Jayne Ann Krentz

Tajemná číše

Věnováno mé vydavatelce Lindě Marrowové, která ví, jak má vypadat poutavý příběh. Můj vřelý dík.

„ Vyrobeno v ohni, ani tekuté, ani tuhé konzistence, schopné se přeměňovat či odrážet světlo, sklo je důkazem toho, že na světě existují kouzla.”

slova z úvodního listu katalogu Leabrookova muzea skla, která napsala Eugenie Swiftová, ředitelka muzea

„Nejlepší sklo je takové, které je až po okraj naplněno skutečně dobrým pivem.”

Cyrus Chandler Colfax, soukromý detektiv

O tři roky dříve…

Cyrus Chandler Colfax si prohlížel Hádese, jak pronásleduje Persefoné, která prchá z podsvětí, v ruce klasy obilí. Výraz utrpení ve tváři Pána podsvětí mluvil za vše. Cyrus věděl přesně, co ten ubohý muž cítil. Rád by mu nějak poradil.

Samozřejmě že je hezké mít při sobě ženu, zvlášť v prostředí, jakým je podsvětí. Je dobré mít po boku někoho, kdo se zdvořile směje vašim přihlouplým vtipům. Někoho, koho můžete vzít na dovolenou, pokud se na ni vůbec někdy zmůžete. Ženu, která ví, že z tuňáka se dají připravit i jiné pokrmy než jen obyčejný salát.

K čemu je ale dobré mít po boku ženu, která o vás nestojí?

Cyrus se podrobněji zadíval do zoufalé Hádesovy tváře. Zapomeň na ni. Stejně ten svůj orgasmus jenom předstírá. On sám moc dobře věděl, jak takové předstírání vypadá. Katy se k tomu uchylovala poměrně často.

„To je neuvěřitelné, že?” Oslnivě bílé zuby Damiena Marche se zableskly ve stínu, který obklopoval stojan, na němž stála číše. „Čtvrté století. Starý Řím, samozřejmě. Naprostá špička v broušení skla v době antiky.”

„Hmm.” Cyrus pozoroval, jak se mu rozzářily oči. Když se Damien pustil do podobné přednášky o umění, býval obzvlášť otravný.

„Odborně se tomu říká diatreta. Většinu vzorků tvoří podobné číše, jako je tato. Znalci o nich mluví jako o pohárech v kleci, vzhledem ke stylu, jakým se vybroušené figurky vyjímají na pozadí. Působí to dojmem, jako by byly spojené nějakou sítí. Nebo jako by uvízly v neviditelné kleci.”

„Jo,” přikývl nepřítomně Cyrus, který upřeně hleděl na starožitný předmět.

Hádes s Persefoné vypadali, jako by se snažili vyskočit z malých skleněných můstků, kterými byli připoutáni k číši. Pohár, na nějž shora dopadal úzký paprsek světla, se rozehrál směsí ohnivě rudé a jantarově žluté barvy. Že by tyto barvy znázorňovaly pekelný oheň? Cyrus se zamyslel. Ty postavičky byly tak jemně a mistrně vybroušené, že působily jako živá stvoření, která umrzla navěky v průhledném roztoku.

Jeho pozornost ale nezaujala pouze mistrná práce, pokud šlo o vybroušení. Fascinovalo ho, že je to tak staré. Měl velice zvláštní pocit, že se dívá na předmět ze skla, který přežil téměř sedmnáct set let.

„Náš klient to získal na soukromé aukci.” Damien vyšel ze stínu a postavil se na protější stranu podstavce s číší. „Byla to přísně soukromá aukce. Žádný z dražitelů neznal totožnost ostatních a žádný z nich neznal jméno člověka, který dal tenhle pohár do dražby. Všechno probíhalo v naprosté diskrétnosti a s plnou zárukou anonymity pro všechny zúčastněné.”

Cyrus k němu vzhlédl. „Chceš mi naznačit, že se jednalo o nezákonný prodej?”

„Jak by to mohlo být nezákonné?” Damiena jeho slova očividně pobavila. „Každý odborník ti řekne, že Hádesova číše už neexistuje. Poslední oficiální záznamy o ní se datují z počátku roku 1800. Usuzuje se, že byla rozbita někdy ve viktoriánské době. Ve skutečnosti se ale postupně stala součástí několika soukromých sbírek.”

