Jayne Ann Krentz

Skrytá vášeň

PRVNÍ KAPITOLA

Cormick Grayson odhodil hrst papírů, které si pročítal a nalil si další skleničku koňaku. „Tak mě napadá, že nám nic nebrání v tom, abychom se vzali,“ prohlásil tiše.

Ambra Langleyová se zakuckala douškem prvotřídního koňaku. „Prosím?“ Grayson ji jemně plácnul po zádech. Bylo to přátelské gesto, přesně takové, které od něho očekávala. Konec konců byl jejím dobrým přítelem. „Co jsi to říkal?“

„Však jsi mě slyšela.“ Grayson se na ni pomalu usmál a mezi jeho rty se jen na chvíli zaleskly silné bílé zuby. V jeho oříškově hnědých očích se objevil pobavený výraz. „Nenapadá mě jediný vážný důvod, proč bychom se nemohli vzít. Jsme přátelé, dobře se nám společně pracuje a prakticky žiješ v mém domě.“

Ambra zamrkala a snažila se znovu získat rovnováhu ve světě, který se s ní zatočil. „Prakticky ještě neznamená skutečně,“ dokázala suše podotknout. „Přece pro tebe pracuji, ne? Rozhodl ses, že budeš pracovat doma. To znamená, že tvůj dům je mou kanceláří. Ve skutečnosti je to tak, že v těchto dnech trávím hodně času v práci, Grayi.“ Pokrčil mohutnými rameny s bezstarostnou lehkostí pod konzervativní bílou košilí, kterou měl na sobě. „Nezdá se, že by ti to vadilo.“

„Ne,“ připustila Ambra zamyšleně. „Nevadí mi, že tu trávím tolik času.“ Pozorně si ho prohlížela. Cormick Grayson byl velkou ukázkou mužnosti. Nebylo na něm ani trochu tuku, zato vlastnil zaručeně pevná a široká ramena a svalnatá stehna. Vše se na něm zdálo nadměrné, včetně jeho rukou a nohou. Ambra odhadovala jeho výšku na něco přes sto osmdesát centimetrů.

V jeho oříškových očích se mísila zelená se zlatou. Graysonův přímý inteligentní pohled Ambru příležitostně vyváděl z míry, ale ve skutečnosti ji nikdy neznervózňoval. Jeho ostatní rysy byly stejně přímé, pevnou linkou jeho úst počínaje, přes bradu, až po smělý nos. Graysonovi bylo téměř čtyřicet a byl to mohutně stavěný muž s tváří, která odrážela jeho sílu. Měl tmavě hnědé vlasy s nepatrným načervenalým odstínem. Hustou kštici nosil střízlivě ostříhanou. Jeho účes byl stejně konzervativní jako jeho šaty.

Navzdory své výšce a svalnaté postavě byl Cormick Grayson tichý muž. Hovořil měkce a pohyboval se tiše. Právě spojení jeho tiché povahy a síly Ambru tolik přitahovalo. Grayson nebyl povrchní, nestálý, náladový a ani nevypočitatelný. Byl klidný, přemýšlivý, bezstarostný, příjemně předvídatelný. Ambřina sestra Cynthia říkala, že je to mírný, klidný muž. Ambra si všimla těchto kvalit hned v prvním okamžiku, když se s ním seznámila. To bylo před třemi měsíci, když ji agentura poskytující sekretářské služby poslala k němu domů. Přivítal ji před vchodem do svého domu, na břehu jezera Bellevue ve státě Washington, se zdvořilým a zároveň oceňujícím výrazem v oříškově hnědých očích. Představil se jako Cormick Grayson a hned ji požádal, aby ho oslovovala Grayi.

Ambra věděla, že Graysona pravděpodobně neoslnila svými ucházejícími sekretářskými schopnostmi. Psaní na stroji nebylo její silnou stránkou. Jako mnoho jiných žen, které se přechodně ocitly ve svém oboru bez práce, také Ambra se pokoušela vydělat si na živobytí psaním na stroji. Jak řekla Cynthii, měla pouze dvě možnosti, buď psát na stroji nebo pracovat jako číšnice, než si najde práci ve svém oboru.

Ovšem už po dvou týdnech jí Gray nabídl, aby u něj pracovala na plný úvazek jako jeho asistentka. Jak prohlásil, její psaní na stroji nebylo nic moc, ale za to oceňoval její buňky pro obchod. To však nebyl zase tak překvapivý objev. Ještě nedávno pracovala Ambra ve známé reklamní agentuře na jihu Kalifornie. Mimo jiné měla instinkt pro jednání s klienty a intuitivní cítění pro obchodní situace. Grayovi se její talent zdál úchvatný a využitelný při práci s jeho zákazníky.

Ze všeho nejdůležitější však pravděpodobně bylo, že jí nevadilo jeho bádání zaměřené na téměř neznámého básníka Divokého Západu Sherborna Ulyssea Twitchella. Ambra byla tajně přesvědčená, že právě díky toleranci k výstřednímu výzkumu získala své nové zaměstnání. Ne příliš mnoho lidí bylo ochotno tolerovat dílo S. U. Twitchella. Ambra přijala místo Grayovy asistentky okamžitě.

Tento večer jí Grayson nabídl manželství stejně klidným a rozumným způsobem, jakým nabídl Ambře práci. Cormick Grayson dělal všechno tichým, rozumným a neokázalým způsobem. Právě toto na něm Ambra oceňovala. Nicméně nabídnuté manželství ji zaskočilo.

„Myslíš to vážně?“ zeptala se.

„Naprosto. Vždyť je to jasné, Ambro. Dobře se nám spolupracuje, navzájem se respektujeme a je nám spolu dobře. Naše cíle a zájmy jsou podobné. Přál bych si, abys o tom vážně uvažovala.“ Omluvně se usmál. „Vím, že nejsem tím nejvášnivějším a nejvzrušivějším mužem na zemi, ale nezdá se, že bys hledala vášeň nebo vzrušení.“

Ambra zamyšleně a rychle zavrtěla hlavou. „Ne,“ zašeptala, „máš naprostou pravdu. Nehledám ani jedno.“ Před šesti měsíci si s Roarkem Kelleym užila obojího až příliš. Neustálé střídání extrémů v milostném vztahu s pilotem závodního automobilu ji vyvedlo úplně z rovnováhy. Dva měsíce trvalo, než se dokázala dát natolik dohromady, aby ukončila destruktivní smršť. Kelley vnesl do jejího života tolik vášně, ohně a romantiky, kolik jiné neprožily za celý život. Ambra natvrdo zjistila, že nepatří k ženám, které by se dokázaly vyrovnat s takovými citovými extrémy.

Utekla z jižní Kalifornie a opustila vynikající práci v reklamní agentuře proto, aby našla stabilní a klidnou existenci. Rozhodla se, že navštíví sestru v Bellevue a nakonec tam zůstala. Ambra našla přesně to, co hledala, když začala pracovat u Cormicka Graysona. Gray měl pravdu. Sňatek, který jí nabízel, byl přesně tím typem, ke kterému se nejvíce hodila. Ale ještě tu byla otázka její cti a poctivosti.

Nemilovala Graye.

Měla ho ráda, obdivovala a respektovala ho, ale nebyla do něj zamilovaná. Ambra se občas zamýšlela nad tím, zda její ohnivá zápletka s Roarkem Kelleym navždy nezničila její schopnost reagovat na lásku a vášeň.

„Pověz mi, na co myslíš, Ambro.“ Gray seděl nehybně v rohu pohovky.

Občas si pomyslel, že jméno Ambra se k ní perfektně hodí. Přesně vystihovalo její zlatohnědé vlasy a teplý odstín jejích mírně šikmých očí. Vlasy nosila v malých hustých kudrlinách. Dnes večer je měla sčesané a upevněné želvovinovými hřebínky. Husté zlatohnědé řasy lemovaly její oči, měla plné rty a jemně tvarovaný nos a bradu. Ambra byla inteligentní žena, jejíž tvář považovaly lidé za zajímavou a dokonce atraktivní, ovšem ne doslova krásnou. Během uplynulých tří měsíců ji Gray nikdy neviděl příliš nalíčenou. To mu naprosto vyhovovalo. Ale také to v něm budilo zvědavost. Občas uvažoval o tom, jak asi chodila nalíčená, když pracovala jako vedoucí účetní v reklamní agentuře v jižní Kalifornii. Něco mu napovídalo, že přísné odmítání očních stínů, líčení tváří, rtěnky a laku na nehty, bylo nyní její další reakcí na život, který až dosud znala.

Hezky se oblékala, i když barvy, které si vybírala, byly spíše konzervativní. Gray by se ochotně vsadil, že to nebyly tytéž odstíny, které nosila v třpytivém prostředí kalifornských reklamních kruhů. Domníval se, že by jí více slušely syté červené, žluté a zelené, ale většina jejích oděvů byla v tlumených barvách. Gray ji měl nejraději v džínách a rozhalence tak, jak byla oblečená nyní. Zdálo se mu, že její pravá tvář se tak více odkrývala.

Bez ohledu na to, co měla na sobě, si vždy příjemně uvědomoval křivku jejích malých ňader a provokativní zaoblenost jejího pěkně tvarovaného pozadí. Poslední dobou bylo pro něho téměř nemožné, aby se jí nedotýkal.

Nebyla fanatikem na diety a to Graye těšilo.

Neměl zvlášť rád módně vyhublé ženy. Sherborne Ulysses Twitchell napsal v jednom ze svých veršů: „Žena by měla vypadat jako žena, a ne jako hladovějící jalovice.“ I když si Gray nemohl vzpomenout na další verš, myšlenka platila a Twitchellův názor na téma ženských tvarů se příjemně shodoval s Grayovým.

Gray věděl, že by si s Ambrou Langleyovou mohl užít daleko víc než se zdálo. Měla v sobě teplou sladkou vášeň, která čekala na probuzení. Zatím však byla stále ještě bezpečně schovaná někde hluboko uvnitř jejího těla. Gray téměř jistě věděl, že nebyla ukrytá pouze před většinou lidí, se kterými se Ambra setkala, ale také před ní samotnou. Jeden muž v jižní Kalifornii ji ošklivě poznamenal. Potřebovala čas a klid na to, aby se vzpamatovala. Gray se však rozhodl, den či dva poté co se seznámil s Ambrou Langleyovou, že v okamžiku, kdy bude připravená znovu prozkoumat své city, bude nablízku. Pokud ji přemluví, aby se za něj provdala, bude jeho pozice více či méně jistá. Bude stát před Šípkovou Růženkou, až se probudí.

S přivřenými víčky, které schovávaly jeho pozorný pohled, Gray čekal, až Ambra odpoví na jeho otázku.

„Na co myslím?“ opakovala mírně zamračená. „Jenom na to, že jsi mě zaskočil. Neuvědomila jsem si…“ Náhle se zamračila a neklidně si jazykem navlhčila spodní ret. „Netušila jsem, že se na mě díváš jako na… manželku.“

Gray se něžně usmál. „A proč ne? Myslím si, že jsem tě dost dobře poznal, během těch několika uplynulých měsíců, co jsme spolu. Co víc bych měl žádat od své manželky?“

Ambra se dlouho nerozmýšlela. „A co láska?“ podotkla otevřeně. „Grayi, mám tě ráda, ale nemiluji tě. Nevím jistě, zda jsem schopná milovat muže, alespoň ne tím ohnivým, vášnivým způsobem, který vždy muži očekávají.“

„Copak ti připadám jako ohnivý a vášnivý typ?“ zeptal se se sardonickým výrazem ve tváři. „To je divné. Vždycky jsem si o sobě myslel, že jsem mírný a tichý.“

Navzdory svým zmateným pocitům Ambra zjistila, že se usmívá. „Ani nevíš, jak jsi mi příjemný se svou mírností a klidem.“

„Tak si mě vem a můžeš se cítit příjemně na plný úvazek.“

Ambřin úsměv se vytratil. Podívala se na sklenku koňaku, se kterou si pohrávala. „Jsi si jistý tím, co děláš, Grayi?“

„Stalo se už někdy, že bych nevěděl, co dělám?“ Jeho poznámka nebyla arogantní. Cormick Grayson vždycky věděl, co dělá.

Ambra si to uvědomovala a zavrtěla hlavou. „Ne, Grayi. Nikdy jsem nezažila, že bys udělal vážnou chybu, alespoň ne v práci. Ale tady jde o něco trochu jiného, nemyslíš? Jde o svatbu.“

„A co je tak odlišného na svatbě? Rozebral jsem situaci a také nás. Myslím, že nám to spolu půjde dobře. Ani jeden z nás není horkokrevný typ. Nejsme zaslepeni citem a oba jsme v zásadě upřímní. Navíc si myslím, že jsme schopni se domluvit na určitém závazku a dodržet jej. A co víc je třeba k tomu, aby manželství fungovalo?“

Ambra podrážděně mávla rukou. „Co víc? Nevím, co ještě je k tomu potřeba, Grayi. Vždycky jsem však slyšela o lásce a vášni ve spojení s čestností.“

„Nevěř tomu. V průběhu několika uplynulých tisíciletí existovalo mnoho úspěšných manželství a vsadil bych se, že téměř žádné z nich nebylo založené na lásce a vášni. Pravda je taková, že poznání romantické lásky ve dvacátém století je docela novou záležitostí. Nikdo v několika uplynulých stoletích neočekával, že by se vdával nebo ženil z lásky.“

Ambra zvedla hlavu, její oči se neznatelně zúžily. „Já vím. Předchozí generace uzavíraly sňatky pro peníze nebo z obchodních důvodů a nebo proto, aby zplodily dědice. Ovšem žádný z těchto důvodů neplatí v našem případě. Jsem docela schopná se sama o sebe postarat, není tu žádný převratný obchodní důvod, pro který bych si tě měla vzít a pokud ses náhle nerozhodl, že potřebuješ dědice, tak nevím proč –“

Gray se krátce zasmál jejímu tvrdohlavému pohledu. „Uklidni se. Pouze se ti snažím vysvětlit fakt, že manželství ještě nemusí být jako rozohněný vulkán proto, aby bylo úspěšné.“ Pozdvihl otevřenou dlaň, jako by chtěl předejít dalším protestům. „Nemusíme o tom vůbec diskutovat. Rozhodně na tebe nechci naléhat. Vždyť mě přece znáš. Pouze tě žádám, abys o tom přemýšlela. A nedělej si starosti s vášnivou láskou. Neočekávám ji a pravděpodobně bych si s ní nevěděl rady.“

Ambra se neznatelně usmála. „Vypadá to, že jsi odborníkem v této oblasti.“

Pokrčil rameny. „Možná jsem. Už jsem byl jednou ženatý. Trvalo to asi dva roky. Ale už je to dávno.“

„To jsem nevěděla.“ Ambra byla najednou velmi zvědavá, ale nechtěla vyzvídat.

„Hodně jsem se od té doby naučil, Ambro. Věř mi, tentokrát vím, co dělám.“ Narovnal se a skleničku postavil opatrně na skleněný stolek. „Nemusíš spěchat s odpovědí, ale bylo by fajn, kdybychom se mohli vzít během několika příštích týdnů.“

„Několika příštích týdnů!“ Ambra hleděla strnule před sebe.

„Koncem října musím odjet do Arizony. To přece víš,“ připomenul jí jemně. „Jde o to obchodní jednání se Symingtonem.“

„Aha. Ano.“ Zamračila se. „A co to má společného s námi?“

„Myslel jsem si, že by to mohla být hezká svatební cesta.“

„Svatební cesta.“ Ambra byla jako omámená.

„Nemuselo by jít o obvyklou svatební cestu, Ambro,“ řekl významně. „Ale nechci na tebe v žádném případě naléhat. Strávím tam týden nebo deset dnů v exkluzivním hotelu a myslel jsem si, že bys tam možná se mnou ráda snášela útrapy horkého podnebí. A navíc bychom tam mohli viděli stejný druh pouště, o které se Twitchell zmiňuje v ‚Nářku pistolníka‘. To je přece jedinečná šance. Mohla bys zkombinovat dovolenou s douškem kultury.“

Ambra na něj několik vteřin hleděla a pak dostala záchvat smíchu. „Kulturu to sice přesně nevystihuje, ale rozumím ti. Myslím, že se mě snažíš uplatit, Grayi.“

„Samozřejmě. Výlet by ti udělal dobře a já bych tě vzal s sebou velmi rád. Jako svou ženu, ne pouze jako asistentku.“

Ambra si opět povzdechla a prstem kroužila po okraji skleničky. „Nevím, Grayi, fakt nevím. Je to pro mne čest, že jsi mě požádal o ruku, ale abych pravdu řekla, ani jsem nepomýšlela na to, že bych se měla v blízké době vdávat.“

Palcem ji pohladil po tváři a jeho něžné oči byly plné porozumění. „Já vím. Ale myslel jsem to doopravdy s tím, že na tebe nespěchám. Přemýšlej o tom, Ambro. Bylo by fajn, kdybychom se mohli vzít ještě před tím výletem do Arizony, ale rád počkám.“

Ambra si uvědomila hluboké napětí, které ji svazovalo. „Skutečně ode mne neočekáváš divokou intenzivní lásku, Grayi? Nedokážu ti ji dát, ale chtěla bych, abys byl šťastný.“

„Ty mě můžeš udělat šťastným, Ambrp.“

„Jseš si tím skutečně jistý?“

„Velmi jistý.“

„Budu… budu o tom přemýšlet,“ zašeptala Ambra.

„Abych ti pravdu řekla, Cynthio,“ prohlásila druhý den Ambra, když jela se sestrou v jejím bavoráku, „vlastně o jeho návrhu uvažuji.“

„Nevěřím tomu, že se tváří tak klidně a lhostejně. Proboha, vždyť to zní, jako by tě žádal o ruku stejným způsobem, jako když tě požádá o přepsání některé z jeho zpráv pro své klienty.“ Cynthia Paxtonová projela postranní uličkou. Blížila se k modernímu obchodnímu centru ve středu Bellevue. Cynthia už znala cestu nazpaměť. V elegantním obchodním středisku trávila mnoho času, stejně jako ostatní obyvatelé z Bellevue.

Cynthia byla o dva roky starší než Ambra. Její krátké moderně ostříhané vlasy byly o odstín tmavší než měla její sestra a po otci zdědila modré oči. V době, kdy pracovala v osobním oddělení Seattlské banky, se seznámila a provdala za svého manžela Sama. Sam Paxton byl úspěšný burzovní makléř. Krátce předtím, než se jí narodil syn Drake, Cynthia dala výpověď a do práce se chtěla vrátit, až po třech letech. Mezitím si zvykla na život bohaté ženy v domácnosti.

Ambra se na Cynthiu ušklíbla. „Předpokládám, že kdyby Gray požádal o ruku kteroukoli jinou ženu, udělal by to úplně stejným způsobem. Je to prostě jeho styl. Je to tichý, klidný a rozvážný muž.“

„Mdlý, je to správné slovo,“ řekla Cynthia. Otočila volantem a vjela na rozlehlé parkoviště, které obklopovalo nákupní centrum. Začala hledat místo na zaparkování. Odborným pohledem zkoumala uličky plné bavoráků, mercedesů a různých japonských aut. „Mírný, mdlý, hodný a nudný. Víš jistě, že právě to hledáš, Ambro? Jenom proto, že vypadá jako kliďas po bouřlivém Roarku Kelleym, ještě neznamená, že budeš spokojená s někým, kdo je jeho pravým opakem. Konec konců, když jsi byla s Roarkem, byla jsi velmi šťastná.“

„A když jsem byla nešťastná, bylo mi naprosto mizerně,“ uzavřela Ambra podrážděně. „Můžu se docela dobře obejít bez extrémů s Roarkem, Cynthio. Nestojí to za to. Takové situaci, kterou jsem zažila v Kalifornii, se už chci vyhnout. Doopravdy si myslím, že bych mohla být s Grayem docela spokojená.“

Cynthia vklouzla na volné místo a vypnula motor. Otočila se k sestře a zkoumavě na ni pohlédla. „Bude ti spokojenost stačit, Ambro?“

„To vím téměř jistě,“ odpověděla Ambra pomalu.

„Ale?“

„Obávám se, že to však nebude stačit Grayovi. Zasloužil by si víc, Cynthio. Je to hodný muž. Zasluhoval by někoho, kdo by ho skutečně miloval.“

„Ale to nejsi ty.“

Ambra si povzdechla. „Mám ho ráda. Cítím se s ním dobře. Respektuji ho. Ale necítím nic tak silného jako je velká vášeň. Obávám se, že nic takového už nikdy k nikomu nepocítím. S Roarkem jsem se spálila.“

Cynthia bubnovala karmínovým nehtem na volant a ignorovala svého dvouletého syna, který se snažil vyškrábat z dětské sedačky. „Ambro, pověz mi, co si myslíš o Grayovi jako o milenci?“

Ambra se lehce začervenala, když s překvapením zjistila, že ji otázka zneklidnila víc, než by měla. „Není mi odporný, pokud to myslíš takto.“

„Tak to nemyslím. Přitahuje tě? Už tě políbil? Už jsi s ním byla v posteli?“

Ambra trhnutím otevřela dveře. „Ne, nebyla jsem s ním v posteli a nic ti do toho není.“

„Ale, Ambro, vždyť uvažuješ o manželství s mužem. Nemůžeš přece vynechat fyzickou stránku.“

„Několikrát mě políbil,“ vydechla Ambra. Nedodala, že polibky byly jen krátké, náhodné a přátelské spíš než vášnivé.

„Několikrát tě už políbil! Pane bože, to je tedy Romeo!“ Cynthia vytáhla synka z dětské sedačky. „Vždyť prakticky žiješ v jeho domě a on tě pouze několikrát políbil?“

„Nežiji v jeho domě. Pracuji tam.“ Znepokojilo ji, že Cynthia posoudila situaci stejně jako Gray.

„Uklidni se,“ řekla chlácholivě Cynthia. „Jenom jsem tím myslila, že to asi nebude příliš vzrušující.“

„Ne, to není,“ souhlasila Ambra. „Líbí se mi to tak.“

„A Grayovi také? Jseš si tím jistá?“

„Říká, že je docela spokojený s tím, jak to je. Řekl jasně, že mě nechce do ničeho nutit.“

„Co si představuješ pod nucením? Vždyť chce, aby sis ho vzala během méně než dvou týdnů!“ vykřikla Cynthia.

„To jenom proto, že by se to hodilo.“ Najednou Ambra pocítila náznak zklamání. Sice nechtěla divokou vzrušující událost, ale Grayův přístup se zdál přece jen trochu prozaický. Vždyť i tichý, klidný sňatek by se mohl naplánovat jinak, než účelově. Hned v příštím okamžiku tuto myšlenku zapudila. Služební cesta do Arizony byla stejně dobrým důvodem, jako kterýkoliv jiný pro naplánování svatby.

„Řekni mi,“ vyptávala se Cynthia, když šly ke vchodu do nákupního centra, „vzrušuje Graysona vůbec něco?“

„No, je tu Sherborne Ulysses Twitchell,“ zamumlala Ambra se skrytým úsměvem. „V určitých okamžicích to Graye výrazně vzrušuje.“

„Twitchell! Ten idiotský básník z devatenáctého století, o kterém Grayson prohlašuje, že ho objevil?“

„Twitchella bere vážně,“ ujistila ji Ambra. „Gray má tři kopie Sebraných prací S. U. Twitchella. Všechny soukromě vytištěné a podepsané velkým mužem osobně. Podle Graye to jsou jediné kopie, které existují. Tím se Gray stává oficiálním expertem přes toho chlápka.“

„To je bláznivé. Když jsi mi o tom poprvé vypravovala, myslela jsem, že to je vtip. A pořád si to ještě myslím.“

Ambra zavrtěla hlavou. „To není vtip. Gray už publikoval několik článků o Twitchellovi v nějakém obskurním malém básnickém časopise.“

Cynthia se na sestru podezíravě podívala. „Opravdu? V jakém časopise?“

„V jednom malém nazvaném Zářící západy slunce. Je to měsíčník věnovaný historii jihozápadní americké poezie. Titulek Grayova článku zněl ‚Poušť jako metafora pro psychickou izolaci v pracích S. U. Twitchella‘. Pomohla jsem mu to napsat.“

„Kristepane, nemusíš na to být tak hrdá.“

„Je to docela legrace,“ řekla Ambra s ostýchavým úsměvem. „Docela ráda jsem s Grayem diskutovala o tomto námětu. Twitchell je tak neuvěřitelně špatný básník.“

„Připouští to také Grayson?“

„Děláš si legraci? Za Twitchella by dal ruku do ohně.“

Cynthia zoufale zavrtěla hlavou. „Nevěřím tomu, že uvažuješ o sňatku s mužem, který je tak hrozně nudný, že jediné co ho vzrušuje je analýza strašného básníka, o kterém nikdy nikdo neslyšel. Proboha, Ambro, rozmysli si, co děláš.“

Ambra strčila ruce do předních kapes svých džin a následovala sestru do pulsujícího nákupního centra. „Už jsem o tom přemýšlela. Pokud si je Gray jistý, že bude spokojený se ženou, která do něj není vášnivě zamilovaná, pak věřím, že odpovím ano.“ Uvědomila si zvědavé uspokojení, když dospěla k tomuto rozhodnutí. „Myslím, že s ním budu docela spokojená.“

Cynthia zasténala. „Konec konců jsi dospělá žena. Musíš se sama rozhodnout. Ale proč se musíte vzít během dvou týdnů? Proč ten spěch?“

„Gray jede do Arizony. Jeden z jeho klientů uvažuje o koupi luxusního hotelu ve stylu ranče. Chce, aby si to Gray prohlédl a řekl mu svůj názor.“

„Gray dostává pořádný honorář za své konzultace, že?“ poznamenala Cynthia kousavě.

Ambra pokrčila rameny. „Pracuje dobře a spolehlivě.“

„Sam se o něm informoval, víš.“

Ambra na ni pronikavě pohlédla. „To jsem nevěděla. Kdy to bylo?“

„Tehdy, když jsi začala pracovat pro Graysona. Nedívej se tak na mě. Měla jsem o tebe starost. Byla jsi jako omámená, když jsi přijela z Kalifornie. Opustila jsi dobře placenou práci v reklamní agentuře a začala jsi pracovat jako příležitostná sekretářka. Po dvou týdnech jsi začala pracovat na plný úvazek pro nějakého chlápka, který je na tom tak špatně, že ani nemá řádnou obchodní adresu. Tak jsem požádala Sama, aby se pozeptal. Přišel s tím, že Cormick Grayson diskrétním způsobem poskytuje finanční konzultace svým klientům a zdá se, že je úspěšný. Jeho obchodní reputace je solidní.“

„To jsem mu mohla říct rovnou,“ řekla vyčítavě Ambra. „Gray je velice čestný muž. Jeho slovo platí. V tomto ohledu je svým způsobem staromódní.“

„Je mi líto, že jsem se do toho pletla,“ řekla Cynthia něžně, „ale doopravdy jsem o tebe měla starost.“

Ambra se hluboce nadechla. „Já vím. To je v pořádku, Cynthio. Rozumím ti. Roarke prošel mým životem jako smršť. Ale to už teď patří minulosti.“

„Jseš si tím jistá? Zdá se mi, že ten vztah stále ještě ovlivňuje tvoje chování. Vážně bys uvažovala o Graysonově návrhu, kdybys neměla za sebou ten průšvih s Roarkem Kelleym?“

Ambra se pokusila najít smysluplnou odpověď a překvapilo ji zjištění, že jí to nejde. „Nevím,“ odpověděla upřímně. „Kdybych nepotkala Roarka, možná bych teď byla úplně jiná. Ale spálila jsem se, a to změnilo můj názor na vztah mezi mužem a ženou.“

„Víš jistě, že Graye nepovažuješ pouze za náhradu?“

Ambra zavrtěla hlavou. „Není žádnou náhradou. Nevrátila bych se k Roarkovi za žádných okolností. A nikdy bych se nechtěla provdat za nikoho jako je on.“ Zhluboka se nadechla. „Cynthio, já už jsem se rozhodla.“

„To vidím,“ řekla tiše Cynthia. „Jenom si pamatuj, že když vám to spolu nepůjde, nejsi s ním uvězněná na celý život. Vždycky můžeš požádat o rozvod.“

Ambra se znepokojeně odvrátila, nelíbila se jí ta příliš moudrá praktická slova. „Jasně. Už o tom nechci mluvit.“

„Jenom mě nezapomeň pozvat na svatbu.“

„Považuj se za pozvanou.“

Příští ráno si Ambra odemkla svým vlastním klíčem v obvyklou dobu dům Cormicka Graysona. Klíč jí dal krátce poté, co u něho začala pracovat. Byl to moderní dům s velkými okny přes celou stěnu, která nabízela krásný výhled na Washingtonské jezero. Interiéry byly v klidném japonském stylu. Rozměry domu odpovídaly americkému názoru na pohodlí a také výšce Cormicka Graysona. Ambra měla dům velmi ráda. Na okamžik se zastavila uprostřed hladké podlahy z tvrdého dřeva v rozlehlém obývacím pokoji a obdivovala jej.

„To jsi ty, Ambro?“ zavolal Gray z kuchyně. „To jsi dal klíč také někomu jinému?“ odvětila lehce.

Gray se objevil v širokém vstupu, který odděloval jídelnu od obývacího pokoje. Nesl dva šálky čaje. „Nikdo jiný nemá klíč,“ odpověděl jí něžně. „To přece víš.“

„Hm.“ Nečekaně pocítila neklid. Ambra si od něho vzala jeden ze šálků čaje. „Pak to musím být

já.“

„Skvělá dedukce. Už jsi se rozhodla?“ zeptal se jemně Gray.

Ambře se slabě zachvěly prsty, ve kterých držela hrníček. Neměla žádný důvod k úzkosti, opakovala si. Cormick Grayson ji jednoduše požádal o ruku. Bylo celkem jasné, že tato záležitost pro něho příliš mnoho neznamenala, tak proč začíná být nervózní? Ambra vykouzlila úsměv. „Jseš si absolutně jistý, že opravdu stojíš o takový druh manželství, Grayi?“

Jeho oříškově hnědé oči byly napůl skryté pod hustými řasami. „Rozhodně ano.“

Ambra se zhluboka nadechla. „Pak tedy ano, ráda bych se za tebe provdala.“

Usrkl čaj a studoval ji přes okraj šálku. Jeho pohled byl neproniknutelný. Když odložil šálek, okolo úst se mu objevil slabý úsměv. „Díky, že jsi přijala mou nabídku. Odpoledne zařídím vše potřebné. Nebude ti vadit, když to bude jednoduchá svatba?“

Ambra zavrtěla hlavou a napadlo ji, proč pociťuje určité zklamání. Přece neočekávala nic víc, než tiché jakoby obchodní přijetí své odpovědi. „Dám přednost malé svatbě. Pozvu pouze sestru a jejího manžela.“

„Výborně. Po obřadu půjdeme společně na večeři.“ Gray opět usrkl čaj s přemýšlivým výrazem ve tváři. Vypadal jako kdyby už promýšlel všechny detaily.

Ambra se dotkla jeho rukávu. „Pokusím se ti být dobrou ženou, Grayi.“

Usmál se, ale v jeho očích stále zářil nerozluštitelný cit. „Vím.“ Zaváhal a poté řekl velice vážně: „Udělám všechno proto, abych ti byl dobrým manželem, Ambro.“

Pozorovala ho s nejistým pocitem, co má dále říci či udělat. „Grayi…“

Sklonil hlavu a zavadil lehce svými rty o její ústa. Krátké polaskání bylo příjemné a něžné, ale nic víc. Ambra zavřela oči a její prsty ještě silněji stiskly rukáv Grayovy košile, až náhle pocítila jeho silnou svalnatou paži. Nevěděla, co očekávat či co chtít. Ambra si pouze uvědomovala, že chce víc, než jen nějaký letmý bezvýznamný polibek.

Pocítila, že Gray na okamžik znehybněl. Poté jí z ruky velmi opatrně odebral šálek čaje a postavil ho na nedaleký stůl. Beze slova Ambru objal.

DRUHÁ KAPITOLA

Ambra v jeho objetí pocítila zvědavost a mírné znepokojení. Téměř okamžitě zjistila, že se nemá čeho obávat. V Grayových pažích našla pohodlnou sílu, která jako by ji celou schovala.

Grayovy velké ruce ji pomalu hladily po zádech a zároveň ji k sobě něžně přitahovaly. Ambra se opřela o jeho velké horké tělo a pozvedla tvář, aby ji mohl políbit. Gray se dotkl jejích úst svými něžně se pohybujícími rty. Nepokusil se prohloubit polibek, ale naopak se zdál spokojený s tím, že určovala tempo. Napůl zvědavě a napůl s úlevou ho Ambra objala kolem krku. Jasně si uvědomovala jeho hladké svaly na ramenou. Nevědomky se její rty pootevřely pod jeho dotekem. Gray projevil jen malý zájem o něžné pozvání, které dala najevo. Svým jazykem se nedotknul ani jejího dolního rtu a už vůbec jej nenapadlo zkoumat intimní zákoutí jejích úst. Zdálo se však, že ochotně dovolí Ambře, aby se seznámila s jeho tělem. Když se její prsty něžně zaklesly do kůže na jeho ramenou, Gray lehce povzdechl a pomalu zvedl hlavu. Usmál se na ni.

„Myslím, že všechno bude v pohodě,“ prohlásil klidně.

Ambra trochu nachýlila hlavu, podivně vzrušená smyslnou zvědavostí, kterou začala v sobě pociťovat. Nejisté pohlédla na Graye. „Myslel jsi to vážně, když jsi říkal, že nesmíme uspěchat… fyzickou stránku věci?“

„Ambro, už jsi mě někdy zažila, že bych na něco spěchal?“ zeptal se jí s odzbrojujícím úsměvem.

Musela se zasmát. „Promiň, že jsem se zeptala.“ Vstala a o krok ustoupila. „No, myslím, že bychom se měli pustit do práce.“ Za chvíli zase nabyla svou ztracenou rovnováhu. „Prohlédnu došlou poštu.“

„Dobře. Přijdu do kanceláře za několik minut. Chci si jen dojít pro poznámky, na kterých jsem pracoval v kuchyni.“ Gray se otočil a loudavě odešel širokým vstupem, jako by se před chvílí mezi nimi nic nestalo. Ambra byla překvapená, když zjistila, že popuzeně přemýšlí o tom, kolikrát už Gray požádal někoho o ruku. Zdálo se, že ho to nechává lhostejným. Věděla však, že Cormick Grayson se choval úplně stejně jako jindy. Usmála se a zamířila do velké pracovny, kterou Gray nazýval svou kanceláří.

Denní pošta na ni čekala na stole. Gray ji přinesl už dříve a jako obvykle se nenamáhal, aby ji prohlédl. To nechal na své asistence. Ambra se posadila za svůj stůl před okny, která sahala od stropu až k podlaze, a vzala do ruky mosazný nůž na otevírání dopisů.

Měla za sebou již polovinu hromádky plné obchodních a reklamních dopisů a účtů, když zahlédla důvěrně známou zpáteční adresu na podlouhlé obálce. Ambra se usmála a se samozřejmostí ji otevřela. Do ruky jí vypadl dvoustránkový dopis podepsaný neznámou Honorií Tyler Abercrombieovou. Okamžitě se do něj začetla.

„Co to máš?“ zeptal se Gray, když vešel do kanceláře a nakoukl jí přes rameno.

„Přišel ti dopis, který poslali z časopisu ‚Zářící západy slunce‘.“ Pohlédla na něj. „Týká se článku, který jsi pro ně napsal před několika měsíci. Vzpomínáš si? Ten o poušti jako o metafoře osamělosti. Jako příklad jsi použil ‚Pistolníkův nářek‘.“

„Aha, jo,“ řekl Gray spokojeně. „Jeden z mých lepších článků řekl bych. ‚Pistolníkův nářek‘. Jak by někdo mohl zapomenout na tak klasické verše nebo tak nezvyklý básnický rytmus.“ Než jej mohla Ambra zastavit, Gray začal recitovat:

„Sní o ní v půlnočním světle,

o samotě v zajetí tmy.

Vídá ji v ranním světle,

když se probouzí na tvrdé zemi.

Avšak ví, že nikdy nepřijde den,

kdy dotkne se jí asi.

Je to jen jeho sladký sen,

dáma se zlatými vlasy.“

Než stačil Gray zarecitovat další verše, Ambra ho rychle zastavila. „Vypadá to, že tvůj článek vyvolal nějakou odezvu od čtenářky jménem Honoria Tyler Abercrombieová.“

Gray vytáhl obočí. „Odezvu? Moje články nikdy nevyvolávají žádnou odezvu. Nikdo jiný toho o Twitchellovi neví tolik, aby se mnou mohl diskutovat.“

S očima rozzářenýma pobaveným uspokojením, Ambra zamávala dopisem. „Tak to vypadá, že tvoje přesvědčení, že jsi jediný žijící expert na Sherborna Ulyssea Twitchella asi bude zpochybněné. Paní Abercrombieová tady píše, že vlastní jeho kopii Sebraných prací a několik rukou psaných stránek, které jak se zdá, pocházejí z Twitchellova diáře.“

Gray byl ohromený. Vytrhl dopis Ambře z rukou. „To je nemožné. Mám jediné tři existující kopie Sebraných prací. A co se týče Twitchellova diáře, to je naprostý nesmysl. Abercrombieová musí být podvodnice.“

„Nevím, Grayi. Vypadá to, že tento námět dobře ovládá.“

„Znalosti pravděpodobně získala čtením mých článků,“ odsekl zamračený Gray. „Poslouchej dál, Ambro. Ta ženská si troufá prohlašovat, že v příštím měsíci otiskne článek v Zářících západech slunce.“

„Na jaké téma?“

„Použití erotických metafor v poezii S. U. Twitchella.“

Ambra se zachechtala. „Vím přesně, co má na mysli. Jen si vzpomeň na všechno to odvolávání na žhavou bouchačku, studenou bouchačku a těžkou bouchačku v jeho básních. Má to jasně falický význam. Například ve verši z ‚Pistolníkova nářku‘.“ Začala recitovat:

„Byla samé hedvábí, krajka a elegance, on zase kůže, pot a bouchačka.“

Gray se na ni znechuceně zadíval. „Bouchačka je slangový výraz pro pistoli.“

„Všichni vědí, že pistole jsou falickými symboly mužů.“

„Ha! To je typicky ženský názor.“ Ambra se zatvářila dotčeně. „Náhodou souhlasím s paní Abercrombieovou. Poslouchej:

Ta dáma žila ve městě Boston,

slyšel, jak na ni volají Sharon.

Byla na cestě do Frisca,

kde na ni čekal farmářský baron.

Pistolník ji zahlédl na stanici,

kam přišla o chvíli dřív než on.

Seděla tam na lavici,

v hrdle jí klokotal sladký tón.

Pohlédla do jeho temných očí, a spatřila jeho osud tak jasně, že z jejích krásných modrých očí ukápla slza nešťastně.“

Gray se opřel o Ambřin stůl a dokončil báseň s výrazem uctivého ocenění pravého znalce.

„Ta dáma se však neotočila, ta dáma neutekla, dokonce. Naopak pohlédla na něj s úsměvem, zářícím, jak ranní slunce. Usmála se na něj půvabně, usmála se na něj s láskou, pistolník věděl, že její tvář navždy jej spojí s tou kráskou.“

Ambra se usmála a zaklepala na dopis v jeho ruce. „Tak to vypadá, že máš konkurenci, Grayi. Máme na světě dalšího znalce na Sherborna Ulyssea Twitchella, který s tebou hodlá soupeřit.“

„Zničím ji v tisku. Odhalím ji jako podvodnici. Panebože, falická symbolika bouchačky. Ta Abercrombieová neví o čem mluví.“

„Možná, že její článek bude zajímavý,“ řekla Ambra zdvořile.

„Bude to jako špatný vtip, věř mi.“ Gray vstal a důstojně odešel ke svému stolu. Zapadl do otáčecího křesla a naštvaně si prohlížel svou asistentku. „Tahle Abercrombieová si vzala příliš velké sousto. Přinutím ji sníst každé slovo, které otiskne.“

„No tak, Grayi, pravděpodobně je to stará milá dáma. Možná bývalá knihovnice. Někdo, kdo je Twitchellovi stejně oddaný jako ty.“

Gray jí věnoval pohrdavý pohled. „Stará milá dáma, která píše článek o falické symbolice pistolí a která zná i další erotické metafory? Ha. Zapomeň na milou starou bývalou knihovnici. Ať už je ta žena kdokoliv, zřejmě pomýšlí ještě na něco jiného kromě unikátních literárních kvalit Twitchellovy poezie.“ Poposedl si dopředu a sáhl po deskách s nápisem Symington. „Musíme se pustit do práce.“

Ambra potlačila smích a poslušně se vrátila k dopisním obálkám. Její budoucnost s Grayem asi nebude divoce vzrušující, ale je pravděpodobné, že čas od času bude zábavná. A ten polibek zase nebyl tak špatný. Ochotně oceňovala teplo, pohodlí a sílu mužského objetí po zkušenostech s ničivými plameny osudové vášně.

