ne.“

„Kdy jste přestal?“

„Nevím. Už dávno. Kdy jste ho vy přestal nenávidět?“

Hugh sklopil oči do sklenky s vínem. „Nevěděl jsem, že ho nenávidím, dokud jsem veškerou nenávist nepřenesl na vás. Hannah mi řekla, že vás viním za jeho smrt, protože si nechci přiznat, že měl Cyrus nějaké slabé místo. Nechtěl jsem připustit, že by ho finanční bankrot mohl zničit i fyzicky a duševně.“

„Hannah má ošklivý zvyk udílet lidem rady, i když ji o ně nikdo nežádá,“ povzdychl si Gideon.

„Má na to talent. Umí v lidech číst jako v knize.“ Gideon si povzdychl. „Já vím.“

„S touhle schopností by toho mohla hodně dokázat,“ podotkl Ballantine tiše. „Mohla by ji využít.“

„O čem to mluvíte?“

„Mohla by být nebezpečná,“ řekl Ballantine prostě. „Dává lidem rady s nejčistším svědomím, ale nebylo by pro ni určitě nijak těžké přestat být tak otevřená. Kdyby se Hannah Jessettová nechala trochu inspirovat Machiavellim, byla by to nebezpečná kombinace. Je to žena, která by snadno dokázala rafinovaným způsobem manipulovat s lidmi.“

Teď se pro změnu trpce usmál Gideon. „Já vím. Ale nedomnívám se, že si to někdy vůbec uvědomila. Snaží se být nebezpečná jinými způsoby. Má svého vlastního ducha, kterého potřebuje vymýtit.“

„Ducha jako je Cyrus?“

„Vlastně ano.“

Ballantine na chvíli zmlkl. Gideonovi přišlo najednou hrozně zvláštní, že sedí naproti muži, který přísahal, že ho zničí.

„Chtěl jsem být jako vy,“ řekl Ballantine po dlouhé chvíli ticha.

„Přál jsem si být ještě chytřejší a drsnější než můj otec.“ Gideon se zhluboka nadechl.

„A rozmyslel jste si to?“

„Ještě nevím.“

„Řekl jsem Hannah, že když se na vás podívám, vidím před sebou sám sebe. Muže, kterým jsem byl před devíti roky. Můžete se stát, čímkoli si přejete, Hughu, ale jestli chcete upřímnou radu, zůstaňte sám sebou. Váš otec ani já pro vás nejsme zrovna nejlepšími vzory. Jen se zeptejte Hannah.“

„Možná že to udělám.“

Gideon odložil svou skleničku. „Ne, neuděláte. Řekl jsem to jen obrazně. K Hannah se ani nepřiblížíte – kvůli radě ani čemukoli jinému. Můžete mít Surbrook, Ballantine. Bůh ví, že vás to bude stát hodně. A můžete mít tolik mých klientů, kolik si jich dokážete ukradnout. Ale Hannah vaše nikdy nebude.“

Ballantine zvedl obočí.

„Myslíte, že ji dostanete vy?“

„Když něco hodně chci, většinou to získám.“

„A vy Hannah chcete hodně,“ podotkl Ballantine klidně.

„Ano.“

„Jak ji chcete získat, Cagei? Ženu, jako je ona, si nemůžete koupit. Já to moc dobře vím. Pokusil jsem se o to. Máte tušení, kolik jsem jí nabídl?“

„Viděl jsem váš dopis.“

„Tak jak ji chcete získat?“

„To není váš problém.“

„Ne, ale jsem zvědavý.“ Ballantine se na něj zadíval s neskrývaným zájmem. „Máte jedinou možnost, jak ji dostat – když za vámi přijde sama. Myslíte, že to udělá, Cagei?“

Gideon pevněji sevřel skleničku v ruce. „Řekl jsem vám, že to není váš problém, Ballantine.“