„A tam byla celé ty roky?”

„Povídá se, že se vynořila jenom několikrát. A pokaždé na nějakém černém trhu s uměním.” Damien zíral na starožitnou číši s fascinujícím zájmem. Když se předklonil, paprsky světla dopadly na jeho předčasně stříbřité vlasy a ozářily aristokratické křivky jeho

patricijské tváře. „Provází ji jistá pověst.” „O jakou pověst jde?”

Damienova ústa se zkřivila v blahosklonné grimase, která šla Cyrusovi během uplynulých několika měsíců stále víc na nervy. „Říká se, že pokaždé, když přechází od jednoho vlastníka do rukou druhého, někdo přitom zemře.”

Cyrus zvedl obočí. „Vážně?”

„Na předmět tak nesmírné ceny to není nic neobvyklého. Takhle staré věci mají určitou moc. A lidé, kteří pro to mají cit, to poznají.”

Cyrusovi se nelíbil způsob, jakým se Damien díval na staré sklo. Tělem mu projela vlna nepříjemného chladu, ale nemělo to nic společného se stářím Hádesovy číše. „Jdi s tím někam, Marchi. Přece bys nevěřil takovým žvástům.”

Damien hned neodpověděl. „Nikdo toho o ní moc neví, chápeš. Nikdy ji nezkoumali žádní odborníci, protože byla vždycky ukrytá v nějaké soukromé sbírce. Nelze například přesně říct, jak se u těchhle starožitností dosáhlo tak úžasných barev. Používali tenkrát i zlato nebo nějaký jiný kov, nebo toho efektu dosáhli pouhou náhodou?”

Cyrus si moc dobře uvědomoval, že pokud jde o umění, on není žádný expert. V téhle branži byl odborník Damien, který pracoval u bezpečnostní firmy March & Colfax. Nicméně si nemyslel, že by se cokoli kolem starožitné číše událo pouhou náhodou. I on svýma nezkušenýma očima viděl, že jde o vysoce odborně a umělecky propracovanou věc, příliš mistrné dílo, než aby při tom mohl hrát roli nějaký náhodný faktor.

„Pochybuju, že by šlo o náhodu,” pronesl.

Damien zvedl hlavu. V jeho ledově modrých očích se odrážel patrný výsměch. „Vážně?”

Minulé pondělí tomu bylo šest měsíců, kdy bezpečnostní firma March & Colfax začala fungovat. Cyrus ale nepředpokládal, že tohle partnerství bude trvat další půl rok. Přestože Katy v to věřila, on věděl, že udělal chybu, když začal společně podnikat s Damienem.

Řekl si, že jen proto, že spolu budou pracovat, nemusí být hned nejlepší přátelé. Nejenže nem ěl Damiena Marche příliš v lásce, ale už mu ani nedůvěřoval.

Jak říkával jeho dědeček Beauregard Lancelot Colfax, nemá smysl pouštět se do obchodu s někým, komu můžete věřit jenom tak daleko, kam dočuráte.

Pravdou bylo, že Damien nabízel cennou vstupenku do zlatých časů podnikání soukromých detektivů. Měl styky a přístup do světa společenské smetánky, kde bohatství a moc tvořily uzavřenou biosféru.

Zvenku to vypadalo, že všechno funguje tak, jak má. March dobře věděl jak jednat s movitými lidmi. Věděl, jak s nimi mluvit. Dokázal přilákat jejich tučná konta.

Cyrusova role v této hře byla prostá. On měl instinkt, zkušenosti a vytrvalost honícího psa, díky níž dosahoval u zákazníků dobrých výsledků.

Předat číši s Hádesem jejímu novému majiteli byl až dosud největší úkol, jaký měla firma March & Colfax podstoupit. Milionářský sběratel, který si je najal, vyžadoval absolutní diskrétnost. Nepřál si, aby mezi uměleckou veřejnost a novináře pronikly o této číši jakékoli informace. Byl přímo posedlý touhou uchránit si svou anonymitu a za tuto výsadu byl ochoten bohatě zaplatit.

Cyrusovi bylo jasné, že pro tu chvíli je zahnán do kouta. Ten večer ještě nemohl ukončit partnerství s Marchem. Slíbil, že se postará, aby se číše dostala bezpečně ke svému novému majiteli. A své sliby byl zvyklý plnit.