Ráno, v den Ambřina sňatku, bylo pod mrakem a mrholilo. Když se oblékala, pociťovala neklid, kterého se nemohla zbavit. Během uplynulých dvou týdnů se nestalo nic neobvyklého. Grayovo chování se nezměnilo v žádném směru. Došlo ještě k několika krátkým něžným polibkům, ale k ničemu intenzivnějšímu. Neopakovalo se ani příjemné pohodlné objetí, ke kterému došlo v den, kdy přijala jeho nabídku.

Několik dnů před svatbou jí oznámil, že v tentýž den spolu odletí do Tucsonu.

„To znamená, že tvou sestru a jejího manžela pozveme na oběd místo na večeři. Předpokládám, že jim to nebude vadit,“ poznamenal Gray.

Ambra zavrtěla hlavou. „Ne, určitě nebude,“ souhlasila zdvořile.

Vše se odehrává tak strašně lhostejně, pomyslela si a vklouzla přitom do sukně meruňkového kostýmu, který si koupila speciálně pro tuto příležitost. Samozřejmě, připomněla si, chtěla, aby vše probíhalo lhostejně. Ale přece jen se jí zdálo, že svatba, jakákoliv svatba, by měla zaručovat více než jen krátký, jakoby obchodní obřad, následovaný obědem v rodinném kruhu. Odpolední let do Tucsonu byl vlastně služební cestou.

Přece nestojí o žádné romantické trapnosti, namlouvala si Ambra divoce, když si česala vlasy. Nebyla obvyklou nevěstou s hlavou plnou romantických nesmyslů a tělem dychtícím po smyslné rozkoši svatební postele. Nebyla zamilovaná do Cormicka Graysona a pravděpodobně nikdy nebude, alespoň ne tím způsobem, jakým většina lidí prožívá lásku. Roarke Kelley ji vyléčil z oněch nebezpečných a riskantních vášní.

Ambra věděla, že s Grayem bude spokojená. Její život bude klidný a tichý v několika rovinách. Gray dnes ráno přijme závazek. Znala ho natolik dobře, že věděla, že jej dodrží. Také ona dokáže splnit svůj slib.

Zvedla malou žlutohnědou kabelku a vydala se ke dveřím svého bytu. Cynthia a Sam Paxtonovi ji měli každou chvíli vyzvednout.

Gray natáhl dlouhé nohy před sebe a od letušky si vzal nabízený šálek kávy. Motory tryskáče v první třídě jen vzdáleně hučely. Pokud cesta měla trvat déle než hodinu, téměř vždy létal první třídou. Byl to způsob, jak získat v letadle dost prostoru pro svoje nohy. To také podle něho byla jediná skutečná výhoda první třídy. Alkohol zdarma pro něj příliš mnoho neznamenal a jídlo nebylo o nic lepší než to, co se servírovalo v ostatních částech letadla. Ochotně však zaplatil za pohodlí navíc.

Uvědomoval si, že prožívá svůj svatební den. Přál si, aby jeho nevěsta užila výlet v pohodlí. Usmál se přitom pro sebe. Ambra si zatím let v první třídě skutečně užívala. Ochutnala vše, co jim nabídla ochotná letuška, včetně šampaňského.

Gray kradmo studoval svou nevěstu, jak pořádá čokoládový zákusek. Při bohatém obědě v hotelu, po krátkém svatebním obřadu, toho příliš mnoho nesnědla. Byl rád, že se jí vrátila normální zdravá chuť k jídlu. Vypadala uvolněně od okamžiku, kdy se rozloučila se sestrou na letišti. Gray tušil, že Cynthia Paxtonová se jednou či dvakrát pokoušela Ambře sňatek rozmluvit.

Zvědavě čekal na to, jak se bude chovat tento večer, až si uvědomí, že slunce ustupuje její svatební noci. Gray se domníval, že zná Ambru docela dobře, ale byly okamžiky, kdy netušil, na co vlastně myslí. Dnešek byl právě takovým okamžikem.

Gray se s úšklebkem rozhodl, že by spíš měl rozplétat svoje vlastní myšlenky. Od rána už několikrát změnil názor na velice důležitou věc. Jenže v další půlhodině ho pravděpodobně opět změní. Kolísání letadla ho rušilo. Byl nejistý, a to bylo u něho neobvyklé.

Bylo to však především tím, že nevěděl, jak se vypořádat s blížící se svatební nocí. Vstával ráno s probuzeným tělem a doznívající závratí erotického snu, který zahrnoval Ambru chvějící se vášnivě v jeho náruči. Když se sprchoval, Gray si byl naprosto jistý tím, co bude dělat o svatební noci. K čertu s čekáním, říkal si. Vždyť už čekal celé měsíce.

Avšak během krátkého ranního soukromého obřadu zahlédl Ambřin sladký dychtivý výraz a rozhodl se, že může počkat ještě o něco déle. Nechtěl, aby k němu přicházela s vědomím manželské povinnosti. Nechtěl, aby byla nervózní a nespokojená. Nechtěl na ni spěchat. Gray si přál, aby Ambra po něm toužila stejně, jako on po ní. Jeho vznešené city utržily vážnou porážku při obědě, když na něj Ambra pohlédla přes stůl a usmála se. Ambřin úsměv jej neustále připravoval o dech. V jejích výrazných očích se objevil záhadný záblesk vzrušení, který na okamžik dal Grayovi naději, že perspektiva blížící se noci ji vzrušuje. Výraz však zmizel pod zdvořilou maskou, která jí vydržela až na letiště. Gray změnil názor nejméně třikrát, ještě než se letadlo odlepilo od země.

Opět se napil kávy. Vždyť to bylo směšné. Bylo mu téměř čtyřicet let a byl ženatým mužem. Neseděla vedle něj žena, která by byla oslněná okouzlujícím postarším mužem. Možná byl o pár let starší než Ambra, říkal si s nemilosrdnou upřímností Gray, ale rozhodně nebyl oslňující.

Ne, Ambra se za něj provdala s otevřenýma očima. Učinila tak po třech měsících společné práce, kdy poznala jeho nálady a temperament. Věděla, co dělá nebo si to alespoň myslela. Tato poslední představa vyvolala v Grayovi výčitky svědomí.

Nepříjemný pocit okamžitě potlačil. Konec konců se za něj neprovdala pod nátlakem, pomyslel si Gray. Byla to čestná a bezúhonná žena. Určitě předpokládala, že splní svou manželskou povinnost dnes večer. Možná se i někde hluboko uvnitř na plnění této povinnosti těšila. Ať už si to chtěla přiznat nebo ne, měla v sobě i smyslnost.

Nebyl tu žádný důvod, proč by se s ní nemohl dnes večer milovat, rozhodl se Gray. Přijde k němu ochotně. Možná se jí to bude i líbit. Zatraceně, postará se už o to, aby se jí to líbilo. Pak by ovšem už bylo lepší, kdyby konečně zapomněla na svou první vášnivou lásku. Bylo by o tolik lepší, kdyby si uvědomila, že skutečně chce svého manžela.

Gray ještě pevněji sevřel šálek. Myslel si, že vše bude jednodušší, když ji přesvědčí, aby se za něj provdala. Nyní si tím už nebyl tak jistý.

„Tedy letět první třídou má své výhody,“ prohlásila Ambra s neskrývaným nadšením, když letadlo dosedlo na přistávací dráze v Tucsonu. „Dokonce vystupujeme první. Nemusíme čekat v uličce, až se dav pohne. Vždycky létáš tímto způsobem?“

Gray se krátce zasmál. „Kdykoli mohu cestu odepsat jako služební výlohy, tak ano.“

Nadšení se částečně vytratilo z Ambřina úsměvu. Cítila, jak se jí na tváři objevuje zdvořilý výraz. Poznání, že svatební cestu lze odepsat jako služební výdaje, bylo trochu znepokojivé. Přesto nemohla popřít praktickou stránku věci. Přece nešlo o oslňující romantickou svatební cestu. Nejdůležitějším momentem této cesty byla zpráva pro Symingtona.

„Panebože, tady je jasno,“ zamhouřila Ambra oči krátce poté, co vyšli z terminálu a našli čekající limuzínu s hotelovým znakem na dveřích. „A také teplo.“

„Příliš dlouho jsi žila na severozápadu,“ řekl Gray. „Už jsi zapomněla na to, jak vypadají skutečné sluneční paprsky.“ Pohlédl směrem ke vzdáleným úpatím kopců pod horami, které ohraničovaly Tucson. Pouštní údolí bylo překlenuto kopulí nekonečného modrého nebe. „Připomíná mi to tady jeden z Twitchellových veršů z ‚Dlouhé jízdy na jih‘.“

„Cítím, že se tu bude recitovat,“ předpověděla Ambra.

„Samozřejmě. Toto je Twitchellův kraj.“ Gray udělal dramatickou pauzu a pak začal recitovat příhodným zasmušilým tónem:

„Jel na jih k hranicím, slunce pálilo k vzteku, vášně v něm bouřily, byl to desperát na útěku.“

Ambra zamyšleně přikývla, když zpozorovala, jak usmívající se opálený muž vystupuje z limuzíny, aby je přivítal. „Pokud si vzpomínám, tak v ‚Dlouhé jízdě na sever‘ taky zaznívaly určité falické podtóny. Něco jako velká bouchačka na jeho stehně. To jsem zvědavá, jestli se Honoria Tyler Abercrombieová o tom zmíní ve svém článku pnsti mesic.

„Ty a paní Abercrombieová máte v hlavě zřejmě samé falické představy,“ ušklíbl se Gray.

„Čistě literární poznatky,“ ujistila ho Ambra. Začala se příjemně usmívat na muže s pískovými vlasy, který kráčel směrem k nim. Všimla si, že na sobě nemá obvyklou šoférskou uniformu. Byl

prostovlasý a oblečený do pestré košile s krátkým rukávem, džínů a tenisek.

Měl okouzlující úsměv a věděl o tom.

,,’Bré odpoledne, přátelé. Jmenuji se Ozzie. Vy jste Graysonovi?“ pohlédl tázavě na Graye.

„Přesně tak. Jsem Cormick Grayson a toto je má žena, Ambra.“

Ambra byla docela překvapená, když uslyšela uspokojení, které doprovázelo slovo žena. Nebyl však čas na uvažování o významech. O chvíli později už Ambra seděla vedle Graye na zadním sedadle limuzíny. Ozzie vklouzl za volant a nastartoval motor velkého auta.

„Klimatizace začne fungovat za minutku,“ slíbil Ozzie. „Už jste někdy byli v Tucsonu, lidičky?“

„Ano,“ odpověděl Gray nepřítomně.

„No, já ještě ne,“ přiznala Ambra. „Jestli pro nás připravujete exkurzi po krajině, tak do toho. Budu hltat každé vaše slovo.“ v Ozzie se zasmál. „Buď tak, anebo zapnu rádio. Čeká nás dlouhá jízda.“

„Kam míříme?“ zeptala se Ambra.

„K úpatí těch hor, které vidíte v dáli.“ Ozzie začal zábavně vyprávět o všem, co se týkalo tamější krajiny, vrcholky pohoří Santa Catalina počínaje a vznešeným tvarem kaktusů konče.

Ambra pozorně poslouchala, vědoma si toho, že Gray je zřejmě myšlenkami jinde. Koneckonců toto byla především služební cesta. Na to nesměla zapomínat.

Komplex, o jehož koupi Grayův klient uvažoval, byl impozantní a majestátní na úpatí kopců ještě vznešenějších hor. Nacházel se ve značné vzdálenosti od předměstí Tucsonu. Jeho architektura byla moderní interpretací španělského stylu, který se často objevoval u budov amerického jihozápadu. Křídla hotelu se rozprostírala po každé straně ohromující třípodlažní vstupní haly ze skla a kamene. V okamžiku, kdy vjížděli na širokou příjezdovou cestu, Ambra zahlédla rozlehlé nádherné golfové hřiště. Na opačné straně pak bylo několik tenisových kurtů obsazených hráči v módních kompletech. K dispozici tu také byla stáj, a jak Ambra věděla, i velký bazén.

„Vítám vás v hotelu Pouštní plamen, který je nejrozsáhlejším komplexem na jihozápadě,“ řekl Ozzie, když zastavil auto před vchodem. „Všechno na co si vzpomenete, najdete v areálu hotelu. Tři restaurace, salón, obchody a přátelský personál. Doufám, že se vám tu bude líbit. Pan Delaney bude rád, až se dozví, že jste přijeli.“

Ambra se naklonila ke Grayovi a šeptem se ho zeptala: „Kdo je pan Delaney?“

„Victor Delaney je majitelem. To on se snaží prodat toto místo Symingtonově skupině investorů.“ Gray vystoupil z limuzíny a nastavil Ambře paži. „Věci se změnily od Twitchellových časů.“ Rozhlédl se po opulentním komplexu.

„Díky bohu,“ zamumlala Ambra, když vystupovala z auta. „Dávám přednost poušti, kompletnímu pohodlí s bazénem a klimatizací.“

Skleněné dveře ve vstupní hale se náhle otevřely a v nich se objevil vysoký a štíhlý, téměř padesátiletý muž. Přicházel jim vstříc s nataženou rukou a připraveným úsměvem.

„Rád vás poznávám, pane a paní Graysonovi. Jsem Vic Delaney. Doufám, že se vám tu bude líbit.“ Delaney jim potřásl rukama s nadšením profesionálního hostitele, ale nebylo pochyb o upřímnosti jeho přivítání. Také on byl opálený a měl na sobě sportovní košili s krátkými rukávy. Místo džínů si však oblékl drahé pohodlné kalhoty. Bílé kožené mokasíny ladily s jeho bílým koženým opaskem. Překypoval vitalitou, která byla nakažlivá. Ambra často potkávala tento druh lidí v reklamním světě. Bylo jasné, že Vic Delaney pracoval v tomto oboru již dlouho. „Doufám, že všechno bude v naprostém pořádku. Můžete požádat personál kdykoli o cokoli. Těším se už na naše jednání, Cormicku.“

„Říkejte mi Grayi,“ nabídl mu Gray se zdvořilým kývnutím. Poté vzal Ambru majetnicky za ruku. „Má žena a já se už těšíme na náš pobyt.“

„Prosím, tudy,“ řekl Delaney a vedl je do haly. „Okamžitě požádám někoho, aby vám ukázal vaše pokoje.“ Kývl na dalšího opáleného mladého muže v košili s krátkými rukávy. „Rogere, toto jsou Graysonovi. Už jsem je zapsal. Mohl bys jim ukázat jejich pokoj?“

„Samozřejmě, pane Delaney. Prosím za mnou.“ Mladý muž zvaný Roger se hbitě vydal kupředu.

Možná to bylo tím pouštním vzduchem, že se tu tak často vyskytoval zvláštní druh opálených mladých mužů, napadlo Ambru, když společně s Grayem následovali Rogera k výtahu. Roger a Ozzie mohli být dvojčata. Oběma bylo přes pětadvacet a oba trávili dost času v dobře vybavené tělocvičně. Byli štíhlí a fit, s mohutnými svalnatými rameny a hodně se usmívali.

Roger si s nimi povídal ve výtahu. Většinou odpovídala Ambra. Mladý muž zřejmě Graye nudil. Když vystupovala z výtahu, nenápadně se na svého nového manžela podívala. Gray nejen, že měl jednu ze svých tichých nálad, ale také byl trochu zachmuřený. Ambra by ráda věděla, na co myslí.

O chvíli později modrooký Roger otevřel dveře apartmá na konci chodby a Ambra si přestala dělat starosti s tím, co Graye zaměstnává.

Apartmá bylo krásné. Mělo nádherný výhled do pouštního údolí. Koberec byl sytě zelený, nábytek byl v chladivém tropickém stylu, který působil velmi příjemně na pouštním pozadí za okny.

A také tu byly dvě ložnice. Jedna na každé straně útulného obývacího pokoje. Dvě ložnice.

S hlubokým nádechem se Ambra zamyslela nad tím, jak zapadají dvě ložnice do představy svatební cesty. Žádal Gray skutečně dvě ložnice nebo jim přítel Vic Delaney jednoduše dal nejlepší apartmá v hotelu, které má náhodou dvě ložnice?

V okamžiku, kdy uslyšela Rogerovo radostné rozloučení a tiché zavření dveří, Ambra se opět vesele usmívala. Otočila se, aby se setkala s Grayovým pozorným a nerozluštitelným pohledem. „Je to rozhodně krásný pokoj, že? Pravděpodobně s tebou budu v budoucnu častěji jezdit na služební cesty.“

„Jsem rád, že se ti zamlouvá.“ Gray se díval na dvoje dveře, které vedly do ložnic. „Připomíná mi to další Twitchellův verš.“

„Myslím, že ho nechci slyšet,“ ucedila Ambra kysele. Vzpomněla si na Grayův článek, ve kterém psal o Twitchellově použití pouště jako metafory izolace a opuštěnosti. Nebyla si jistá tím, jestli se Gray připravoval citovat jeden z Twitchellových sentimentálních veršů o opuštěnosti či nikoliv, ale toto skutečně byly řádky, které v ní apartmá vyvolávalo. „Půjdu si dát sprchu a pak se převléknu do kalhot a sandálů.“

Gray přikývl a uvolnil si kravatu. „Jasně. Půjdu dolů a požádám Delaneyho, aby mi ukázal svou kancelář a seznámil mě s personálem, který pracuje s knihami, do kterých budu muset nahlédnout.“

„Knihy?“

Přikývl. „Účetní knihy. Nezapomeň, že jsem tu služebně.“

„To tedy nezapomenu,“ zašeptala Ambra. Otočila se a odešla do luxusní koupelny.

„Řeknu nosičovi, aby tvá zavazadla dal do ložnice napravo, až sem přijde, dobře?“ zavolal za ní Gray. Ambra nedokázala odhadnout, zda se v jeho hlase ozvala slabá výzva či nikoli. Ptal se jí, zda očekávala, že bude mít svůj vlastní pokoj nebo jí to oznamoval? „Fajn, Grayi.“

Ambra utekla do koupelny.

TŘETÍ KAPITOLA

V okamžiku, kdy s Grayem večeřeli v nádherné hotelové jídelně, Ambra cítila, že opět nabyla svou citovou rovnováhu. S nenápadným úsměvem si přiznala, že k její relaxaci bezpochyby přispělo i víno, které Gray objednal.

Za okny jídelny byly jemně osvětlené terasy, které zahrnovaly také úžasný bazén, dvě nebo tři malá brouzdaliště a bazénky s vířivou vodou. Za areálem se prudce zdvihaly hory, jejichž vrcholy se dotýkaly oblohy plné hvězd. Byla to dramatická scenérie.

Ambra si speciálně pro tento večer oblékla přiléhavé šaty ze smaragdově zeleného hedvábí. Ve skutečnosti to byla toaleta, která jí zůstala ještě z doby, kdy žila v Kalifornii. Šaty si ponechala, protože je nikdy nenosila, když byla s Roarkem. Nevyvolávaly v ní tedy nepříjemné a bolestivé vzpomínky.

Gray vypadal překvapeně, když se objevila ve večerních šatech, ale jeho oči oceňovaly zelené hedvábí, její jemné lodičky na vysokých podpatcích a elegantně upravený účes.

„Pořád se mi nechce věřit, že jsem se s tebou oženil,“ řekl se zvědavým výrazem ve tváři.

„Rozumím ti,“ odpověděla Ambra a pokusila se o lehký bezstarostný smích. Nemohla od něho odtrhnout oči. Ve světle šedém obleku se zdál velmi vysoký, velice pevný a mocný.

Po celý den si Ambřina mysl pohrávala se smyslnými představami, které v ní vyvolávalo vědomí Grayovy tiché mužnosti.

Pořád ještě nevěděla, zda pro ně zařídil apartmá se dvěma ložnicemi úmyslně nebo zda šlo o náhodu. Jak se nezadržitelně blížil konec večera, stále častěji ji pronásledovala otázka, ve které ložnici Gray stráví dnešní noc.

„Ten hotelový komplex se mi zdá trochu izolovaný,“ zkusila po zralé úvaze konverzační tón. „Uvědomuje si Symington, jak daleko je to místo od města? Hory začínají hned venku za okny.“

„Izolace má být součástí zdejšího půvabu,“ vysvětlil jí Gray. „Hosté, kteří přijedou na luxusní módní ranč, se chtějí skutečně cítit odloučeně od civilizace.“

„Jo, ale pouze pokud mají po ruce veškeré pohodlí,“ dodala Ambra s úsměvem.

„Přirozeně. Když zaplatíš celé jmění za pár dnů v poušti, pak chceš, aby to stálo za to. Jak Ozzie řekl, toto místo ti nabízí všechno, co si můžeš přát a navíc příjemný pocit, že můžeš kdykoliv uniknout.“

Ambra se naklonila dopředu, protože nechtěla, aby ji slyšeli ostatní. „Symingtonova skupina investorů bude muset zaplatit ohromnou sumu, pokud to tady chtějí získat.“

„Symingtonovi investoři ji mohou zaplatit. A také ji zaplatí, pokud se přesvědčí, že jde o seriózní obchod.“ Ambra věděla, že Grayova práce spočívá v tom, že svůj názor na spolehlivost různých obchodů sděloval Symingtonovi a jeho klientům. „Jak vypadaly ty účetní knihy?“

„Sotva jsem dostal šanci zjistit, kde je účtárna,“ odpověděl Gray suše. „Většinu času ztrávil Delaney nadšeným vykládáním o svém hotelovém komplexu. Ale zařídil jsem si schůzku s hlavním účetním a jeho asistentem na zítřejší ráno.“

„Budeš mě potřebovat?“ Ambra naslouchala svým vlastním slovům a byla podivně v rozpacích. „Myslím zítra ráno?“

Zřejmě si nevšiml dvojsmyslné narážky v jejích slovech. „Myslím, že ne. Bude mi chvíli trvat, než se zorientuji.“ Gray se na ni podíval, když podepisoval účet za večeři. „Chceš si zatancovat? V salonku hraje nějaké trio.“

„Ano,“ přitakala Ambra s okouzlujícím úsměvem. „To bych moc ráda.“ V salonku se skleněnou střechou nabídl Gray Ambře rámě s chladnou formalitou, která v ní vyvolala nepříjemný pocit. Podívala se na něj a v pohledu měla tichou otázku. V měkkém světle chvíli studoval její tvář a poté rozevřel paže. Bez zaváhání do nich vklouzla.

Na zádech cítila teplo jeho velké dlaně. Gray ji přitáhl blízko k sobě a beze slova jí nabídl své rameno. S krátkým povzdechem Ambra přijala jeho nabídku a položila si na ně hlavu.

„Uvědomuješ si, že dnes spolu tančíme poprvé?“ zašeptala.

„To víš, že uvědomuji.“ Ještě pevněji stiskl její ruku a při hlubokém nádechu ucítil svěží čistou vůni jejích vlasů. „Myslím, že se k sobě dobře hodíme.“

„Ano,“ souhlasila. Slovo perfektně podle jejího názoru vystihovalo přesně jejich soulad na tanečním parketu. Nemohla si pomoci, ale napadlo ji, zda by jim to stejně perfektně nešlo i v posteli při milování.

Ambra žasla nad tím, jak dnes večer byly její myšlenky naplněné erotickými představami. Před dvěma týdny, když vyslechla Grayovu nabídku, si byla jistá tím, že k němu maximálně pocítí příjemnou a klidnou lásku. Ovšem smyslné představy, které jí dnes večer vířily v hlavě, daleko přesahovaly příjemné, spokojené nebo něžné pocity. Když zjistila, že pociťuje víc, než cítit chtěla, Ambrou náhle projelo vědomí nesouhlasu.

Zvedla hlavu z jeho ramene, podívala se na něj a zjistila, že pozoruje její tvář. Gray tančil bezchybně v melodickém rytmu, ale Ambra poznala, že si uvědomil, že něco není v pořádku. Zoufale hledala nějaký konverzační námět.

„Vypadá to, že komplex je profesionálně vedený, Grayi. Je tu plno a areál je dobře udržovaný. Zdá se, že půjde o úspěšnou transakci, že?“

Pokrčil rameny. „Věci nevypadají vždy tak, jak se jeví na povrchu.“

Instinktivně věděla, že nemluví pouze o obchodní transakci, která se týkala komplexu. Nemohla si vzpomenout na žádnou vtipnou odpověď a tak jednoduše pokývla hlavou a mlčela dokud tanec neskončil. Hlavu si však na jeho rameno už nepoložila.

Ambře se zdálo, že je obklopila atmosféra novéhp a slabého napětí. Jako by se mezi ně bez varování vplížila. Přitom znala Graye dost dlouho na to, aby se cítila příjemně v jeho přítomnosti.

Ovšem dnes večer vnímala jeho čistou mužskou vůni. Všimla si zlatého odstínu v jeho hnědých očích. Uvědomovala si jeho mužnou sílu.

Když ji Gray vedl zpět k malému stolku, u kterého seděli, snažila se sama sebe přesvědčit, že se neděje nic nenormálního. Koneckonců toto byla její svatební noc. I když nebyla vášnivě zamilovaná do svého ženicha, přece jen si silně uvědomovala jeho přítomnost. Nebála se Graye. Bude něžným a pozorným milencem a holá pravda byla, že se tiše těšila na svatební noc. Neočekávala žádné vlny nebezpečného vzrušení nebo chvějivého odporu. Navíc si byla Ambra celkem jistá, že ani Gray neočekával něco podobného. Netušila však, proč se jí tak chvějou konečky prstů, když zvedala skleničku koňaku.

„Už je pozdě,“ řekl o několik minut později Gray a položil svou sklenku na lesklý stůl. „Musím se zítra brzy ráno sejít s účetními. Už se ti chce spát?“

Ambra se na něj zadívala přes závoj řas a snažila se uhodnout, zda v otázce byl intimní podtón. Zdvořile přikývla. Nabídl jí rámě a o několik minut později byli opět před dveřmi do apartmá. Když Gray odemykal, Ambřiny dlaně byly vlhké. Bylo by jednodušší, kdyby mě objal kolem ramen, pomyslela si. Vůbec by vše bylo o hodně jednodušší a snazší, kdyby udělal první krok. Byl přece ženich. Ambra by dala cokoli za to, kdyby aspoň na okamžik věděla, na co Cormick Grayson myslí.

Ovšem krátce poté, kdy vešli do pokoje se zeleným kobercem, jí bylo najednou jasné, že už ví, jak večer skončí. Gray klidně shodil sako, uvolnil si uzel na kravatě a rozepnul první knoflík na sněhobílé košili. Usmál se na Ambru.

„Máš všechno, co potřebuješ ve svém pokoji? Myslím, že nosič vše správně roznesl do správných pokojů, ale nezkontroloval jsem to.“

Ambra polkla a vykouzlila jeden ze svých uklidňujících úsměvů. „Ano, určitě mám všechno.“

Přikývl. „Pak ti přeju dobrou noc a hezky se vyspi.“ Přistoupil k ní, letmo ji políbil na ústa a loudal se ke své ložnici. „Nemusíš vstávat ráno se mnou. Má to přece být tvoje dovolená.“

„Nezapomenu na to.“ Jak chladně její slova vyzněla, si uvědomila až v okamžiku, když se Gray u dveří otočil a tázavě zdvihl obočí. Ambra se rychle ještě jednou usmála. „Dobrou noc, Grayi. Díky za nádherný večer.“

„Děkuji ti za to, že sis mě vzala,“ řekl něžně a zmizel ve svém pokoji.

Ambra se za ním zmateně dívala. Trvalo jí celou minutu, než si konečně uvědomila, že jednoduše stojí a zírá na zavřené dveře. Roztrpčená nejen na Graye, ale i sama na sebe, vykročila přemítavě ke svému pokoji. Poněkud hlučně za sebou zavřela dveře a klesla na postel.

Tak dobrá, pomyslela si. Sice nejde zrovna o nejromantičtější vztah, neznamená to však, že nevěsta a ženich musí strávit svou svatební noc v oddělených ložnicích.

Nebylo to tím, že by Gray byl stydlivý. Neměl přece žádné potíže s tím, aby jí nabídl sňatek. Pro jeho chování musí existovat nějaký jiný důvod.

Ambra se kousala do spodního rtu a v myšlenkách si rychle procházela další důvody, proč by Gray chtěl strávit svatební noc o samotě. Vyzula si sandály a začala chodit po pokoji. Směšné bylo, že nevěděla, zda se má cítit uraženě, zraněně nebo pociťovat úlevu.

Rozepnula si hedvábné smaragdové šaty, velmi pozorně je pověsila do skříně a sáhla po drahém, ale spíš nenápadném pastelovém kompletu, který si pořídila pro svatební noc. Když noční košili uvázala šerpou kolem pasu, stála před velkým zrcadlem a pozorovala svůj obraz.

Bylo jí třicet let. Provdala se za Graye v dobré vůli. Měla v úmyslu s ním žít jako jeho žena. Pokud nezamýšlel totéž, pak ji neměl žádat o ruku. Nemělo by to smysl. Sžírána zraněnou ženskou hrdostí a touhou dát do pořádku záležitost, která se především nikdy neměla stát problémem, Ambra přistoupila ke dveřím a prudce je otevřela. Důstojně a směle prošla obývacím pokojem a zaťukala na Grayovy dveře.

Uplynulo několik vteřin, než Gray odpověděl hlubokým dunivým hlasem. „Pojď dál, Ambro.“

Otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Stál u okna, které nabízelo pohled na Tucson. Svlékl si košili a boty, ale stále ještě měl na sobě kalhoty. Neotočil se hned, když Ambra vešla. Byla okouzlena úhledným obrysem mohutných ramen a štíhlými boky. Trvalo několik vteřin, než se jí vrátil hlas.

„Měli bychom si promluvit, Grayi.“

„To není nutné, ne dnes večer.“ Jeho hlas byl měkký, ale neočekávaná drsnost podtrhla každé slovo. „Všechno spraví čas.“

Přiblížila se k němu o krok, ale stále se neotáčel. „Nerozumím ti. Jestliže nechceš… Pokud jsi nezamýšlel, abychom spolu žili jako muž a žena, tak proč jsi mě požádal o ruku?“

Konečně se otočil a hlubokým zamyšleným pohledem ji znepokojil. V tom okamžiku ho upoutala, jak tam tak stála v noční košili a županu. Výraz v jeho tváři změkl. „Máme spoustu času, Ambro. Nespěchám. Nechci tě do ničeho nutit.“

„Byl jsi však dost netrpělivý na to, abys spěchal se svatbou,“ došla jí trpělivost.

„Načasování bylo příhodné.“

„To je vše, co pro tebe znamenám?“

Zamračil se a vyrazil směrem k ní. „Ambro, miláčku, co se děje?“

„Na to se ptám já tebe.“

Zastavil se krok před ní a rukou jí zvedl bradu. „Jsme přece přátelé, že? Ne pár horkokrevných milenců, kteří nad sebou nemají kontrolu. Půjdeme na to pomalu a lehce. Krok za krokem.“

Ignorovala to a dychtivě hledala v jeho tváři. „Grayi, zajímají tě přece ženy, ne? Nevzal sis mě jen proto, aby si tvoji obchodní klienti mysleli, že jsi normální, když nejsi?“

Na okamžik se na ni rozrušeně zahleděl a poté se něco velmi hřejivého a nádherného zatřpytilo v jeho očích. Beze slova si ji k sobě přitáhl a políbil ji tak, jak ji dosud nikdy nepolíbil.

Ambra úžasem strnula. V Grayově objetí se objevila všechna známá síla a vroucnost, kterou očekávala, ale kterou jako by dosud skrytě potlačoval.

Síla, která ji až dosud uklidňovala, byla najednou působivá zcela novým a primitivním způsobem. Celá se chvěla. Vřelost, kterou až dosud tušila, se náhle proměnila v plamen, který sliboval daleko větší nebezpečí, než pouhé teplo. Nevědomky otevřela ústa pod tlakem jeho polibku a pocítila smyslný dotek jeho zubů na spodním rtu. Svýma velkýma rukama sledoval Gray měkké křivky jejích hýždí a přitáhl ji k sobě. Jasně si uvědomovala silné vzrušení v jeho dolní části těla. Jazykem hledal v jejích ústech a Ambra napjatě čekala. Poté jemně a prosebně zašeptala jeho jméno. Gray ji pustil. Ambřiny řasy se náhle zvedly, její oči překvapením do široka rozevřené.

„Stačí to jako odpověď na tvou otázku?“ zeptal se klidným hlasem, který kontrastoval se zbytky vřelosti v jeho očích.

Ambra zamrkala a přikývla. „Ano,“ odpověděla. „Myslím, že ano.“

Něžně se usmál. „Běž tedy zpátky do své ložnice a přestaň si dělat starosti. Už jsem ti řekl, že všechno spraví čas.“

„Ale chceš mě,“ zašeptala neurčitě.

„Můžu počkat.“

Zmateně na něj zírala. „Proč? Grayi, je mi třicet let. Nemusíš se mnou zacházet jako s naivní puberťačkou.“

Kysele se na ni usmál. „Tak mám takový pocit, že většina puberťaček je mnohem méně naivních než ty, Ambro.“

„Co to má, prosím tě, znamenat?“

Povzdechl si. „Drahoušku, už jsem ti řekl, že jsem ochotný počkat.“

„Ale já nechci, abys čekal. Jsem tvoje žena. Vzala jsem si tě s tím, že budu s tebou sdílet také ložnici.“

„Pořád mi nerozumíš, viď?“ Pomalu a důstojně přešel zpět k oknu s pohledem upřeným na vzdálená světla města. „Až se budeme spolu milovat, Ambro, chtěl bych, abys to dělala doopravdy, ne proto, že se cítíš zavázaná plnit svou manželskou povinnost.“

Ambra cítila, jak jí do tváře stoupá ruměnec. Polkla a oddaně řekla: „Grayi, myslím, že bych se s tebou ráda milovala. Zdá se mi to jako naprosto přirozené za daných okolností. Nevadí mi, že přitom budu plnit svou povinnost. Doopravdy.“

Prudce se otočil, na tváři studenou masku mužného hněvu, která ji naprosto zaskočila. Nikdy ještě nezažila, aby Grayovi došla trpělivost.

„Vrať se do svého pokoje, Ambro. Už jsem ti řekl, že na to půjdeme pomalu a myslel jsem to vážně.“ V jeho očích byl možná hněv, ale jeho hlas byl klidný a pod kontrolou. Ambra se nečekaně rozzuřila. „Zatraceně, Grayi, nevím, na co čekáš. Vzala jsem si tě, protože jsem si myslela, že si dobře rozumíme. Předpokládala jsem, že máme stejný názor na sex. Věděl jsi, že nejsem žádné horkokrevné, nadržené, sexy kotě. Jestli sis myslel, že se něco takového ze mne stane, až si tě vezmu, tak jsi udělal kolosální chybu.“

„Skutečně?“ Jeho hněv už odezníval. Naneštěstí pro Ambru však Grayův vztek ustupoval mužskému pobavení, které ji ještě víc rozzuřilo.

„To teda sakra, jo!“ Hrdě zvedla hlavu a vypochodovala z pokoje. Hlučně za sebou zabouchla dveře. S potlačeným vzlykem utekla do své ložnice a zamkla dveře.

Gray stál sám uprostřed pokoje a zíral na zabouchnuté dveře. Na okamžik byla jeho tvář bez výrazu, za chvíli se však v koutcích jeho úst objevil malý úsměv. Jeho horkokrevné, sexy, nadržené kotě právě objevilo vlastní drápky. S trochou štěstí to nebude trvat dlouho, než objeví horkou krev a vášeň, kterou zatím před sebou skrývala.

Mezitím však stráví několik dlouhých nepohodlných nocí v prázdné posteli. S mírným zaklením přešel Gray ke karafě se sherry, kterou na stolku zanechal pozorný člen hotelového personálu. Nalil si sklenku a vrátil se k oknu. Zhasnul lampu a nečinně hleděl do tmy.

Twitchell měl pravdu. Poušť byla skutečně opuštěným místem.

Ráno se Ambra probudila v normální náladě, stále ještě byla vylekaná tím, jak vzrušeně zareagovala na situaci, ve které se nacházela. V ranním světle však našla mnoho omluv pro svůj citový výbuch. Přece jen pociťovala určitý stres. Předpokládala, že Gray chtěl, aby jejich vztah byl normální.

Oblékla si džíny a pastelovou košili a odešla do obývacího pokoje, kde zjistila, že Gray už odešel na své obchodní jednání. Na stole ležel vzkaz napsaný jeho roztaženým rukopisem, že se s ní setká před obědem v hotelové hale. Doporučoval jí, aby si šla po snídani zaplavat.

Přirozeně se ani slůvkem nezmínil o jejich malé noční hádce. Ambra zmačkala lístek a zahodila ho do malého popelníku.

Za včerejší noční konfrontaci se přinejmenším styděla. Nebylo jí podobné, aby se přestala ovládat. Nebylo to však podobné ani Grayovi. Chtěla dnes obnovit přirozenou harmonii, která charakterizovala jejich vztah po uplynulé tři měsíce. Ambra tušila, že Gray udělá totéž.

Skutečně si byli po mnoha stránkách podobní, pomyslela si spokojeně, když šla dolů na snídani do veselé hotelové kavárny. Ve světle nového dne budou oba dva ignorovat včerejší nepříjemnou scénu. Ani jeden se k ní nebude vracet a jejich vztah se vrátí do normálních kolejí, pomyslela si Ambra ulehčené.

A měla naprosto pravdu. V poledne se s ní Gray setkal s přívětivým a vítajícím pohledem. Ambra se k němu připojila s úsměvem. Gray ji vzal za ruku a odvedl do jídelny.

„Jak proběhlo setkání s účetními dnes ráno?“ zeptala se se zájmem poté, co si objednali u číšnice.

„Hladce, jako po másle.“

Ambra zvedla obočí. „Zaslechla jsem snad skrytou narážku?“ Gray si namazal máslem plátek francouzského chleba. „Ano. Dnes ráno šlo vše až příliš hladce. Záznamy jsou skvěle vedené. Vše velmi jasné, dobře vypadající. Dokonce to všechno klape tak dobře, že jsem se rozhodl, že si beru volno na odpoledne a jdu si zahrát golf. Chceš se ke mně připojit?“

Ušklíbla se. „Jsem mizerný hráč.“

„Já také. Ale bylo by škoda, kdybychom nevyužili zdejší sportovní zařízení, nemyslíš?“

„Něco přede mnou tajíš, Grayi, co je to?“

„Povím ti to u jedenácté jamky.“

„Aha. Samá záhada. Co je tak zvláštního na jedenácté jamce?“

Silnými zuby si ukousl sousto francouzského chleba a začal žvýkat. „Raději bych ti to řekl až na hřišti.“

„Bojíš se, že je v jídelně štěnice?“ škádlila ho Ambra.

„Vždyť mě znáš. Nic neponechávám náhodě.“

„Jo,“ souhlasila Ambra. „Znám tě.“ Tím si byla jistá. Včerejší konfrontace byla výjimkou na obou stranách.

Později odpoledne si vypůjčili dvě sady golfových holí a vypravili se na hřiště. Hustá tráva drah a zelené keře tvořily příjemný kontrast s pouští, která obklopovala golfové hřiště.

„Vypadá to jako oáza uprostřed pouště, viď?“ podotkla Ambra, když se připravovala odpálit míček na první jamku. Od doby, kdy hrála naposled, již uplynulo dost času.

Gray byl zticha až do okamžiku, kdy odpálila míček. Rána sice nebyla dlouhá, ale alespoň docela rovná. Ambra byla vděčná i za malé úspěchy…

„Nebylo to špatné,“ zhodnotil Gray laskavě její úder.

„Doufám, že budeš tak špatný, jak jsi tvrdil,“ zašklebila se Ambra. „Jestliže ne, pak se budeš příšerně nudit, až na mě budeš čekat u každé jamky.“

„Počkej a uvidíš,“ ucedil suše.

Když pozorovala, jak hladce a lehce švihl holí, Ambra se usmála. Vůbec ji nepřekvapilo, že malý bílý míček odlétl přímo dolů po dráze dlouhým obloukem daleko za její vlastní míček.