Hugh vstal a v očích měl pobavený výraz. „Zkuste přijmout pár lekcí od mistra. Moudrý muž si nikdy nenechá ujít příležitost něčemu se přiučit. Víte, co si myslím?“

„Ne, a je mi to jedno.“

„Myslím, že nemáte nejmenší tušení, jak zařídit,

aby Hannah byla vaše. Jen se v duchu modlíte, aby se rozhodla, že vás chce. Protože kdyby to neudělala, nedokázal byste s tím vůbec nic udělat.“

Gideon se usmál, ale v očích měl vážný výraz. „Nepřibližujte se k ní, Ballantine.“

Hugh tu radu zvážil. „Hannah mi řekla, že jestli nebudu hodně opatrný, budu nakonec jako vy. Měla pravdu.“ Otočil se a odešel.

Gideon se za ním chvíli díval, pak dopil skleničku a zamířil zpátky k hracímu stolu. Potřeboval něčím uvolnit napětí a bylo mu jasné, že skotská mu nepomůže. Zkusí znovu hrát.

Čas plynul ve Vegas stejně jako pokaždé – jako kdyby to byla jedna dlouhá, nikdy nekončící noc.

Dva dny po setkání s Ballantinem Gideon usoudil, že nemá smysl zůstávat ve Vegas dál. Byl znuděný, neklidný a plný vnitřního napětí. Jako prostředek k rozptýlení Vegas nezabralo.

Gideon seděl u hracího stolu se sklenkou v ruce a snažil se probudit v sobě aspoň špetku zájmu. Marně.

„Přeje ti štěstí?“

Když Gideon uslyšel ten tichý, trochu pobavený hlas, zavřel na okamžik oči.

Pak se pomalu otočil a zadíval se na Hannah. Stála po jeho pravici, kousek za ním. Křišťálové lustry tvořily nádhernou svatozář kolem záplavy jejích zlatohnědých vlasů. Měla na sobě tmavě zelené hedvábné šaty, ozdobené na kapsách a manžetách zlatými knoflíčky. Opírala se o hůl, usmívala se na něj a vypadala úžasně.

Když si všiml nedočkavého výrazu v jejích očích, vzplála v něm malá jiskřička naděje, že se mezi nimi nakonec všechno spraví.

Beze slova složil karty a vstal od stolu. Udělal tři kroky, které ho

dělily od Hannah, a pak zůstal stát a díval se na ni.

„Myslel jsem, že sem snad nikdy nepřijedeš.“ Natáhl k ní ruce a pevně si ji k sobě přitiskl. „Můj bože, na tuhle chvíli jsem čekal snad celou věčnost.“ A potom ji hladově políbil.

Hannah k jeho polibku nezůstala chladná, ale okamžitě zareagovala. V tu chvíli Gideon s jistotou poznal, že se mezi nimi všechno spraví.

Uprostřed stála na vyvýšeném místě, potaženém červeným sametem, velká kruhová postel. Byla úžasně nevkusná, stejně jako zbytek hotelového pokoje. Zdobil ji červený baldachýn a na stropě nad ní bylo umístěné zrcadlo, takže když se Hannah podívala nahoru, uviděla tam sebe s Gideonem. Sametový přehoz byl shrnutý k nohám postele a přikrývky rozházené. Gideon ležel na břiše a napůl spal. Jednou rukou a nohou přitom objímal Hannah.

Nesnažila se z jeho sevření vyklouznout, i když se jí už vůbec nechtělo spát. Zůstala nehybně ležet na zádech, s rukama složenýma za hlavou, a usmívala se na sebe do zrcadla.

„Když se takhle usmíváš, znervózňuje mě to,“ řekl, aniž by se na ni podíval. „Jak jsi poznal, že se usmívám?“

„Cítím to.“

„Aha.“

„O čem přemýšlíš?“ Gideon nepatrně pootevřel oči a při pohledu na Hannah mu v nich šibalsky zajiskřilo.