V tuto chvíli, kdy hleděl na starožitnou číši, která jako by sama hořela pekelným ohněm, se ale rozhodl. Jakmile bude bezpečně v rukách toho poustevníka z Texasu, který si najal firmu March & Colfax, okamžitě zruší obchodní svazek s Marchem. Bez zaváhání.

Stejně nikdy neměl v lásce tyhle bohémské typy povýšeneckých, afektovaných rádoby umělců.

Katy bude zklamaná a bude zuřit. Cyrus věděl, že odjakživa snila o tom stát se součástí světa, v němž žil Damien. Jenomže některé sny, jak říkával děda Beau, za to snění nestály.

„Ta Hádesova číše má některé zajímavé vlastnosti,” pokračoval Damien poučným tónem. „Jak právě vidíš, přenáší světlo a působí zvláštním dojmem, že je vyrobená ze samotných plamenů.”

„Vážně?”

„Podívej, co se stane, když ji nakloním ke světlu tak, aby se spíš odráželo od jejího povrchu, než aby jí prostupovalo.”

Natáhl ruku, aby světlo lampy, která visela nad podstavcem, nasměroval na číši. „To mě teda podrž.” Cyrus na ni fascinovaně zíral.

Ve světle, které lampa vrhala, měnila číše barvy. V tu chvíli byla temně rudá. Měla barvu krve.

„Měli bychom už raději jít.” Damien vrátil lampu do původní polohy a ustoupil do stínu. Vyhrnul si rukáv saka italského šedého obleku a pohlédl na zlaté švýcarské hodinky s černým ciferníkem na svém zápěstí. „Náš bohatý texaský přítel už nás jistě netrpělivě očekává.”

Cyrus se podíval na své hodinky s koženým páskem, na ciferníku obrázek papouška. Papouškovo peří ladilo se zářivými barvami tyrkysové, červeně a žlutě zbarvené havajské košile, kterou měl na sobě. „Je nejvyšší čas.”

Damienova ústa se zkřivila v jednom z jeho oblíbených arogantních úsměvů. „Dochvilnost je jedna z nejdůležitějších věcí v životě i obchodě.”

„Děda Beau říkával totéž.”

O dvě hodiny později vylétla odněkud z temnoty za jeho zády kulka, která Cyruse donutila uvědomit si, jak to měl tentokrát špatně načasované.

Když se pod prudkým nárazem zhroutil k zemi, napadlo ho, že měl svůj vztah s Damienem ukončit už včera. Jenže tohle poznání přišlo příliš pozdě. Kulka už si prorazila cestu jeho levým ramenem. Pestrá havajská košile se mu začala zbarvovat jeho vlastní krví.

Jedinou útěchou mu bylo vědomí, že mu kulka měla původně projít páteří, a ne pouze ramenem. Byl to právě jeho instinkt lovce, který ho podvědomě varoval. Tenhle instinkt mu vštěpoval dědeček už od kolébky a v tuhle chvíli mu zachránil život.

Cyrus zásah kulky přežil a přežil i noc. Když se druhý den ráno probudil v nemocnici, zjistil, že se mu změnil celý život.

Jeho žena Katy byl mrtvá. Oběť automobilového piráta, prohlásil policista.

Damien March zmizel a s ním i většina majetku, který bezpečnostní agentura March & Colfax vlastnila, čímž se jejich společnost ocitla na pokraji krachu.

A zmizela i číše s Hádesem.

Eugenii Swiftovou stálo nesmírné úsilí, aby se dokázala ovládnout. „Prokristapána, Tabitho, osobní strážce je poslední věc na světě, kterou potřebuju.”

Tabitha Leabrooková se usmála s bohorovností, která je příznačná těm, kdo vyrůstali obklopeni penězi, vlivným společenským prostředím, a patřičně si to uvědomují.

„Ber ho jako jakýsi druh jistoty, Eugenie,” pronesla. „Takové ochranné opatření. Něco jako bezpečnostní pás.”

„Nebo jako injekci proti chřipce,” navrhl Cyrus Chandler úslužně.

Eugenie automaticky sevřela prsty, přičemž zmuchlala pozvánku na recepci u příležitosti výročí nadace muzea.