„Věděla jsem to,“ postěžovala si, když nasedla do motorového vozíku vedle něj. „Jde ti to skvěle. Až ztratíš trpělivost s mými údery, vzpomeň si, že to byl tvůj nápad, abychom si šli zahrát golf.“

„Neboj. A nedělej si starosti s tím, že budu netrpělivý. Náhodou se mi golf oškliví.“

Překvapeně na něj pohlédla. „Tak proč hrajeme?“

„Protože se chci zblízka podívat na jedenáctou jamku.“

„To je tedy smůla, že musíme nejdříve zahrát deset jamek, než se dostaneme k té jedenácté,“ zabručela Ambra.

„Bohužel jsem nedokázal vymyslet žádný jiný způsob, jak se tam dostat, aniž bych vzbudil podezření.“

„Tak už mi řekneš, co se děje, když už jsme bezpečně daleko od hotelu?“ dožadovala se nedočkavě Ambra. Obyčejně byl Gray velmi sdílný, pokud se to týkalo jeho obchodních jednání. Jednal s nijako s rovnocenným partnerem a vždy uvítal její názor.

„Podle záznamů, které jsem si dnes ráno prohlížel, vedení hotelu utratilo spoustu peněz na obnovení jedenácté jamky a většiny jamkoviště, poté co byly poškozeny povodní poslední zimu,“ řekl Gray pomalu, když řídil vozík po úzké cestičce.

„Takže?“

„Hodně peněz, Ambro. Ráno jsem také náhodou mluvil s jedním ze zahradníků. Mimochodem se zmínil o tom, že s povodněmi se počítalo už při stavbě hotelu. Takže golfové hřiště chrání určitý systém, který má svádět příval vody do kanálu vedoucího okolo hřiště. Přesto je příroda nevyzpytatelná. K nehodám může dojít.“

„Vidím, že zápletka se komplikuje. Řekni mi, z čeho je podezříváš, Grayi.“

„Ten samý zahradník tu pracoval i poslední zimu. Vzpomíná si na povodeň i na škodu, ke které došlo na pozemcích hotelu.“ Gray zastavil vozík blízko místa, kam dopadl Ambřin míček. „Říkal, že hřiště přežilo neporušeně několik bouřek.“

„Ale, ale. Myslím, že tomu začínám rozumět.“ Ambra přehlédla vzdálenost, která zbývala mezi jejím golfovým míčkem a tyčí označující první jamku. Vybrala si hůl a vkročila na dráhu. Její druhá rána se stočila dosti nalevo a Ambra jen doufala, že nepřistane na nerovném terénu.

Zastínila si oči rukou, když se pokoušela najít místo, kam míček dopadl. „Nikde ho nevidím.“

„Neboj se, vím kde je.“

Nastoupila do vozíku. „Tak, Sherlocku Holmesi, pověz mi zbytek příběhu a své dedukce.“

„Docela jednoduché, můj milý Watsone. Silně podezírám Vica Delaneyho, že využil loňských povodní, aby uplatnil daleko větší škody, než k jakým skutečně došlo. Odepsal tisíce dolarů na opravy terénu jedenáctého jamkoviště.“

„Hmmm.“

Gray přikývl. „Přesně tak. Hmmm.“

„To však neznamená nic víc, než skutečnost, že Delaney pouze podvádí na daních nebo na pojištění. Neznamená to, že hotel sám je ve finančních potížích,“ zdůraznila Ambra.

„Ne, ale když narazím na takový druh nesrovnalostí hned na začátku svého vyšetřování, začnu být zvědavý.“

„Já vím.“ Ambra ho už při práci poznala. Grayův zvláštní druh zvědavosti a houževnatý způsob, jakým ho uspokojoval, z něho udělaly právě tak vzácného a drahého konzultanta pro klienty jako byl Symington. „No, musíme pokračovat až k jedenácté jamce.“

„Oprava. Pokračujeme tak dlouho, dokud neskončíme až u osmnácté. Bylo by divné, kdybychom skončili u jedenácté jamky a pak odešli do kavárny, nemyslíš?“

„Budu hrozně vyčerpaná,“ varovala ho Ambra. „Začíná tu být strašné horko.“

„To mi připomíná další Twitchellovu báseň,“ přemýšlel nahlas Gray. „Léčka pod žhnoucím sluncem.“

„Na tu si vzpomínám,“ řekla Ambra čiperně. „To byla jedna z těch, ve kterých Twitchell narážel na rozžhavené bouchačky. Víš, než ti paní Abercrombieová napsala ten dopis, neuvědomovala jsem si, jak moc oplývají Twitchellovy práce skrytými sexuálními narážkami.“

„Neuvědomila sis to, protože jeho básně nepracují se skrytými sexuálními narážkami,“ prohlásil Gray pevně. „A ve svém dopise to paní Abercrombieové velmi podrobně vysvětlím. Ještě podrobněji to vysvětlím ve svém příštím článku pro časopis Básníci jihozápadu.“

„Jsem si jistá, že bude uchvácena, až to uslyší od jediného dalšího světového odborníka na Twitchella,“ řekla Ambra s černým humorem.

„Nejsem jediný další světový expert na Twitchella,“ odsekl Gray důstojně. „Jsem jediný světový expert na Twitchella.“

„Paní Abercrombieová by si možná o tom s tebou ráda popovídala.“

„Paní Abercrombieová je podvodnice a já to dokážu.

„Poté až dokážeš, že jedenáctá jamka nebyla nedávno opravená za několik tisíc dolarů?“ navrhla Ambra.

„Přesně tak. Vše má svůj čas. Spravedlnost zvítězí stejně jako vždy vítězí ve Twitchellových baladách.“

Ambřinu nezkušenému pohledu připadala jedenáctá jamka a celé jamkoviště stejné jako všechny ostatní. Gray chodil okolo a nějaký čas strávil na hrubé trávě za hladkou, sametově zelenou. Ambra věděla, že nehledá ztracený míček. Konečně se jí podařilo položit míček na podložku po třech neúspěšných pokusech. Gray elegantním úderem poslal míček do jamky.

„To jsem teda ráda, že nemiluješ golf,“ zašklebila se přátelsky u jamky. „Je to hloupá a nudná hra.“ Hodil svou hůl do golfového pytle a usedl za volant vozíku.

„Když se ti zdá nudná a hloupá, jak to, že jsi tak dobrej?“

„Tak skvěle mi to zas nejde. Musil jsem se naučit hrát natolik obstojně, abych se nemusel stydět před svými klienty. To je vše. Mnoho z nich hraje naneštěstí golf.“

Ambra se na něj skepticky zadívala. S jeho přirozenou silou a mužským půvabem pravděpodobně neměl nikdy potíže s ničím, co vyžadovalo koordinaci a výdrž.

Tato myšlenka jí připomenula předchozí noc, kdy byla vzhůru a přemýšlela o tom, jaké by to asi bylo ležet v Grayově objetí. Ambra tvrdě potlačila rušivé představy. Vše bylo opět v pohodě. Byla rozhodnutá tento stav udržet.

„Co máme na programu dnes večer?“ zeptala se zvědavě.

„K večeři si objednáme láhev velice vzácného francouzského vína.“

„Opravdu? Nestěžuji si, ale proč právě francouzské víno?“

Gray na ni rozzářeně pohlédl. „Myslím si totiž, že Delaney nemá tuto zvláštní značku v hotelovém sklepě. Není v nápojovém lístku.“

„Tak proč si ji budeme objednávat?“

„Protože Vic Delaney utratil ohromné množství peněz za lodní dopravu tohoto vína do hotelu. Mám takový pocit, že se ta zásilka nikdy neuskutečnila. Až si je dnes večer objednáme, budeme to vědět najisto, že?“

„Aha,“ odpověděla tiše Ambra. Pokoušela se být zdvořilá, v služebním duchu, protože práce bylo to jediné, co měl Gray nyní na mysli. Soukromě však už jí začínalo být jasné, že druhá noc její svatební cesty dopadne pravděpodobně stejně jako ta první – bude sama ve své ložnici.

ČTVRTÁ KAPITOLA

O čtyři dny později poznávala Ambra krajinu S.U.Twitchella tím nejautentičtějším způsobem –na koni. Nevěděla, zda má sténat nebo se smát, když poslušně následovala Graye, který je vedl malým kaňonem schovaným v kopcích za hotelovým komplexem. Jel na vysokém hnědákovi a zdálo se, že nemá o nic větší problémy s přizpůsobením se jezdeckému sedlu, než golfové holi. Jeho velká postava se pohybovala shodně se zvířetem. Ambra seděla na malé kobyle neurčitého světlého odstínu. Bylo by třeba velké představivosti, aby se našla vůbec nějaká podobnost mezi oběma koni. Navíc, Goldie, jak se kobylka jmenovala, odmítala věnovat jakoukoli pozornost Ambřiným pokynům. „Jseš si jistý, že tímto způsobem získával Twitchell svou inspiraci?“ ptala se zničeně Ambra, když se Goldie plahočila povinně za vysokým hnědákem. Šli po stezce vedle úzkého potoka, který protékal kaňonem.

„Samozřejmě, že jsem si tím jistý. Jak jinak si mohl vytvořit takový cit pro krajinu,“ ohlédl se Gray. Tvářil se uctivě, ale v jeho zlatohnědých očích se objevilo pobavení.

„Nějak mě nikdy nenapadlo, že by Twitchell měl tak úžasný cit pro krajinu,“ zavrčela Ambra. „Či poezii,“ dodala ještě tišším tónem.

Gray však zachytil zrádná slůvka. „Měla by ses raději usmívat, když něco takového říkáš.“

„Nemůžu se usmívat. Část mého těla, která se dotýká sedla, je úplně zdřevěnělá. Kdy si uděláme přestávku na oběd?“

Gray zastavil svého koně a rozhlédl se po krásném malém kaňonu. Zdálo se, že je spokojený s jiskřivým potůčkem, umělecky roztroušenými menšími balvany a přívětivými ostrůvky zeleně. „Co kdybychom se zastavili právě tady? Podobá se to kaňonu, který Twitchell popsal v ‚Psancově útočišti‘, že? Myslíš si, že se skutečně mohl zatoulat právě do tohoto kaňonu a získat tu inspiraci?“

„Všechnu inspiraci získal Twitchell pravděpodobně ze dna láhve.“ Jakoby obdařená předvídavostí, Goldie zastavila právě v okamžiku, kdy její velitelka přestala mluvit. S pocitem úlevy Ambra seskočila ze sedla a kobylka se odloudala k blízkému potoku.

„V některých okamžicích pociťuji v tvých komentářích určitý nedostatek respektu k tomu velkému muži.“ Gray sesedl, jako by byl zvyklý trávit dlouhé dny v sedle. Ze svého sedla odvázal malý kožený vak.

Ambra se usmála, když se pohodlně usadil na velký kámen a začal zkoumat obsah vaku. „Pokud jsi odhalil nedostatek respektu, tak to je pouze můj ubohý smysl pro humor. Co to máš v tom vaku?“

„Nějaké chlebíčky s řeřichou a šunkou, několik sáčků chipsů, pár mrkviček, olivy a dvě jablka.“ Malou hostinu rozprostřel na ubrousek, který také našel ve vaku. „A ještě sedmičku dobrého, silného, Kalifornského červeného.“

„To není špatné. Osazenstvo kuchyně je zřejmě velmi ochotné.“ Ambra sáhla po jednom z chlebíčků.

„Určitě příjemnější a ochotnější než Roger a Ozzie. Dneska ráno jsem si myslel, že se ani jednoho z nich nikdy nezbavím,“ řekl Gray, když se opřel o sluncem vyhřátý balvan a naráz ukousl polovinu chlebíčku. Grayova chuť k jídlu odpovídala jeho postavě.

„Určitě nás chtěli doprovodit na našem malém výletě, že jo?“ souhlasila zamyšleně Ambra. Ráno se Gray musel chovat velmi rozhodně, když se jim oba mladí muži nabízeli jako průvodci. Roger a Ozzie vlastně nepříjemně naléhali. Jenže Gray byl dost tvrdohlavý, oba mladíci zůstali v hotelu.

„Začíná to být s nimi k nevydržení. Zdá se, že nemůžu jít nikam, aniž by mě některý z nich nesledoval. Je téměř nemožné, abych si diskrétně popovídal se zahradníky, sklepmistry nebo pokojskými.“ Gray spolkl zbytek chlebíčku a otevřel sedmičku červeného vína.

Ambra se zamračila. „Snad jsi jim neřekl, že máš určité podezření ohledně jejich účetních knih, nebo jo?“

Gray zvedl jedno husté obočí a sardonicky se na ni podíval. „Vypadám jako pitomec?“

„Ale kdeže.“

Potěšené přikývl. „Díky. Ne, nic jsem jim neřekl. Ale musel jsem se přeptat na pár věcí a jsem si jistý, že lidé, se kterými jsem hovořil, to ohlásili Delaneyemu. Pravděpodobně začíná být nervózní. Podle toho, co jsem se zatím dozvěděl, si zatím nepřipouští, že by k prodeji nemuselo dojít. Je zřejmě až po uši ve finančních potížích.“

„Jak vypadá náš program?“ Ambra otevřela balíček s olivami. „Asi odjedeme už pozítří, tedy o něco dříve než jsem původně plánoval. Budu mít víc než dost informací, abych mohl podat úplnou a detailní zprávu Symingtonovi.“

„Doporučíš mu, aby to nekupoval?“

Gray se zakousl do dalšího chlebíčku. „Jasně. Nic jiného ani udělat nemůžu. Symington by byl za idiota, kdyby se namočil do toho zmatku.“

Ambra potlačila krátký vzdech, když se smířila se skutečností, že její podivná svatební cesta skončí; Žádná škoda, řekla si. Stejně se to svatební cestě příliš nepodobalo. Spíš to byla taková pracovní dovolená. Skličovalo ji to však více, než si chtěla přiznat. Ráda by věděla, zda Gray byl s výletem spokojený, anebo zda si chtěl více užít jejich svatební cestu. Nemohla zapomenout na poslední polibek, ale také nemohla ignorovat skutečnost, že se již neopakoval.

Kaňon působil uklidňujícím a mírumilovným dojmem. Houf drobných ptáčků pilně zobal v keřích. Potůček vesele bublal a teplé slunce příjemně hřálo.

„Ambro?“

Pohlédla na Graye, překvapena vážností jeho hlasu. Stále ještě se opíral o kámen, ale jeho hnědé oči ji podrobně zkoumaliy Náhle zpozorněla. Ať už v tomto okamžiku myslel na cokoli, se Symingtonovým obchodem to nemělo nic společného.

„Ano, Grayi?“

„Možná jsi onehdy večer měla pravdu. Možná bychom si měli promluvit.“

Ambra najednou měla sucho v ústech. Mohla by se teď tvářit povzneseně, ale instinkt ji varoval, že rozhovor nabývá nebezpečného obratu. „O čem chceš mluvit, Grayi?“

„O Kalifornii.“

Na okamžik či dva Ambra ztratila hlas. „Co je s Kalifornií?“

„Chci vědět, co se tam stalo.“

Z jedné nebo dvou drobných poznámek věděl, že v Kalifornii měla přítele a Ambra tušila, že její sestra při těch řídkých příležitostech, kdy se s Grayem setkala, utrousila víc než jen pouhou narážku. Gray se jí však nikdy nezeptal, co se stalo, nikdy se nepustil za hranice Ambřina soukromí. Ambra předpokládala, že to ani nikdy neudělá. Respektování jejího tajemství bylo jednou z mnoha vlastností, které se jí na Grayovi zamlouvaly. Nyní poprvé zkoumal oblast, kterou soukromě označila jako zakázanou.

„Vždycky jsem slýchala, že není dobré se s novým partnerem navzájem zpovídat,“ odpověděla Ambra lehce.

„Je toho hodně na zpovídání?“

Bojovně zvedla hlavu. „Grayi, jestliže moje minulost znamená pro tebe problém, tak ses měl o tom zmínit dřív, než jsi mě požádal o ruku.“

„To není můj problém, ale tvůj.“ Pozorně se na ni díval, s přimhouřenýma očima. „Nechtěl jsem se tě na to ptát. Ale nedávno mě napadlo, že by to možná pomohlo, kdybychom si o tom popovídali. Vím, že jsi měla přítele. Vím, že se něco stalo a že to bylo tak zlé, že jsi opustila skvěle placenou práci a odjela do Washingtonu. Utekla jsi na sever, aby sis zahojila rány a schovala se, že?“

„Ne. Odešla jsem na sever, abych začala znovu.“

„To se ti do určité míry podařilo. Máš nový život, nové přátele, novou práci. Ale stále je tu několik řetězů, které tě poutají k minulosti, viď?

Nemůžeš se jich docela zbavit. Ty si docela nevěříš –“

„Grayi!“ skočila mu do řeči rozzlobeným výkřikem. „Co se to s tebou děje? Nikdy před tím jsi mě takhle nevyslýchal. Myslela jsem si, že si rozumíme. Součástí naší dohody bylo přijetí toho druhého i s jeho minulostí. Přece jsem se tě nikdy neptala na tvoje manželství, nebo jo? Sakra, neměl jsi mě žádat o ruku, jestliže máš potíže s tím, jak se vyrovnat s mou minulostí.“

„Myslel jsem si, že můžeme ignorovat cokoli, co se stalo v Kalifornii, stejně jako vím, že můžeme bezpečně ignorovat moje první manželství, ale teď si tím nejsem tak jistý,“ řekl upřímně.

Vyčítavě na něj zírala. „Na takový závěr je trochu pozdě.“

Jeho ústa se mírně zkřivila. „Ne, není. Nikdy není příliš pozdě. Stále ještě máme spoustu času.“

Ambra prudce vyskočila. Vrazila si ruce do zadních kapes svých džínů. Několika kroky přešla k potůčku a ke Grayovi se otočila zády. „Nevím, co ode mne chceš nebo očekáváš, Grayi,“ řekla tiše. „V Kalifornii se nestalo nic záhadného. Zamilovala jsem se do jednoho muže a nevyšlo to. To je celé, věř mi. Je to depresivně obyčejný příběh a ty to víš.“

„Jseš do něj stále zamilovaná?“

Šokovaná Ambra se prudce otočila. „Samozřejmě, že ne. Skončilo to už před mnoha měsíci. To tě trápí? Myslíš si, že si pořád ještě dělám naděje? Grayi, přísahám, že bych si tě nikdy nevzala, kdyby tomu tak bylo.“ Ambra si uvědomila pravdivost nahlas vyřčených slov. Ať už k Roarku Kelleymu cítila cokoli, nemilovala ho.

„Jestliže po něm už netoužíš, tak se klidně můžeš zamilovat do mě,“ konstatoval Gray jemně.

Ambra byla v pasti. „Říkala jsem ti, že do tebe nejsem zamilovaná, když jsi mě požádal o ruku,“ odsekla ledově. „Alespoň, ne tím obvyklým způsobem. Říkal jsi, že to je v pořádku, že nehledáš velkou lásku tohoto století. Přesvědčil jsi mě, že spolu můžeme být šťastní a já jsem ti uvěřila. Chci s tebou být šťastná, Grayi. Začínám mít pocit, že jsi změnil svůj názor. Chceš ode mne víc, než jsi mi slíbil. Ale já nevím proč. Nejsi o nic vášnivějším typem, než jsem já.

Není od tebe čestné se se mnou oženit podle určitých pravidel a po svatbě je změnit.“

Podíval se na ni. V jejích slovech ucítil citový žár a chtělo se mu zasmát. „Víš, velice vášnivým způsobem mi říkáš, že nejsi vášnivý typ. Ale máš pravdu v jedné věci. Totiž, že měnit pravidla hry není čestné.“ Oprášil si ruce a sesbíral zbytky papírových obalů. „Jsou chvíle, kdy se nechovám čestně. Ne příliš často, ale občas se to stane.“

„Grayi…“

„Vykašli se na to.“ Vstal a natáhl k ní ruku, v jeho očích byl přitom hluboký úsměv. „Neměl jsem právo tě k něčemu nutit. Říkáš, že se mnou chceš být šťastná a to mi teď stačí, miláčku.“ Ambra na něj ostražitě pohlédla a poté na jeho nataženou ruku. „Nevím, nevím, Grayi,“ řekla neurčitě.

„Ale já vím. Přestaň se trápit a pojď sem. Je čas, abychom se vrátili na ranč. Roger a Ozzie už začínají být nervózní.“ Slyšela, jak se mu do hlasu vrací veselost a ještě jednou si oddechla. S trochu nejistým úsměvem k němu přistoupila a vložila mu ruku do dlaně. Gray se sklonil a lehce ji políbil.

„Netvař se tak vážně. Vše bude v pořádku. Počkej a uvidíš. Věříš mi?“

Ambra jen přikývla, nevěděla co má ještě říct. Do určité míry mu důvěřovala, ale jako by mu náhle úplně nerozuměla. Věděla, že ji to zneklidňuje. Chtěla být s Grayem šťastná a chtěla, aby také on byl šťastný a spokojený s ní. Její jasný záměr se začal komplikovat. Nějakým způsobem se musí pokusit o překonání překážek, které Gray mezi ně stavěl.

Ambra se oblékala na večeři s pochmurnou odhodlaností, která kontrastovala s veselým rázem nadcházejícího večera. Večer v hotelu měl mít ráz skutečné „fiesty“. Všichni hosté byli pozváni na gala slavnost do restaurace a salonku. Vedení hotelu přislíbilo občerstvení ve stylu mexické kuchyně, mexickou kapelu „mariachis“ a veselou taneční hudbu v salonku. V hotelovém butiku se ten den čile prodávaly importované mexické košile, barevné sukně s volánky a typické jihoamerické bílé blůzy. Když si kolem pasu tyrkysové sukně připevňovala jasně růžovou stuhu a upravovala hluboký, pružný výstřih bílé blůzy, přemýšlela Ambra nad tím, jak se mohl hotelový komplex dostat do finančních potíží. Vždyť jenom zisk z butiku, když se konaly fiesty, by měl udržet hotel nad vodou.

Ambra se na sebe podívala do zrcadla a výstřih blůzy stáhla ještě o něco níže. Odhaloval již ramena a také velkou část pleti nad jejími něžně se dmoucími ňadry. Ani její plavky v celku neměly tak hluboký výstřih. Tak to dopadá, když jsem zoufalá, pomyslela si. Její zoufalství pramenilo ze tří předchozích nocí, které strávila v posteli sama.

Tak tedy nebyla sexy kotětem. Možná ji sex nezajímal tak náruživě, jako některé jiné ženy. Proč by nemohla být tichým vyrovnaným typem? To přece ještě neznamená, že nemá zájem o milování s manželem. Záležitost oddělených ložnic jí začínala jít na nervy. Nebylo to normální a ani přirozené a nechápala, proč na tom Gray trval. Manželé a manželky, i ty méně vášnivé typy, mají spát spolu. Určitě to bylo součástí toho, aby se spolu cítili šťastně a spokojeně.

Jestliže Gray očekával, že za ním přijde jako smyslná a malá nymfomanka, pak se nedočká. Na to se Ambra ani nechystala, a ani po tom netoužila. Ale možná by mohla svého manžela dnes večer naladit několika jemnými narážkami. Jistě si pak uvědomí, že by mohli být spolu docela spokojení a šťastní stejně dobře v posteli, jako mimo ní. A možná kdyby ho uspokojila v tomto směru, přestal by vyžadovat odpovědi týkající se její minulosti, odpovědi, které sama neznala.

Ambra nechápala, proč Gray tolik stojí alespoň o nějakou známku ohromující vášně z její strany. Nikdy ani náznakem nezpozorovala, že by byl typem, který vyžaduje vzdychající a bouřlivou ženu v posteli. Zdálo se, že je celkem spokojený s tím, co v ní získal. Možná šlo o naléhavou skrytou potřebu jeho mužského já, pomyslela si Ambra smutně. Ať už to bylo cokoliv, měla v úmyslu se dnes večer pokusit o odstranění jeho pochybností a nejistot. Během dne byl jejich vztah normální a probíhal hladce, pokud se pomine malá scéna v kaňonu odpoledne. Nebyl tu tedy žádný důvod, aby se také jejich společné noci nemohly stát normálními.

Ambra odešla od zrcadla s vlající pestrobařevnou sukní. Rozhodla se, že si dnes večer ponechá rozpuštěné vlasy. Poté si vzala velkou slaměnou mexickou kabelku a navlékla si ji na předloktí. Poté otevřela dveře ložnice.

Gray seděl v otáčecím křesle a četl noviny. Neochotně souhlasil s koupí bílé vyšívané košile s rozhalenkou, která pocházela z Acapulca. To byl jeho jediný příspěvek pro plánované veselí na večerní slavnost… Zvedl hlavu, když Ambra vstoupila do pokoje. Usmála se a udělala malou piruetu.

„Jak vypadám?“ zeptala se.

„Jako kdybys měla každou chvíli vypadnout z té blůzy,“ odsekl překvapeně i nesouhlasně.

„Nesmysl. Všechny ženy budou mít dnes večer podobné blůzy. Odpoledne šly v butiku rychle na odbyt. Můžeme jít?“

„Ještě ne.“ S rozmyslem vstal a přešel k ní. Stále se mračil na hluboký výstřih její blůzy. „Nemůžeš to povytáhnout trošku výš?“

„Proč bych měla?“ zeptala se nevinně. „To se má takhle nosit. Není o nic horší, než moje plavky.“

„To je tedy o hodně horší než tvoje plavky,“ položil jí ruku na nahé rameno a prsty vklouznul těsně nad okraj výstřihu.

Ambra byla tak překvapena nečekaným intimním dotekem, že téměř klopýtla, když automaticky o krok ustoupila. Její oči se na okamžik setkaly s Grayovými a jejím tělem projela vlna tepla. Znehybněla, když něžně povytáhl okraj blůzy o něco výš, aniž by z ní spustil pohled. Když skončil, Gray si prohlédl výsledek své práce.

„Teď je to mnohem lepší,“ řekl uhlazeně.

„Tak se zdá, Cormicku Graysone, že tam někde hluboko uvnitř jste tak trochu úzkoprsý. Možná staromódní. Dokonce i prudérní.“ Její pokožka jako by hořela po dotyku jeho ruky.

„Slovo, které ve skutečnosti hledáte, zní majetnický, paní Graysonová. Nezapomeňte na to. Tak už můžeme jít?“

Jeho odpověď byla sardonická a s humorným zabarvením, ale jeho oči byly najednou vážné. Ambra si nebyla jistá, jak si vyložit jeho výraz. „Tak pojďme. Už se těším na tequilu,“ řekl jakoby nic Gray. „To zní jako docela dobrý nápad. Potřebuji něco na znecitlivění následků naší jízdy do kaňonu.“

„Myslel jsem, že už to přešlo,“ řekl pochechtávající se Gray, když nastupovali do výtahu.

Jak slíbil Vic Delaney, večeře byla zábavnou záležitostí. Kapela Mariachi procházela okolo stolů a zpívala mexické písně o lásce, zatím co hosté si vybírali u velkého bufetového stolu. Nápoje byly ten večer zdarma a hosté neváhali toho využít.

„Jsi si jistý tím, že hotel má finanční potíže?“ zeptala se Ambra pochybovačně. Propracovávala se ke stolu s lahůdkami. Gray šel těsně za ní. „Jak by si mohl Delaney dovolit takovou hostinu, kdyby měl potíže?“

„To je pouze pozlátko. Jestliže se pokouší draze prodat toto místo, musí zachovat vnější zdání.“

„To je asi pravda. Ale stejně je to velkorysé pozlátko.“

„Čím větší obchod, tím více velkorysé.“

„Nebude Symington zklamaný?“

„Symington je obchodník. S tímto obchodem není citově svázaný. A teď už ticho. Nechci, aby tě ani jeden z dynamického dua slyšel.“

Ambra se porozhlédla a viděla Rogera, jak stojí několik kroků od nich. Nabízel hostům pivo. Ozzie stál na druhé straně místnosti a bavil dvě starší ženy. „Ti dva jsou všude, co?“

„Jsou to Delaneyovi muži.“ Přišel dokonce Vic Delaney osobně, aby hrál srdečného hostitele a ujišťoval se, že všichni jeho hosté se dobře baví. Když Ambra s Grayem zamířili k jednomu z velkých společných stolů, které čekaly na hosty, přišel k nim.

„Jak se máte, vy dva?“ zeptal se Delaney žoviálně. Familiárně poplácal Graye po zádech. „Už jste vyzkoušeli garnáta? Je to specialita mého šéfkuchaře. Letecky dovážíme čerstvé garnáty z pobřeží jenom kvůli němu. Nedotknul by se mražených. Je to skutečná primadona. Ale to bude asi každý dobrý kuchař. Co jste dneska dělali, přátelé? Ozzie mi říkal, že jste si vzali pár koní a zamířili do hor.“

„Žena chtěla vidět alespoň trochu zdejší krajiny,“ odpověděl Gray zdvořile, když usadil Ambru vedle bělovlasého džentlmena. „Obávám se, že jsme to možná přehnali. Ambra není zvyklá na hodiny strávené v sedle.“

Delaney se na Ambru soucitně usmál. „To je mi líto. Zkuste se před spaním prohřát v teplé koupeli. To dokáže divy.“ Pozdravil se také s ostatními hosty u stolu. „Dobře se dnes večer bavte. A nezapomeňte, že nápoje jsou zdarma.“

Od kulatého stolu se ozvalo souhlasné zamručení a Delaney se odloudal k další skupině hostů.

Uprostřed večeře se mladá žena sedící naproti Ambře zmínila o západním folklóru a Ambra se chopila příležitosti.

„To je náhoda, že se zmiňujete o arizonských legendách,“ řekla vesele. „Manžel je tak trochu expertem na poli západní poezie.“

V tom okamžiku se všechny tváře otočily ke Grayovi, který ještě stačil poslat Ambře plísnivý pohied.

„Gray se zabývá především Sherbornem Ulysseem Twitchellem,“ svěřila se Ambra.

„Skutečně?“ Mladou ženu to zaujalo. „Kdy žil?“

„Datum jeho narození je trochu neurčité,“ řekla Ambra. „Když Gray píše své články o Twitchellovi, většinou v životopisné části napíše ‚Narozen?‘.“

„Kdy zemřel?“ zeptal se zdvořile bělovlasý džentlmen sedící vedle Ambry.

„Gray většinou napíše ‚Zemřel?‘ v příslušné části článku.“

Gray skočil do konverzace raději dříve, než Ambra stačila situaci ještě zhoršit. „To je trochu zavádějící,“ ubezpečil hosty hladce. „Téměř jistě víme, že Twitchell zemřel někdy v roce 1901.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se někdo.

Gray si odkašlal. „Zdá se, že zřejmě došlo k nehodě v hotelu, ve kterém bydlel. Cestoval do Mexika, jak jsem si odvodil, a na noc se zastavil v malém městečku na této straně hranice. Patrně tam došlo ke rvačce.“

„Byla to přestřelka?“ dožadovala se mladá žena s velkým zaujetím.

„Vypadá to tak. Střílelo se té noci v jednom z hotelových pokojů podle reportáže v novinách, která vyšla další den. Jedno neidentifikované tělo bylo pohřbeno. Po této příhodě se zmínky o Twitchellovi již nevyskytují, ale jeho jméno bylo rozhodně zapsané v hotelové knize hostů, jak tehdy uvedli v novinovém článku.“

„Proč ho neidentifikovali?“

Ambra se usmála. „Protože když ho našli, bylo tělo nahé, tedy kromě páru ponožek.“

„Jak zvláštní,“ poznamenal džentlmen vedle Ambry.

„Ne tak docela. Gray objevil v novinovém článku, že Twitchell byl v době přestřelky v posteli.“

„Byl zavražděný?“

„Podle toho jak se to vezme,“ informovala je Ambra s požitkem. „S.U.Twitchell byl v posteli se ženou, když ho zabili.“

„Ambro, dostáváš se do oblasti pouhých dohadů,“ varoval ji Gray naštvaně a napil se tequily.

Ambra se usmála. „Víte, ten hotel byl ve skutečnosti bordel. Twitchell udělal tu chybu, že vlezl do postele s dámou, která byla miláčkem jednoho z pasáků. V tomto případě však pasák udělal výjimku.“

„Jak podivuhodné,“ žasl bělovlasý džentlmen. „Nechal se zabít ve rvačce o dámu na jednu noc.“

„Nemyslím, že by se příliš rvali,“ řekla Ambra vesele. „Podle toho co Gray objevil v novinovém článku, Twitchell ani neměl šanci vytáhnout svou pistoli.“

„Tak to tedy vypadá, že zemřel šťastný,“ poznamenal starší muž se souhlasným přikývnutím.

Na okamžik bylo u stolu naprosté ticho a pak všichni svorně propukli v smích. Konverzace se potom úplně uvolnila. Ambra se na Graye škádlivě podívala a v jeho očích zahlédla matný záblesk.

Když večeře skončila, mnoho hostů se přemístilo do velkého mdle osvětleného sálu na estrádu. Po té měl následovat tanec a tak se Ambra pohodlně usadila a těšila se na večer. Tajně využila úkrytu ve stínu, aby opět stáhla o něco níž výstřih své blůzy. Jak se zdálo, Gray si jejích pohybů nevšiml. Pozoroval Rogera, který stál u dveří a diskrétně dohlížel na obsluhující personál. Ozzie nebyl nablízku.

Když skončilo představení, začala hrát taneční kapela. Ambra čekala, že ji Gray vyzve k tanci, ale v tom okamžiku se u stolu objevil Delaney.

„Vadilo by vám, kdybych vám na několik minut ukradl ženu?“ zeptal se Delaney Graye. „Po tři večery už hledám příležitost, abych si s ní zatančil.“

Ambra předpokládala, že Gray zdvořile odmítne. Byla tak překvapená, když přikývl, že ji honem nenapadla žádná vhodná záminka, aby mohla odmítnout. Podrážděně pohlédla na svého manžela a poslušně dovolila Vicu Delaneymu, aby ji odvedl na taneční parket. Jak se zdálo, Gray si její rozmrzelosti ani nepovšiml. Stále vytrvale pozoroval Rogera.

„Doufám, že si s manželem užíváte příjemně pobyt v hotelovém komplexu, paní Graysonová,“ řekl Delaney lehce, když kroužil s Ambrou po parketu.

„Velice se nám tu líbí,“ odpověděla Ambra a cítila se jako podvodnice. Občas hraničilo Grayovo zaměstnání s nemilosrdností. Připomněla si však, že Gray za Delaneyovy problémy nemůže. Gray byl pouze najatým odborníkem, placeným za to, že prošetří finanční situaci hotelu. „Postavil jste tady úžasný komplex, pane Delaney. Je velice oslnivý.“

„Říkejte mi Vicu,“ řekl s okouzlujícím úsměvem. Odtančil s ní na vzdálenější stranu parketu. Ostatní tanečníci je oddělili od stolu, u kterého seděl Gray. „Jste už dlouho manželé?“

„Ne příliš dlouho.“ Nedokázala přiznat, že tu má právě svou svatební cestu. Stále ještě nevěděla, zda to byl Gray, kdo objednal apartmá se dvěma ložnicemi. Jestliže to udělal, zdálo by se Delaneymu trochu divné, že jeho hosté tu jsou na svatební cestě. Ambra se tedy snažila nějakým způsobem změnit téma konverzace. „Poušť je stejně nádherná změna, pokud pocházíte ze severozápadu.“

Delaney se zdvořile zasmál. Když tanec skončil, požádal ji o další. S neklidným pocitem Ambra odmítla. S veselým úsměvem přijal odmítnutí a odvedl ji zpět ke stolu. Ambra se zamračila, když si razila cestu romantickou náladou v sále.

Stůl, u kterého zanechala sedícího Graye s tequilou, byl opuštěný.

Po několika minutách Ambra zabubnovala prsty na desku stolu a podívala se na hodinky. Jak dlouho normálně trvá návštěva pánské toalety?

Tedy za předpokladu, že Gray šel na pánskou toaletu.

Ambra se zamyšleně podívala ke dveřím sálu a všimla si, že ani Roger a ani Ozzie nejsou v dohledu. To bylo podivné. Obvykle jeden nebo druhý byli nablízku.

Uběhlo několik dalších minut a Gray se neukazoval. Čím déle to trvalo, tím více byla znepokojená. Nepodobalo se Grayovi, aby jednoduše zmizel bez vysvětlení. S podivně nejistým pocitem Ambra vstala a vyklouzla ze sálu. Hnána podivnou předtuchou, Ambra rozrazila skleněné lítačky, které jí otevřely cestu na terasu s bazénem.

Ambra vkročila do mírné tmy právě včas, aby zahlédla tři postavy, které zmizely za rohem na vzdálenější straně zahrady. Muže ve středu trojice bylo možné rozpoznat nejen podle výšky, ale také podle jeho pohybů. Byl to Gray a Roger s Ozziem ho odváděli pryč mimo dosah hotelového komplexu. Ambra pozorovala, jak tři muži zmizeli ve tmou zahalených kopcích v poušti.

PÁTÁ KAPITOLA

Ambřiny prsty pevně sevřely pásek slaměné tašky, když sledovala tři muže, kteří mizeli z jejího dohledu. Byla nyní už víc než zneklidněná. Měla strach. Nepotřebovala žádnou ženskou intuici nebo skvělou dedukční úvahu k tomu, aby si uvědomila, že na celém výjevu není něco v pořádku. Bylo to tak jednoduché, jako že jedna a jedna jsou dvě.

Za prvé: Cormick Grayson se připravuje, že odevzdá negativní zprávu o hotelovém komplexu Vica Delaneyho. Za druhé: Vic Delaney z ničeho nic požádá Graysonovu ženu o tanec, poprvé za čtyři večery. Za třetí: Grayson mizí ve společnosti dvou svalnatých mladíků, zatímco jeho nic netušící žena je zaneprázdněná na tanečním parketě.

Samozřejmě, je možné, že o nic nejde, řekla si Ambra, když začala hledat cestu zastíněnými terasovými zahradami. Ale Gray se nezmiňoval o tom, že by měl tento večer nějaké obchodní jednání. Určitě by jí o tom řekl. Rozhodně se mu nepodobalo, aby zmizel, zatímco ona tančila.

Teď už byla daleko za jasně osvětlenou halou. Na této straně hotelu se úpatí hor náhle zvedalo hned na hranici s terasovitými zahradami. Přirozený terén převládal krátce za dětským hřištěm.

Poté se diskrétní zahradní osvětlení rychle ztrácelo. Ale jako v typické Twitchellově básni, nebe bylo plné hvězd a měsíček srpeček svítil Ambře na cestu.

Problém byl v tom, že netušila, kam vlastně jde. Tři muže ztratila z dohledu v okamžiku, kdy vycházela z haly. Šla přibližně ve stejném směru, ve kterém zmizeli. Když opustila zelený trávník a nohou se dotkla pouštního písku, zastavila se a snažila se zaslechnout alespoň nějaký zvuk. Obklopovala ji zvlněná krajina, která se začínala měnit v úpatí hor. Vedle cesty na ni shlížel obrovský kaktus, zpupný a přerostlý. V blízkosti Ambřiných nohou začalo cosi rychle pelášit pryč. Najednou si začala plně uvědomovat, že poušť není prázdným místem. Bohužel v její blízkosti nebyla ani stopa po ničem, co by mělo dvě nohy.

Chtěla se právě otočit doprava a hledat tím směrem, když k ní dolétly hlasy nesoucí se klidným pouštním vzduchem.

Ambra strnula a pozorně naslouchala.

„Musíte pochopit, jak moc si pan Delaney přeje, aby k obchodní transakci došlo, pane Graysone,“ říkal Roger naléhavě.