„O ničem, kvůli čemu bys musel být nervózní.“

„To posoudím sám.“ Nadzdvihl se na jednom lokti. „Prozraď mi, na co myslíš?“

„Na ostrov Revelation.“

Zasténal. „V tuhle chvíli?“ Hannah se usmála ještě víc. „Je úžasné, že o tom dokážu i v takové chvíli přemýšlet. Ještě nedávno jsem se domnívala, že to nesvedu, Gideone. Proto jsem se vrátila na Santa Inez. Myslela jsem, že si budu muset vybrat.“

„Mezi mnou a ostrovem Revelation?“

„Tak nějak. Byla jsem si jistá, že když se rozhodnu napsat tu knihu, všechno se změní. Bude tomu tak, ale v jiném smyslu. Teď už to vím.“

„Nordová a ta kniha se mezi nás pořád pletly,“ zamumlal Gideon.

„Pokaždé, když jsem se snažil k tobě najít cestu, zatarasily mi ji. Bál jsem se, že tě kvůli nim ztratím.“

„Málem k tomu došlo.“ Obrátila se na bok a zadívala se na něj.

Gideon se zamračil. „Právě jsem si uvědomil, že nemáš na krku přívěsek.“

„Ne. Zahodila jsem ho.“

Vypadal ohromeně. „Ale tvrdila jsi, že je pro tebe důležitý.“

„Byl. Ale už není. Je to dlouhá historie, Gideone. Určitě ji chceš slyšet zrovna teď?“

„Ano. Ale myslím, že část už znám.“

„Kterou?“ Hannah mu zkoumavě pohlédla do obličeje.

„Ten přívěsek mi naháněl hrůzu. Připadalo mi, že nějak souvisí se změnami, kterými procházíš. Když mi konečně došlo, co chci, cítil jsem, že mi unikáš.

Snažil jsem se najít způsob, jak se k tobě přiblížit, ale pustila ses úplně jiným směrem. Měl jsem strach, že už mi nikdy nedáš šanci stát se součástí tvého života.“

„Nedala bych ji tobě ani nikomu jinému,“ řekla Hannah. „Stejně jako jsi ji nedal nikomu ty v uplynulých devíti letech. Chtěla jsem být tak silná jako ty, moje teta a Vicky. A stejně nezávislá. Byla to opojná představa, Gideone.

Jako kdybych navštívila tutéž čarodějnici, jako předtím vy tři, a udělala mi stejnou nabídku. Mohla jsem mít moc a úspěch, který

jsem potřebovala, abych si dokázala, že jsem stejně silná, jako byla teta Elizabeth nebo Vicky. Mohla jsem splnit slib, který jsem složila na fakultě. Výměnou za tohle všechno jsem se měla zřeknout jakéhokoli hlubšího vztahu k jiným lidem. Stačilo jen soustředit se na svůj cíl, a vítězství by bylo moje.“

Gideon ji uchopil za rameno. „Je to mizerný obchod, Hannah, věř mi. Cena je příliš vysoká.“

„Má ale i své klady. Moje teta byla se svou volbou spokojená.“

„To nemůžeš s jistotou vědět. Sama jsi říkala, žes ji dobře neznala. Ty ani nikdo jiný.“

Hannah se smutně usmála. „Máš pravdu. Ale stejně si myslím, že byla se svou volbou spokojená.“

„Já s tou svojí ale ne,“ podotkl ochraptěle. „Namlouval jsem si, že mi nic nechybí, ale v okamžiku, kdy jsem tě poznal, jsem si uvědomil, že to není pravda.“

„Nebyl jsi spokojený, protože sis cestu samoty a moci nevybral dobrovolně. Více méně jsi k ní byl přinucený okolnostmi. Před devíti lety jsi byl úspěšný muž, rozumně ctižádostivý, který měl dost schopností na to, aby si vzal od života všechno, co chce a potřebuje.