Přemýšlela, jaký trest by ji asi stihl za to, kdyby toho obrovského muže, který nosí pestré havajské košile, khaki kalhoty a na nohou mokasíny, na místě zardousila. Napadlo ji, že žádná porota by ji za to určitě neodsoudila. Zvlášť kdyby ho viděli na vlastní oči.

Colfax toho zatím řekl velice málo. Bylo vidět, že raději vyčkává, až ustane vodopád Eugeniiných argumentů. Věděl, že nakonec ji Tabitha zpracuje a pak nastane jeho příležitost. Ona to na něm dobře poznala, jako by měl svůj plán napsaný na čele. Cyrus měl v úmyslu držet se stranou, dokud Eugenie neroztaje. Potom vystoupí ze stínu a uštědří jí ránu z milosti.

Oblečený do pestré zeleno modro oranžové košile by měl působit směšně ve srovnání s orientálním kobercem a stěnami obloženými dřevem její přepychově zařízené kanceláře. Jenomže on, bohužel, vůbec nepůsobil dojmem, že by sem nepatřil. Samozřejmě že nápadně kontrastoval s veškerým tím luxusním vybavením, ale nebylo to rušivé.

To ta místnost vypadala příliš honosně a elegantně. Typy snobských příživníků Eugenii nikdy neoklamaly. Ani na minutu. Měla schopnost vidět pod povrch. Byl to dar, který jí pomohl dosáhnout úspěšné kariéry - nejprve zástupkyně ředitele Leabrookova muzea a v současné době přímo jeho ředitelky.

Bylo jí naprosto jasné, že Colfax pro ni bude představovat jistý problém.

Výstřední pestrý oděv nemohl zakrýt podstatu Cyruse Colfaxe. Vypadal, jako by právě přijel odněkud z plání s párem koltů nízko u pasu, připravený vyčistit město od hříchu.

Se svými pomalými pohyby a líným způsobem řeči vytvářel dojem divokého, asketického, pomstychtivého muže zákona tajemného Západu. Napadlo ji, že má ruce pistolníka. Nebo spíš ruce, které si ona představovala, že by měl pistolník mít. Silné a štíhlé, primitivní kombinace citlivosti a brutality.

Nad ním se vznášela aura naprostého klidu. Nedělal žádné přehnané pohyby. Nebubnoval prsty. Nepohrával si s perem. Prostě tu jenom zabíral místo. Ne, pomyslela si Eugenie, on to místo ovládal.

Odhadovala, že by mu mohlo být tak něco kolem třiceti pěti let, ale nebylo to snadné určit s jistotou. Měl rysy, které s věkem jenom tvrdly. Vlasy mu prokvétaly stříbrem, ale nic jiného postupujícímu věku nenasvědčovalo.

Co ji na něm ale znepokojovalo nejvíc, byly jeho oči. Měly barvu silného, těžkého skla, na které se díváte z boku, intenzivně podmanivě zelené, což byla barva, která působila studeně, oslnivě a záhadně. U skla tvrzeného v ohni to byla barva ojedinělá.

Eugenie odložila zmačkanou pozvánku a spojila ruce na desce svého naleštěného pracovního stolu z třešňového dřeva. Tohle je její kancelář a tady rozhoduje ona. Pohlédla zpříma na Tabithu.

„To, co mi tady navrhuješ, je vysoce neúčinné a zbytečné plýtvání časem,” pronesla. „A kromě toho, tohle má být moje dovolená.”

„Pracovní dovolená,” připomněla jí významně Tabitha.

Eugenie věděla, že ztrácí půdu pod nohama, ale měla v povaze nevzdávat boj, i když se porážka zdála nevyhnutelná. Byla sice ředitelkou muzea, ale Tabitha Leabrooková byla ředitelkou Leabrookovy nadace. Tato nadace muzeum financovala a platila účty. Kdyby došlo na lámání chleba, poslední slovo tu měla Tabitha.

Z devadesáti devíti procent neměla Eugenie s udělováním příkazů žádné problémy. Tabithu, tu malou, křehkou ženu, která právě překročila sedmdesátku, měla ve velké úctě. Tabitha oplývala obdivuhodnou dávkou energie, měla vytříbený vkus a dobré srdce. Oblíbila si vyhlazování vrásek a nešetřila na těchto zákrocích penězi. A měla železnou vůli.

Tabitha většinou vyjadřovala vděčnost a obdiv k Eugeniiným schopnostem a inteligenci. V okamžiku, kdy ji jmenovala ředitelkou muzea, nechala jí úplně volnou ruku při rozhodování ve věcech správy muzea.