„Obávám se, že má dojem, že nechcete doporučit koupi komplexu svému klientovi. Pan Delaney si začíná dělat starosti.“

„Jenže já jednám s Delaneym a ne s vámi, Rogere.“ Grayův hlas zněl klidně, dokonce mírně znuděně. „Nelíbí se mi, že váš šéf posílá vás a vašeho přítele, abyste mě upozorňovali na chyby v mé práci.“

„To jste pochopil špatně,“ prohlásil znepokojeně Ozzie. „Pan Delaney nás pouze požádal, abychom vám něco navrhli.“

„Proč s tím návrhem nepřišel za mnou osobně? Nic ve zlém, pánové, ale vy dva se podle mne živíte spíše svými svaly nežli hlavou.“

„Pan Delaney má dnes večer práci.“

„Jistě. Chcete tím říct, že dal přednost tomu, aby si neušpinil ruce v případě, že něco nevyjde.“ Gray vypadal pobaveně. „To je od něho velice moudré.“

Nyní promluvil Roger, jeho hlas byl o něco ostřejší. „Návrh pana Delaneyho by z vás mohl udělat bohatého muže, Graysone. Pro své vlastní dobro byste měl raději poslouchat.“

„Nabízí mi úplatek za to, že zfalšuji zprávu pro svého klienta? Není divu, že s vámi nepřišel. Popře jakékoli spojení, když se to provalí, že? Prohlásí, že jste jednali na vlastní pěst. Řekne, že jste pouze dva nadšení loajální zaměstnanci. Neznervózňuje vás to trochu, chlapci?“

Ambra se zhluboka nadechla a zvedla nohu v sandálu. Udělala opatrný krok ke stínu, ve kterém stáli tři muži. Zatím se neobjevil náznak násilí, ale něco tu nehrálo. Gray by nikdy nepřijal úplatek. Tím si byla naprosto jistá. Bohužel vůbec netušila, co udělají Roger a Ozzie, když je odmítne.

Rozhovor stále pokračoval, když si k nim Ambra začala hledat cestu, ale podařilo se jí zachytit jen tu a tam slovíčko. Hlasy se nočním vzduchem dobře nesly, ale totéž platilo o taneční kapele, která hrála v sále za ní. Občas hudba přehlušovala jemnou nit tichého hovoru za kopečkem.

„… tisíc dolarů, co říkáte, pane Graysone?“ zeptal se Roger s chladným uspokojením.

„Je to hodně peněz,“ zamumlal Gray. „Obávám se, že však budu muset odmítnout. Určitě chápete mou situaci. Byla by to pro mne špatná reklama, kdyby se o mně rozneslo, že se nechám takhle snadno koupit.“

„Nikdo se to nemusí dozvědět,“ řekl Ozzie nyní ještě naléhavěji než předtím.

„Já to budu vědět, vy to budete vědět, tady váš kamarád také a stejně tak Delaney. To není zrovna malá skupinka, přátelé. Nyní, kdybyste mne omluvili, musím se vrátit ke své ženě. Bude jí už divné, kde jsem.“

„Nemusíte si dělat starosti o svou ženu,“ odpověděl Roger, „pan Delaney ji dobře baví.“

„Skutečně?“ poprvé se v Grayově hlase objevil ostrý tón. Až dosud mluvil napůl znuděně a znechuceně. Nyní se vše změnilo. Oba mladí muži to vycítili, protože najednou začali mluvit o něco ostřeji.

„Zřejmě jste stále ještě nepochopil, jak moc pan Delaney stojí o to, abyste přijal provizi, kterou nabízí. Pokud máte alespoň trochu rozumu, přestanete se chovat jako hrdina a začnete se chovat rozumně. Peníze vám dá hned, jakmile se prodej uskuteční.“

„Zapomeňte na to.“

Ozval se šelestivý pohyb a Ambra si uvědomila, že Roger a Ozzie se přiblížili ke Grayovi, aby mu zastoupili cestu.

„Je nám to líto, Graysone, ale nemůžeme vás nechat odejít, dokud nepochopíte, jak důležitý je ten obchod pro našeho šéfa.“ Ozzie vůbec nezněl lítostivě. V jeho slovech se objevil spodní tón plný očekávání, jako by se osobně a s nadšením těšil na nadcházející moment konfrontace.

Ambra již déle nečekala, ruku vsunula do velké slaměné kabelky a vystoupila zpoza keře u kopečku. „Omlouvám se, pánové, ale přišla jsem si pro manžela.“

Všichni tři mužové se na ni užasle otočili. Ambra se zachvěla, když se podívala na Rogera a Ozzieho, kteří se zřejmě právě chystali vrhnout na Graye. Ten stál mírně rozkročený s pažemi lehce podél těla. Vypadal ještě překvapeněji než Roger a Ozzie, když ji spatřil.

„Ambro…,“ začal Gray. Sám však přestal, když se na něj oslnivě usmála a o několik významných centimetrů pohnula kabelkou. Její pravá ruka byla stále ponořená v slaměné tašce.

„Ahoj, Grayi. Napadlo mě, že jsi šel ven na procházku. Měl si mně něco říct. Víš, že vždy trvám na tom, abych byla při všech tvých malých, neoficiálních obchodních jednáních.“ Nyní se usměvavě zahleděla na Rogera a Ozzieho, kteří se na ni mračili. Roger první zareagoval na její vyrušení.

„Vypadněte odtud, paní Graysonová. Musíme s vaším manželem probrat ještě několik věcí.“ Jeho slova byla hrubá, ale jeho pozornost se zaměřovala na její kabelku.

„Obávám se, že tady nemohu nechat Graye samotného,“ vysvětlila Ambra zdvořile. „Víte, platí mě dobře za to, že s ním jezdím na tyto obchodní cesty pro případ, že lidé jako vy se nechají strhnout svým nadšením pro obchod.“ Ambra udělala pauzu. „Nejsem přesně Grayova žena. Proč si myslíte, že žádal apartmá se dvěma ložnicemi, pánové? Mám za úkol ho hlídat, ale jde čistě o obchodní záležitost.“

Následoval okamžik užaslého ticha. Zraky všech se upíraly na slaměnou kabelku. Ambra doufala, že Roger a Ozzie si pilně představují revolver, o kterém se zřejmě domnívají, že drží uvnitř.

Ozzie se konečně upřeně podíval na Ambru, která stála proti nim. „Kdo jste? Graysonův tělesný strážce?“

„Pan Grayson mě raději nazývá svou osobní asistentkou.“ Ambra se odmlčela, aby zvýšila efekt. „A někdy mě nazývá svou ženou.“ Nepohlédla na svého manžela, když se ho klidně zeptala: „Můžeme jít, Grayi?“

„Můžeme.“ Jeho zuby se ve stínu krátce zaleskly, když přešel na její stranu. Jeho malý úsměv byl trochu pobavený a trochu nebezpečný. „Připomeň mi, abych ti později poděkoval, že jsi mě zachránila od velice nudného jednání.“

„Potěšení bylo na mé straně.“ Ambra si uvědomovala příliv vzrušení, který uvolňoval její strach. Roger a Ozzie jí uvěřili alespoň natolik, aby se měli před ní na pozoru. Byli téměř přesvědčeni, že byla Grayovým tělesným strážcem. „Myslím, že bychom se teď měli vrátit do hotelu.“

„Ještě něco,“ zavrčel Gray a usmál se na Rogera. „Prosil bych klíče od džípu, který je zaparkovaný před halou.“

„O čem k čertu mluvíte?“

Gray natáhl ruku. „Ambra a já máme dost západní pohostinnosti alespoň na rok dopředu. Odjíždíme dnes večer a potřebujeme se nějak dopravit na letiště. Nechci ani jednoho z vás zneužívat a tak vás nežádám, abyste nás odvezli v limuzíně. Stačí když mi dáte klíčky od džípu.“

Roger zaváhal, jeho výraz ztvrdnul bezmocným vztekem. Rychlým hodnotícím pohledem si změřil Ambru, která stále mířila slaměnou taškou na jeho hruď. Poté, za očividného skřípání zubů, Roger sáhl do kapsy a vytáhl klíčky. „Panu Delaneymu se to nebude líbit.“

Gray lehce chytil klíčky, které po něm Roger hodil. „Pan Delaney není jediný, kdo je v tomto okamžiku trochu naštvaný. Ani mně osobně se situace příliš nezamlouvá. Je právě čas tento výlet skončit. A nemyslete si, že to byla legrace. Jdeme, Ambro.“

Ambra na něj rychle pohlédla, protože nevěděla, jak si poradit s odchodem. Cítila, že by měla imaginárním revolverem stále mířit na Rogera a Ozzieho, ale to by znamenalo, že by celou vzdálenost k hotelové hale musela couvat. Gray okamžitě pochopil její dilema. Vzal ji pod paží a otočil zpět ke komplexu.

„Nedělej si starosti s Rogerem a Ozziem, lásko. Jsem si jistý, že situaci pochopili správně. Už nebudou dělat problémy.“ Nevěděla, jak si tím může být tak jistý, ale znala Graye natolik dobře, aby respektovala jeho úsudek. Svižně odcházela zpět k bezpečným světlům haly s rukou stále v kabelce. Neobjevila se žádná známka pronásledování.

„Skutečně odjedeme dnes v noci?“ zeptala se Graye, který jí otevřel široké skleněné dveře. V hale vypadalo všechno normálně a klidně. Bylo těžké uvěřit scénce, ke které došlo v poušti.

„Ano, odjíždíme,“ Gray ji vedl rovnou k výtahům. „Čím dříve, tím lépe. Máš pět minut na to, abys všechno naházela do kufru.“

„To mi nestačí na zabalení!“

„Vynahradím ti cokoli tu necháš,“ odpověděl jí mírně. „Připočítám ti to k tomu, co ti platím za tvé služby tělesného strážce.“

„Nedělej si ze mě legraci,“ řekla, když vystupovali z výtahu a spěchali k apartmá. „Nic lepšího mě v tom okamžiku nenapadlo.“

„Nesměju se ti,“ ujistil ji, zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. „Byla jsi perfektní, vypadala jsi jako skutečný profesionál.“

„Dívám se na televizi stejně, jako všichni ostatní,“ odpověděla nedbale.

Ambru napadlo tisíc otázek, ale odsunula je stranou, když běžela do své ložnice a sbírala věci. Bez skládání hodila věci do kufru a rychle zavřela víko. Přesně o čtyři minuty později procházeli oba opět halou.

Zpozorovali Rogera a Ozzieho, kteří se opírali o recepční stůl. Ani jeden z nich se nepohnul, aby zastavil dva hosty, kteří odjížděli v tak neobvyklou hodinu, ale jen stěží dokázali ovládnout vztek, který sršel z jejich očí. Delaney nebyl v dohledu.

Gray se ještě mírně usmíval, když hodil kufry do džípu a lehce se vyšvihl za volant vedle Ambry. Podívala se na něj.

„Mám takový pocit, že tě to baví,“ obvinila ho.

„Je to určitá změna proti běžné rutině těchto cest.“ Otočil volantem a rychle projel příjezdovou cestu. „Musím tě s sebou brát častěji. Kolik se platí profesionálním tělesným strážcům?“

„Určitě o hodně více než osobním asistentkám. Příští měsíc očekávám velké zvýšení platu. Poslyš, Grayi, ale teď vážně. Chci vědět, co se to tam dělo. Když jsem se přiblížila ke kopečku, tak jsem měla dojem, že se tě Roger a Ozzie právě chystali zmlátit, protože jsi nechtěl přijmout Delaneyho úplatek.“

„Pravděpodobně nejseš daleko od pravdy.“ Nezdálo se, že by si dělal starosti.

„Neměli bychom to ohlásit na policii?“

„A co jim řeknem? Nikdo se mě nebo tebe ani nedotkl, nikdo nám otevřeně nevyhrožoval. Delaney popře, že by věděl o úplatku a nabídne, že vyhodí Rogera a Ozzieho za obtěžování hostů, a tím to skončí. Nemáme žádný důkaz, že by k něčemu skutečně ošklivému došlo. Je vlastně možné, že Roger a Ozzie si budou stěžovat, že jsi na ně bez důvodu vytáhla revolver.“

„Nevytáhla jsem na ně revolver!“

Gray se pobaveně zasmál. „Zkus to někomu vyprávět poté, co jsi předvedla tu chladnokrevnou scénku s kabelkou. Udělala jsi na mě ohromný dojem.“

Ambra se pyšně začervenala. „Nebyla jsem tak špatná, viď?“ Nyní když byli z dosahu Rogera, Ozzieho a Vica Delaneyho, cítila se sama se sebou spokojená. „Řekni mi přesně, co se stalo tam v té poušti.“

Gray pokrčil rameny. „Delaney si zřejmě musel uvědomit, že nedoporučím obchod, který nabídl Symingtonovi a že se to objeví v mé zprávě. Rozhodl se, že se mě pokusí uplatit. Zaměstnal tě na tanečním parketu, zatímco poslal Rogera a Ozzieho, aby mi domluvili.“

„Myslíš si, že si Delaney uvědomoval, že Roger a Ozzie ti budou vyhrožovat fyzicky?“ zeptala se Ambra.

„Jsem si jistý, že Delaney přesně ví, jak Roger a Ozzie pracují.“

„Ale nevypadáš zrovna naštvaně, i když to tak dopadlo,“ postřehla Ambra. „Dostáváš se do podobně obtížných situací často na svých služebních cestách?“

„Obávám se, že to není obvykle tak vzrušující.“ Gray sevřel oběma rukama volant a rychle se podíval na noční oblohu. „Nepřipomíná ti to jednu z Twitchellových básní? Prcháme k hranicím pod půlnoční oblohou s pistolníky za zády.“

Ambra se s trhnutím otočila, aby spatřila prázdnou dálnici za džípem. „Nikdo nás zřejmě nepronásleduje. Twitchell by však jistě ocenil tuto scénku.“

Ambra se opět s povzdechem otočila. „Jestliže teď chceš recitovat Twitchella, tak mám lepší návrh.“

Bylo však už příliš pozdě. Gray se již chystal na úvodní verš ‚Půlnoční jízdy‘.

„V noční poušti zářily hvězdy, byla tam však i zločincova krev. Pistolník stál s kouřící bouchačkou, a poslouchal zda neuslyší zvuk či zpěv. Ruka zákona se blížila, a tak musel dál, hrozila mu oprátka, kat nečekal.“

Když Gray skončil, Ambra zvedla nabádavě prst. „Zase tam má tu bouchačku,“ ušklíbla se ne bez známky uspokojení.

„To je vše, na co dokážeš myslet v takovém okamžiku, jako je tenhle?“ plísnil ji Gray. „Prožíváme tu jednu z Twitchellových balad a ty myslíš pouze na literární falické symboly.“

„Myslím, že mě paní Abercrombieová inspirovala,“ zašeptala Ambra tichým hlasem.

„Cože?“

„To je jedno. Přespíme v některém z letištních hotelů?“

„Myslím, že spíš odstraníme pokušení z Rogerova a Ozzieho dosahu,“ řekl Gray přemýšlivě. „Koupíme si letenku do Fenixu a přespíme tam. Ráno se vrátíme do Bellevue.“

Ambra široce otevřela oči. „Snad si nemyslíš, že se nás Roger a Ozzie pokusí dnes ještě jednou vystopovat?“

„Ne, ale raději jim nedáme příležitost.“

V tomto ohledu s ním nemohla diskutovat. Ambra seděla pohodlně v džípu, který uháněl po opuštěné silnici zpět do města.

Za chvíli Gray zaparkoval džíp na letištním parkovišti, klíčky od auta vložil do obálky a s nadepsanou adresou hotelu ji hodil do poštovní schránky. Pak s Ambrou nastoupili na palubu letadla.

Let do Fenixu byl velmi krátký a Ambra byla stále ještě vzrušená a plná nervózní energie, když přistáli. Uvědomila si, že se nedokáže hned uklidnit. Naopak Gray vypadal po právě prožitém dobrodružství naprosto uvolněně. Tajně si ho prohlédla a zapřemýšlela, proč není víc naštvaný. Konec konců to byl on, koho chtěli Roger a Ozzie zmlátit.

Ambra se zamračila, když vystupovala z letadla. Možná se ani nic nemuselo stát. Gray měl pravdu, bylo by hloupé jít na policii. Nedošlo k žádné skutečné vyhrůžce a ona přerušila schůzku ještě před tím, než mohli oba mladíci předvést jak daleko hodlají zajít ve snaze přesvědčit Graye, aby přijal úplatek.

„Myslíš, že je pravděpodobné, aby Delaney za námi poslal Rogera a Oze?“ zeptala se, když ji Gray vedl k taxíku.

„Ne. Delaney je příliš chytrý na to, aby opustil své hřiště.“ Usadil Ambru do taxíku a požádal řidiče, aby je dovezl k nejbližšímu velkému hotelu.

„Věděl jsi, že je typem, který to zkouší s úplatky a svalnatými asistenty, když jsi bral tu Symingtonovu práci?“

Gray zavrtěl hlavou. „Nikdy nevíš, kdo se takovým typem stane, když je zoufalý. Delaney však není žádný hlupák. Zkusil to a nevyšlo mu to. Teď se stáhne zpátky. A pak, bude ho nyní traumatizovat představa, že by musel jednat s mým ‚osobním strážcem‘.“

„Byla to dobrá práce, viď,“ řekla Ambra s uspokojením. Čím dále byla od Tucsonu, tím lépe se cítila. Už teď věděla, že v noci nedokáže usnout. Na to byla příliš vzrušená.

„Mělas tam pouze jednu malou chybičku,“ řekl Gray klidně.

Ambra se skoro urazila. „Jakou?“

Upřeně se na ni podíval. „Co měl znamenat ten nesmysl, že nejsi moje žena?“ zeptal se měkce.

Ambra zamrkala a zhluboka se nadechla. „Jo to. Napadlo mě, že to bude znít věrohodněji, že nejsem tvoje žena. Kolik mužů se také ožení se svým osobním strážcem?“

„Nemám představu,“ odsekl suše.

„Jestli chceš vědět pravdu,“ prohlásila Ambra nedbale, „stejně se příliš necítím jako tvoje žena. Jediné, co se zatím změnilo v našem vztahu, je moje příjmení. To ty jsi požádal o dvě ložnice?“

Gray si povzdechl. „Jo, nebyla to žádná náhoda. Myslel jsem si, že to tak bude lepší.“

Ambra si z okénka prohlížela světla vzdáleného Fenixu. Na okamžik si pomyslela, že by Gray mohl říct ještě něco jiného, ale taxík právě zastavoval u velkého hotelu a už nebyla žádná další příležitost pro konverzaci. O několik minut později pozorovala Graye, jak platí taxíkářovi. Když vcházela do hotelové haly, stále ještě pociťovala vlnu neklidu a nadbytečné energie. Právě v tom momentě dostala další vynikající nápad toho večera.

Hned se také rozhodla, že ho uskuteční. Nechtěla si dát šanci, aby si to rozmyslela.

„Zapíšu nás,“ oznámila rychle.

Gray si ji změřil rychlým pohledem. Už byl na půl cestě k recepci. „Proč?“

^Stále ještě mám identifikační a bankovní karty na své dívčí jméno,“ vysvětlila mu. „Jestliže se Delaney rozhodne nás vystopovat, nebude hledat dvojici, která se zapsala pod jménem Langley.“

„Už v tom umíš chodit, viď?“

„Možná jsem se spíš narodila pro dobrodružný život.“

„Hmm.“ Gray zněl skepticky. „Jenom to, prosím tě, příliš neprožívej. Tak nás běž zapsat, jestli chceš. Nemyslím si, že nás Delaney bude hledat, ale jestli se budeš líp cítit, tak mi to nevadí.“

„Dobrá. Proplatit mi to můžeš později. Konec konců jde o cestovní výlohy.“

Přikývl. „Než to zařídíš, půjdu si koupit noviny.“ Odešei.

Ambra se nadechla a šla k recepční desce. „Prosím dvoulůžkový pokoj,“ oznámila zřetelně recepční.

Málem ztratila odvahu, když jí žena za deskou rychle přidělila pokoj. Ambra si vzala klíče s křečovitým úsměvem, protože stále ještě nevěděla, jak to vše vysvětlí Grayovi. Mohla to třeba zkusit s tím, že hotel je plný a toto byl jediný volný pokoj, ale to si mohl zkontrolovat. Také mu mohla říct pravdu, ale pak by to možná chtěl změnit. Nebo na něho mohla skočit v okamžiku, kdy vstoupí do pokoje, ale Ambra si nebyla jistá, zda by to vyšlo. Byl to skutečně mohutný muž.

Jedno však bylo jisté, rozhodla se, když sledovala Graye, jak přechází halu s novinami v ruce.

Dnes večer již neustoupí. Pravděpodobně by už nikdy neměla tolik odvahy.

Gray zvedl oči od titulků a spatřil Ambru, jak na něho čeká u výtahů. Pohrávala si s klíčem v jedné ruce a v očích měla zvláštní rozhodný výraz. Podobal se tomu, který se u ní objevil, když předstírala, že v slaměné kabelce má revolver. Instinkt ho varoval, že se připravuje na měření sil.

Toto poznání mu rozpálilo krev. Možná, že má pravdu, když na něj naléhá. Byl blázen, že hrál tak dlouho džentlmena. Už pociťoval napětí ve svém těle, které znamenalo očekávání. Tento stav se však nijak nepodobal napjaté ostražitosti, když čekal až ho Roger a Ozzie napadnou.

Když se přiblížil, spatřil v Ambřiných krásných a výrazných očích více, než jen pouhou odhodlanost. Objevila se v nich také úzkost. Stále ještě byla neklidná a vyzařovala z ní smělost z prožitého dobrodružství. Nebyla si však sebou nyní už tak úplně jistá.

Citové rozrušení způsobené hrozící rvačkou se začalo samo od sebe přeměňovat v cosi jiného, ovšem stejně působivého. I kdyby se odhodlal, že jí dnes večer odolá, Gray si pojednou nebyl jistý, zda by vlastně chtěl. I on měl v sobě ještě zbytek energie a neklidu, která v něm zůstala po scéně v poušti, navíc si hluboce uvědomoval skutečnost, že tato žena je jeho manželkou. Patřila mu a on ji chtěl získat. Byl idiot, že tak dlouho čekal.

Ambra se kousla do spodního rtu, když viděla, jak Gray přichází. Z jeho očí nedokázala nic vyčíst, ale to jí nevadilo. Teď už to nehodlala vzdát. Když k ní došel, ukázala mu klíč. „Můžeme jít. Máme pokoj v sedmém patře.“

„Prima. Nepotřebujeme nosiče. Máme jenom dvě zavazadla,“ pozoroval ji Gray, když vstupovali do výtahu.

Ambře zvlhla dlaň, ve které držela klíč. Nenapadlo ji nic, co by mohla říct, když výtah vyjížděl do sedmého patra. Ani Gray neměl zájem na udržování konverzace. Když se výtah zastavil, beze slova vystoupil za ní. Najednou si silně uvědomovala jeho mohutnou postavu, když čekal vedle ní, až odemkne dveře.

Na poslední chvíli začala Ambra zběsile vymýšlet způsob, jak vysvětlit skutečnost, že v pokoji je pouze manželská postel. Když otevřela dveře, spustila koktavý monolog, který nedokázala zastavit. „Hotel je téměř plný, Grayi. Měli jsme štěstí, že jsme dostali alespoň tento pokoj. Je tu pouze manželská postel, ale recepční mě ujistila, že je obrovská a že oba budeme mít dost místa. Tedy chci říct, že vím, že jsi zvyklý spát sám, ale toto je naprosto neobvyklá situace a protože se oba dva tak dobře známe a vůbec, napadlo mě, že ti snad nebude vadit, když se dnes večer podělíme o tak velkou postel. Konec konců jsme manželé, že. Nejsme si přece navzájem cizí, ne?“ Najednou zmlkla a bezradně se na něho podívala, když za ní klidně zavřel dveře a zamkl.

„Ne,“ souhlasil Gray a položil zavazadla. Silnými pažemi ji objal kolem ramen. Pomalu s vyhladovělým a smyslným pohledem v očích si ji přitáhl blíž k sobě. „Souhlasím s tebou, Ambro. Je na čase, aby se z nás stali milenci.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Okamžitá úleva vystřídala bezhlavé vzrušení, které kolovalo v Ambřiných žilách. Netušila, proč byl Gray najednou ochotný začít normální manželský vztah a v tom okamžiku jí to také bylo jedno. Nepříjemné čekání skončilo. Vše teď bude v pohodě. Už znala něžnost a sílu Grayova objetí a na oplátku udělá vše pro to, aby mu poskytla fyzické uspokojení, které muž očekává od své ženy. Jejich manželství začne dnes večer doopravdy.

„Jsem tak ráda, Grayi,“ vzdychla, když se k němu přivinula. „Už jsem se začala bát, že jsme udělali pořádnou chybu.“ Její oči zářily, když se uvelebovala v jeho teplém objetí.

„Tak ty jsise rozhodla, že vše vezmeš do svých vlastních rukou dnes večer, viď?“ Ústa se mu mírně zvlnila, když jí rukou hladil po vlasech a prsty si hrál s jejími rozcuchanými vlnami. Zdálo se, že vychutnává jejich jemnost.

„V uplynulém týdnu to nebylo mezi námi tak docela normální, Grayi,“ řekla vážně. „Vím, že čekáš alespoň na nějaké znamení skryté vášně v mé duši, ale pravda je, že jsem taková, jakou mě vidíš. Není tu žádná ohnivá svůdkyně, která by se měla vynořit. Chci jenom vědět, jestli doopravdy budeš se mnou spokojený. Už na začátku jsem tě varovala, že možná nejsem tou pravou ženou pro tebe, ale ty sis tím byl tak jistý.“

„Jsem si tím stále jistý,“ ubezpečil ji jednoduše. Když se podíval do její ustarané tváře, jeho oči se vzrušením zbarvily do zlatozelená. „A myslím, že je na čase, abych tě o tom přesvědčil.“

Nepochopila jeho odpověď, ale už nebyl čas, aby se ho na to přeptala. Gray sklonil hlavu a políbil ji na ústa. Ambra si nejasně uvědomila, že se v polibku objevilo něco nového. Byla v něm hluboká smyslná žádostivost, kterou nikdy předtím nezažila. Okouzlovala ji a unášela ještě hlouběji do svůdné sítě vzrušení, která mezi nimi vznikala. Jejich rty splynuly.

Ambra se začala chvět nedočkavostí, když Grayovy velké ruce klouzaly po jejích zádech. Přitáhl si ji tak blízko k sobě, že si opojeně uvědomovala každou část jeho těla. Líbilo se jí to a chtěla poznat ještě víc. Prsty zajela do jeho hustých vlasů a poté jimi sledovala linii jeho šíje dolů k hladkým svalnatým ramenům. Drží ji tak příjemně, pomyslela si omámeně.

Konečně jí Gray uvolnil rty a začal ji líbat na skráni. Rukou ji jemně chytil za vlasy a něžně jí zaklonil hlavu tak, aby se dostal k něžnému krku.

„Jsi tak měkká, teplá a vzrušující.“ Jeho hlas potemněl těžko potlačovanou mužskou touhou. „Vůbec nechápu, jak jsem mohl tak dlouho čekat.“

„Grayi.“ Vyslovila jeho jméno se záchvěvem majetnické touhy, která by ji za normálních okolností vyděsila. V tomto případě si jen vzdáleně uvědomila, že bolestivě zašeptala jediné slovo Gray zajel rukama pod okraj její bílé blůzky.

„Zvedni ruce, lásko.“ Poslechla ho a on ji svlékl halenku. Neměla na sobě podprsenku, ani nic jiného. Na okamžik pocítila Ambra nejistotu. Gray ji takto ještě nikdy neviděl, nikdy se jí nedotýkal. V jeho očích se však objevil výraz, který jí vrátil sebevědomí. Věděla s jistotou ženského instinktu, že byl velmi spokojený s jejími malými pevnými ňadry. Měkce zavzdychal a lehce přejel konečky prstů po jedné bradavce. Okamžitě pocítil, jak růžový hrot pod jeho dotykem tuhne.

„Copak je, miláčku?“ zeptal se něžně, když schovala hlavu pod jeho rameno.

„Ale nic. Jenom mě napadlo, že v okamžiku, kdy se většina lidí vdává nebo žení, se intimně znají mnohem líp než my.“

„Myslíš tím, že spolu byli v posteli nebo k tomu měli velice blízko? Bojíš se nepříjemných překvapení? Obáváš se, že se ti nebude líbit to, co uvidíš, až si svléknu košili?“

„Nesměj se mi, Grayi. Víš moc dobře, že tak jsem to nemyslela.“ Zvedla hlavu a stydlivě se usmála. „Asi jsem se trochu bála, že tě zklamu, vlastnější mě… Chci tím říct, že jsi neměl šanci, eh, abys mě viděl před dnešní nocí.“

„Viděl jsem tě stokrát ve svých snech,“ řekl pomalu. „Ale ukazuje se, že skutečnost je daleko lepší než sen. Jsi velice, velice krásná.“

Ambra něco podivného zašeptala, znělo to jako tichounké děkuji, zamumlané do jeho košile. Cítila se teď daleko lépe a začala mu rozepínat vyšívanou košili, kterou měl na sobě. Když odhalila jeho širokou hruď, nemohla se ubránit tomu, aby se okamžitě nedotkla vlnitých tmavých chlupů.

„Jsi spokojená?“ zeptal se Gray suverénně. „Jseš perfektní,“ zašeptala zasněně. Prsty tak dlouho pátrala po porostlé hrudi, až našla malé ploché bradavky. Začala je laskat a Gray vzrušeně zasyčel.

Rychle našel zapínání její volánové sukně a rozepnul ji. Tyrkysový model spadl na podlahu a Ambra tam stála jen v krémových saténových kalhotkách. Gray pohladil svými dlaněmi měkkou křivku jejích hýždí a jemně ji při tom stiskl. Poté vsunul prsty za okraj jejích kalhotek a pomalu jí je přes boky svlékal. Když jí spadly ke kotníkům, Ambra z nich vystoupila.

Vzrušené zlato v Grayově pohledu bylo vše, co potřebovala k tomu, aby překonala poslední krátký okamžik nejistoty, který pocítila, když před ním náhle stála úplně nahá. Poté ji vzal do náruče a odnesl do široké postele.

Na chvíli ji Gray postavil, aby strhl přehoz a pak už ji opatrně položil do sněhobílých pokrývek. Když se na něj Ambra podívala, ucítila v jeho očích intenzivní vzrušení. V jeho zelenozlatém pohledu se cítila velmi krásná, velmi smyslná a skutečně žádoucí. Nikdy předtím dosud nezažila takovou kombinaci pocitů.

Gray se posadil na židli blízko postele, s nedbalou nedočkavostí si shodil boty, poté vstal a začal si rozepínat přezku na opasku. I když vystupoval z hromádky šatů, stále nespouštěl oči z Ambřiny zarůžovělé tváře. Unesená jeho mužnou silou, Ambra očima sledovala jeho svalnatou postavu. Grayova široká hruď přecházela do štíhlého vypracovaného pasu. Také boky a stehna byly stejně svalnaté jako celé jeho tělo. Všimla si i dobře znatelného probuzeného vzrušení. Ambra pocítila primitivní zachvění, které projelo celým jejím tělem, když si uvědomila skutečnost, že tento muž patří jí a že ji chce stejně intenzivně jako ona jeho. Zvedla k němu oči a natáhla ruce.

„Ambro. Má sladká, krásná, horká Ambro.“ Gray si k ní lehl na postel, chytil ji za zápěstí a své prsty propletl s jejími. Ruce jí přitiskl na polštář vedle její hlavy, sklonil se k ní a políbil ji s hlubokou bolestivou touhou.

Ambra bez zaváhání odpověděla, rozevřela rty s tichým vědomím své vlastní touhy. Kouzlo tohoto okamžiku ji úplně pohltilo. Žádné vzpomínky na minulost nebo myšlenky na budoucnost ji nerušily, ani neděsily. Ona a tento muž patřili dnes večer k sobě. Energie, vzrušení a chvějící se potřeba, která je oba hnala, jim nedovolovala myslet na nic jiného.

Ambra slabě zasténala, když Grayův jazyk našel její a začal primitivní souboj, při němž pocítila vzrušující touhu. Zalapala po dechu, když ucítila škádlivý dotek jeho zubů na svém dolním rtu. Poté začal hladovými polibky pokrývat její krk, ramena a ňadra.

Pomalu si hledal cestu dolů na jejím těle. Dlaní přikryl jedno ňadro, zatímco bradavku druhého jemně sevřel svými zuby.

Ambra zašeptala jeho jméno hlubokým hrdelním hlasem a prsty ještě pevněji stiskla jeho ramena. Zbožňovala pocit jeho těla znásobeného mužnou silou. Chvěla se pod ním a vzpínala.

„Jsi tak vzrušující,“ zašeptal vášnivě Gray, když rukou hladil její oblé boky. „Už to, že se tě dotýkám, mě dohání k šílenství. Jsi tak vnímavá. Připadá mi jako bych v dlaních držel žhavé stříbro. Ne, to beru zpátky.“ Na rtech měl smyslný úsměv. „Tekutou Ambru.“

„Ach Grayi, nemohu tomu věřit. Nikdy předtím jsem nic takového necítila.“ Přitiskla se k jeho ruce, která jí jemně hladila vnitřní stranu stehna. Po intimním doteku opět jemně zasténala.

„Pro mne je to také nové,“ zachraptěl do hebké pokožky na jejím boku. „Stále tomu nemůžu uvěřit. Tak dlouho jsem čekal.“ Opět ji laskal svými zuby, tentokrát to bylo malé škádlivé štípnutí, které v jejím těle vyvolalo další výbuch vzrušení. Okamžitě se k němu ještě více přitiskla.

„Prosím tě, Grayi,“ prosila něžným svůdným hlasem, který prozradil všechnu její touhu. „Prosím tě, vezmi si mě teď. Strašně tě chci.“

Zvedl hlavu, aby se na ni podíval, jako by v jejím výrazu hledal potvrzení jejích slov. Ať už viděl cokoli, uspokojilo ho to. Dotkl se teplého vlhkého místečka mezi jejíma nohama, až rozkoší vykřikla a celá se k němu ještě blíže přitiskla a pak do ní vnikl.

Roztouženě se z hluboká nadechla, když pocítila jeho sílu. Podvědomě se prsty pevně chytila jeho vlasů, když si uvědomila, jak mohutný a silný ve skutečnosti je. Gray zpozorněl, vědom si jejího zaváhání.

„Ambro?“ promluvil ochraptělým hlasem, jak se snažil ovládnout svou vášeň.

„To je v pořádku,“ řekla a přitáhla se ještě blíž. „Prostě mi to nedošlo. Totiž, jsi velký docela všude, viď.“

„Miláčku,“ zasténal a zabořil svůj obličej do jejích vlasů. „Nechci ti ublížit, budu velice opatrný.“ Jeho tělo bylo celé napjaté touhou a potřebou, kterou stále ještě zadržoval.

Ambra se pro sebe pousmála a ještě hlouběji zaryla nehty do jeho silných ramenou. „Doufám, že ne příliš.“

„Ambro.“ Okamžitě zareagoval na škádlivou a žensky naléhavou výzvu v jejím hlase. Připoutal ji k sobě železnými a sametovými pouty a počkal, až se mu přizpůsobí její tělo.

„Ano,“ zavzdychala mu do ucha. „Ach ano, Grayi.“

„Dobře,“ zašeptal se špatně skrývanou touhou v hlase. „Tak je to dobře.“

Instinktivně se k němu přivinula co nejtěsněji. Velikost její touhy ji překvapila a Grayova sílící reakce jí zatemňovala vědomí. Nalezli společný rytmus a Ambra zavřela oči a vzrušeně pootevřela rty, když milování nabývalo na intenzitě.

„To je ono, lásko,“ řekl Gray. „Vem si to. Tak pojď a vem si to, Ambro.“

Ambře se zatajil dech, když ucítila, jak ji hladí na nejvzrušivější části jejího těla. Když nastalo vyvrcholení, pevně se přitiskla k muži, který je vyvolal a vzdala se vášnivé touze, jež ji ovládla. Točila se jí nejen hlava, ale zatočil se s ní celý svět. Nepustila se Graye, dokud i on nedosáhl úplného uvolnění.

Teprve po chvíli se Gray vrátil do přítomnosti a prohlížel si Ambru. Oči měla stále ještě zavřené s výrazem líného uspokojení a mezi ňadry se jí leskly kapičky potu. Ležela stočená v jeho náruči a v tom okamžiku si ani nepřála nic jiného.

Opatrně se zvedl, lehl si vedle ní, a když slabě zaprotestovala se zavřenýma očima, usmál se. „Pojď sem,“ pozval ji něžně do svého objetí. „Udělej si pohodlí a spi.“ Poslechla s malým radostným povzdechem. S hlubokým uspokojením Gray hladil její oblé boky a pozoroval, jak upadá do spánku v jeho náručí.

Bylo docela zábavné, že si o sobě myslela, že je neschopná vášnivé reakce. Zase tak legrační to však nebylo, když si připomněl, že její zdvořilé a opatrné přesvědčení ho připravilo o její přítomnost v jeho posteli v uplynulých třech měsících.

Přesvědčoval se, že chtěl počkat, dokud si neuvědomí své vlastní touhy. Zítra ráno se probudí s vědomím nejenom, že je schopná vášnivé reakce vůči svému manželovi, ale že také sama aktivně uspíšila jejich milování.

Bylo by pro ni dobré, kdyby si to vše uvědomila sama, rozhodl se Gray. Bude však natolik opatrný, aby na ni nenaléhal, dokud sama nebude chtít. Cítil, že stále ještě potřebuje čas. Příliš dlouho sama sebe přesvědčovala, že už nikdy nebude schopná se hluboce a vášnivě zamilovat. Ať už jí ten chlap z Kalifornie provedl cokoliv, dokázal ji na více než šest měsíců zmrazit. Vyvolal v ní strach z vlastních silných vášní a to byl zločin, pro který by ho Gray velmi rád tvrdě potrestal.

Na druhé straně však, řekl si Gray, když široce zíval, kdyby nebylo toho pitomce z Kalifornie, nikdy by býval Ambru nepotkal. Nyní když se Ambra konečně ze všeho osvobodila, nemohl v sobě živit zášť vůči neznámému muži, který ji tak ztraumatizoval.

Gray usínal s myšlenkou na to, jak dlouho potrvá Ambře, než si přizná a jemu též, plný význam toho, co se mezi nimi ten večer stalo.

Ráno se Ambra probudila s malátným pocitem spokojenosti. Protáhla se a nohou se snažila najít Graye. Když ho nenašla, otevřela oči a pátravě se rozhlédla po hotelovém pokoji. Sice svého manžela neviděla, ale zaslechla zvuk proudící vody. Pohledem na cestovní budík na nočním stolku zjistila, že je téměř osm hodin. Odhodila přikrývku a vstala.

Překvapeně si uvědomila, že ji bolí celé tělo. Pro sebe se usmála a protáhla se. Gray rozhodně nebyl žádná lehká váha. Ať už se s ním o postel dělila jakákoliv žena, určitě na to dlouho vzpomínala. Ambra si vesele připomněla, že tou ženou, která má právo spát v Grayově posteli, je ona a poté odešla do koupelny.

Jak otevřela dveře, vyvalil se na ni oblak páry, do kterého zavolala Grayovo jméno. „Dobré ráno,“ řekla zvědavě. „Co se tu děje?“

„Pojď dál a zjisti si to sama,“ pozval ji rozverně dovnitř. Velkou rukou roztáhl závěs sprchového koutu. V horkém zamlženém vzduchu ocenil její nahé tělo a zašklebil se. „Už jsem si říkal, kdy asi tak vstaneš. Je tolik hodin a my se ještě dnes musíme vrátit do Washingtonu. Nestůj tu jen tak, ženská, a pojď do sprchy.“

Cítila, jak jí zrůžověly tváře, když se podrobila jeho zkoumavému pohledu. Povytáhla jedno obočí, jako odpověď na velice mužný výraz v jeho tváři a vkročila dovnitř s rozpustilou smělostí. Byl to nový pocit. Nikdy předtím ve svém životě nepocítila tento nový druh ženské samolibosti. Odpověděla mu stejně ironickým způsobem. „Docela ucházející,“ řekla posměšně. „Přiznám se tedy, že jsem ráno očekávala trochu více, když vezmu v úvahu, že jsi měl celou noc na to, aby sis odpočinul. Ale nedělej si s tím starosti. Naprosto dávám přednost kvalitě před kvantitou. A je mi jasné, že čím jsou muži starší, tím spíše tíhnou ke kvalitě v určitých oblastech před kvantitou.“

„Co to povídáš, ty malá holko,“ zavrčel. „Pojď sem a řekni to ještě jednou.“ Velkou rukou ji uchopil za týl a lehce vtáhl do sprchy. Ambra zapištěla, když byla v okamžiku mokrá od hlavy až k patě. Se smíchem se pak přitiskla k jeho mokré, hladké hrudi. Gray nasadil přísný výraz. „Dnes ráno jsem se rozhodl, že se budu chovat jako džentlmen, když jsi byla po včerejší noci tak evidentně celá vyčerpaná. Ale jestliže tvoje drzost je odpovědí na moje slušné chování, můžu také zapomenout na své dobré vychování a budu si jednoduše užívat.“

„Prosím, ano,“ odpověděla s očima zářícíma nedočkavostí. Ovinula mu paže kolem krku, když si ji vyzvedl a přitiskl na svalnaté boky. Veškerá škádlivost ji opustila v okamžiku, když Gray silným pohybem spojil jejich těla. Držel ji pevně ve své náruči. Nohama ho objala kolem pasu a pevně se k němu přitiskla.