Ale neuzavřel ses před ostatním světem. Navázal jsi například blízký vztah s Ballantinem. Byl pro tebe důležitý. Taky ses zajímal o sbírání map. Oženil ses.

Pak tě Ballantine zradil a najednou jsi začal toužit jen po jedné jediné věci. Chtěl jsi pomstu, a abys jí dosáhl, potřeboval jsi víc než přirozenou sílu. Proto jsi uzavřel obchod s ďáblem.“

„Ne, Hannah. Všechno je jen otázkou volby. Každý musí občas udělat nějaké zásadní rozhodnutí. Ty ses o to taky snažila na Santa Inez, vzpomínáš? Rozhodovala ses mezi mnou a… a něčím jiným, co by mohlo být jen tvoje. Něčím, co by z tebe udělalo ženu, jakou byla tvoje teta.

Kdyby ses rozhodla jít touhle cestou, nikdy by ses už neohlédla zpátky a já bych tě ztratil. Proto jsem byl tady ve Vegas tak zoufalý. Věděl jsem, že ti nemůžu nijak zabránit, aby ses stala amazonkou. A taky jsem věděl, že amazonky nepotřebují muže, jako jsem já.“

„Stejně jako ty jsi ve skutečnosti celých devět let nepotřeboval žádnou ženu,“ řekla Hannah s náznakem nostalgie. „Je to lákavá představa, být úplně soběstačný a nikoho nepotřebovat, Gideone.“

„Ale zároveň je to utrpení.“

„Myslíš, že ses opravdu změnil?“ zeptala se. „To bys měla posoudit ty. Vyznáš se přece v lidech dobře.“ Sklonil se k ní a něžně ji políbil.

„Když se jedná o někoho blízkého, je těžké zůstat objektivní,“ zašeptala Hannah. „Od začátku mi u tebe něco unikalo. Nedovedla jsem se v tobě vyznat.“

„Třeba to bylo tím, že jsem nerozuměl ani sám sobě. Nebo proto, že jsem se naučil své city skrývat.“

„Možná. Když jsme spolu odjeli na Santa Inez, domnívala jsem se, že se dokážeš změnit.“

„Tak ses rozhodla riskovat a dovolila mi stát se tvým milencem.

Pak jsi ale dostala strach, viď?“

„Neměla jsem strach,“ řekla rozhořčeně. „Jen jsem došla k závěru, že jsem si dělala zbytečné iluze. Pochopila jsem, že se nikdy nezměníš, dokud ti budu nablízku. Kromě toho jsem se v tu dobu pustila do čtení tetiných deníků a našla jsem přívěsek. Začínala

jsem si uvědomovat, že mám i jiné možnosti, jak naložit se svým životem.“

„Takže v okamžiku, kdy jsem se rozhodl vpustit tě do svého života, ty ses začala zabývat myšlenkou, že už o to nestojíš,“ podotkl rozčileně..

„Kdybys nebyl tak neodbytný, možná bychom se po návratu ze Santa Inez už nikdy znovu neviděli.“

„Byla jsi pevně rozhodnutá nepřijet za mnou do Tucsonu, viď?“

„Měla jsem pocit, že jsem to já, kdo na sebe bere všechna rizika, a zdálo se mi, že nemám dost síly, abych proti tobě obstála.“

„Musíme spolu pořád bojovat?“ zeptal se tiše.

„Určitě přijdou chvíle, kdy povedeme otevřenou válku,“ odpověděla mu s úsměvem.

„Stačí, když mě odvedeš do ložnice, a bitva skončí dřív, než stačí

vůbec začít.“

Hannah se rozesmála.

„Jestli čekáš, že tomu uvěřím, nejsi tak chytrý, jak jsem si myslela. Žádná žena tě nemůže takhle ovládat, Gideone.“

„Co kdybys to zkusila?“ vybídl ji a znovu ji políbil.

„K jakému závěru jsi na ostrově vlastně dospěla?“ zeptal se, když zvedl hlavu. „Nerad bych pokoušel štěstí, ale připouštím, že jsem hrozně zvědavý.“

„Usoudila jsem, že nejsem ochotná uzavřít takový obchod. Chtěla jsem mít všechno. Dostat šanci být s tebou. Napsat knížku. Pokračovat v práci psychologické poradkyně. Chtěla jsem hodně věcí, o kterých jsem věděla, že je nebudu moct mít, jestli se vydám

stejnou cestou, po které šla moje teta. Zvláštní bylo, že když jsem zahodila ten přívěsek, pochopila jsem, že svoji budoucnost mám v rukou jen a jen já.“

„A napíšeš tu knížku?“ zeptal se zvědavě.

„Jsi proti?“

„Ne. Pokud mě kvůli tomu nevyloučíš ze svého života.“

„To neudělám nikdy.“ Pevně si ho k sobě přitiskla. „Vždycky jsem byla přesvědčená, že si člověk má udržet v životě rovnováhu, Gideone. Na chvíli mě napadlo, že bych mohla vyzkoušet jiný přístup, ale teď už vím, že by to byla chyba. Nemáš chuť udělat si výlet?“

„Další? Připadá mi, že od té doby, co jsem tě poznal, nedělám nic jiného, než nastupuju do letadla. Kam chceš jet tentokrát?“

Usmála se. „Myslela jsem, že bychom se mohli vrátit na ostrov Revelation a přesvědčit se, jestli bychom nenašli to místo, které teta označila na staré válečné mapě.“

„A kdy mám podle tebe najít čas na vedení mojí firmy?“

„Nějak to určitě zařídíš. Máš přece na podnikání talent.“

Kniha Amazonky: Život Elizabeth Nordové vzbudila obrovský zájem mezi vědci i laiky, když se o osmnáct měsíců později objevila na pultech obchodů.

Několik autorů kritických recenzí vyjádřilo pochybnosti o autorčině oprávnění k jejímu napsání a pár lidí pohoršil důraz na romantický vztah mladé Nordové k Rodericku Hamiltonovi.

Ale skutečnost, že Nordová záměrně zkreslila skutečnost, fascinovala všechny bez rozdílu. Šokující fakta o jejím podvodu rozvířila na akademické půdě dlouhou debatu.

Vtipně sestavené pasáže, popisující romantický život Elizabeth Nordové, stejně jako pravdivé líčení sexuálního života ostrovanů upoutaly pozornost všech čtenářů bez rozdílu. Nikdo nebyl zklamaný. A nová biografie zároveň vzbudila zasloužený zájem o všechna autorčina díla. Její jméno vstoupilo znovu do všeobecného povědomí.

Pár týdnů po vydání knížky napsal Nick Jessett své sestře dopis, ve kterém si postěžoval na dotěrné reportéry. Přiložil do něj sloupek, napsaný jedním knižním recenzentem, editorem studentských novin, vydávaných ve škole, kde byla Hannah zaměstnaná.

Stálo tam:

Hannah Jessettová-Cageová se odmítla vyjádřit, ale od jejího bratra jsme se dozvěděli, že darovala cennou knihovnu paní Nordové univerzitě, která financovala její výzkum na ostrově Revelation.

Součástí sbírky byla i neobvyklá obřadní nádoba, údajně ta, kterou Nordová popisuje ve svém stěžejním díle. Podle pana Jessetta jeho sestra s manželem objevili nádobu začátkem roku s pomocí mapy ostrova z druhé světové války.

Bývalá paní Jessettová je v současné době na dovolené v Karibiku se svým manželem, Gideonem Cagem.

Cage je prezidentem nově založené poradenské firmy se sídlem v Seattlu. Jeho žena se má v úmyslu po dovolené vrátit na místo psychologické poradkyně na naši školu.