Tentokrát byla jejich vášeň velmi rychlá a téměř okamžitě je celé zaplavila. Když bylo po všem, Gray postavil Ambru opatrně na nohy a pomohl jí najít rovnováhu.

„Přísahám, že už nebudou žádné vtípky na kvantitu oproti kvalitě. Nevím, jestli bych přežila příliš mnoho takových lekcí, jako byla ta poslední,“ stěžovala si přehnaně.

Když se pro sebe tiše zasmál, začal jí laskat krk. „Nepodceňuj se. Vím určitě, že se správným tréninkem a procvičováním brzy se mnou dokážeš držet krok.“

„Myslím, že jsem zaslechla tón mužského sebevědomí.“

„Samozřejmě. Konec konců jsem muž. Zjistíš, že občas se s tím budeš setkávat,“ informoval ji uhlazeně Gray, když si vzal mýdlo a začal jí mydlit tělo.

„To si zapamatuju,“ slíbila a úplně se poddala intimnímu luxusu, kdy ji koupal její manžel.

Až teprve když opět seděli v letadle, zmínil se Gray nedbale o večírku.

„Jaký večírek?“ chtěla Ambra vědět, když položila časopis, který si právě četla a tázavě se na něj podívala.

„Myslím, že bychom jeden měli uspořádat. Co tomu říkáš? Nemám zájem o velké společenské události, ale v tomto případě si myslím, že to má smysl. Chci tě představit svým přátelům a klientům jako svou ženu. Určitě máš také několik přátel, které bys ráda pozvala, ne?“

Ambra si vzpomněla na svou sestru a švagra a na pár dalších lidí, se kterými se seznámila, když se přestěhovala do Washingtonu. „No, ano, myslím, že bych mohla pozvat několik známých. Ale jsi si jistý, že se s tím vším chceš obtěžovat, Grayi?“

Podíval se na ni zvláštním pohledem. „Jak jsem říkal, má to svůj důvod.“

„Dobře. Nevadí mi, že budeme pořádat večírek. Možná to bude legrace.“

„Mám zvlášť dobrého přítele, který žije ve Vancouvru,“ pokračoval Gray přemýšlivě, „ale až sem do Bellevue na večírek ho s manželkou zvát nebudu. Půjde spíš o obchodně orientovanou událost a Mitche a Lacey bych raději viděl na soukromém večírku.“

„Mitch a Lacey?“ Přikývl.

„Jmenují se Evansovi. V nejbližší době zajedeme do Vancouvru a strávíme s nimi víkend. Budou se ti líbit. Vím, že jsou na tebe zvědaví.“

Ambra opět zvedla časopis, ale slova na stránce před sebou neviděla. Místo toho už začala přemýšlet o večírku, který s Grayem uspořádají. Uvědomila si, že když muž a jeho žena pořádají večírek, zdůrazňují tímto způsobem i vztah mezi hostitelem a hostitelkou. Před očima přátel a obchodních spolupracovníků, kteří se sejdou v Grayově domě, tak svým způsobem svatbu zpečetí. Bude tak z nich už definitivně dvojice – manželská dvojice.

Ambra ještě jednou odložila časopis a pohlédla z okna. S Grayem byli nyní již doopravdy manželé. Jejich vztah už nevisel ve vzduchoprázdnu. Byli milenci stejně jako přátelé.

Milenci. Toto slovo se jí stále vracelo na mysl, krátce ji vyděsilo a opět se vytratilo. Snažila se na to nemyslet a pokusila se opět číst, ale o několik minut později, se jí opět vrátilo.

Doufala, že uplynulou noc s ní byl Gray šťastný. Věděla, že ho plně uspokojila. Tak to bylo jedině správné, říkala si Ambra pevně. Byl to dobrý muž a dobrý manžel. Zasloužil si jakékoli fyzické uspokojení, které mu mohla dát.

Pravda byla, přiznala si tiše, že ji těšilo ho uspokojovat. Ne, bylo to ještě jinak. V jeho objetí našla také svou vlastní rozkoš. Svobodně a úplně se jí odevzdal, jako ona jemu. Nebyl důvod popírat způsob, jakým na sebe oba reagovali. Ostatně souhlasila se svatbou. Pokud by nenašli vzájemné uspokojení ve svém objetí, očekávala by je dnes ráno tíživá budoucnost.

Ambra se rozhodla, že už na to nebude myslet. Nechtěla už dále sledovat své myšlenky. Budou spolu spokojeni a to stačí. I to bylo více, než většina dvojic dosáhla.

Rozhodně se opět začetla do časopisu a neuvědomila si Grayův postranní hloubavý pohled.

Když viděl, že konečně začala číst, Gray se vrátil k článku, který držel v ruce. Neuměl číst její myšlenky, ale dokázal odhadnout, na co asi myslela. Podle lehkého zamračení mezi jejím obočím poznal, že si se svými závěry nebyla tak docela jistá.

Nelitovala včerejší noci, rozhodl se. Ale možná začala přemýšlet o tom, proč pro ni bylo tak jednoduché milování s novým mužem. Možná se přesvědčovala o tom, že určitý stupeň fyzické rozkoše se za daných okolností dal očekávat. Vždyť s Grayem byli přátelé. Měli se rádi, měli stejný smysl pro humor a fyzicky se přitahovali. Nebyl důvod se překvapeně pozastavovat nad objevem, že jim to v posteli šlo tak dobře. Ale během uplynulé noci se toho mezi nimi odehrálo mnohem více, než jen fyzická rozkoš, pomyslel si Gray. Rád by věděl, jak dlouho potrvá Ambře, než si uvědomí, že je skutečně jeho ženou a že je k němu připoutána něčím mnohem silnějším, než je pouze právní dokument a příjemný pracovní vztah, který pokračuje i v posteli.

O deset dnů později stála Ambra před velikými okny obývacího pokoje v Grayově domě a přemýšlela nad tím, zda na poslední chvíli něco nepřehlédla. Hosty očekávala v každém okamžiku.

Ambra se zamračila na svůj obraz v nedalekém zrcadle. Vlasy měla umně stočené do slavnostního uzlu, který jí dodával intelektuální vzhled. Na sobě měla nové šaty, které jí pomáhal vybrat Gray. Byl to módní model ze zářivě červeného hedvábí, v pase stažený širokým opaskem. Svůdný límeček obepínal její krk. I když byly šaty okouzlující, neodhalovaly příliš její tělo. Gray odmítl všechny nabídky s odhalenými rameny nebo hlubokým výstřihem.

Ambra si začala uvědomovat, že svůj majetnický vztah myslel vážně. Rozmrzele se přitom podívala na sebe do zrcadla.

„Všechno v pořádku?“

Otočila se a červené hedvábí jí elegantně zavlálo kolem lýtek. Gray stál ve vchodu do pokoje a prohlížel si místnost i ji. Měl na sobě drahou, ale konzervativní bílou košili a tmavé kalhoty. Jeho sako bylo světlé a zdůrazňovalo jeho široká ramena.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ ujistila ho. „Jenom doufám, že někdo přijde.“

„Jen neměj strach,“ zasmál se a letmo ji políbil na tvář. „Někdo určitě přijde. Myslím, že se rozhodně můžeme spolehnout na tvou sestru.“

„Hmmm. Už máš hotovou tu zprávu pro Symingtona?“

Gray přikývl. „Téměř. Už dávno jsem se naučil, že se to nesmí uspěchat. Klienti by pak měli strach, že za své peníze nedostali důkladnou práci, kdybych nestrávil dost času při vypracování zprávy. Musím počkat ještě alespoň jeden týden, než ji pošlu.“

„I přesto, že nedoporučíš koupi?“

„Zvláště proto, že nedoporučuji koupi. Když někomu radíš, aby odmítl tak velký obchod jako je tento, musíš udělat takový dojem, aby si mysleli, že jsi o tom vážně uvažoval.“

Ambra se zašklebila.

„To je psychologie, má drahá,“ připomenul jí uhlazeně. Pohlédla na něj s žertovným obdivem. „Nechce se mi věřit, že se toho od tebe tolik učím.“

„Dávej pozor, bude to ještě zajímavější,“ pohlédl na ni se zkušeným výrazem v očích.

„Nevím, nevím, jestli vydržím tolik vzdělávání,“ dokázala odseknout a vzpomněla si na smyslno lekci z minulé noci. S pobavením si připomněla malé dobrodružství, které prožila s Grayem.

Ani nevěděla jak, a ocitla se na koberci před zrcadly zaplňujícími celou jednu stěnu ložnice. Bylo to více než zajímavé a divoce vzrušující.

„Kdo koho vzdělával včera večer?“ zeptal se. „Nebyl jsem to já, kdo začal citovat S.U.Twitchella v tom nejlepším.“

„Tak nějak mi to připadalo vhodné,“ zamumlala Ambra se zlomyslným jiskřením v očích. Ani teď nechtěla zkoumat příliš podrobně, proč včera večer hledala únik v pikantním humoru. Jasně si uvědomila, že stojí na kraji citového útesu v Grayově objetí. Bylo jí jako by pohlédla dolů z vrcholku hory a zahlédla mlhu, která skrývala poprvé zahlédnuté údolí. Bála se déle dívat z kraje útesu, obávala se pravdy, která na ni čekala. Bylo mnohem jednodušší ustoupit a najít jiné východisko pro své zmatené city.

„Twitchell je ovšem vždycky vhodný,“ ujistil ji Gray. „Ale přísahám, jestli ještě jednou začneš o těžké kouřící bouchačce, až budeme opět v takové pozici jako včera večer, tak dojde k drastické akci.“

„Vždyť jsi také byl drastický,“ odpověděla neochvějně. „Když už mluvíš o žhavé bouchačce, tak to mi připomíná, že už bys měl dostat další výtisk časopisu ‚Zářící západy slunce‘. Nemůžu se už dočkat článku Honorie Tyler Abercrombieové o falických symbolech.“

V Grayových očích vzplály válečné pochodně.

„Paní Abercrombieová bude litovat dne, kdy mě napadla v tisku.“

„Však uvidíme.“ Ambra se od něho odvrátila s posledním škádlivým úsměvem v okamžiku, kdy zazněl domovní zvonek.

Patnáct minut po příchodu prvních hostů, zaparkovali před domem svůj bavorák Cynthia a Sam Paxtonovi. Ambra právě zavírala dveře za dalšími hosty, když k ní přicházela její sestra. Když ji spatřila, zanechala Wilsonovy Grayově péči a šla uvítat Cynthiu a Sama.

„Cynthio, vypadáš báječně.“ Něžně objala sestru a přitom ji překvapilo napětí v těle druhé ženy. „Ahoj, Same,“ pozdravila rychle dobře vypadajícího, zrzavého muže stojícího vedle Cynthie. „To jsem ráda, že vás zase vidím, pojďte dál.“

„Běž napřed, Same, za minutku jsem za tebou. Chci si jenom rychle promluvit s Ambrou,“ prohodila Cynthia.

Když osaměly, Ambra se starostlivě podívala na sestru. „Co se děje, Cyn?“

„Všechno,“ prohlásila ponuře Cynthia. Úzkostlivě pohlédla sestře do očí. „Je tady, Ambro. Přímo tady v Bellevue. Snaží se tě najít a tak mě včera navštívil.“ Ambřin žaludek se sevřel chladným varovným pocitem. „O kom to mluvíš, Cynthio?“

„O Roarku Kelleym,“ zvolala netrpělivě Cynthia. „Zranil se při závodech a hledá tě, abys mu pofoukala bolístku.“

„Ach, panebože.“

Cynthia vzdychla. „Já jsem tušila, že něco podobného řekneš.“

SEDMÁ KAPITOLA

Ambra se zeptala na první, co ji napadlo. „Řekla jsi mu, kde teď bydlím?“

„Ne,“ ujistila ji Cynthia rychle. „Ale nedá mu to mnoho práce, aby tě našel. To přece víš.“

Ambra omámeně potřásla hlavou. „Proč mě ale chce najít, Cyn. To přece on rozbil náš vztah.“

„Ne tak docela,“ odsekla Cynthia. „Jak si na to já vzpomínám, tak to ty jsi mu řekla, že už toho máš dost a že už ho nechceš vidět.“

„No, ale rozhodně se mnou o tom nediskutoval,“ řekla Ambra rozčíleně. „V té době byl zamilovaný do nějaké blondýny. Měla jsem tehdy dojem, že si ani neuvědomil, že jsem se s ním oficiálně rozešla.“

„Je to pěknej chlap, viď?“ řekla Cynthia se zájmem, když šly s Ambrou pomalu k domu. „Ani mi to nedošlo. Chci tedy říct, že jsem se s ním nesetkala, když jsi s ním chodila a vůbec jsem netušila, že je tak atraktivní. A pak je tu ta zvláštní příchuť, kterou mu propůjčuje riziko závodění. Není divu, že jsi do něho byla tak zblázněná.“

„No, to je šílená situace.“ Ambra ignorovala, o čem její sestra hovořila, když přemýšlela, jak vyřešit problém, který před ní vyvstal. „Proč se tu, sakra, musel objevit?“ Představila si Roarka Kelleyho a zasténala. „Zranil se hodně, Cyn?“

„Má jednu nebo dvě zajímavé jizvy, ale to je také vše, čeho jsem si všimla. Ty jenom přispívají k jeho přitažlivosti. O nehodě toho moc neřekl, jenom tolik, aby naznačil, že hrdinně trpěl. Mluvila jsem s ním jenom pár minut. Snažila jsem se ho zbavit, jak nejrychleji to šlo.“

„Řekla jsi mu, že jsem se vdala?“

„To byla prakticky moje první slova,“ ujistila ji Cynthia.

„Co myslíš, rozhodila ho ta novinka?“ Ambra si uvědomila, že se cítí úplně strnule. Nedokázala myslet na nic jiného. Představa, že bude muset najednou čelit všem Grayovým obchodním přátelům, ji úplně přemohla.

Cynthia zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že by ho tvoje svatba nějak odradila. A pokud ano, tak to nedal najevo.“

„Ach bože, Cynthio, co mám dělat?“ řekla Ambra nešťastně.

„Řekneš to Grayovi?“ zeptala se tiše Cynthia.

„Ne! Rozhodně ne!“ Ambra byla šokovaná tou představou. „Nechci, aby se Gray do toho zapletl. Je to můj problém. Musím si to s Roarkem vyřídit sama.“

„Proč? Vždyť máš manžela. Nech ho, ať ti pomůže.“

„Cynthio, já vůbec nevím, jak by na to Gray reagoval. Vždyť máme po svatbě teprve dva týdny. Mohl by se strašně naštvat. Taky by mu to mohlo ublížit. Rozhodně by však byl šokovaný. Který manžel by také nebyl? Nikdy jsem mu o Roarkovi nevyprávěla. Ví, že jsem s někým v Kalifornii chodila a že to pro mě byla nedobrá zkušenost. Ale to je vše, co ví. Jsem přece dospělá. Musím se se svou minulostí vypořádat sama.“

Cynthia nevypadala přesvědčeně. „Nejsem si tím tak jistá, Ambro. Mám Graye ráda, Ambro.“

„Já také. To je také jeden z důvodů, proč nechci, aby Roarkovi čelil místo mne,“ vydechla Ambra rychle.

Cynthia se na svou sestru zvědavě podívala. „Ty máš ráda Graye?“

„No jasně, ty chytrá. Jinak bych si ho nevzala. Jsem velmi spokojená.“

„Spokojená? Doufala jsem, že po dvou týdnech manželství se možná rozhodneš, že vůči Grayovi pocítíš víc než pouhou spokojenost.“ Ambra byla překvapená. „Náhodou oceňuji stav spokojenosti,“ řekla mdle. „Ale po svatbě máme teprve dva týdny. Nebudu teď přece riskovat všechno, co jsem s Grayem získala tím, že před něj postavím Roarka Kelleyho. Musím se s tím vypořádat sama.“ Když došly ke vchodu, Ambra se na okamžik zastavila. „Možná, že to Roarke vzdá a odjede,“ řekla s nadějí v hlase.

„Tak s tím bych nepočítala,“ odsekla Cynthia upřímně. „Přece nejel tak daleko, aby se s tebou nesetkal. Ten určitě nezmizí, aniž by se tě pokusil svést.“

Ambra zbledla. „Svést mě?“ zaraženě zopakovala větu.

Otevřela dveře a zjistila, že u nich stojí Gray. Rychle nasadila svůj nejlepší, zákazníky uklidňující, úsměv.

„Zrovna jsem se chtěl jít podívat ven, abych zjistil, co tě zdrželo.“ Zelenozlatým pohledem si prohlédl její příliš veselý výraz.

„Jenom jsme si chtěly s Ambrou trochu popovídat“ řekla suverénně Cynthia. „Neměla jsem příliš mnoho šancí se s ní setkat, co jste se vrátili ze svatební cesty.“ Gray vzal svou ženu za ruku. „Pojď se mnou, drahoušku. Chtěl bych tě představit svým přátelům.“

Ambra spěšně shromáždila síly a pustila se do svých hostitelských povinností. „Bav se dobře, Cynthio.“

Cynthia se souhlasně usmála.

Gray už pevně vedl Ambru ke skupince lidí stojících u okna. „Řekla ti sestra něco, co tě rozčílilo?“

Ambra se rychle nadechla a poté se usmála ještě oslnivěji. „Ale ne. Jenom mi chtěla vyprávět něco, co se jí stalo včera, ale nestihla mi říct všechny detaily.“ Kristepane, pomyslela si Ambra zděšeně. Musím přestat. Vždyť mu málem začínám lhát. Nemůžu lhát Grayovi. Odhodlaně změnila téma. „Co je to za lidi, se kterými se mám setkat? Znám je podle jména?“

„MacKenzie by byl nadšený, kdybys mu řekla, že jsi slyšela o jeho plánu týkajícím se jeho restaurace,“ řekl Gray pobaveně.

„No to snad můžu říct, ne? Slyšela jsem o tom právě od tebe.“

„Mluvíš vždycky pravdu, Ambro?“ zajímal se Gray se zájmem.

„Samozřejmě.“ Udělala pauzu. „Pokud mohu.“ Věděl, že se něco stalo. Dnes večer bude muset být velmi opatrná.

„Říkala jsi mi vždycky pravdu?“

Podívala se mu do očí. „Vždycky,“ přísahala.

„Ale někdy raději neodpovíš na otázku.“

„Každý má přece právo někdy neodpovídat na určité otázky,“ prohlásila rozhodně. „To není totéž jako lhaní.“

„Ne,“ souhlasil něžně, „ne, to není.“

Pak už neměl čas na to, aby řekl cokoli dalšího. Přišli k veselé skupince u okna a Gray představil svou ženu s tichou mužskou hrdostí, která ještě více ubezpečila Ambru o tom, že ho nemůže zaplést do problému s Roarkem Kelleym. Nedovolí Roarkovi, aby ohrozil její manželství a znala ho natolik dobře, že věděla, že přesně o to mu půjde. Ne proto, že by byl do ní vášnivě zamilovaný, ale jednoduše proto, aby jí oplatil ponižující rozchod před šesti měsíci. Většinou to byl Roarke, kdo ukončoval vztahy. Nebyl zvyklý na to, aby byl odmítnut, tak jak to udělala Ambra.

Nechtěla se s ním setkat, ale pravděpodobně neexistoval způsob, jak tomu předejít. Nemohla dovolit, aby se najednou ukázal před jejich dveřmi.

Nervózní napětí se zvětšovalo po celý večer. Ambra si myslela, že je dokázala skrýt a doufala, že pokud by si jejího napětí někdo všiml, připíše to na vrub vzrušení z prvního společného večírku s Grayem.

Když bylo jedenáct hodin, Ambře se zdálo, že večírek nikdy neskončí. Celý večer musela myslet na problém týkající se Roarka Kelleyho a zároveň se usilovně snažila zachovat okouzlující tvář pro Grayovy přátele a známé. Úsměv na tváři až do poslední chvíle ji stál veškerou energii.

„Tak, a je po všem,“ řekl Gray spokojeně i s úlevou, když zamykal dveře. Začal si rozvazovat uzel na kravatě, když šel k Ambře. „Chvílemi jsi vypadala trošku zničeně, jak se cítíš?“

„Vyčerpaně.“ Ustaraně na něj pohlédla. „Opravdu jsem vypadala zničeně? Myslíš, že si toho hosté všimli?“

Pomalu zavrtěl hlavou a usmál se na ni. Jeho oči však byly pozorné a Ambřiny nervy se ještě více napjaly. „Uklidni se, byla jsi skvělá.“

Vrátila mu úsměv a na okamžik se uvolnila, když zjistila, že s ní byl spokojený.

Odvázal si kravatu a přehodil si ji přes rameno, když k ní přišel. Ambra si zoufale přála, aby věděla, na co myslí. Ústa se mu zvlnila do mírného úsměvu, ale to neodpovídalo téměř analytickému výrazu v jeho očích. „Ty jsi na mě pyšná, Ambro?“ zeptal se Gray zvědavě.

Oči se jí rozšířily překvapením nad tou otázkou. Podvědomě se k němu přitulila. „Samozřejmě. Měla jsem velké štěstí, že jsem se mohla za tebe provdat. Nebyla jsem si zpočátku jistá tím, zda je správné mít tak brzy svatbu, ale teď jsem velmi ráda, že jsi mě přemluvil.“

Vzal její tvář do svých širokých dlaní. Palci hladil s podmanivou smyslností její tvář a přitom se na ni zamyšleně díval. „Jsi se mnou šťastná?“

„Ach ano, Grayi, velice šťastná a udělám cokoliv, abych toto štěstí ochránila,“ dodala Ambra pro sebe. Pátrala v jeho pohledu a snažila se zjistit, co ho přimělo k tomu, aby jí dával takové otázky právě dnes večer. „A co ty, jsi šťastný?“

Vážně přikývl. „Ano,“ odpověděl jednoduše. „Myslím, že nám to jde docela dobře.“

Ambra se nejisté zasmála. „Co to má jako znamenat?“

Přivřel oči, sklonil hlavu a políbil ji. „Povím ti to v nejbližších dnech.“

Chtěla ho požádat o vysvětlení, ale začal ji líbat a právě v tom okamžiku Ambra pocítila naléhavou potřebu schovat se u Graye v náručí. Ovinula mu paže kolem krku, vášnivě se k němu přitiskla a polibek ještě prohloubila zvláštním druhem divoké oddanosti, který Graye na okamžik překvapil.

Nechtěl však novou náladu přerušit dalšími otázkami. Lehce Ambru zvedl do své náruče a halou ji odnesl do ložnice. V temném pokoji se k němu Ambra tak divoce přivinula, že za krátkou chvíli leželi oba chvějící se a nádherně vyčerpaní. V jeho něžné náruči našla Ambra ztracenou sebejistotu a pocit bezpečí, který ten večer zoufale potřebovala.

Příští ráno seděl Gray za svým stolem a pozoroval Ambru na opačné straně místnosti. Něco nebylo v pořádku a bylo jasné, že mu to zatím nechce říct. Tušil, že to má pravděpodobně něco společného s jejím důvěrným rozhovorem se sestrou během včerejšího večírku. Ať už šlo o cokoliv, Ambra se evidentně rozhodla, že se s tím vypořádá sama.

To jej zneklidnilo.

Tak především, říkal si, pokud má nějaké potíže, pomoc by měla hledat především u něj. A pak se obával, že ať už šlo o cokoliv, Ambra by mohla věci pouze zhoršit či zkomplikovat, pokud se je bude snažit vyřešit sama.

Už měl možnost poznat její odvahu. Ta dáma měla kuráž, ale nebyl si jistý, kolik měla zdravého rozumu. Měla v sobě více vášně a vznětlivosti, než kolik si sama uvědomovala.

Gray ji pozoroval, jak pije třetí šálek kávy. Už jenom to bylo důvodem k znepokojení. Ambra normálně vypila pouze jeden šálek dopoledne a jeden odpoledne. Teď ještě nebylo ani jedenáct hodin a už před sebou měla třetí. Chtěl jí říct, že ať už ji znervózňuje cokoliv, kofein jí rozhodně nepomůže. Pak se však rozhodl, že bude mlčet. Nevypadala na to, že by byla ochotná vyslechnout jeho rady.

„Za chvíli už budu muset odjet na ten pracovní oběd s Harrisonem,“ řekl Gray do nehybného ticha.

Ambra sebou trhla, jako by na ni zakřičel. Opožděně se usmála. „Máš pravdu. Málem jsem zapomněla. Pořád platí, že budeš pryč celé odpoledne?“

Gray přikývl. Taková jednání nebyla neobvyklá. „Napadlo tě ještě něco k tomu Harrisonově projektu?“

Zatvářila se, jako by Harrisonova práce pro ni byla tou nejvzdálenější záležitostí. Gray viděl, s jakým úsilím se snaží dát dohromady roztoulané myšlenky.

„Ne, nic zvláštního. Souhlasím s tebou, že jestli trvá na tom, že chce koupit tu softwarovou firmu, tak příliš riskuje. Vzhledem k situaci na softwarovém trhu skutečně hazarduje, ale vím, že Harrison sní o tom, že zbohatne v krátké době. Asi mu ten obchod nedokážeš rozmluvit. Tudíž ho můžeš docela klidně přijmout za svého klienta. Tak mu alespoň pomůžeš předejít těm největším chybám, kterých by se jistě dopustil.“

„To se mi na tobě, Ambro, líbí. Máš takový pěkný praktický přístup k práci,“ usmál se na ni.

„No, já jsem hned věděla, že si mě tu nenecháváš celé tři měsíce jen pro mou fenomenální schopnost psát na stroji,“ dokázala odseknout s náznakem svého obvyklého prostořekého humoru.

Gray vstal a šel ji lehce políbit na nos. „To máš naprostou pravdu. Nenechal jsem si tě jako svou asistentku jenom proto, žes dokázala psát na stroji, ale byla tu ještě celá řada dalších důvodů. Někdy ti o nich povím. Ale momentálně bych měl raději najít sako a kravatu a jít na ten oběd. Určitě nechceš jít se mnou?“

Ambra rychle zavrtěla hlavou. „Nepotřebuješ mě tam, mám dneska hodně práce.“

„Tak dobře. Uvidíme se k večeru. Ahoj, drahoušku.“

O několik minut později si Ambra s úlevou oddechla, když pozorovala Graye, jak nastupuje do svého mírně usedlého mercedesu. Celé dopoledne byla jako na jehlách, když očekávala, kdy zazvoní telefon. Byla z ní nervózní troska, která čekala na Roarka Kelleyho. Pomyšlení, že by s ním musela mluvit, zatímco by je Gray poslouchal, bylo na ni příliš.

Když vyprovodila Graye, zavřela hlavní dveře a courala se zpátky do kanceláře. Klesla do křesla a bez nálady se dívala z okna.

Možná, že Roarke nezavolá. Možná, že ji nenajde tak jednoduše, jak se Cynthia domnívala. Možná, že odjede z města, aniž by se s ní snažil sejít, když teď ví, že Ambra je vdaná.

Všechny tři možnosti však byly falešnými nadějemi a někde hluboko v žaludku Ambra cítila, že by neměla uvěřit ani jedné z nich. Jestliže Roarke přijel z takové dálky, aby ji viděl, není pravděpodobné, že by to jednoduše vzdal a odejel, aniž by ji kontaktoval.

O dvacet minut později zazvonil telefon. Ambra vyskočila od finanční zprávy, kterou se pokoušela studovat. Jako by očekávala katastrofu, zvedla sluchátko. Instinkt jí napověděl, kdo asi volá ještě předtím, než se ohlásila.

„Ambro?“ Roarkův hlas byl hluboký, intimní a sexy. Vždycky byl takový. Pravděpodobně se narodil s takovým druhem hlasivek, které automaticky vydávaly hluboké, intimní a sexy zvuky. „Už je to dlouho, drahoušku, příliš dlouho.“

„Ne dostatečně dlouho, Roarku.“ Z nějakého důvodu nyní, když očekávaný okamžik přišel, Ambra se najednou cítila plně pod kontrolou. Dělat si starost s problémem bylo vždycky horší, než ho řešit. Pevně sevřela sluchátko. S Roarkem Kelleym se dokáže vypořádat.

„Nezdáš se být překvapená, že mě slyšíš. Řekla ti sestra, že tě hledám?“

„Řekla mi to, ale nechci se s tebou vidět, Roarku.“ Ambra zaváhala a pak otevřeně řekla.:“Jsem vdaná.“

„To jako na oplátku, Ambro?“ zeptal se měkce. Ambra v tichém zděšení zavřela oči. Tajně doufala, že slovo vdaná bude pracovat jako nějaký ta-lisman a Roarka odradí. Mohla tušit, že ho to ani nezpomalí. Podle drbů, které zaslechla na závodních okruzích, věděla, že chodil s více než jednou vdanou ženou. „Ne, ne na oplátku. Co chceš, Roarku?“

„Chci tě vidět.“

„Nemá to smysl.“

„Můžu za tebou přijít do toho domu. Vím, kde je, Ambro.“

Dech se jí až zatajil nad tou neomalenou vyhrůžkou a na moment zpanikařila. Představa, jak otvírá dveře Roarku Kelleymu, jí otřásla. „Proboha, Roarku, nemůžeš sem přijít!“

„Tak se mnou pojď dneska na oběd,“ odpověděl klidně.

„Proč?“ chtěla vědět.

„Chceš vědět důvody?“ zeptal se najednou ochraptěle. „Dobře, řeknu ti ty důvody. Kvůli tomu, co mezi námi kdysi bylo. Protože jsme nikdy neměli šanci, abychom se slušně rozloučili. Protože jsem málem koupil tu farmu před dvěma měsíci na Floridě a protože jsem měl hodně času na přemýšlení, jestli si ještě někdy sednu za volant. Celý ten čas jsem přemýšlel o nás, Ambro. O tobě, o mně a budoucnosti.“

Byla zděšená. „Roarku, už je příliš pozdě.“ Nic jiného ji nenapadlo. „Copak nechápeš? Jsem teď vdaná. Už je pozdě pro mne, tebe a budoucnost. Myslím, že pro nás vždycky bylo pozdě.“

„Proto jsi se rychle vdala za prvního muže, kterého jsi našla po mně? Protože sis myslela, že je pro nás pozdě?“

„Sakra, jsem vdaná teprve několik týdnů. Roarku, náš rozhovor nemá vůbec žádný smysl.“

„Musím tě vidět, drahoušku. Přijel jsem z příliš velké dálky a čekal jsem už příliš dlouho. Chci si s tebou naposledy promluvit z očí do očí.“

„Ne,“ řekla tiše a pevně.

„Tak přijedu k němu domů a uvidíme se tam. Přísahám, že to udělám, Ambro. Neodjedu, dokud si s tebou nepromluvím. Je toho příliš mnoho, co ti chci říct. Měl jsem ti to říct už dávno.“

Ambra se zuřivě snažila přemýšlet. „Jestliže budu souhlasit s tím, že se s tebou naposledy sejdu, slíbíš mi, že odtud odjedeš, aniž bys dělal potíže?“

„Máš mé čestné slovo.“

Zač však kdy stálo jeho čestné slovo, pomyslela si Ambra zděšeně. Nepochybovala o tom, že je čestný při závodění. Byl prakticky legendou v těch kruzích. Ale Roarke Kelley se řídil úplně jinými zákony, když šlo o osobní vztahy. Přesto však možná když se s ním sejde, mohla by ho přesvědčit, že mu nespadne do klína jako zralá švestka. „Dobře, Roarku. Sejdu se s tebou pod hodinami v nákupním centru ve městě.“

„Nechci se s tebou sejít v nějakém zatraceném nákupním centru.“

„Proč ne? Je to stejně dobré místo na setkání jako kterékoli jiné.“ Rozhodně mu nechtěla dovolit, aby ji přemluvil ke schůzce v nějaké osamělé restauraci nebo dokonce v jeho hotelu. Mezi lidmi měla určitý pocit bezpečí. „Je tam několik dobrých míst, kde se můžeme najíst. Uvidíme se za půl hodiny. Čau, Roarku.“

Položila sluchátko ještě dřív, než se s ní mohl začít dohadovat. Když zvedla ruku, uvědomila si, že se jí chvějí prsty. Přesto dokázala vyhrát první kolo. Určila čas a místo setkání i přesto, že se nedokázala vyhnout přímé konfrontaci. Ambra odhodlaně vstala. Dokáže rozhodnout i o tom, co se ještě dnes mezi ní a Roarkem stane.

O půl hodiny později odvážně vešla do přecpaného obchodního střediska a zamířila k hodinám. Roarka viděla téměř okamžitě. Čekal na ni a byl stejně atraktivní jako vždycky. Jizva na jeho tváři pouze dodávala poutavý vzhled jeho prostopášné osobě. Jeho černé vlasy byly jako obvykle rozcuchané. Jeho živé modré oči se pozorně rozhlížely. Jeho štíhlé tělo se pohybovalo se smyslným půvabem. Roarke měl na sobě světlé kalhoty, široký kožený opasek, tričko a stylovou nevypasovanou bundu, která napovídala, že je z jižní Kalifornie. Cynthia měla pravdu. Roarke Kelley vypadal zatraceně dobře. Jak k němu šla, Ambra si uvědomovala, že ostatní ženy se otáčejí, aby si mohly

Roarka ještě jednou prohlédnout. Vždycky to tak bylo.

Ambra se teď na něho podívala a napadlo ji, co na něm kdy mohla vidět. Zamračila se, když zpozorovala, že si prohlíží její seprané vybledlé džíny a její zlatavý vytahaný svetr. Nenamáhala se, aby se kvůli této schůzce nějak zvlášť upravovala a bylo to znát. Vlasy měla učesané docela obyčejně. Ambra si ani nedala rtěnku. Roarke Kelley však byl zvyklý na to, že ženy v jeho blízkosti vždy vypadaly co nejlépe.

„Dva týdny po svatbě a už vypadáš jako obyčejná vdaná cuchta,“ řekl neomaleně, když se před ním zastavila.

Ambry se to dotklo. „Nejvýznamnějším slovem té tvé věty je ‚vdaná‘,“ odpověděla mu suše. „Zapamatuj si to.“

„Kdyby sis vzala mě, ještě teď bys byla na svatební cestě,“ řekl úmyslně.

„Kde? V nějakém motelu u závodní dráhy? Ne, děkuji. Nevím, čeho jsi doufal, že dosáhneš, když jsi trval na této schůzce.“

Přistoupil k ní blíž a celou svou pozornost na ni zaměřil způsobem, při kterém každá žena cítila, že je jediná na světě. Byla to zvláštní schopnost, kterou Roarke Kelley dobře ovládal. Na to mu ženy vždycky skočily a Ambra nebyla výjimkou. „Pojďme se někam naobědvat.“

„Nemám hlad.“

„Pojďme alespoň někam na kávu. Tak pojď, Ambro. Přijel jsem z takové dálky. Chci s tebou mluvit.“

Ambra zasténala, otočila se a zamířila do nejbližší kavárny. Bylo tam rušno a neměli tam žádné soukromí. Roarke ji následoval beze slov a s kávou si sedl naproti ní. Se znaleckým úsměvem jí pohlédl do očí.

„Máš strach,viď?“

„Z čeho?“

„Ze mne. Z toho, co by se mohlo stát, kdyby sis mě připustila příliš blízko.“

Ambra se své kávy ani nedotkla. Obě ruce položila na stůl a hlubokým studeným tónem řekla: „Roarku, chci, abys pochopil jedno. Vysvětlím ti to tak jasně, jak jen to bude možné a až skončím, rozloučím se s tebou. Provdala jsem se za skvělého muže a jsem mu naprosto oddaná. Ať už se mezi námi stalo cokoli, patří to minulosti a tam to také zůstane. Nevím, proč jsi za mnou přišel. Nepotřebuješ mě a ani mě nechceš.“

„To není pravda, Ambro. Po nehodě jsem si uvědomil, že tě potřebuji a že tě chci. Přemýšlel jsem o svém životě a budoucnosti. Byl jsem hloupý, že jsem tě nechal před půl rokem odejít a chci tě zpátky.“

Pomalu zavrtěla hlavou. „To není možné, Roarku.“

„Všechno je možné.“

Zhluboka se nadechla. „Přísahal jsi, že mě necháš na pokoji, když mě dnes uvidíš. Chci, abys dodržel své čestné slovo, Roarku.“ Schválně zdůraznila čestné.

Nevěnoval tomu pozornost. „Jsi šťastná, Ambro?“ Trhla sebou, když si připomněla, že stejnou otázku jí položil Gray včera večer. „Nic ti do toho není, ale řeknu ti to. Ano, jsem šťastná. Jsem docela spokojená se svým manželstvím, Roarku. Nedokážeš mě odloudit od mého manžela.“

„Spokojená? To není příliš mnoho, viď?“ zdůraznil zamyšleně.

Najednou si Ambra vzpomněla, jak se cítila, když si zahrála na tělesného strážce tu noc v poušti. Tehdy zjistila, že jediným způsobem, jak úspěšně blufovat, bylo chovat se chladnokrevně, velice tvrdě a mít situaci pevně v rukou. Stejným způsobem bylo nutné jednat s Roarkem. Bylo na čase zaútočit.

„Chceš vědět, jak moc jsem spokojená?“ zeptala se chladně. „Pokusím se ti to vysvětlit slovy, kterým i ty rozumíš. Můj manžel je silný muž, zatímco ty jsi slabý ve směrech, o kterých ani nevíš. Jsi bystrý a pružný, ale můj manžel má určitý druh životní síly a stálosti, který ty nikdy mít nebudeš. Tvé soukromé mužské zákony čestnosti platí pro závodní dráhu, ale nepoužíváš je nikde jinde, takže jsou vlastně docela bezcenné. Nemohu si jich vážit. Na druhé straně, bych mohla manželův smysl pro čest použít v bance jako záruku na půjčku. Je z ryzího zlata. Ty jsi fyzicky atraktivní, ale Gray je tím druhem milenců, pro které by většina žen vraždila. Řekla jsem ti to dost jasně? Jsem velice, velice spokojená se svým manželstvím. A udělám cokoliv, abych je uchránila.“ Ambra se postavila. „Zapamatuj si to, Roarku. A nepřibližuj se ke mně.“

Spatřila rodící se hněv v jeho očích, ale nečekala na odpověď. Ambra zamířila k východu bez jediného ohlédnutí. Vyčerpala všechno střelivo, které měla k dispozici a nyní se už mohla jen modlit, že stačilo na to, aby přinutila Roarka na ni zapomenout a jít o dům dál.

Nasedla do auta a odjela. Kelleyova hrdost byla jeho zranitelným místem. Porovnala ho s jiným mužem a našla mnoho nedostatků ve všech oblastech. S trochou štěstí jí uvěří, že se v žádném případě nehodlá dát svést. Pokud jí však neuvěří, bude muset tuto bitvu vybojovat později. Dnes už udělala vše, co bylo v jejích možnostech. Teď musela vyčkávat.

Bojovná odvaha, která ji předtím tolik posilovala, ji však téměř opustila v okamžiku, kdy přijela ke svému novému domovu a spatřila Grayův mercedes.

Gray se vrátil domů dřív.

Na okamžik Ambra strnula za volantem. Dokázala ještě zabrzdit a vypnout zapalování, ale jakby nenacházela odvahu, aby otevřela dveře auta. Určitě se jí zeptá, kde byla. Už jenom představa, že si bude muset vymyslet výmluvu pro svou nepřítomnost, stačila k tomu, aby se chtěla na místě otočit a odjet zpět.

Mohla mu říct, že byla nakupovat. Ale přece nic nekoupila. A byla to stejně lež. Slíbila přece Grayovi, že i když mu třeba neodpoví na všechny otázky, nebude mu nikdy lhát. To bylo spravedlivé, protože věděla, že Gray by jí také nikdy nelhal. Zoufale se snažila dát dohromady nějakou smysluplnou odpověď, která by uspokojila jeho přirozenou zvědavost, aniž by ji nutila říct pravdu nebo lhát. V tom okamžiku se však obojí zdálo nemožnou alternativou.

Najednou napadlo Ambru, že její snaha vypořádat se samostatně s Roarkem Kelleym byla velkou chybou.

Když jí tato myšlenka probleskla hlavou, viděla, jak se otevírají dveře. Gray vyšel ven a šel k autu. Jakmile zahlédla jeho pozorný nesmiřitelný výraz, věděla, že tentokrát se nespokojí s vyhýbavou nic neříkající odpovědí. Tento zvláštní výraz viděla už dřív, obvykle v případě, když se potýkal s nějakým nepříjemným obchodním problémem.

Ambra se prudce nadechla a konečně našla sílu, aby otevřela dveře u auta.

OSMÁ KAPITOLA

„Moje schůzka s Harrisonem odpadla,“ vysvětlil Gray svůj neočekávaný návrat. Letmo Ambru políbil a nevšiml si jejího napětí.

„Netušil jsem, že sis naplánovala něco ve městě odpoledne.“

V tomto momentě mohla docela lhostejně prohlásit, že se rozhodla jít nakupovat. Gray však nebyl tím druhem mužů, které by bylo možné přelstít. „Nic jsem si nenaplánovala. Něco se náhle vyskytlo.“ Zastrčila si ruce do kapes a loudala se k domu. Slyšela, jak se za ní důrazně zavřely dveře.

„Jsi naštvaná,“ řekl Gray tiše.

Ambra přešla až k oknu a tam zůstala stát. „No, tak?“ provokovala ho a dívala se na jezero. „Kdy mě začneš vyslýchat? Ptát se, kde jsem byla, co jsem dělala?“

„Měl bych?“

Neslyšela ho, jak se pohybuje, ale jeho hlas se ozval těsně za ní. Ambra ucítila jeho spolehlivost a pevnost. Obklopila ji a dominovala místnosti. Její náhlý záchvat vzdoru rychle zmizel. Mrzutě se zeptala: „Předpokládám, že nebudeš ochotný přijmout jako vysvětlení, že jsem byla jenom nakupovat, viď?“

„A byla jsi nakupovat?“

„Ne.“

„Tak bys mi možná měla raději říct, co jsi děla la,“ navrhl Gray klidně.

Ambra nervózně vytáhla ruce z kapes a překřížila si je na prsou. „Tak ty budeš takovým manželem, Grayi?“

„Jakým?“

„Takovým, který cítí, že musí vědět o každém kroku své ženy, který ji vyslýchá pokaždé, když opustí dům bez dovolení. Který požaduje vysvětlení i pro tu nejkratší nepřítomnost.“

Když jí odpovídal, objevily se v jeho hlase stopy pobavení. „Přiznávám, že jsem majetnický, ale nejsem blázen. Myslím, že to víš, Ambro. Jestliže se tě teď vyptávám, pak jen proto, že vím, že se něco děje. A to už od včerejšího večera, kdy jste si povídaly se sestrou u auta.“

Ambra vzdychla a vzdala se před nevyhnutelnou odpovědí. Otočila se, aby se setkala s jeho vyčkávajícím pohledem. „Promiň, Grayi. Chtěla jsem tě z toho vynechat.“

„Z čeho?“

„Stará záležitost,“ odpověděla chmurně. „Taková svízelná stará záležitost. Chtěla jsem to vyřídit sama a s trochou štěstí se mi to snad podařilo.“

„Tak to jsi dneska dělala?“

Přikývla a klesla do nejbližší židle. Natáhla před sebe nohy, ruce položila na opěradla židle a opřela si hlavu o polstrování. Mrzutě se zadívala na Graye. „Jednou ses mě zeptal, co se stalo v Kalifornii.“

„A ty jsi neodpověděla.“ Pomalu přešel pokoj a sedl si na židli u okna. Gray vypadal naprosto uvolněně, ale jeho oči se chladně leskly.

„Neodpověděla jsem, protože šlo o moji minulost a nás dvou se netýkala.“

„Teď se týká?“

Pomalu se nadechla a snažila se najít slova. „Ne. Myslím, že jsem to už zařídila. Ale zřejmě se mi to nepodařilo tak nenápadně, aby sis s tím nedělal starosti, že?“

„Dělal bych si starosti o cokoliv, co by tě tak rozčílilo, jako zřejmě tato záležitost.“

Něžně se usmála. „Díky, Grayi.“

„Neděkuj mi. Jenom mi řekni, co se děje.“

Ambra přikývla. „Vlastně to není ani příliš komplikované. Jak jsi uhodl, chodila jsem v Kalifornii s jedním mužem. Myslela jsem si, že jsem do něho navždy zamilovaná. Byl automobilovým závodníkem a reklamní firma, pro kterou jsem pracovala, s ním měla uzavřenou smlouvu. Objevoval se v různých reklamách našich klientů. Několikrát jsem s ním pracovala. Jmenoval se Roarke Kelley.“

Gray zamyšleně vytáhl jedno obočí. „Slyšel jsem o něm.“

„Asi jsi ho viděl v televizní reklamě na automobilový olej,“ řekla Ambra ponuře. „Ten šel pak dobře na odbyt. Dokázal však prodat i cokoliv jiného.“

„Včetně sebe?“

Ambra se zamračila. „Na tom nezáleží. Náš vztah byl dramatický, vzrušující, plný zvratů a spíš krátký. Cítila jsem se potom, jako bych prošla citovou ždímačkou. Když bylo po všem, věděla jsem, že musím co možná nejdál. Opustila jsem práci a odešla jsem sem do Washingtonu. Rozhodla jsem se, že budu dočasně pracovat jako sekretářka, než si najdu něco jiného. Pak sis mě najal a zbytek už znáš.“

„Hmm.“ řekl Gray značně vyhýbavě.

„Všechno se zdálo v pořádku až do včerejšího večera, kdy mi sestra řekla, že Roarke je ve městě a snaží se mě najít. Vypadá to, že před několika měsíci měl nehodu a i čas na přemýšlení, když se uzdravoval. Řekl Cynthii, že mě chce znovu vidět. Ráno mi telefonoval a trval na tom, že se se mnou setká. Řekl, že když se s ním naposledy nesejdu, objeví se tady. Dal mi své slovo, že když se s ním setkám a ujistím ho, že už nemá naději a že jsem se nevdala jemu naschvál, nebude mi dělat potíže.“

„Zač stojí jeho slovo, Ambro?“

Ambra pocítila záchvěv znepokojení, který narušil její vznešené odhodlání čistě shrnout situaci. „Vlastně si myslím, že Roarkovo slovo nestojí za mnoho. Ale také vím, že je velmi sebevědomý. Jasně jsem mu vysvětlila, že nemám zájem obnovovat náš starý vztah a že jsem docela spokojená se svým manželstvím.“

„Spokojená?“ Gray zvědavě vychutnával toto slovo. Ambra zoufale zvedla oči ke stropu a napadlo ji, proč se každý, její sestra, Roarke a teď Gray, stále točí na onom slově. „Ano, spokojená. Šťastná. Nehledám milostné pletky a ani nemám zájem o vzkříšení staré lásky. Sešla jsem se s Roarkem v nákupním centru a vysvětlila jsem mu to. Řekla jsem mu, ať mě nechá na pokoji.“ Ambra udělala pauzu a pak významně dodala. „Doufám, že tím to všechno končí.“

„V nákupním centru? Ty jsi se s ním setkala ve městě v nákupním centru?“ Gray vypadal nečekaně pobaveně.

Ambra se zamračila. „No a kde jsem se s ním měla setkat? V motelu?“

Pobavení, které se objevilo v jeho očích, okamžitě zmizelo. „Neměla jsi se s ním scházet vůbec nikde.“

Vzdorně našpulila rty. „Nechtěla jsem, aby se objevil tady. Tím mi vyhrožoval, Grayi. To poslední, co bych si přála, by byla nějaká nepříjemná scéna mezi mým manželem a bývalým milencem.“

„Pochybuji, že by šel tak daleko. Jenom málo mužů by bylo tak hloupých. Když chceš někomu ukrást ženu, tak pracuješ skrytě. Nenápadně. Neukazuješ se u manželova domu, abys riskoval, že ti rozbije hubu. Blufoval a ty jsi mu na to skočila.“

Ambra na něho zírala. „Znám Roarka. Ty ho neznáš. Nemyslím si, že to byla planá výhružka. Přesně to by totiž udělal. Roarke Kelley si je docela jistý, že zvládne jakéhokoliv manžela. Jak znám Kelleyův sklon pro drama, pravděpodobně by se těšil z toho, že způsobil takovou scénu. Přímo rozkvétá v podobných situacích.“

Gray se na ni chvíli upřeně díval a pak něžně řekl: „Už si s tím nedělej starosti, Ambro. Jestli se tu ukáže, tak si to s ním vyřídím.“

Pevně se na něj zadívala. „Už jsem to vyřídila.“

„Opravdu?“

„Jo, sakra, opravdu. Přestaň se na mne takhle dívat, Grayi. Jsem dospělá žena, která je naprosto schopná se vypořádat se svými problémy z minulosti.“

„Jsi vdaná žena. To znamená, že máš manžela, který ti pomůže vyřešit jakékoliv staré problémy, které se objeví.“ Tón Grayova měkkého hlubokého hlasu se nezměnil, ale jeho další slova byla velice strohá. „Už se s ním sama nesetkáš, viď, Ambro?“

Sklopila oči, aby schovala jak překvapení, tak nelibost, které pocítila, když vstřebávala jeho studený příkaz. Gray sice větu formuloval jako otázku, ale nebylo pochyb o tom, že znamenala rozkaz.

Její překvapení pramenilo především z vědomí, že během tří měsíců, které s ním prožila, jí Gray nikdy nic nepřikázal. Pracovali spolu jako tým a nebylo potřeba žádných rozkazů. Ambra jednoduše dělala to, co bylo potřeba, a když pracovala na něčem novém nebo složitém, řídila se přitom Grayovými návrhy. V jejich soukromém životě byl stejně zdvořilý a bezprostřední. Vždy s ní jednal s respektem a úctou. Přátelství provázelo každý okamžik jejich vztahu. Ambře se nelíbilo, když manželé dávali příkazy svým ženám. Ovšem uznávala, že kterýkoliv manžel se mohl podobně jako Gray nacházet v určité situaci, kdy věřil, že má důvod se takto zachovat. Bubnovala prsty do opěradla židle.

„Nemám v úmyslu se s Roarkem ještě vidět,“ konečně řekla Ambra diplomaticky. Odmítla přímo uznat Grayův tichý příkaz, ale nebylo jí proti mysli, že Roarka Kelleyho už nechce nikdy vidět.

Grayův pohled rychle přehlédl bubnující prsty a vrátil se zpět k její tváři. Krátce přikývl, že bere na vědomí její nepřímou odpověď na svůj nepřímý příkaz.

Ambra měla zvláštní pocit, že jejich manželství právě překonalo kritický bod. Nevěděla jistě, jak si tu událost vysvětlit, ale cítila, že se něco změnilo. Souviselo to s tím, že byla ochotná akceptovat Grayovo právo na příležitostné projevení majetnického vztahu vůči ní. Nechtěla to však zkoumat podrobněji.

„Co ti přesně Kelley řekl, Ambro?“

Její obočí se netrpělivě stáhlo. „Nic moc.“

Gray se důvěrně usmál. „Nemůžeš se na mě zlobit za to, že jsem zvědavý.“

Ještě více se zamračila. „Nemá smysl, abych ti opakovala celý rozhovor. Už je to pryč. Řekla jsem mu, že jsem vdaná a že mám v úmyslu tak zůstat.“

„Řekl ti, abys s ním odešla?“

„Tak daleko jsme se nedostali!“ Ambra odsekla rozmrzele. „Proboha Grayi, řekla jsem mu, že mě už nezajímá a tím to skončilo.“

„Jak jsi ho přesvědčila o tom, že tě už nezajímá?“

Ambra ve své neurčité náladě měla už jen krok k pravému ženskému výbuchu. „Roarke je velmi sebejistý. Navíc je to soutěživý typ. Dotkla jsem se jeho nejzranitelnějšího místa, když jsem mu rychle vysvětlila, že v porovnání s tebou jasně vypadá ze hry.“

Gray sebou trhl. „A jéje.“

Ambra se na něj zadívala. „Co tím myslíš?“

„Možná jsi nezvolila tu nejlepší strategii, drahoušku. Sama jsi říkala, že je to soutěživý typ. Jestli jsi mu vylíčila, že je už předem poražený, tak to za daných podmínek nebyl ten nejlepší přístup.“

„Nesmysl,“ odsekla. „Vím co dělám.“

„Skutečně?“ Gray vypadal mírně pobaveně. „Jak jsi nás dva porovnávala?“

Ambra se začervenala, když si na to vzpomněla. „To není důležité.“

„Možná, že ne, ale rád bych to věděl.“

Hněv a napětí přišly společně a výsledkem bylo, že Ambra ve svém záchvatu téměř ztratila kontrolu nad tím, co říká. Vyskočila ze židle a rychle přešla k oknu. „Tak dobrá, když to musíš vědět, tak jsem mu řekla, že je slaboch. Zatímco ty jsi silný. Že jeho smysl pro čest neznamená nic, zatímco tvůj je z ryzího zlata a že jestliže on vypadá dobře, tak ty jsi druhem milence, kvůli kterému by byla každá žena ochotná vraždit. To byl celý náš rozhovor. Odešla jsem a nechala jsem ho tam sedět u kávy. Celé naše setkání netrvalo déle než patnáct minut a odehrálo se před očima všech, kdo náhodou šli kolem.“

Spíš tušila, než slyšela, že se pohybuje. Ambra se neotočila, když za sebou ucítila jeho mohutnost. Potom se jeho neohrabané nádherně citlivé prsty dotkly jejího krku. Odpor a napětí okamžitě zmizely. Nepřála si nic jiného, než se schovat v Grayově něžném objetí. Měla za sebou velmi těžký den.

„Ještě mi povídej o tom,“ Gray zamumlal, „jaký jsem skvělý milenec. Skutečně bys spáchala vraždu, aby ses dostala do mé postele?“

Ambra se otočila a ocitla se v jeho objetí. „Ty nafoukanče,“ zabručela šťastně. Naplnil ji nesmírný pocit úlevy.

Měkce se zasmál a políbil ji na temeno hlavy. Jeho ruce se smyslně pohybovaly po jejích zádech směrem dolů. „A co jsi ode mne očekávala po takovém sdělení? Cítím teď silnou potřebu ověřit si, jak na tom u tebe jsem.“

„Teď hned?“

„To je právě jedna z výhod, když se pracuje doma. Pojď od těch oken, má lásko. Nechci se o tebe dělit s nějakým šmírákem, který tě pozoruje z lodi s dalekohledem v ruce.“ Odvedl ji do bezpečné vzdálenosti od panoramatického výhledu a potom se zastavil, aby pokryl její šíji polibky. Ambra se zachvěla rozkoší a Gray okamžitě ucítil její reakci.

„Zbožňuji způsob, jakým okamžitě ožiješ, když se tě dotknu. Nemohu se toho nasytit.“

Totéž platilo o ní, uvědomila si Ambra. Skutečně byla docela spokojená se svým manželstvím. Ostatním se to může zdát jako zvláštní popsání jejích pocitů, ale ona byla skutečně spokojená. Když ji Grayovy ruce pomalu svlékaly zlatý svetr, s rozkoší zavřela oči.

Rychle a hbitě Ambra rozepnula Grayovu košili a odepnula opasek na jeho kalhotách. Navzájem se svlékali s rostoucí roztoužeností, a když už všechny jejich oděvy byly rozházeny po podlaze, Gray položil Ambru na koženou pohovku.

Ocitla se ve smyslné pozici sedíc na něm obkročmo. Plně se přitom těšila ze svobodného pohybu, který jí tato pozice umožňovala. Žhavému vzrušení v jejích očích se Gray chraptivě zasmál.

„Čemu se směješ?“ domáhala se odpovědi a přitom ho jemně kousala zuby. „Někdy ti to řeknu,“ slíbil. Prsty jí jemně masíroval páteř, poté jí začal pomalu kreslit vzrušující kruhy v dolní části jejích zad.

Ambra se prohnula jako štíhlá pružná kočka a dožadovala se podrobnější odpovědi na svou otázku, ale byla příliš unesená svou vlastní touhou, než aby na tom trvala. Gray dokázal být občas velmi tvrdohlavý. Navíc ji v tomto okamžiku zajímaly jiné věci. Prsty se dotýkala jeho hrudi a plně vnímala jemný vzrušující dotek jeho pokožky. „Myslím, že se mi líbí být navrchu.“

„Všiml jsem si.“ Jeho oči zářily. Posunul prsty o několik centimetrů níž a začal se dotýkat křivky jejích hýždí, až Ambra rychle zavzdychala a zavrtěla se.

Pocítila plnou sílu jeho mužství, které se vzpíralo pod jejím tělem a vědomí, že dosáhla tak okamžitého a silného výsledku, ji ohromně potěšilo. Znovu se zavrtěla tentokrát se smyslnou rozvahou a byla odměněna hlubokým zachraptěním.

Hladila ho po hrudi, po břiše a pak stále níž a níž, až byly její doteky škádlivé a mučivé.

„Miláčku, zahráváš si s ohněm.“

„Vím.“

„Raději se připrav na hašení plamenů.“ Rukama ji uchopil kolem boků a lehce ji nadzvedl do správné polohy.

„Kdykoliv,“ slíbila. Ambra ucítila první zkušební dotek a nehty se zabořila do svalnaté hrudi. Poté se jeho tlak zvětšil a s roztouženým napětím do ní pronikl. „ Ah, Grayi,“ zašeptala, když se na něm začala pomalu pohybovat.

Pak se ujala tempa a svou pozici si začala skutečně užívat. Gray se zdál spokojený až do posledních okamžiků předtím, než jeho vlastní vášeň měla vybuchnout.

„Teď, miláčku,“ naléhal na ni ochraptěle. Zlatavé odstíny v jeho očích byly velmi intenzivní.

„Víš to určitě?“ Nemohla odolat, aby ho neškádlila, i když napětí jejího sexuálního vzrušení bylo už na krajíčku.

„Jasně.“ Jeho ruce pevně sevřely její stehna.

„Však už to bude brzy,“ týrala ho smyslně a zvolnila tempo do pomalého trýznivého rytmu.

„Nemůžu už déle čekat.“

„Ale můžeš.“ Ještě více zpomalila rytmus a pak lehce vykřikla, když jí ještě pevněji sevřel stehna. „Myslím, že už ty tvoje hrátky déle nevydržím.“

„To má být vyhrůžka?“

Zasmál se velmi hlubokým a velmi sexy hlasem. „To si teda piš!“

Pohnul se, zvedl ji, vyklouzl zpod ní, rychle ji položil na záda a měl navrch. Zavzdychala rozkoší, když do ní opět vklouzl. Pevně zavřela oči.

„Obejmi mě nohama,“ přikázal jí Gray, jeho hlas ochraptělý vzrušením. Políbil ji na ňadro, když ho ochotně poslechla. „To je ono. Panebože, já z tebe zešílím.“

„Grayi, už to déle nevydržím.“ Tentokrát to byla Ambra, která prosila o vysvobození. Ještě více se k němu přitiskla a snažila se ještě o hlubší pocit. Její dech se zrychlil.

„Však už se brzy dočkáš,“ řekl a jemně se odtáhl.

„Ne, teď!“

„Jen ještě počkej.“

„Nemůžu už čekat. Jestli něco neuděláš, tak se rozpadnu.“

„Stejně se vždycky rozpadneš. I když jsi v mém objetí.“ Ještě chvíli ji svým vyčkáváním mučil.

„Grayi, prosím…“ Nevěděla, jestli se má smát, brečet nebo mu nadávat. Byla šílená touhou. Vášnivý oheň spaloval každičký kousek jejího těla a Ambra věděla, že ho buď musí uhasit nebo zešílí.

„Nejseš jediná, která můžeš škádlit.“ Ale i v jeho tváři se zračila těžko kontrolovatelná vášeň. Sám Gray už to nedokázal déle vydržet.

„Ale ty mě neškádlíš, ty mě mučíš!“

„Nikdy,“ ujistil ji s něžnou smyslností, která v ní vyvolala potřebu alespoň ho pokousat.

„Au!“

„Jestli okamžitě nesplníš svou manželskou povinnost, tak budu kousat dál,“ slibovala.

„Nemůžu se vzdát, když mi vyhrožuješ, to by byl špatný příklad.“

„Ale vzdáš se, viď,“ zaprosila měkce a ještě více tiskla svýma nohama jeho pas a trošinku se nadzvedla.

„Ano, panebože,“ zavzdychal a přestal se kontrolovat. Poté jeho tělo explodovalo, rozlil se v něm nádherný pocit uspokojení. Ambra rychle dýchala a vzdychala zároveň, a pak pořád dokola opakovala Grayovo jméno na znamení rozkoše a osvobození. Zmítali se spolu ve vášnivém objetí až dospěli ke klidným vodám uvolnění.

Po dlouhou dobu pak Ambra ležela pod Grayovým těžkým nasyceným tělem a zasněně hleděla do stropu. Její prsty líně hladily jeho záda, když přemýšlela o muži, který ji nyní objímal a o tom druhém, který si myslel, že by ji dokázal svést.

Ambra si uvědomila, že mohla porovnávat jejich další a další vlastnosti a Roarke by stejně prohrál. Nechápala nyní, jak mohla být tak okouzlena Roarkem. Kdyby tušila, co ji čeká v budoucnosti, nevyplýtvala by tolik citů na dobře vypadajícího automobilového závodníka.

Pak si však Ambra náhle pronikavě uvědomila, že by nedokázala ocenit Grayovu nabídku, kdyby nezažila traumatizující zkušenost s Roarkem. Některé životní lekce si prožila velmi důkladně. Podvědomě Graye velice silně objala.

Neochotně zvedl hlavu a podíval se na ni s úsměvem v koutcích úst. „O co jde?“

„Nic, jsem jenom šťastná.“

„Spokojená?“

Usmála se a nevšimla si jeho pozorného pohledu. „Velice.“

Nové číslo ‚Zářivých západů slunce‘ přišlo příští ráno. Ambra našla časopis v hromádce dopisů, které vybrala z poštovní schránky. Časopisem přitom vítězně mávala.

„Už je to tady! Článek paní Abercrombieové je uvnitř. Já si ho přečtu první. Nemůžu se dočkat, co tam všechno píše.“

Gray se opřel ve své otáčecí židli a zasténal. „Můžeš to docela klidně číst nahlas. Chci se dozvědět, jak moc praštěná Honoria Tyler Abercrombieová je.“

Ambra se zašklebila, posadila se do své židle a zbytek pošty hodila bez zájmu na stůl. Netrpělivě otevřela malý časopis a hledala v obsahu.

„Tady to je. ‚Použití falických metafor v poezii S.U.Twitchella‘, strana 23.“

„Už teď začínám být naštvaný.“

„A to jsem ještě ani nezačala,“ odpověděla Ambra vesele.

Zamračil se. „Ze jsi ještě ani nezačala?“

„Myslím tím, že jsem ještě nezačala číst.“

„Aha. Tak dělej a nenechávej mě v nejistotě.“

Ambra začala číst článek monotónním tónem. Paní Abercrombieová citovala stejné básně, o kterých se Gray zmiňoval ve svém posledním článku, ovšem docházela k naprosto odlišným závěrům. Článek končil na straně dvacet pět a Ambra jej dočetla s těžko potlačovaným nadšením.

„Z předchozích Twitchellových básní je jasné, že to není obyčejný vypravěč legend. Jeho cíle byly daleko složitější a vznešenější. Celá jeho poezie byla protkaná erotickými metaforami.

Twitchell byl evidentně posedlý přirovnáváním pistolí k mužství. Zbraně Divokého Západu jsou klasickými falickými symboly v jeho práci. Ale v tomto smyslu se jednoduše podílí na všudypřítomné mužské záhadnosti, o které později psali kronikáři Divokého Západu.

S.U.Twitchellova ojedinělá kvalita spočívala v tom, že daleko více využíval erotických narážek než ostatní básníci. Neomezoval se pouze na to, aby používal pistole jako erotické metafory. Ne, Twitchell šel skutečně ještě dál. Prakticky používal každý popis krajiny, každodenní západní artefakty a každou hrdinnou konfrontaci v nějakém metaforickém smyslu. Každý jeho verš je protkaný sexem.

V nedávném článku Cormicka Graysona ‚Poušť jako metafora pro psychickou izolaci‘ autorovi naprosto ušla pointa citovaných veršů. Grayson evidentně zapomíná na fakt, že Twitchell ve skutečnosti považuje neúrodnou půdu za symbol ženského odmítnutí. Pouze se můžeme dohadovat, jaký druh pragmatického odmítnutí zažil sám Twitchell ze strany nějaké ženy, ale je jasné, že to ovlivnilo celou jeho práci.

Můžeme se pouze dohadovat, že sám Twitchell měl pravděpodobně problémy se svou vlastní sexuální schopností. Nechápu, proč se pan Grayson rozhodl přehlédnout tento aspekt Twitchellova díla.“

Když Ambra dočetla poslední řádek tohoto článku, Gray vystřelil ze své židle a rychlými kroky přešel k oknu.

„Ta ženská je pořádně zamindrákovaná a navíc ani neumí správně číst poezii,“ informoval Ambru temně. „Sexuální metafory v Twitchellovi? Ha! To je absolutní nesmysl.“

Ambra se tvářila přemýšlivě. „Nevím, Grayi. Ale teď, když o tom přemýšlím, je docela dobře možné chápat některé verše v jeho práci jako erotické metafory.“

„To jsou nesmysly.“ Gray se prudce otočil a odkráčel zpět ke své židli.

„Proč?“ zeptala se Ambra nevinně.

„Proč? Tak já ti povím proč. Protože Sherborne Ulysses Twitchell byl tak špatný básník, že ho absolutně nemohlo napadnout, aby využil pistole nebo cokoli jiného jako erotické metafory. Pochybuji, že Twitchell vůbec věděl, co slovo metafora znamená.“ Opřel se o židli a vyzývavě se podíval na Ambru, jestli se pokusí popřít jeho závěr.

„Hm. To je velmi vysvětlující argument,“ přinutila se k souhlasu.

„Twitchell je skutečně hrozný básník, nemá cit pro rým, pro rytmus ani metrům. Nemá ani cit pro jazyk.“

„Už jsi pochopila, co jsem měl na mysli?“ Gray se nyní tvářil triumfálně. Usmál se s nebezpečnou jistotou. „Abercrombieová bude litovat, že se vůbec dotkla pera a papíru. Okamžitě musím její článek vyvrátit.“

„A co bude se zprávou pro Symingtona?“

„Ta ještě může den nebo dva počkat. Mnohem důležitější je, abych usadil Honorii Tyler Abercrombieovou.“

„Nechápu, jak si můžeš stěžovat na názory paní Abercrombieové týkající se metafor v Twitchellově práci. Konec konců ve svém posledním článku jsi napsal, že používá poušť jako metaforu pro osamělost. Jestliže dokázal použít jeden druh metafory, tak byl jistě schopný použít i jiný druh,“ prohlásila Ambra.

„Nebuď bláhová, Ambro. To všechno jsem si vymyslel.“

Ambře se úžasem rozšířily oči. „Skutečně vymyslel? Nebesa, Grayi, v tom případě si skutečně nemůžeš stěžovat na to, že si také paní Abercrombieová vymyslela několik myšlenek o jeho díle.“

„To tedy mohu,“ odpověděl mrzutě. „Já jsem autoritou přes S.U.Twitchella. Je to mé neodvolatelné právo vymýšlet si o něm, co se mi zachce. Ale nedovolím, aby Honoria Tyler Abercrombieová měla to samé privilegium. Já ji zničím.“

„Určitě ji zastrašíš.“

„Nevím,“ řekl Gray přemýšlivě. „Mám takový pocit, že ta ženská je tvrdá. Přesvědčit ji, aby toho nechala, mi možná dá zabrat.“

„Cože to chceš od paní Abercrombieové?“ zeptala se Ambra zvědavě. „Aby se vzdala?“

Grayův pohled se zúžil. „Nepochybná kapitulace. Nic jiného mě neuspokojí.“

Ambra byla překvapená. „Ježíši Kriste. Netušila jsem, že to všechno bereš tak vážně.“

„Ještě se o mně musíš dovědět několik věcí, Ambro,“ vysvětlil jí téměř něžně.

Ještě předtím, než se pustila do zbytku pošty, přemýšlivě se na chvíli zarazila. Uvažovala o tom, jak tichým a nenápadným způsobem odsunul téma týkající se Roarka Kelleyho pryč a jak vášnivě se s ní poté miloval. „To už mi také začíná být jasné.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Další den, krátce poté, co Gray odejel na přeložené jednání s Harrisonem, ji zavolali z antikvariátu. Ambra byla nadšená zprávou majitelky obchodu a o minutu později, poté co ji ujistila, že si knihu vyzvedne to odpoledne, zavolala sestře.

„Ambro, zrovna jsem na tebe myslela,“ řekla Cynthia v okamžiku, kdy uslyšela sestřin hlas. „Umírám zvědavostí, abych se dozvěděla, co se stalo mezi tebou a Roarkem. Našel tě? Zavolal ti?“

„To je krátká a nezajímavá historka. Ale jestli chceš se mnou odpoledne zajet do Seattlu, povím ti to celé po pořádku.“

„To beru. Chlapečka mi pohlídá paní Bensonová. Proč pojedeme do Seattlu?“

„V tamějším antikvariátu konečně objevili jednu sbírku, kterou možná napsal Sherborne Ulysses Twitchell na vrcholu svých tvůrčích sil.“

„Twitchellovy vrcholky byly zřejmě nižší než údolí některých jiných básníků,“ poznamenala Cynthia. „Gray si tu knihu objednal?“

„Ne, ale já ano. Bude to pro něho překvapení. Nic o tom neví.“

„Tak mě vyzvedni za půl hodiny. Drake už je celý netrpělivý.“ Cynthia zavěsila právě v okamžiku, kdy chlapeček začal ječet v zahradě.

Ambra položila sluchátko s tichým úsměvem. Pohlédla na blok před sebou a znovu si přečetla název, který si rychle zapsala před několika minutami, když mluvila s majitelkou antikvariátu. ‚Kaktus a pistole: Sbírka západních balad‘. Na titulní straně bylo místo jména autora uvedeno anonymní. Starý dobrý anonym, pomyslela si Ambra s úšklebkem. Básně v této sbírce musely být tak špatné, že se k nim Twitchell ani nehlásil.

„Nechápu to,“ řekla Cynthia o pár minut později, když Ambra směřovala se svým vozem na most přes jezero Washington. „Jak jsi se vůbec o té knize dověděla?“

„Před několika měsíci připravoval Gray článek pro jeden z těch malých časopisů, do kterých píše, myslím, že se jmenuje Básníci jihozápadu, a narazil na zmínku o této knize. Někdo z ní citoval krátkou básničku a napsal, že autor je neznámý. Gray říkal, že se mu zdá úžasně podobná Twitchellovým básním.“

„To byla tak špatná?“

„Jo.“ Ambra se zasmála. „Tak špatná. Nakonec se rozhodl, že to nemůže být Twitchell, ale já jsem si tím nebyla tak jistá, tak jsem nechala záznam v tom antikvariátu. Majitelka mi slíbila, že mi tu sbírku nechá, až se objeví a dnes skutečně zavolala.“

„Kolik tě bude toto malé překvapení stát?“

Ambra pokrčila rameny. „Ne mnoho. Deset dolarů nebo tak. Cokoli co vypadá nebo zní jako Twitchell většinou nevyžaduje příliš velkou sumu. Jak se má Drake?“

„Zdravě a vesele. Mám ho doopravdy ráda, ale musím ti říct, že se už těším, až se zase vrátím do práce.“

„Když budeš mít aspoň trochu štěstí, tak dostaneš svou práci v bance.“

„Když tak mluvíš o zaměstnavatelích…“

„Cp je s nimi?“ Ambra projela tunelem na konci mostu a směřovala do Seattlu.

„Ty zůstaneš u toho svého zaměstnavatele?“

Překvapená otázkou, Ambra věnovala své sestře rychlý pohled. „Co to má jako znamenat? Samozřejmě, že zůstanu s Grayem. Proč bych neměla?“

„Jsi teď jeho žena. Nezdá se ti to trošku podivné pracovat pro něho?“

„Ani v nejmenším. Nic se nezměnilo.“

Cynthia zůstala nepřesvědčená. „Nevím. Nedokážu si představit, že bych pracovala pro Sama. Vášnivě jsem do něj zamilovaná a obávám se, že citová stránka našeho vztahu by mohla narušovat naši obchodní spolupráci.“

„To není náš problém,“ ujistila ji Ambra suverénně. „Úspěšně už spolu pracujeme víc než tři měsíce. Nic se nezměnilo od naší svatby.“

„Vůbec nic?“

„Nic. Vždycky byl jeden z mých nejshovívavějších a nejmírnějších zaměstnavatelů,“ odpověděla Ambra a rychle se usmála.

„Ano, já vím, ale teď je také tvým manželem.“

„Není v tom žádný rozdíl. Profesionálně se mnou jedná tak jako vždycky. Jako s partnerem. Jsme spolupracovníci.“

„Ale je tím starším partnerem,“ upozornila ji Cynthia uhlazeně.

„No, ano, máš pravdu. Ale to nám nevadí. O co ti jde, Cyn?“

„Nevím,“ odpověděla sestra upřímně. „Jenom se snažím si představit, jak to mezi vámi dvěma funguje. Když jsi k němu šla pracovat poprvé, byla jsem si jistá, že to bude pouze dočasné zaměstnání. Musíš přiznat, že tvoje psaní na stroji není nejlepší.“

„To si uvědomil Gray hned na začátku,“ přiznala Ambra. Z nějakého důvodu měla Ambra z Cynthiina škádlení nepříjemný pocit. „Jenom tím chci říct, že respektuje moje obchodní schopnosti a využívá je ve své konzultační práci. O co ti doopravdy jde, Cyn?“

„Už jsem ti to řekla. Jsem zvědavá. V tvém vztahu ke Grayovi je něco fascinujícího, nemohu přijít na to, co to je.“

Ambra pokrčila rameny, když zabočila do Čtvrté ulice. „Nic na tom není, jsme přátelé. Obchodní spolupracovníci, kterým se spolu dobře pracuje.“

„A kromě toho ty jsi spokojená se svým manželstvím,“ uzavřela Cynthia.

Ambra protáhla obličej. „Co vám na tom slově tak vadí, že se všichni na mě tak divně díváte?“

Cynthia ji ignorovala. „Pověz mi, stále jsi se svým manželstvím tak spokojená i poté, co jsi se setkala s Roarkem?“

„Věř mi, setkání s Roarkem mě pouze přimělo k tomu, abych si uvědomila, jak dobře jsem se rozhodla, když jsem přijala Grayovu nabídku,“ prohlásila Ambra mrzutě. „Ten bastard.“

„Roarke?“

„Samozřejmě, Roarke. Těžko bych takhle mluvila o Grayovi. Chystal se, že způsobí potíže. Myslím, že mě chtěl vidět, aby na mně vyzkoušel, jestli ještě pracuje Kelleyovo kouzlo. Zřejmě mu zbyl nějaký volný čas, než opět začne závodit. Asi si myslel, že ten čas stráví se mnou.“

„Takže jeho pokus nebyl úspěšný?“

Ambra zavrtěla hlavou. „V žádném případě. Řekla jsem mu, aby se zbalil a odešel pryč. Už ho nechci vidět.“

„Řekla jsi mu, eh, že jsi spokojená se svým manželstvím?“

„Samozřejmě, že jo. A myslela jsem to doopravdy.“

„Kde jste se setkali?“

Ambra zaparkovala v podzemní garáži a vzala si kartičku z automatu. „V nákupním centru.“

„V centru? Dobrý bože. Jak podivné.“

„Co je na tom podivného?“ zeptala se Ambra zoufale. Vzpomněla si na Grayovo pobavení, když mu vyprávěla o tomtéž. „Kde jsem se s ním měla podle tebe setkat?“

„Nevím,“ řekla Cynthia a chechtala se. „ Ubohý Roarke. Muž jako on zřejmě není zvyklý na to, aby se s ním ženy setkávaly v živém nákupním centru. Tak neromantické.“

„Nechtěla jsem se s ním setkat vůbec,“ řekla Ambra hlubokým tónem, když vystupovala z auta. „Vyhrožoval mi, že se objeví u nás doma, když se s ním nesetkám.“

Cynthia zvážněla a v jejím hlase se odráželo ženské porozumění celé situace. „To by teda byl pěkný zmatek.“

„Jo.“

„Ale stejně by bylo zajímavé vidět, jak by se Gray zachoval.“ Ambra beze slov zavřela dveře.

„Ambro?“ Cynthia vystoupila a zamračila se na ni přes střechu auta. V jejích očích se náhle objevilo zklamání. „Co se děje, Ambro? Gray o Roarkovi asi neví, že jo? Říkáš, že jsi se setkala s Roarkem v nákupním centru?“

„Ano, setkala,“ Ambra si přehodila tašku přes rameno a pustila se k východu.

„A Gray to zjistil? Ambro, co se stalo?“

„Gray na mne čekal, když jsem se vrátila domů z centra. Jeho jednání bylo odložené.“

„Jaké jednání? Aha, už vím. Byl na jednání, když jsi se setkala s Roarkem. Takže se vrátil domů dřív než ty?“

„Jo.“

„Takže? Řeklas mu, že jsi trochu nakupovala v centru, ne?“

Ambra si povzdychla a přála si, aby se nikdy nezapletla do této stupidní konverzace. „Nešlo to. Gray je strašně chytrý.“

„Ach, bože.“

„Nebuď tak zděšená. Vůbec o nic nešlo. Řekla jsem mu o Roarkovi a také to, že jsem svou minulost perfektně zvládla sama.“

„Jak se tvářil?“

„Docela klidně. Cynthio, on a já jsme přátelé. A ti většinou v takových případech reagují klidným a racionálním způsobem.“

„Stejně…“ Cynthia zaváhala. „Copak nic neřekl, nic nepřátelského nebo podrážděného?“

Ambra se cítila pod tlakem. „Ne, nic takového neřekl. Jednoduše mi poradil, abych se s Roarkem už o samotě nesetkávala.“

„Poradil ti?“ Cynthiin hlas byl podivně tichý.

„Jasně.“

Cynthia si odkašlala. „To neměl žádný jiný názor na celou situaci?“

„Tak a teď už toho nesmyslného rozhovoru mám tak akorát dost,“ došla Ambře trpělivost. Nechtěla myslet na těch několik okamžiků během rozhovoru s Grayem, kdy pocítila odhodlání pod jinak klidným povrchem tohoto mírného muže. Byla to taková malá nepříjemná scéna, ale oba, ona i Gray, už to pustili z hlavy. O Roarku Kelleym se už ani jednou nezmínili. „Už jsem ti všechno pověděla. Pojďme si už povídat o něčem jiném.“

„To je tedy obdivuhodný muž,“ řekla Cynthia. Byla zmatená.

„Ano, to tedy je, že?“ Ambra věděla, že to zaznělo velmi spokojeně. Usmála se pro sebe, když vyšly z garáže a daly se dolů po ulici směrem k antikvariátu.

V obchodě se Ambra představila. Majitelka, kulatá zářící žena na začátku padesátky, jim předvedla vzácný svazek.

„Pokud vím, tak se mi ještě nestalo, že by někdo žádal tuto konkrétní knihu za celou dobu, co tu pracuji,“ řekla majitelka zdvořile, když jí podávala veliký, těžký, v kůži vázaný svazek.

Ambra zírala na mosazné rohy a vypracovanou kůži v mírném šoku.

„Nebesa. Netušila jsem, že je to tak těžké.“ Kniha byla téměř třicet centimetrů vysoká a vážila několik kilogramů.

„Všechno je to ruční práce,“ ujistila ji majitelka obchodu. „Víte, je také ilustrovaná,“ přesvědčovala žena za pultem svou zákaznici, když si uvědomila, že je zaskočená velikostí knihy. „Podívejte se dovnitř. Jsou to krásné, roztomilé perokresby.“

Ambra netrpělivě listovala těžkými stránkami. „Máte pravdu. Cynthio, jestliže se ukáže, že Twitchell také kreslil, kromě toho, že psal básně, tak to bude absolutně zlatá trefa. Dodá to Twitchellovi úplně novou dimenzi. Malířem a básníkem zároveň.“ Prohlížela si malou kresbu baru na živé jihozápadní ulici.

„Kdo však dokáže říci, jestli to skutečně maloval?“

Ambra se zašklebila. „Pravost potvrdí přece největší a nejznámější učenec přes Twitchella. Vzhledem k tomu, že kresba je stejně špatná jako poezie, myslím si, že o autorovi není pochyb. Gray si s touhle knihou skutečně užije.“

„Zdá se, že se v tom skutečně vyznáte,“ všimla si majitelka antikvariátu.

Ambra se usmála okouzlujícím způsobem. „Můj manžel je skutečnou autoritou na Twitchella.“

„Aha.“ Starší žena jí oplatila úsměv. „Líbí se vám tedy ta kniha? Tu jste chtěla?“

„Jsem nadšena. Kolik vám dlužím?“

Nakonec se ukázalo, že svazek je mnohem dražší, než nakolik ho Ambra odhadovala. Přesto když odcházely z obchodu, nadšeně jej před sestrou obhajovala.

„Bude stát za to už kvůli výrazu, který se mu objeví na tváři, až knihu otevře. Jestliže to není Twitchellova práce, pak je to skutečně skvělá napodobenina a už to samo o sobě je fascinující.“

„Proč?“ chtěla vědět Cynthia, když šly směrem k nábřeží.

„Protože Twitchell je tak strašně špatný básník, že je vysoce nepravděpodobné, že by ho chtěl někdo napodobovat. Ale to by musel být skutečně někdo padlý na hlavu,“ vysvětlovala Ambra.

Obě ženy se rozesmály najednou. Pak se dohodly, že se naobědvají v jedné ze samoobslužných restaurací u řeky. Daly si zeleninový salát a mísu vařených škeblí a našly si stolek chráněný před chladnějším listopadovým počasím. Pohodlně viděly na Elliottovu zátoku a pozorovaly živý lodní provoz. Den byl jasný a sněhem pokryté vrcholky Olympijských hor tvořily okouzlující pozadí pro jinak malebné uspořádání.

„Řekni mi něco, Ambro,“ začala Cynthia důvěrným tónem. „Co myslíš, že Graye na Sherbornovi Ulysseovi Twitchellovi přitahuje?“

Ambra překvapila sebe i svou sestru, když otázku vzala úplně vážně. „No, samozřejmě si přitom užije spousty legrace…“

„To vím, ale musí v tom být ještě něco jiného.“

„Pak je také jedinou světovou známou a uznávanou autoritou přes Twitchella,“ připomněla jí Ambra. Nabrala si salát a dívala se zamyšleně na trajekt, který právě opouštěl přístav a směřoval k jednomu z ostrovů, které se rýsovaly v dálce. „Myslím si, že Gray má rád Twitchella proto, že navzdory tomu, že ten chlap byl tak špatný básník, nachází v jeho práci podstatný kus Divokého Západu. Vybájeného nebo smyšleného, to je jedno. Prostě takového, kterému všichni do určité míry věříme. Jsou v něm poctiví chlapi bojující proti špatným, spolehlivost, spravedlnost a tak dál. Téměř všechno, co Twitchell napsal, má něco společného s morálním kodexem Divokého Západu. Jeho pistolníci, honáci a farmáři jsou vždycky světem unavení, jsou opuštění nebo osamocení, ale vždycky svým způsobem čestní. Ti správní chlapi vždycky udělají to, co je potřeba udělat. Dávají pozor na sebe i na všechny, kteří jsou na nich závislí. Dohlížejí na to, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost, a aby nevinní lidé byli v bezpečí, i když se musejí starat o věci bez pomoci státního práva a výkonné moci.“

„Něco z toho všeho působí na Graye?“ zeptala se Cynthia chápavě.

Ambra přikývla. „Myslím, že ano. Věřím, že kdyby žil před sto lety, určitě by žil na Západě a zkoušel své šance u hranic. Něco v něm mi připomíná charaktery osob z Twitchellových básní.“

„No, díky bohu, že nenosí zbraň u svého opasku,“ řekla Cynthia dramaticky, ale v jejích očích bylo nové porozumění.

Ambra se zachvěla. „Ano, díky bohu za to.“ Náhle se zarazila, když zachytila podobu známé tmavé hlavy.

„Ambro, co se děje?“ Cynthia se ohlédla přes rameno a spatřila Roarka Kelleyho, který k nim právě mířil. „Ale né. To je Kelley.“

„Musel nás sledovat.“ Ambra byla rozzuřená. „Ten bastard. Čeho si myslí, že dosáhne, když mě bude pořád takhle honit?“ Začala sbírat papírové ubrousky a talíře, ze kterých jedly. „Pojď, Cyn, jdeme odtud.“

Ambra a Cynthia se právě postavily, když k nim Roarke přišel. Pomalu chlapecky se usmál a příjemně kývl na Cynthiu. „To je ale překvapení, že jsem tady na vás dvě narazil.“

„Ano, to tedy je,“ odsekla Ambra. „Jestliže se tento zvláštní druh náhod bude opakovat, ohlásím to na policii, Roarku. V tomto státě totiž platí zákony proti obtěžování.“

„Obtěžování?“ vypadal hluboce dotčen.

„Mohl bys také mít pěkné nepříjemnosti,“ zdůraznila Ambra jemně. „Bylo by to špatné pro tvou pověst automobilového závodníka.“

„O svou pověst se dokážu postarat sám,“ prohlásil významně. Jeho modré oči zářily pobavením. „Nemusíš přede mnou utíkat, drahoušku. Chci s tebou jenom mluvit.“

Ambra neodpověděla. Začala být nervózní. Ignorovala Roarka a pohlédla na sestru. „Můžeme jít, Cyn?“

„Jsem připravená,“ Cynthia se zřejmě rozhodla, že bude následovat Ambru. Neurčitě se usmála na Roarka a obešla ho. „Omluvte mne, prosím.“

Roarkovo pobavení zmizelo. „Ambro!“

Ambra se neohlédla. Vyhodila zmačkané ubrousky do nejbližšího koše a šla pořád dál.

„Nemůžeš stále utíkat, Ambro, a ty to víš,“ zavolal za ní Roarke.

Ambra šla rychle po chodníku se Cynthiou po svém boku. „Zatraceně,“ zavrčela zuřivě. „Možná, že Gray měl pravdu.“

„Pravdu v čem?“ Cynthia se jakoby zvědavě ohlédla.

„Pravdu v tom, že jsem to neměla řešit s Roarkem o samotě.“

„Hmmm.“ Cynthia vypadala zamyšleně. „Možná, že měl pravdu, Zdá se, že Kelley začíná být velice vytrvalý, že?“

„Neumí prohrávat,“ vysvětlila Ambra. „Myslím, že Roarke získal vždycky to co chtěl.“

„A teď chce tebe?“

Ambra se ušklíbla. „Jestliže chce, tak jen proto, že mu bylo řečeno, že mě mít nemůže. Kdybych najednou všechno opustila a utíkala za ním, brzy bych byla ve stejné situaci, ve které jsem byla tehdy v Kalifornii.“

„A to nechceš, protože jsi se rozhodla, že dáváš přednost tiché spokojenosti před žhoucí vášní a pocitu bezhlavé zamilovanosti, nemám pravdu?“

Z nějakého důvodu sestřin napůl pobavený komentář Ambru popudil. „Správně,“ souhlasila podrážděně. „Také dávám přednost muži, kterému věřím, který se nepoflakuje s jinými ženami, zatímco přísahá, že mě miluje. Muži, který ví, co znamená slovo závazek.“

Roarke nesledoval obě ženy, když se vracely rychle ke garážím. Ambra dojela domů s pocitem úzkosti, který nechtěl zmizet. Věděla, že si doopravdy nedělá starosti s Roarkem Kelleym. Znepokojovala ji Grayova reakce, až mu řekne, co se dnes stalo. Tentokrát však v tom byla zcela nevinně. Nebylo její vinou, že se opět setkali. Ale měla strach, že se Gray naštve. Částečně se obávala, že muž se kterým uzavřela takové uspokojivé, přátelské a rovné manželství, neprojeví dostatečné porozumění pro tuto situaci.

Gray opustil halu vysoké lesklé budovy, ve které byly kanceláře Harrisonovy firmy, a zamířil k parkovišti, kde stál jeho mercedes. Už se těšil domů, na to jak si rozváže kravatu, sundá sako a stráví večer se svou ženou. Příjemná domácí rutina, která začínala sklenkou před večeří, pokračovala pomáháním Ambře v kuchyni a končila povídáním si o všem, co se ten den seběhlo, se přesně jak očekával, stala zvykem. Byl skutečně šťastný, že se oženil s Ambrou.

Se svým životem v těchto dnech byl naprosto spokojený. Poprvé v životě byl jeho svět téměř kompletní. Vlastně si ani plně neuvědomoval, o co se připravil, dokud Ambra Langleyová nezaťukala na jeho dveře před třemi měsíci. Ambra Langley Graysonová nyní, jak si připomenul s pocitem hlubokého vlastnického uspokojení, byla jeho žena.

Byla jeho, i když ona sama tuto skutečnost ještě plně neakceptovala. Věděl, že o jejich vztahu v tomto ohledu nechce ještě přemýšlet. Právě nyní se nacházela v procesu, kdy se přizpůsobovala roli ženy a milenky. Zjevně se tak však dělo, aniž by se ptala podrobně na vlastní či jeho pocity. Stále ještě potřebovala trochu času. Některé bariéry tu ještě byly, ale rychle je překonávala. Ambra mu dala už téměř vše, i když si to ještě plně neuvědomovala. Až si to uvědomí a přijme to, Grayův svět bude perfektní a kompletní.

Nespěchal. Byl trpělivý.

Přemýšlel o své vlastní trpělivosti, když si uvědomil, že se za jeho zády změnila atmosféra. Automaticky šel dál, dokud se nedostal ze sevření dvou zaparkovaných aut. Poté Gray rychle ustoupil a otočil se tváří v tvář tomu, co vyburcovalo jeho staré instinkty. Z nějakého důvodu jej vůbec nepřekvapilo, že spatřil Rogera a Ozzieho, jak ho zezadu obkličují.

„Dobré odpoledne, chlapci,“ řekl Gray klidně. „Nic ve zlém, ale vypadáte tady v tom ohozu trochu divně.“ Pravděpodobně už byli úplně zmrzlí v lehounkých nylonových bundičkách, pomyslel si. Podezříval je, že pod nimi měli jen košile s krátkými rukávy, které byly tak oblíbené v Tucsonu. Jejich oblečení doplňovaly džíny a kecky. Asi je příliš nechránilo před chladným listopadovým vzduchem. Zamračili se na Graye a strčili ruce do kapes svých bund.

„Pan Delaney nás poslal, abychom si s vámi znovu promluvili,“ zavrčel Roger.

„Napadlo mě, že jste sem pravděpodobně nepřišli pouze proto, abyste mě navštívili.“ Gray vyčkával, co se bude dít. „Podle pana Delaneyho jste dosud neodevzdal zprávu Symingtonovi. Pan Delaney chce, abyste si jasně uvědomil, že ten obchod se Symingtonem se musí uskutečnit.“

„Pak by ovšem pan Delaney měl tuto záležitost projednat se Symingtonem. Já neuvažuji o koupi toho komplexu, Symington o tom uvažuje.“

„Delaney říká, že Symington udělá cokoliv, co mu doporučíte,“ zavrčel Ozzie.

„To je na omylu. Symington si dělá své vlastní závěry. Jsem pouze konzultant. Teď kdybyste mě omluvili, chlapci, mám ještě něco na práci.“

„Je mi líto, Graysone.“ Rogerův hlas vůbec nezněl lítostivě. Pravda byla, že jeho hlas byl mrazivý a prozrazoval vyčkávání. „Nebude to zas tak jednoduché.“

„Pro mne to jednoduché je,“ informoval ho Gray. „Podívejte se, děti, už jste se pokoušeli mě uplatit i vyhrožovat mi zmlácením. Nic z toho nezabralo, tak proč to nezabalíte a nejedete domů?“

Ozzie výhružně zaklel. „Neříkejte nám tak!“

„Promiň.“ Teď to byl Gray, který se pro změnu netvářil příliš lítostivě. „Ale přesně tak se chováte, jako děti. Jako pár mladých dorostenců, kteří nevědí, co to znamená kopat první ligu. Dejte na mou radu a nepleťte se do toho. Delaney už musí být zoufalý, když se pokusil využít vás dva.“

Roger se pohnul dopředu a udělal několik kroků, jeho hezký obličej byl znetvořený zlostí. „Jste na omylu, víte. Zatím jsme se vás pouze pokoušeli uplatit. Nikdy jsme se ani nedostali k tomu, aby jsme se vás pokusili zmlátit. Vaše žena nás podvedla, když si zahrála na vašeho tělesného strážce.“

Grayova tvář se mrzutě zkřivila. „Už ten fakt, že se jí to tak jednoduše podařilo, potvrzuje můj názor. Oba jste jí na to skočili a spolkli i s navijákem. Byla to docela legrace. Bavil se stejně dobře

i váš šéf?“

„Pobavil se tak dobře, že se rozhodl, že bychom se měli za vámi vypravit a pokusit se provést několik změn,“ řekl Ozzie s rozmyslem. Gray neřekl nic. Podíval se na Ozzieho a usmál se.

„Vy si myslíte, že žertujeme, že jo?“ cedil Ozzie mezi zubama.

„Ne, myslím si, že jste pitomci.“

„Chcete se dozvědět, o jaké změny půjde? Myslím, že se vám nebudou líbit. Tentokrát půjde o některé důležité změny. Ta vaše dáma už si například nebude hrát na vašeho tělesného strážce. Pan Delaney si myslí, že možná budete mít větší porozumění pro jeho situaci, když vyzkoušíme naši sílu na ní.“

Gray se nepohnul, ale jeho chladné ostražité vědomí, které ho naplnilo v okamžiku, když si uvědomil, že je sledován, bylo najednou tisíckrát intenzivnější. Výraz v jeho tváři se nezměnil, ale výraz v jeho očích byl najednou velmi, velmi nebezpečný. Ani Roger, ani Ozzie si toho zřejmě nevšimli a pokud ano, tak jednoduše nepochopili, co se stalo.

„Vy dva už tu nejste vítaní. Navrhuji vám, abyste se vrátili do Tucsonu a trénovali golf.“ Gray se otočil a klidně odešel ke svému mercedesu, aniž by se obtěžoval tím, že by se ohlédl.

Roger a Ozzie se ani nepohnuli a Gray hladce nastoupil bez dalších nepříjemností do auta. Zmizeli z dohledu, když vyjížděl s mercedesem z parkoviště. Gray jel domů se zachmuřeným přemýšlivým výrazem. Jednání s Rogerem a Ozziem nebude problém.

Problém bude, jak jednat s Ambrou.

Nemohl jí říct pravdu. Nepochopila by, co chce udělat. Nevěděla příliš mnoho o lidech jako byl Roger a Ozzie a Gray tušil, že by jednoduše odmítla odjet z města na několik dnů, jestliže by ho podezírala, že se chce vypořádat s tucsonskou dvojicí sám.

Jistě by trvala na tom, aby zavolal policii. Vyděsila by ji myšlenka, že Gray chce vzít záležitosti do svých vlastních rukou. Chtěla by stát po jeho boku jako tehdy v Tucsonu. Gray si vůbec nepřál, aby se vyskytovala někde nablízku až si bude vyřizovat účty s Rogerem a Ozziem. Díky své odvážné povaze by velmi snadno mohla přijít ke zranění. Tato myšlenka byla naprosto nesnesitelná.

Když tak o tom všem uvažoval, zjistil, že nemá jiné východisko. Ambra musí na několik dnů odjet z města. Musí přijít na to, jakým způsobem ji přinutí, aby odjela, aniž by věděla, proč vlastně musí odjet.

Gray tušil, že pravděpodobně stojí před první skutečnou hádkou se svojí ženou. Pravděpodobně si ani neuvědomila, jak moc se k takové situaci přiblížili, když onehdy „diskutovali“ o Roarku Kelleym, pomyslel si mrzutě.

Roarke Kelley. Gray si pro sebe opakoval jeho jméno a rukama ještě pevněji sevřel volant. Kelley byl tou odpovědí. Gray věděl, že nyní už má odůvodněnou výmluvu, aby mohl sehrát přísného manžela.

DESÁTÁ KAPITOLA

Ambra seděla schoulená v křesle před velikými širokými okny v obývacím pokoji, když uslyšela, že přijíždí mercedes. Nepodívala se ven. Stále ještě si pročítala, co napsala na první stránku velkého svazku, který zakoupila odpoledne.

Posadila se s perem v ruce a úmyslem napsat vtipné věnování Grayovi. Pohrávala si s krátkým napodobením veršů, které by připomínaly Twitchella. Už si připravila dvě nebo tři možné veršovánky. Když se však dotkla perem papíru, napsala impulsivně něco úplně jiného, než co původně chtěla. Teď pouze seděla a dívala se na slova. Přemýšlela, proč jí trvalo tak dlouho, než rozpoznala pravdu.

Když se vstupní dveře otevřely, trhla sebou. Rychle zavřela knihu a nacpala ji zpátky do papírového pytle. Položila ji na kraj stolu právě v okamžiku, kdy Gray vstupoval do pokoje. Ambra se na něj podívala s milým úsměvem, který zmizel, když si uvědomila neznámou tvrdost, která z něho vyzařovala. Pomalu vstala ze židle s otázkou v očích. Rychle k němu šla, stoupla si na špičky a políbila ho na rty na přivítanou. Jeho rty se však pod jejími ani nepohnuly. „Grayi? Něco se stalo?“

„Záleží na tom, z jakého pohledu se na to díváš.“ Shodil ze sebe sako. „Nalej mi panáka, Ambro. Nalej si také. Oba to budeme potřebovat.“ Odešel do haly a zamířil k jejich ložnici.

„Grayi!“ Ambra teď už skutečně ustaraná, spěchala za ním. „Proboha, řekni mi, co se děje!“

Stál před zrcadlem a rozepínal si košili. Jejich oči se setkaly v odrazu zrcadla a Ambra ztuhla.

„Musíme si trochu popovídat o Roarku Kelleym,“ řekl Gray tiše.

Ambra cítila, jak zbledla. Byla ohromená. V tom okamžiku jí byla jasná pouze jediná věc. Věděl, že se dnes setkala s Roarkem.

Nikdy předtím ještě Graye v takové náladě nespatřila. Musela přiznat, že náznaky jeho tvrdého chování již tušila ode dne, kdy jí doporučil, aby se už s Kelleym nikdy nescházela o samotě. Vyschlo jí v ústech. „Ty chceš mluvit o Roarkovi? Grayi, jak jsi se to dozvěděl? Chci říct, jak jsi to mohl, proboha, uhádnout? Chtěla jsem ti vyprávět o tom, co se dneska stalo. Nechci si nechávat nějaké tajnosti. Právě jsi vešel do dveří. Ještě jsem neměla šanci, abych ti to vysvětlila.“

Rychle se otočil, jeho pohled se zúžil. Ambra by v tom okamžiku přísahala, že na chvilku vypadal překvapeně. Ale to bylo vyloučené, protože už evidentně věděl, že dnes viděla Roarka. Nakonec, jaký jiný důvod by ho přiměl, aby o tomto tématu opět hovořil?

Zvláštní výraz v jeho pohledu zmizel a vrátila se mu chladná přísnost. „Dobrá, poslouchám. Vysvětluj.“

Ambra se všemožně snažila, aby opět nad sebou získala kontrolu. Její směšná reakce na Grayovu chmurnou náladu byla neuspokojivá. Byla zoufalá nad sebou i nad tím, jak se choval. Zvlhly jí dlaně. Bezmyšlenkovitě si je otřela o džíny a neuvědomila si, že Gray se na ni dívá s hlubokým a přemýšlivým zájmem.

„Není toho mnoho,“ Ambra bezradně pokrčila rameny. „Cynthia a já jsme byly dnes v Seattlu, trochu jsme nakupovaly a poté jsme si zašly na oběd k řece. Roarke se ukázal během oběda. Okamžitě jsme odešly. Tím to končí.“ Zamračila se. „Nechápu, jak ses o tom mohl dovědět. Ale ujišťuji tě, že jsem v žádném případě o tom nechtěla mlčet.“

„Skutečně ne?“ Stál tam s košilí rozepnutou, ruce v bocích a s nohama mírně od sebe. V očích měl záhadný výraz.

„Samozřejmě, že ne. Ale stále nechápu, jak –“ Náhle se zastavila a hleděla na něj šokovaná. „Přece se s tebou Roarke nespojil, že ne? Řekl ti… řekl ti něco? Jestliže ano, můžeš si být jistý tím, že lhal. Dávám ti své čestné slovo, že se dnes nic nestalo a že jsem ho žádným způsobem k ničemu nepovzbuzovala.“ Zhluboka se nadechla a řekla překvapivě pevným hlasem: „Co se děje, Grayi?“

„Nic, s čím bych se nedokázal vypořádat. Sám.“

Její oči se údivem rozšířily. „A co tohle jako má znamenat?“

Gray si ji dlouho pozorně prohlížel, pak ze sebe strhl košili a odešel ke skříni, aby si vyndal tmavý střízlivý svetr. Silné svaly na jeho ramenou se mírně napnuly. „Chci, abys na pár dnů, Ambro, odjela z města.“

„Odjet z města!“ Byla tak překvapena, že nenacházela další slova.

„Pošlu tě na zbytek týdne do Vancouvru.“

„Do Vancouvru?“ Bylo to čím dál, tím bláznivější. Byla pouze schopna opakovat jeho slova. „Do Vancouvru v Kanadě?“

„Přesně tak. Mám tam přátele. Mitche a Lacey Evansovy. Už jsem ti o nich vyprávěl. Zůstaneš u nich.“ Natáhl si svetr a opět k ní stál čelem.

Ambra na něj zírala v šoku s otevřenou pusou. „Ty mě pošleš do Kanady? Aby jsi mě měl co nejdál od Roarka? Tomu nevěřím. Grayi, ujišťuji tě, že to přeháníš. To se ti nepodobá. Co ti, proboha, Roarke řekl, že se najednou chováš takhle?“

„Nic nepřeháním,“ řekl tiše. „Jednoduše tě posadím do letadla do Vancouvru dnes večer. Měla bys začít balit. Mitch a Lacey tě budou čekat na letišti.“

Ambra se konečně dokázala probojovat neskutečnou mlhou, která ji začala zamlžovat mozek. Poprvé jí přišel na pomoc vztek. Hrdě vstala a podívala se svému manželovi do tváře. „Tvoji přátelé klidně mohou jít na letiště, jestliže chtějí, ale já v tom letadle nebudu, a tím končím. Nepošleš mě jednoduše z města, protože ti Roarke Kelley lhal. Cynthia byla se mnou dnes odpoledne, když jsme narazily na Roarka. Můžeš se jí zeptat, co se stalo. Nebudu tady čekat na to, až mě budeš obviňovat z… z nevěry na základě toho, co ti vyprávěl takový chlap, jako je Kelley. Už jsem ti přece říkala, že jeho slovo za mnoho nestojí!“

„Neobviňuji tě z ničeho. Jednoduše jsem opatrný. Jdi si zabalit, Ambro.“ V jeho hlase se objevil tichý příkaz, který byl velmi neobvyklý. Toto nebyl muž, kterého znala v uplynulých třech měsících. Toto byl cizinec, který jí začal nahánět strach. „To mi nemůžeš udělat, Grayi. To nám nemůžeš udělat.“

„Za patnáct minut odjíždíme na letiště.“ Prošel kolem ní a šel k telefonu, aby zavolal Mitche. „Grayi, prosím tě, poslouchej mě.“

Zoufalost v jejích slovech jej konečně přinutila, aby se zastavil. Ambra na okamžik pocítila zákmit naděje, který však brzy zmizel. „Promluvíme si o tom, až se vrátíš z Vancouvru. Dávám ti své slovo, Ambro. Ale právě teď chci, abys opustila město. Vypořádám se s tím vším sám.“

„K čemu to bude dobré, když budu pryč?“

„Budeš z Kelleyho dosahu.“

„Copak ti vyhrožoval, že se mnou uteče? To je blbost, nikdy bych s ním nešla!“

„Nechci nic riskovat. Jako tvůj manžel se o tebe musím postarat. Snažím se to udělat za daných okolností co nejlépe. Budeš mi muset věřit.“

Zmizel v kanceláři a nechal tam Ambru, jak se za ním dívala. Její mysl se zmítala v bolesti a panice. Nedokázala uvažovat logicky. To všechno přece nemůže být pravda. Nebyla přece nějakou pochybnou ženou. A Gray nebyl přísný, dominantní manžel, který by se považoval za velitele a pána své ženy. Nic z toho všeho nedávalo smysl.

Ambra o tom stále ještě přemýšlela, když vystupovala z letadla ve Vancouvru. Byla jako omámená a bylo to na ní vidět. Dvojice, která jí přišla naproti, měla ve tvářích zvědavý výraz.

„Vy jste Ambra Graysonová?“ Žena, která byla asi v Ambřině věku, byla malá a drobná. „Jsem Lacey Evansová a toto je můj manžel, Mitch. Gray nás požádal, abychom vám přišli naproti.“

„Těší mě,“ odpověděla Ambra strnule. Mitch byl o několik roků starší než jeho žena a trochu nabíral na váze. Vlasy měl tmavě hnědé a jeho oči měly velmi zajímavý zelený odstín. Usmíval se na ni, ale něco v jeho očích jí náhle připomnělo Graye. Nebyl tu žádný logický důvod pro jakoukoliv podobnost. Oba muži si vůbec nebyli podobní. Cítila se hrozně divně. Tito lidé musí vědět, proč je tady.

Bylo to ponižující. Kdyby přestala myslet na to, jak pokořující to vše pro ni bylo, jistě by našla způsob, jak se Mitchovi a Lacey vyhnout. Pravda byla, že Gray jí dal jen velmi malou příležitost, aby přemýšlela o celé situaci. Nějakým způsobem měl celou situaci naprosto v rukou. Poprvé ji napadlo, jaký druh přátelství vlastně pojí Graye s Mitchem Evansem.

„Musíte mít hlad,“ řekla Lacey záměrně vesele. „Je to jenom krátký let ze Seattlu a na palubě letadla zřejmě nic moc neservírují, že? Pokud by vám to nevadilo, mohli bychom se navečeřet ve městě. Je tu perfektní nová indická restaurace, kterou chceme vyzkoušet. Když máme hosta, tak alespoň máme záminku.“

„To jsou všechna zavazadla, která máte s sebou?“ řekl Mitch, když zvedl Ambřinu tašku.

„Ano, přesně tak. Neměla jsem příliš mnoho času na balení a pak neočekávám, že tu zůstanu příliš dlouho.“ Ambra slyšela, jak její hlas ztrácí na jistotě a uvědomila si, že se musí dát dohromady. Chovala se jako idiot.

Mitch si zřejmě neuvědomoval její omámený stav. Jeho zelené oči si ji prohlížely se skrývanou zvědavostí. „Ne, domnívám se, že tu nezůstanete dlouho. Gray se o věci postará svým obvyklým stylem a poté se zase můžete bezpečně vrátit domů. Byli jsme docela překvapeni, když nám řekl, že se oženil. No, bylo právě na čase.“

Lacey se usmála na Ambru. „Mysleli jsme si, že nikdy nenajde tu správnou ženu. Měli bychom ho znát lépe. Gray vždycky dělal věci svým vlastním tempem a svým vlastním způsobem a taky se mu to daří, že?“

Ambra přikývla a uvědomila si, že nemá co odpovědět. Zaměstnávala ji skutečnost, že Mitch a Lacey Evansovi o ní vědí vše i o důvodu, proč je tady. Ambra byla v tom okamžiku v hrozných rozpacích, překonaly dokonce její hněv, který bublal někde hluboko uvnitř.

Její hostitelé se nezmínili ani slůvkem o Roarku Kelleym, když odjížděli do města. Vedli živou konverzaci, jako by cítili, že se Ambra ještě nedokázala vyrovnat s novou skutečností. Vancouver se mohl pochlubit přirozenou vznešeností, která každého oslnila. Za normálních okolností by Ambra ocenila krásu zdejšího panorama jako každý jiný návštěvník. Ale dnes večer toho nebyla schopna.

Seděla na zadním sedadle auta a pokoušela se věnovat pozornost přátelským cizincům. Ale její mysl byla zaměstnaná otázkami, na které neznala odpověď. V okamžiku, kdy je Mitch vedl ke krásně vyzdobené indické restauraci, se Ambra konečně trochu sebrala. Poprvé si uvědomila, že jí Gray nedal žádnou šanci. Jednoduše jí dal jasně najevo, že od ní očekává naprostou podřízenost a pak ji prostě odvezl na letiště, kde se ujistil, že nastoupila do letadla. Cítila se ztraceně. Gray jednoduše chladně a rozvážně využil jejího zmatku.

Seděla u stolu s Mitchem a Lacey a studovala umný jídelníček. Přiměla se, aby si vybrala jídlo a její pokus, aby se soustředila na konkrétní myšlenku, byl úspěšný. Když položila jídelníček, poprvé byla schopná čelit chápavým pohledům Mitche a Lacey.

„Předpokládám, že oba víte naprosto přesně, proč jsem k vám byla takovým způsobem poslaná?“ začala zdvořile.

Mitch neodpověděl. Jeho zelené oči prozrazovaly usilovné přemýšlení. Byla to Lacey, která se k ní naklonila s jemným chápavým sympatickým výrazem. „Nemusíte si s tím dělat starosti. Gray řekl Mitchovi všechno o tom hrozném Kelleyovi, který vás stále obtěžuje. O všechno se postará a mezitím jste u nás vítaná. Gray je starým Mitchovým kamarádem, víte. Mitch pro něho udělá cokoliv.“

„Skutečně to tak je?“ přizpůsobovala se Ambra novinkám. „Jak dlouho se znáte s mým manželem, Mitchi?“

„Léta,“ odpověděl Mitch lehce. „Gray a já jsme před několika léty spolu pracovali.“

„Vy jste Američan?“

„Přesně tak. Přijel jsem sem na návštěvu, když jsem skončil svou práci. Potkal jsem tu Lacey. Ona je Kanaďanka, jak jste asi poznala podle jejího přízvuku.“ Lacey se na něj zadívala s protestem v očích. „Potom jsem už neměl mnoho důvodů, abych se stěhoval zpátky přes hranice.“ Usmál se na svou ženu. „Když budeme mít štěstí, tak se k nám Gray připojí, až vše v Bellevue vyřídí.“

„Nemá tam už co vyřizovat,“ řekla Ambra důrazně. „Samozřejmě kromě svých hyperaktivních představ.“

Lacey překvapeně zamrkala. „Nerozumím tomu.“

„Ani já ne,“ řekla Ambra zamyšleně. „A čím víc o tom přemýšlím, tím méně tomu rozumím. Musí přece vědět, že Kelley neznamená žádnou hrozbu pro naše manželství.“

Mitch ji bedlivě pozoroval. „Proč by si neměl dělat starosti s tím chlápkem? Já bych si, sakra, dělal starosti, kdyby nějaký bývalý přítel přišel a začal obtěžovat Lacey.“

„Muž a žena si musí navzájem důvěřovat,“ řekla Ambra smutně. „Myslela jsem si, že mi Gray důvěřuje.“

Lacey se kousala do rtu. „Jsem si jistá, že Gray nenaznačuje, že by vám nedůvěřoval. Snaží se vás chránit.“

„Před Roarkem Kelleym? To je směšné. Já si vůbec neumím představit, že bych s tím mužem utekla. Jsem vdaná za Graye a jsem mu oddaná. Ví to. Alespoň jsem si myslela, že to ví.“

Mitchovi už to začínalo být nepříjemné. „Určitě to nemá nic společného s nedostatkem důvěry,“ řekl mrzutě.

„Jenom by mě zajímalo, co si Gray myslí, že s Roarkem udělá,“ ucedila Ambra.

„Nedělejte si starosti s Grayem, ví co dělá,“ ujistil ji Mitch nyní už veseleji. „Vždycky věděl, co dělá. Ten chlap má trpělivost a vytrvalost ďábla nebo svatého. Tím jsem si nikdy nebyl jistý. Také má štěstí.“

„Nepotřebuje žádnou z těch věcí, aby se vypořádal s Roarkem Kelleym,“ řekla Ambra temně. „Stačí, když bude Roarka ignorovat, je to totéž, jako by vyvíjel jakoukoliv aktivitu.“

Přibližně o tři sta kilometrů dál v Bellevue Gray procházel domem a přemýšlel o tom, jak je to tam bez Ambry opuštěné. Chodil z pokoje do pokoje a uvědomoval si hlubokou lovcovu trpělivost, která se v něm usadila. Nemusel svou kořist pronásledovat. Roger a Ozzie přijdou za ním, jestliže ne dnes večer, pak nejpozději zítřejší noc. Ani jeden z těch mladých pořízků nebude ochoten déle čekat. Gray byl na ně připravený. V okamžiku, kdy vstoupí na jeho území, udělají osudnou chybu. Vstoupí do pasti.

V kuchyni si udělal šálek čaje a pak se odebral zpět do obývacího pokoje. Jeho pohled se zastavil u zabaleného balíčku, který ležel na okraji stolu. Muselo jít o něco, co Ambra koupila to odpoledne v Seattlu.

Rozbalil balíček a zjistil, že se dívá na těžký svazek s mosaznými rohy. Okamžitě ho zaujal. Postavil šálek, otevřel knihu a spatřil věnování na první straně. Velmi dlouho tam jen stál a četl si je stále dokola. Poté s velkou péčí odnesl knihu na černý gauč a sedl si. Část jeho trpělivosti najednou ustoupila velké touze. Chtěl Ambru zpátky, a to co nejdříve.

Ale nejdřív se musí vypořádat s Rogerem a Ozziem.

Jako znalkyně by Cynthia bez pochyb ocenila ohromné nákupní centrum, pomyslela si Ambra mrzutě, když se poslušně ploužila za Lacey Evansovou. Za normálních okolností, přiznávala si Ambra, by pro ni bylo zábavné prozkoumávat módní kolekce v malých obchodech a velkých obchodních domech. Dva telefonní hovory z předchozího večera jí objasnily, v jak abnormální situaci se nachází. Teď už se na Graye nehněvala, teď si o něj dělala starosti.

První hovor byl frustrující. Mitch a Lacey trvali na tom, že po večeři zavolají Grayovi, aby mu řekli, že Ambra šťastně dojela a že se u nich už usadila. Mitch vytáčel číslo, ale po několika žoviálních poznámkách náhle předal sluchátko Ambře. Nemohla dělat nic jiného, než si od něj telefon vzít.

„Všechno v pořádku, Ambro?“ zeptal se Gray něžně.

„Chci domů.“

„Brzy to už bude. Slibuji ti to. Líbí se ti Mitch a Lacey? „Chci domů.“

Gray si povzdechl. „Vím. Za několik dnů přijedu a odvezu tě.“

„Zřejmě mě neposloucháš, Grayi.“ Ambra si roztrpčeně uvědomovala, jak se Mitch a Lacey pokoušejí neposlouchat. Dívala se na světla Vancouvru velkým oknem. „Ublížil jsi mi, jsem naštvaná a chci domů.“

Na druhém konci telefonní linky bylo ticho. „Ty chceš přijet domů, i když jsi naštvaná a ublížená?“

„Chci domů, abych ti mohla zakroutit krkem.“ Ambra už nečekala na další odpověď. Tiše položila sluchátko. Když Mitch a Lacey přišli zpět do obývacího pokoje, uvítala je svým nejkouzelnějším úsměvem. „Gray mě ujistil, že všechno má pod kontrolou a že si to tu mám užít.“

Mitch a Lacey si viditelně ulevili nad tak náhlou změnou v její náladě. Po zbytek večera byla Ambra náhle okouzlující a společenská. Lacey jí během večera slíbila, že ji příští den vezme nakupovat.

Druhý telefonní hovor se uskutečnil o několik hodin později. Kdyby Ambra neležela ve své posteli a nedívala se na světla Vancouveru za okny ložnice, nikdy by neslyšela Mitche Evanse, jak schází tiše dolů do haly a vytáčí číslo.

Nejdřív si myslela, že si jde do kuchyně pouze pro sklenici vody. Ale něco ve velmi tichém způsobu, jakým se pohyboval, vzbudilo její pozornost. Na okamžik ještě klidně ležela a pak jí to došlo. Mitch se pohyboval způsobem, který charakterizoval Grayovy kroky.

Aniž by o tom dlouho přemýšlela, Ambra na sebe rychle hodila župan a vyklouzla na chodbu. Chtěla si s Mitchem Evansem popovídat. Jestliže Gray neodpověděl na její otázky, možná že tak učiní jeho přítel.

Ovšem odpovědi začala získávat v okamžiku, kdy za sebou zavřela dveře ložnice. Slyšela, jak Mitch s někým tiše telefonuje. Ambra vklouzla do haly a dávala pozor, aby pod ní nevrzala podlaha. Za chvíli už slyšela Mitchův hlas zřetelně.

„Docela dobře se tu usadila, Grayi, přestaň si s ní už dělat starosti. Lacey ji zítra bere na nákupy… Jo, vím. Ještě v ní všechno vřelo, když vystoupila z letadla, ale když jsme byli v půli večeře, tak už se uvolnila a smířila se se situací… samozřejmě, že jsem si tím jistý. Lacey se mnou souhlasí.“ Mitch se tiše zachechtal. „Smůla je, že jsi jako záminku, abys ji odeslal sem k nám, využil jejího bývalého přítele. Lacey říká, že každá žena by se cítila ponížená, kdyby se s ní zacházelo jako s nevěrnicí… Vím, že jsi neměl žádnou jinou možnost. Těžko jsi jí asi mohl vyprávět o dvou svalnatcích z Tucsonu, že jo? Potom by určitě zpanikařila. Takhle je jenom naštvaná, ale není vyděšená.“

Ambra se prudce nadechla a celým tělem jí projelo úzkostlivé napětí. Svalnatci z Tucsonu. Takže Roger a Ozzie do toho byli zapleteni. To vysvětluje vše. Vic Delaney se zřejmě nevzdal představy, že se pokusí přesvědčit Graye, aby lhal Symingtonovi. Gray se neodvážil prozradit skutečný důvod, proč chtěl, aby odjela z města. Nechtěl, aby si dělala starosti a tak se postaral, aby se místo toho rozhněvala.

Idiotský mužský. Chová se podle starého kodexu Divokého Západu. Dopravte ženy bezpečně z města, zatímco se postavíme tváří v tvář zloduchům před salónem. Až na to, že v tomto případě nešlo o správné chlapy proti padouchům. V tomto případě šlo o jednoho správnýho chlápka proti dvěma padouchům. To nebyl nejlepší poměr sil. Když k tomu došlo naposled, Ambra byla po ruce, aby situaci zvládla. Přestala přemýšlet o tom, co svému manželovi řekne, až ho příště uvidí a soustředila se na zbytek Mitchovy konverzace.

„Podívej se, já vím, že to zvládneš, Grayi, ale jseš si jistej, že nepotřebuješ, abych ti kryl záda? Dobře, ale pokud si to rozmyslíš, tak mi dej vědět. Jako za starých časů.“ Na chvíli bylo ticho. „Jo, souhlasím. To zní, jako že to je dvojice amatérů. Přesto na sebe dávej pozor. Problém s amatéry je v tom, že se chovají jako amatéři. Jak jsi se, k sakru, vůbec dostal do této situace. Myslel jsem si, že konzultační práce je bezpečná a pohodlná.“ Ještě jednou se zachechtal a pak už Mitch pomalu končil rozhovor.

Ambra se rychle vrátila z haly do své ložnice, kde téměř celý zbytek noci probděla. Než konečně usnula, stačila si připravit plán.

Příští den se opět vybičovala ké stejnému stupni překypujícího nadšení a těšila se, že spolu s Lacey půjdou nakupovat. Po několika hodnotících pohledech Ambřiny nálady, odejel Mitch do města do své kanceláře. Zdál se spokojený. Když odjel, Lacey jí nevinně vylíčila veškerou činnost, kterou pro ně naplánovala pro ten den.

A tak Ambra nejprve musela přečkat túru po úžasných malých obchůdcích, které lemovaly Robsonstrasse, pak čaj a sušenky v nedaleké kavárně a konečně výlet po největším z podzemních obchodních středisek. Bylo už téměř půl páté odpoledne. Brzy Lacey navrhne, aby šly domů. S manželem naplánovali, že večer vezmou Ambru do Japonské restaurace.

„Chtěla bych se vrátit k Eatonům a podívat se ještě jednou na ty šaty,“ řekla Ambra Lacey v jednom malém butiku. „Můžeme si přece dát sraz u obchodu s knihami nahoře, ne?“

„Půjdu s tebou,“ zareagovala rychle Lacey.

„Nemusíš. Stejně je už dost pozdě. Jdi napřed a kup ještě, co potřebuješ a setkáme se před tím obchodem s knihami před pátou,“ přesvědčovala ji Ambra s nevinným úsměvem. Byl to opět jeden z jejích osvědčených reklamních úsměvů.

Lacey jí opět uvěřila. Na oplátku se na ni také usmála a odešla. Ambra okamžitě zamířila k eskalátorům a potom ven na chodník, kde rychle chytla taxíka. S trochou štěstí Mitch a Lacey brzy najdou vzkaz, který jim nechala na posteli.

O půl hodiny později již Ambra mířila na jih do Washingtonu v pronajatém autě. Potrvá jí to asi čtyři hodiny, než bude opět doma.

Krátce po šesté překvapil Graye zvonící telefon. Položil těžký svazek nazvaný Kaktus a pistole a zvedl sluchátko. Ještě než uslyšel zklamání v Mitchově hlase, věděl, že se něco stalo.

„Asi mi za tohle utrhneš hlavu, kamaráde,“ začal nešťastně Mitch. „Ztratila se mi.“

Gray sevřel sluchátko tak pevně, že tu bylo nebezpečí, že praskne. „O čem to sakra mluvíš, Mitchi?“ Jeho hlas zdaleka nebyl měkký a Mitch to věděl. Jeho kamarád vzdychl.

„Šla nakupovat s Lacey dnes odpoledne a zmizela uvnitř jednoho z těch obchodních center. Lacey na ni čekala půl hodiny před obchodem, kde si daly sraz, než jí došlo, že Ambra utekla. Když dorazila domů, našla na Ambřině posteli vzkaz. Ambra tam píše, že už má plný zuby hry na nevěrnou ženu. Míří do Kalifornie.“

„Kalifornie!“ Gray seděl na kraji pohovky a bezvýrazně zíral do temné noci za okny. Kalifornie.

„Chceš, abych za tebou přijel, abys mě mohl osobně zadupat do země, nebo tu mám zůstat a jenom se otrávit?“ zeptal se Mitch.

„Jseš si jistý, že odjela do Kalifornie?“

„Tak to napsala ve svém vzkazu. Byla velmi naštvaná, Grayi. Mnohem víc, než jsme si s Lacey uvědomili, obávám se. Perfektně to však schovala.“

Gray rychle zavřel oči. Byla přece ublížená a naštvaná a chtěla přijet domů, aby mu zakroutila krkem. Místo toho odjela do Kalifornie.

„Grayi?“

„Zapomeň na to, Mitchi. Už nemůžeš nic dělat. Mám ale takové tušení, že tu vše vyřídím dnes večer. Pak začnu hledat Ambru.“

„Jestliže je na cestě do Kalifornie, pak by měla být v bezpečí pro dalších čtyřiadvacet hodin, než tam urovnáš ten svůj malý konzultační problém.“

„Jo.“

„Strašně mě to mrzí, Grayi. Pět let pohodlného života může chlapa změnit. Za starých časů bych nedal ani na jeden z těch jejích ohromných úsměvů, ani na chvíli.“

„S tím úsměvem byla úspěšná v mnoha reklamních kampaních. Není důvod, abys jí na něj neskočil, stejně jako její zákazníci. Přestaň si to vyčítat, Mitchi. Jak jsi říkal, měla by teď být v bezpečí. Řekni Lacey, ať se necítí provinile. Moje žena má svůj vlastní rozum.“

„Až to všechno skončí, tak ji přivez a zkusíme ještě jednu návštěvu. Ale pro příště to zkusíme ve čtyřech místo ve třech jako tentokrát.“

„Přesně tak to uděláme. Dobrou noc, Mitchi.“

Gray položil sluchátko a zůstal sedět na pohovce před okny. Čekala ho dlouhá noc.

Krátce před desátou zaslechl venku auto. Gray byl okamžitě na nohou. Krátký výbuch jásavé úlevy vystřídala temná předtucha. Ambra přece jenom neodjela do Kalifornie.

Skočil ke dveřím a modlil se, aby ho štěstí neopustilo, alespoň do té doby, než ji bezpečně dostane do domu. V okamžiku, kdy však prudce trhl dveřmi, jeho instinkt mu napověděl, že je pozdě.

Ambra vystupovala z auta. Pohybovala se velmi pomalu a opatrně. Roger stál před ní na příjezdové cestě. V ruce držel revolver. Ozzie stál těsně vedle něho.

Když světlo z haly osvětlilo příjezdovou cestu, Roger, Ozzie a Ambra otočili hlavy směrem k muži, který stál ve vchodu.

„Dáme vám poslední šanci, abyste napsal tu zprávu pro Symingtona přesně tak, jak si to pan Delaney přeje,“ řekl Roger Grayovi. Pokynul Ambře revolverem. „Myslím, že tentokrát jsme našli skutečně přesvědčivý argument.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Ambra byla zmatená, když šla pomalu k otevřeným dveřím. Jasně si uvědomovala revolver v Rogerově ruce. V okamžiku, kdy vypnula motor, Roger a Ozzie vystoupili zpoza keřů, které lemovaly příjezdovou cestu. Uvědomila si, že vkročila přesně doprostřed rozehrané partie, kterou Gray zřejmě očekával.

„Ahoj, Ambro,“ řekl Gray klidně, když procházela dveřmi. V očích měl nerozluštitelný výraz. „Jsi v pořádku?“

Ignorovala statečně oba mladíky za sebou, když se pohledem přitiskla ke Grayovi. „Ano, jsem v pořádku.“

„Přijela jsi o hodinu později.“

„Provoz za Vancouvrem byl horší, než jsem očekávala.“ Nemohla uvěřit tomu, že vedou takovou navenek klidnou konverzaci. Ještě víc ji to zmátlo.

„Ustupte, Graysone,“ rozkázal Roger, když Ozzie zavřel dveře. „Vy také, paní. Pojďme všichni do obývacího pokoje. Přijela jste právě včas,“ prohodil k Ambře. „Ozzie a já jsme právě uvažovali o tom, že se pozveme na návštěvu k vašemu manželovi. Čekali jsme pouze na správný okamžik. Netušili jsme, že jeho chytrá osobní tělesná stráž právě přijede v autě. Mysleli jsme si, že se už uvnitř připravujete ke spánku.“

Ambra se nemusela podívat ani Grayovi do očí, aby si uvědomila, že její odjezd předchozí večer velmi pečlivě naplánoval. Dokonce ji dokázal dostat z města, aniž by se o tom Roger a Ozzie dověděli. Tím, že se vrátila neohlášená, samozřejmě všechny plány pokazila. Dokázala si představit, že Gray k tomu bude mít později připomínky. Na druhé straně to byla jeho vlastní vina, přesvědčovala se. Neměl ji posílat pryč za takových okolností.

„Nedělej si s těmi dvěma starosti, miláčku,“ řekl Gray tiše. Vzal ji za ruku a něžně si ji přitáhl k sobě na gauč. „Je to jenom parta amatérů.“

Ambra se dívala na revolver v Rogerově ruce a byla vlastně ráda, že nevypadají jako nějací ‚profesionálové‘ v tomto oboru. I jako amatéři byli dost nebezpeční.

„Amatéři, Graysone?“ Ozzieho oči až příliš zářily. „Co si o nás myslíte? Vůbec, zatraceně, nevíte, o čem mluvíte. Vy jste amatér. Myslel jste si, že můžete ignorovat přání pana Delaneyho a že vám to projde.“

„Navíc po tom, jak byl pan Delaney k vám a vaší ženě v Tucsonu tak milý.“ Roger smutně zatřásl hlavou. „Nevděk. To je celý váš problém. Jste nevděčný. To nejmenší, co můžete udělat, abyste si trochu polepšil, je napsat skutečně dobrou zprávu pro Symingtona. A dejte si na tom záležet, protože jestliže se obchod neuskuteční, pan Delaney nás pošle zpět, abychom dokončili to, co máme dnes večer začít.“

Ambra se zachvěla. „Už jste doručili své varování. Teď vypadněte.“

Ozzie se zachechtal. „Naše varování se neskládá pouze z několika zdvořilých slov, paní Graysonová. S mluvením jsme to už s vaším manželem zkoušeli. Je to tvrdohlavý typ. Budeme vám muset ukázat, že dovedeme jednat.“

Roger na ni zamířil hlaveň svého revolveru. „A vy nám ho pomůžete přesvědčit, paní Graysonová.“

Ambra na něj nevěřícně zírala. Byl to však Gray, kdo odpověděl svým klidným neochvějným hlasem. Byl více než pouze klidný. V jeho hlase se ozýval nekonečně děsivý prvek. Naslouchat mu v tom okamžiku bylo horší, než stát v ztracených hlubinách tajemné jeskyně, anebo se dívat do bezedné studny.

„Nemá s tím nic společného,“ řekl Gray. „Týká se to pouze mne a Delaneyho. Nechte ji jít.“

„Graysone, přece od nás skutečně neočekáváte, že něco takového uděláme?“ zašklebil se Roger ďábelsky. „Už jsme vám řekli, že tentokrát použijeme vaši ženu, abychom prosadili náš názor.“

„Na to ji nepotřebujete.“

Ambra naslouchala krátké výměně slov s náhlým porozuměním. Roger a Ozzie vyhrožovali, že jí ublíží. Není divu, že jí včera Gray přikázal, aby se sbalila a vstrčil ji do letadla.

„Myslím, že ji vážně potřebujeme,“ prohlásil Ozzie a zíral Ambře do klidné tváře. „Kromě toho jí dlužíme něco za ten trik, který nám provedla v Tucsonu. Pojďte sem.“

Ambra se nepohnula. „Jděte k čertu.“ Její hlas byl stejně klidný jako Grayův. Ucítila, jak ji jeho prsty ještě více sevřely a poté ji pustil.

„Řekl sem, pojďte sem!“ Ozzie po ní zuřivě sáhl. „Trochu si na tobě zapracujeme a dovolíme tvýmu manžílkovi, aby se díval. To by ho mělo přimět k tomu, aby se mu zachtělo napsat skutečně pěknou zprávu pro Symingtona.“

„Měl bys ho napřed raději svázat,“ řekl Roger, když odváděl Ambru rychle z jeho dosahu. Pozoroval přitom Graye, který stál zády ke gauči za ním. „Přece nechceme, aby si hrál na hrdinu.“

„Potěšení je na mé straně.“ Ozzie vytáhl z kapsy klubíčko provazu a začal je rozmotávat. „Dejte ruce za záda, Graysone.“

„Proč si myslíte, že to se mnou budete mít tak jednoduché?“ zeptal se klidně, avšak nehybně Gray.

„Chyť tu ženskou,“ radil Ozzie svému kumpánovi.

„Říkal jsem ti, že to jsou amatéři, Ambro,“ poznamenal Gray, když se k němu přiblížil Ozzie s provazem. „Jenom dva břídilové. Dokážou tak akorát vyhrožovat, že zmlátí ženskou, ale tím to končí. Nikdy to nedokážou na úrovni. Protože nemají odvahu, aby se postavili chlapovi.“

„Drž hubu, Graysone,“ zasyčel Roger. Mával revolverem střídavě na Ambru a Graye. „Pojď sem,“ štěkl opět na Ambru, která se nehýbala. „Řekl jsem, aby jsi sem, sakra, šla!“

„Hned jakmile ho svážu, tak se o ni postarám,“ sliboval Ozzie. „Ale myslím, že nejdříve zařídím, aby trochu změkl. Amatéři? Graysone, nevíš, co to slovo znamená. Ty jsi jediný amatér v širokém okolí.“ Vystřelil krátkou ránu pěstí, kterou trefil Graye do hrudníku.

Ambra zalapala po dechu, když se Gray sesunul dolů na gauč. „Grayi!“

„Drž hubu,“ zavrčel Roger. Dychtivě sledoval svého partnera, který se sklonil, aby vytáhl svou oběť z gauče a připravil ji na další útok.

V příštím okamžiku už následovala změť pohybů, které Ambra o něco později velmi těžko vysvětlovala. Gray vyskočil právě v okamžiku, když ho Ozzie chtěl chytnout za paži. Narovnal se však s prázdnýma rukama. V Grayově dlani se zaleskla chladná modrá ocel.

„Co to má k sakru…? Rogere, on má revolver!“ Ozzie se hrabal pryč, ale bylo příliš pozdě.

Gray držel revolver v pravé ruce a levou použil na krátké, ale rychlé seknutí ze strany do Ozzieho krku. Ozzie se sesul na zem bez hlesnutí. Roger zaječel, když viděl, jak jeho partner padá na podlahu. Instinktivně se rychle snažil získat ochranu. Jeho ruka začala hledat Ambřino zápěstí, aby si ji mohl přitáhnout k sobě.

V Ambřiných rukou už však byl těžký kožený svazek neznámého básníka, který zůstal na gauči. Divoce s ním mávla a ucítila, jak kniha s vrznutím srazila Rogerův revolver.

Ozval se třaskavý zvuk, když se roztříštilo jedno ze zrcadel za gaučem a Roger zuřivě zařval. Jeho revolver poskakoval po podlaze. Ambra ho se zrychleným dechem odkopla z jeho dosahu. Očima zalétla ke Grayovi.

„Už tři měsíce ti říkám, že jsou určité okamžiky, ve kterých není nad trochu Twitchellovy poezie.“ Gray hovořil, aniž by Rogera spustil z očí.

„Jasně, vím, co máš na mysli.“ Ambra pohlédla na těžký svazek, který ležel na zemi. „Skutečná literatura těžkého kalibru.“

Ozzie zasténal a pohnul se u Grayových nohou. Gray o krok ustoupil. „Zdá se,“ pokračoval klidně, „že ožívá… Ambro, zvedni Rogerův revolver. Nechceme, aby ho ještě něco napadlo.“

Ambra spěchala k místu, kam dopadla zbraň, když ji srazila těžkým svazkem. Sebrala revolver, trochu překvapena tím, jak byl těžký. „Mám ho.“

„Výborně. Teď zavolej policii, abychom se konečně tady těch dvou jednou a provždy zbavili.“

„Měli jsme policii zavolat už dávno,“ zamumlala Ambra, když zvedala sluchátko.

„Neměli jsme však žádné důkazy proti Rogerovi a Ozziemu. Aspoň ne žádné pořádné důkazy, kterými bychom si je mohli držet od těla.“ Gray se rychle usmál. „Ale teď už máme. Udělali dnes večer spoustu chyb. Přesně jak jsem říkal, amatéři.“ Roger na něj pohlédl. Ozzie znovu zasténal a zůstal klidně ležet.

O několik minut později se ozval zvuk přijíždějícího auta a téměř odpovídal okamžiku, kdy Ambra zavěsila sluchátko. „Kristepane, jak to ti policajti zvládli tak rychle?“

„Pochybuji, že by to byla policie. Podívej se nejdřív, kdo to je, než otevřeš dveře, Ambro. Dnes večer už nechci žádné překvapení.“

Rychle spěchala ke dveřím a podívala se malým skleněným kukátkem právě v okamžiku, když zazvonil zvonek. „Dobrý bože,“ řekla.

„Kdo to je?“ Gray stále sledoval své zajatce s revolverem v ruce.

„Nebude se ti to líbit, Grayi.“

„Dnes večer se mi nelíbilo skoro nic. Kdo to je?“

„Roarke.“

„Ach, jo.“ Bylo nemožné uhádnout z jeho hlasu, co si vlastně Gray myslí.

„Já jsem ho sem nezvala!“ Ambra zakňourala a rychle se otočila, aby se mohla hájit. V duchu si pomyslela, že ze všeho možného se ještě musí stát toto. To bylo skutečně už příliš.

„Otevři dveře.“

„Cože? Copak ses zbláznil, Grayi? Proč bych měla otevírat dveře?“

Podíval se na ni rychlým, napůl pobaveným pohledem. „Jen udělej to, co jsem ti řekl, Ambro. Otevři ty dveře.“

Znovu se ozval zvonek. Všechno začínalo být šílené. Nevěděla, jestli má být zděšená nebo rozzuřená. Prudce otevřela a objevila Roarka Kelleyho, jak se opírá o rám.

„Co tady děláš?“ vyštěkla zuřivě. „Nikdo nestojí o to, aby ses tady poflakoval.“

Jeho ústa se zvlnila v pomalém úsměvu. „Jseš si tím jistá, Ambro? Myslím, že čekáš na záchranu a jsem tady proto, abych to udělal.“

Její oči se udiveně rozšířily. Že by Roarke věděl o tom, co se tu před malou chvílí odehrálo? „Ty mě chceš zachránit?“

Zašklebil se. „Jasně, před životem v nudné domácnosti. Připomenu ti, jaké to se mnou bylo za starých časů.“

„Slíbil jsi mi, že odejdeš a už se nevrátíš. Tvému čestnému slovu se nedá věřit o nic víc, než před šesti měsíci.“

„Musíme si spolu ještě pomluvit,“ řekl svým hlubokým sexy hlasem. „Copak sis doopravdy myslela, že se nechám od tebe poslat pryč, aniž bychom vyřešili naše problémy? Udělal jsem si takové malé pátrání o Cormicku Graysonovi. Není vůbec tvůj typ, drahoušku. Kde je ten tvůj nudný, tvrdě pracující manžel? Chci vidět muže, za kterého se schováváš.“

Poprvé během toho večera se v Ambřiných očích objevil zákmit pobavení a škodolibosti. Ustoupila a důstojným gestem ukázala k obývacímu pokoji. „Je támhle. Chceš jít dál a seznámit se s ním?“

Takovou odpověď Roarke rozhodně nečekal.

Nicméně vstoupil do haly a podíval se do obývacího pokoje. Prudce se zastavil, když před sebou spatřil podivný živý obraz.

Gray mu věnoval krátký chladný pohled bez špetky zvědavosti, aniž by přitom přestal mířit na své zajatce. „Ahoj Kelley.“

Roarke byl dočista ohromený. Pravděpodobně si myslel, že vstoupil doprostřed vražedné scény. Ambra stojící za ním, pocítila silné uspokojení, když si uvědomila, jak je Roarke ve skutečnosti šokovaný.

„Co se tu, k čertu, děje?“ zakrákoral Kelley.

„Tito dva muži mě obtěžovali,“ vysvětlila Ambra uhlazeně. „Pořád se tu poflakovali a vyhrožovali. Jak vidíš, Gray se o ně postaral. Myslím, že už nás nebudou obtěžovat.“

„Nemám rád, když ostatní muži obtěžují mou ženu,“ vysvětlil Gray zdvořile. „Určitě chápete mé pocity.“

„Panebože!“ Kelley o několik kroků ustoupil s očima připoutanýma k revolveru v Grayově ruce. „Jste blázen,“ zašeptal ochraptělým napjatým hlasem. Otočil se, aby pohlédl Ambře do tváře s výrazem naprostého udivení. „Oba jste blázni.“ Skočil ke dveřím.

Ambra mu ustoupila z cesty a dívala se, jak Kelley zapráskl dveře svého Porsche a zuřivě vyrazil pryč. V okamžiku, kdy Porsche zmizelo za rohem na silnici, Ambra uslyšela v dálce policejní sirény.

„Myslela jsem, že jsi říkal, že by neudělal takovou blbost, aby se ukázal u nás doma,“ stěžovala si Ambra přes rameno Grayovi, když pozorovala, jak dvě policejní auta zastavují před domem.

„Tak je asi zřejmě blbější, než jsem předpokládal. To není moje vina. Asi je praštěnej. Nesvaluj to na mne. Myslel jsem, že jsi to s ním vyřídila a že odjíždí,“ odsekl Gray.

Ambra vzdychla. „No, zřejmě jsem situaci špatně odhadla.“

„To už teď nevadí,“ ujistil ji Gray. „Myslím, že se už nevrátí.“

Ambra si vzpomněla na výraz v Roarkově tváři, když vystřelil z haly a utíkal ke svému autu. Gray měl pravdu. Kelley se už nevrátí, aby ji obtěžoval. Dovedla si představit, jaký dojem ta malá scénka v obývacím pokoji na něj udělala. Usmívala se, když první policista dorazil ke vchodu.

O několik hodin později se Ambra už neusmívala. S vážným výrazem chodila po obývacím pokoji a držela Grayovi přednášku tím nejpřísnějším hlasem.

Gray ji lhostejně poslouchal, ale Ambra byla přesvědčená, že jednou nebo dvakrát zachytila v jeho zelenozlatých očích náznak humoru. To ji jenom přinutilo znásobit snahu, aby se dostala k jádru věci.

„Ty,“ oznámila a prstem na něj ukázala, „mi odpovíš na několik otázek.“

Gray pomalu vydechl. „Ano, madam.“

„Kde jsi sebral ten revolver?“

„Našel jsem ho pod polštářem na gauči. Je neuvěřitelné, co všechno se ztratí pod nábytkem. Musíme říct paní, která k nám chodí uklízet, aby byla příště opatrnější.“

Ambra se zastavila a pohlédla na něj s rukama v bocích, obočí zamračeně stažené. „Přestaň vtipkovat, Cormicku Graysone. Chci vědět, kde jsi sebral ten revolver?“

Chvíli si ji intenzivně prohlížel. „Je můj. Už ho mám léta. Mám zbrojní pas, jestli ti tohle dělá starosti.“

Znepokojeně zagestikulovala rukama. „Ne, to mi nedělá starosti. Chci vědět, jak to že máš doma revolver.“

„To je starý zvyk.“

„Starý zvyk, který zůstal po čem?“ trvala na odpovědi.

„Po mém předchozím zaměstnání,“ namítl. „A to bylo co?“

„Ty mi vyprávěj něco o vyslýchání,“ stěžoval si Gray.

Ignorovala to. „S Mitchem jste spolu pracovali, že jo? Jaký druh firmy to byl?“

Gray pokrčil rameny. „Taková velká nadnárodní. Měli jsme na starosti bezpečnost. Mitch a já jsme pracovali jako bezpečnostní tým a skončili jsme asi před pěti lety. Pak jsme se navzájem pozvali jednou večer na panáka a rozhodli jsme se, že toho necháme. Bylo nám jasné, že můžeme vydělat mnohem víc peněz s mnohem menším rizikem, pokud budeme pracovat jako obchodníci. Oba dva jsme měli dobré vzdělání. Také jsme měli šanci pozorovat způsob, jakým pracují nejlepší obchodníci na světě. Už jsme toho měli dost. Odevzdali jsme své výpovědi a vrátili jsme se domů, abychom zbytek života prožili vyděláváním peněz nudným, namáhavým a otravným způsobem.“

Výraz v Ambřiných očích změkl. „Chceš tím říct, že jste pověsili své pistole na hřebík a přišli jste domů, abyste žili normálním životem? Stejně jako profesionální pistolníci na Divokém Západě, když se pokoušeli pohřbít svou minulost.“

Gray vytáhl jedno obočí. „Myslím, že to trochu dramatizuješ.“

„Ani v nejmenším. Perfektně ti rozumím. Přece jsem nečetla Twitchella jen tak pro nic za nic. Není divu, že všechny ty balady o pistolnících se ti tolik líbí. Twitchell vždycky psal básně o mužích, kteří žili s revolverem, ale toužili po klidu a míru.“

„Nechtěl jsem žít přesně pouze s revolverem, Ambro. Měl jsem dobrou práci s řadou výhod a důchodovým zabezpečením.“

Ambra to lehkým gestem smetla. „Nesmysl. Odpovídá to přesně životu pistolníka na Divokém Západě. Asi ses musel dobře bavit tehdy večer, když jsem tě přišla zachraňovat v Tucsonu. Vůbec jsi mě nepotřeboval, viď?“

„Potřeboval jsem tě,“ prohlásil s vážnou jistotou. „Pořád tě potřebuji.“

Pátravě na něj pohlédla. „Jsi šťastný se svým novým životem?“

Pomalu se usmál a pozoroval její rozhodný obličej. „Velice šťastný.“

„Výborně. Aspoň jeden problém je vyřešen.“ Byla docela spokojená s jeho odpovědí.

„Jaký problém?“

„No, určitě bych si nechtěla dělat těžkou hlavu s tím, že by ses mohl někdy v budoucnu rozhodnout, že se chceš vrátit ke své staré kariéře.“

„Jsi šťastná jako žena nudného a mdlého konzultanta?“

„Velice šťastná,“ potvrdila odhodlaně.

„Spokojená?“

„Docela spokojená.“

„Možná naprosto spokojená?“ pátral dál.

Podívala se na něj rychlým podezíravým pohledem. „Velice spokojená.“

Nastalo krátké zvědavé ticho, když si ji Gray i nadále prohlížel. Pak se klidně natáhl a zvedl svazek vázaný v kůži. Ambra zatajila dech, když ho otevřel na první stránce.

„Podle toho, co jsi sem napsala, to je trochu jinak, Ambro,“ řekl měkce. Barva jeho očí byla téměř zlatá.

Pamatovala si každé slovo, které tam napsala. Byl to velice jednoduchý vzkaz. ‚Grayovi celým svým srdcem a s veškerou láskou navždy, Ambra.‘ „Mělo to být překvapení,“ zašeptala.

„Co? Kniha nebo to věnování?“

„Kniha.“ Pohlédla na svazek, který držel ve svých velkých rukou. „Věnování se tam jaksi napsalo samo.“

„Myslíš to vážně, co jsi tam napsala?“

Její oči k němu zalétly. „Každé slovo,“ řekla upřímně. „Myslím, že jsem si to nedokázala přiznat, dokud jsem to neviděla napsané. Pak už jsem věděla jistě, co se stalo. Miluji tě, Grayi.“

Položil knihu vedle sebe a vstal. Ambra se bázlivě usmála, když přešel rychle krátkou vzdálenost mezi nimi. Položil jí ruku na rameno. „Jsem rád,“ řekl tiše. „Protože já tě miluji velice, Ambro Graysonová. Více než jsem kdy miloval kohokoliv a cokoliv v celém svém životě a budu tě milovat, dokud budu žít.“

„Předpokládám, že mě mělo napadnout, proč mě stále zaměstnáváš, když jsi objevil, že neumím zas tak perfektně psát na stroji. Namlouvala jsem si, že obdivuješ můj smysl pro obchod.“

„To jsem také obdivoval a stále obdivuji. Ale určitě bych se s tebou kvůli tomu neoženil.“ Ďábelsky se zašklebil a dlouze ji políbil. „Vždycky jsem se považoval za trpělivého muže, ale byly určité okamžiky během uplynulých měsíců, kdy jsem chtěl věci trochu popohnat, aby se vyvíjely rychleji. Napadlo mě, že když se vezmeme, možná se začneš rychleji probouzet.“

„Probouzet se?“

Přikývl. „Myslel jsem na tebe jako na velice vášnivou spící Šípkovou Růženku. Chtěl jsem si být jistý, že budu prvním mužem, kterého spatříš, až se probudíš. Vlastnictví je z devíti desetin dáno zákonem a já jsem si chtěl být jistý, že budu tím vlastníkem.“

Pobaveně zatřásla hlavou. „Nevzpomínám si, že bych příliš protestovala proti nabízenému manželství.“

„Ne, pouze jsi mi vyprávěla spousty nesmyslů o tom, že nejsi vášnivý typ a pak ses mě pokusila svést o naší svatební cestě.“

Ambra se začervenala a měkce se usmála, když si položila hlavu na jeho rameno. „Jenom jsem si přála, aby vše mezi námi bylo normální. Konec konců jsme se přece vzali. Začala jsem být strašně deprimovaná, když bylo zřejmé, že nemáš zájem o uplatnění svých, eh, manželských práv.“

„Milovat jsem se s tebou chtěl už hned v prvním okamžiku, kdy jsme se setkali,“ odpověděl upřímně. „Ale chtěl jsem, abys po mně toužila, abys mě skutečně chtěla. Nechtěl jsem, aby sis namlouvala, že jednoduše plníš svou manželskou povinnost. Tak jsem nic nepodnikal, dokud jsi konečně nevzala iniciativu do svých rukou. Po první noci s tebou jsem si uvědomil, že jsem ztrácel spousty času bez jediného dobrého důvodu. Každým kouskem svého těla jsi byla velice vášnivá a vzrušující, přesně jak jsem o tom snil. Uvědomil jsem si, že do mne musíš být zamilovaná. Bylo jen otázkou času, než se probudíš a přiznáš si to.“

Ambra jej ještě intenzivněji objala kolem pasu. „Je mi líto, že mi to trvalo tak dlouho.“

Zasmál se jí do vlasů. „To je v pořádku. Necítil jsem se příliš ošizený, i když jsem tebou chtěl zatřást pokaždé, když jsi použila slovo ‚spokojená‘, abys popsala své pocity.“

„Ale já jsem s tebou spokojená. Nekonečně spokojená. Nedovedu si představit, že bych mohla chtít někoho jiného, dokud budu s tebou. Miluji tě vášnivě, ale myslím si, že čistá vášeň nemá příliš mnoho šancí na přežití, jestliže není podložená štěstím a spokojeností. Nechtěla jsem si přiznat lásku a vášeň, kterou jsem k tobě cítila, protože v minulosti se tyto city ukázaly jako velice destruktivní. Ale teď už vím, že také dokážou být krásné, když jsou založené na jiných, více solidních citech.“ Zvedla hlavu, aby se setkala s jeho zářícím pohledem. „Vlastně tato kombinace funguje jako výbušnina.“

„Já vím. I já jsem s tebou nekonečně spokojený, miláčku. Hlavní rozdíl mezi námi dvěma je v tom, že já jsem se nebál přiznat, že vášeň tu byla hned na začátku.“

„To tady budeme stát celou noc a dohadovat se, kdo podlehl vášni první?“ zasmála se na Graye Ambra.

Grayovo objetí zesílilo, když si ji ještě blíže přitáhl k sobě. Planoucí mužská touha prohloubila jeho zlatý pohled. „Já bych mnohem raději vášni podlehl, než se o ní dohadoval.“

„Hm. Je tu pouze ještě jedna jediná věc, Grayi.“ Pokoušela se ho ještě o chvíli déle zdržet.

„Co je to?“ Už se něžně třel o její krk. Jeho dech byl vlahý a vzrušující.

„Chci tvoje čestné slovo, že už mě nikdy, nikdy nesbalíš a nepošleš pryč jako včera, jenom proto, abych nebyla nablízku, až zase budeš řešit nějakou nebezpečnou záležitost.“

„Měl jsem být moudřejší. Neztrácela jsi příliš mnoho času, než jsi zamířila sem zpátky, viď?“

„Nikdy bys mě nedokázal dostat do letadla, kdybych nebyla tak zdrcená a omámená tím, že sis doopravdy myslel, že bych mohla být tak hloupá a utéct s Roarkem. To bolelo, Grayi.“

Zasténal a objal ji. „Omlouvám se, drahoušku. Byla to jediná výmluva, na kterou jsem přišel.“

„Měl jsi mi říct pravdu o Rogerovi a Ozziem.“

„Neodvážil jsem se. Věděl jsem jistě, že bys nikdy neodjela, kdybys tušila, že obtěžují. Potřeboval jsem pouze pár dnů. Věděl jsem, že budou jednat rychle. Jenom jsem jim chtěl dát dostatečnou návnadu, aby se chytili sami, což se podařilo.“

„Amatéři.“

Měkce se zasmál. „Přesně tak.“

„Zaslechla jsem Mitche, když ti včera večer telefonoval. Tehdy jsem už tušila, že se tady děje něco skutečně vážného. Předpokládám, že Roger a Ozzie ti připadali jako amatéři, protože jsi se už s podobnými typy setkal, když jsi pracoval v bezpečnostních službách.“

„Roger a Ozzie nejsou příliš bystří.“

„Co bude s Delaneym?“ zeptala se Ambra.

„Pověděl jsem o něm policistům včera večer, ale příliš by mě nepřekvapilo, kdyby Delaney byl už na útěku.“

„Doufám, že ho chytí.“

Gray pokrčil rameny. „Mohli by.“

„A jak to vlastně bylo, když jsi předstíral, že žárlíš na Roarka,“ odhodlaně se vrátila Ambra k námětu, se kterým začala.

„Nic jsem vlastně nepředstíral. Skutečně jsem žárlil.“

Ambra prudce zvedla hlavu. „Nevěřím ti to.“

„Asi jsi mě špatně pochopila. Věděl jsem, že doopravdy neuvažuješ o tom, že bys s ním utekla. Věděl jsem, že jsi oddaná našemu manželství. Ale mužská žárlivost je primitivní pocit. Nereaguje vždycky logicky. Proč si myslíš, že jsem ti řekl, abys pustila Kelleyho dovnitř, když se ukázal u našich dveří? Přiznám se dobrovolně, že jsem si nedokázal upřít, aby mě viděl s revolverem v ruce a dvěma zajatci, z nichž se jeden docela obstojně plazil po podlaze.“

Ambra se zachechtala. „Choval ses jako nějaký bývalý pistolník, který spoléhá na svou pověst, aby odstrašil soupeře. Ale on nikdy nebyl tvým soupeřem, Grayi. Když jsem odjížděla z Kalifornie, už jsem ho nikdy nechtěla vidět. I kdybych tě nikdy nepotkala, nerozmyslela bych si to s Roarkem. Když jsem se už jednou smířila s faktem, že je to povrchní bastard, nic by mě nepřimělo, abych se o něj zajímala podruhé.“

„Výborně,“ odpověděl Gray s hlubokým uspokojením. „Tak se už o něm nebudeme zmiňovat.“

„To mi vyhovuje. Můžeme teď jít do postele?“

„Kde jsi přišla na to, že nejsi sexy, paní Graysonová?“ řekl Gray obdivné. „Pokaždé když se otočím, tak se mě pokoušíš odtáhnout do postele.“

„Nějaké námitky?“

„Žádné,“ ujistil ji. Lehce ji vzal do náruče a zamířil si to s ní přes halu do ložnice.

Ambra se k němu přitiskla, hlavu položenou na jeho rameni, jak se oddávala něžné síle, která ji obklopovala. Když ji Gray postavil na nohy a začal ji svlékat, netrpělivě mu to oplácela. Jemný smích a škádlivé laskání se rychle proměnilo ve vášnivé vzdechy a krátké výkřiky touhy a rozkoše. Gray položil Ambru na postel a rychle k ní přilehnul. Rty začal laskat tvrdnoucí hroty jejích ňader a jeho ruce dychtivě hladily její tělo. Prsty hledal hebký samet jejích stehen.

Ambra zalapala po dechu, když vášeň mezi nimi rostla s takovou intenzitou, že chvílemi byla uspokojující a chvílemi ničivá. Poprvé vyslovila slova, o kterých nyní věděla, že je po celé týdny měla schované někde hluboko uvnitř svého srdce.

„Miluji tě, Grayi. Šíleně tě miluji.“

Vzácná slova jí slíbal ze rtů a opakoval jí je, když spojil jejich těla něžným a obratným pohybem. „Bože, jak já tě miluji, Ambro. Vždycky tě budu milovat.“

Noc utkala teplou síť okolo obou milenců v široké posteli, zahalila přitom Ambru a jejího muže do vášně, jež vznikla z jejich skutečné lásky a oboustranného uspokojení, které přetrvá po celý jejich život. Ambra se vzdala vášnivému uchvácení a Gray se poddal novým neznámým pocitům, které ho zachvátily. Když bylo po všem, usnuli ve vzájemném objetí.

Druhý dopis od Honorie Tyler Abercrombieové přišel o několik dnů později. Ambra si ho okamžitě všimla v ranní poště a zavolala na Graye, který si v kuchyni připravoval čaj.

„Tvá soupeřka, paní Abercrombieová, opět udeřila.“ Triumfálně na něj mávala dopisem, když se loudal zpět do kanceláře.

„Opravdu? O čem chce diskutovat tentokrát?“

Ambra netrpělivě pročítala obsah dopisu. „Píše, že hodlá s tebou slovo po slově v tisku probrat tvoji interpretaci posledních dvou veršů z ‚Balady o Billy Ballantinovi. Chce tě přinutit, abys uznal, že řádky, které pojednávají o přestřelce s velkým Jackem Bonnerem, jsou skutečně sexuálními metaforami a že Twitchell myslel na sex téměř v každé básni, kterou napsal. Navíc prý několikrát pěkně překroutil historii.“

„Ha. Paní Abercrombieová se teď ocitá na nejisté půdě. Možná, že Twitchell se nedržel vždycky faktů, na což měl jako básník právo, ale nikdy nepřekroutil historii tak daleko, že by zfalšoval celou přestřelku. Co si vůbec ta paní Abercrombieová o sobě myslí, když tvrdí, že poslední dva verše v Billy Ballantinovi jsou nabité sexuálními metaforami? O jakém sexu vůbec hovoří? Nepochybně je to frustrovaná ženská.“

Ambra se náhle rozhněvala. „To není pravda! Jak se vůbec opovažuješ něco takového říct! To je typické pro muže, aby zvolil takový druh kritiky, když nemůže najít žádné skutečné literární protiargumenty.“

„Chceš se vsadit, že Honoria Abercrombieová je osmdesátiletá dáma, která se baví tím, že se mnou diskutuje?“

„Jenom na ni žárlí?, protože má také kopii Sebraných prací,“ sdělila mu Ambra. „Možná, že má

1 kopii Kaktusu a pistolí.“ Oči se jí rozzářily. „To by bylo něco, co? Měl bys raději spěchat a napsat rychle svůj článek, ve kterém potvrdíš autentičnost těch básní jako Twitchellových, pokud nechceš, aby tě předeběhla.“

Gray se pomalu usmál. „O to by se raději neměla pokoušet.“

„Opravdu?“ pokrčila nos Ambra. „Proč ne? Nemohl bys s tím nic moc udělat.“

„S tím nepočítej. Jestliže mě paní Abercrombieová bude příliš provokovat, možná jí dám jednu nebo dvě lekce o tom, jak správně používat sexuální metaforu.“

V místnosti bylo najednou naprosté ticho. Ambra pomalu zamžikala víčky. „Co tím přesně myslíš, Cormicku Graysone?“

„Chci tím říct, paní Honorio Tyler Abercrombieová, že jestli ještě vůbec máš nějaký zdravý rozum, tak se mě nepokusíš podrazit nějakým článkem o Kaktusu a pistolích. Zatím jsi totiž nezažila, když jediný světový a pravý odborník přes Twitchella vybuchne.“

Ambra na něj ještě několik dlouhých minut zírala a pak zkolabovala do své židle a resignovala s pobaveným povzdychnutím. „Jak dlouho to už víš?;’

l5,Že jsi byla Honoria Tyler Abercrombieová?“ Gray se opřel ve své židli, hrál si s prsty a zamyšleně se díval do stropu, když vážil odpověď. „Samozřejmě, že od začátku.“

„To je vyloučeno! Nezanechávala jsem za sebou žádné stopy. Nemohl jsi to vědět. Dopisy chodily od vydavatele, takže na nich nebyla žádná zdejší razítka. Zajistila jsem, že článek, který vyšel, se zmiňoval o tom, že Honoria je z jiného státu. Prostě jsi to nemohl vědět.“

„Nikdy nepodceňuj inteligenci svého zaměstnavatele, Ambro. Možná je někdy pomalý, ale není hloupý.“ Gray se mužně zašklebil. „Prozradilo tě všechno to zdůrazňování těžkých a kouřících pistolí. Příliš jsi se snažila podporovat názor paní Abercrombieové.“A jestli chceš vědět pravdu, tak právě to mi dodávalo naději. Domyslel jsem si, že by tě téma sexuální metafory v poezii tolik nezajímalo, kdyby tě nezajímal sex jako takový a konkrétně milování se mnou.“

Ambra se bez rozpaků zašklebila. „Vzdávám se. Přiznávám, že jsem neodolala, abych vytvořila paní Abercrombieovou. Užila jsem si s ní hodně legrace. Navíc si myslím, že asi budu pokračovat v psaní krátkých pedantických článků, ve kterých budu diskutovat o Sherbornovi Ulysseovi Twitchellovi. Už jsi měl toto téma pro sebe příliš dlouho. Trochu soutěžení ti udělá jedině dobře.“

„Už se těším na váš další článek, paní Abercrombieová,“ řekl Gray se zdvořile nakloněnou hlavou. Vstal a postavil se před svůj stůl. „Mezitím však myslím, že bychom měli prozkoumat tvoje teorie o Twitchellově použití sexuálních metafor.“

„Přezkoumat je, kde?“ namítla. „V tisku?“

„Ne, v ložnici.“

„Ať mi nikdo neříká,“ zamumlala Ambra, když se mu radostně vrhla do náruče, „že nejsem vždycky připravená a ochotná vyhovět naléhavým potřebám svědomitých literárních badatelů.“

Dovolila svému poezii nakloněnému bývalému pistolníkovi, aby ji odvedl do postele.