Tabitha i správní rada nadace byla velice spokojená s tím, jakých úspěchů Eugenie dosahovala. Pod jejím vedením se muzeum velice rychle zbavilo starého zkostnatělého myšlení a vydobylo si pověst vynikající a vysoce přitažlivé sbírky starožitného i moderního skla.

Bylo velmi neobvyklé, aby Tabitha mluvila Eugenii do rozhodování. Skutečnost, že to dnes udělala, byla důkazem, jak moc jí na tom záleží.

„Budu se cítit mnohem lépe, když budu vědět, že tě při pobytu na ostrově bude doprovázet pan Colfax,” pronesla Tabitha. „A taky je tady ta vražda…”

„Naposledy ti říkám,” přerušila ji Eugenie, „že o žádnou vraždu nešlo. Úřady prohlásily, že smrt Adama Daventryho byla nešťastná náhoda. Spadl ze schodů a zlomil si vaz.”

„Právník, který má na starosti vyřizování Daventryho pozůstalosti, mi před hodinou volal,” poznamenala Tabitha. „Řekl mi, že exekutoři trvají na tom, aby to pan Colfax řádně vyšetřil.”

„Tak ať si vyšetřuje,” spráskla Eugenie ruce. „Proč mám být do toho zapletená já?”

Colfax přešlápl z nohy na nohu v paprsku světla, které se odráželo od lampy na pracovním stole. „Přejí si, aby vše probíhalo v naprosté diskrétnosti.”

Eugenie si změřila jeho pestrou košili posetou palmami. „Neuražte se, pane Colfaxi, ale nepřipadáte mi jako vzor serióznosti a diskrétnosti.”

Cyrus se usmál svým líným, záhadným úsměvem. „Mám spoustu skrytých kvalit.”

„Pak je ale umíte velice dovedně ukrývat,” souhlasila zdvořile.

„Tohle bude tajná operace.” Tabithe se rozzářily oči nadšením. „Bude to vzrušující, nemyslíš, Eugenie?”

„Já si myslím,” pronesla Eugenie opatrně, „že to zní spíš jako pořádný nesmysl.” „Četla jsem články v Seattle Times a Post Intelligencer. Nenašla jsem tam ani zmínku o tom, že by na Daventryho smrti bylo něco nekalého.”

Tabitha na ni pohlédla přes obroučky brýlí. „Musím ti připomenout, Eugenie, že čím dřív dostanou vykonavatelé závěti uspokojivou odpověď, tím dřív bude Leabrookovo muzeum moct přestěhovat sbírku Daventryho skla sem k nám.”

Tabitha měla pravdu a Eugenie to věděla. Adam Daventry odkázal svou úžasnou sbírku Leabrookovu muzeu. Převážně sbíral skleněné předměty z období sedmnáctého až dvacátého století. Jenomže několik měsíců před smrtí se zaměřil na vyhledávání starožitného skla.

Eugenie se už nemohla dočkat, až se jí sbírka dostane do ruky, ale to nebyl jediný důvod, proč chtěla strávit letní dovolenou na ostrově Frog Cove.

Smrt Adama Daventryho přilákala pozornost novinářů z celého Seattlu ze dvou důvodů. První byl ten, že Adam byl poslední přímý potomek Daventryů, rodiny ze severozápadu, která si vydělala obrovské jmění na stavebním dříví a potom se přemístila na pobřeží Pacifiku, aby tam na lodní dopravě nahromadila ještě víc peněz.

Druhý důvod, proč Daventryho smrt vyvolala takový zájem, byl ten, že se před pěti lety Adam Daventry přestěhoval z Washingtonu na ostrov Frog Cove a založil tam uměleckou

kolonii. Ostrov se tak stal velice populárním místem, kam jezdili o letních víkendech obyvatelé Seattlu, turisté i ti, kteří se rádi toulali po galeriích. V červnu se konala každoroční Daventryho přehlídka uměleckých sbírek, která se stala nejvýznamnější letní akcí, jež dokázala přilákat davy návštěvníků.

Přestože Daventry tuto kolonii i letní přehlídku zaštítil svým jménem, sám se úzkostlivě vyhýbal zrakům veřejnosti. Fotografie, na nichž se ho vzácně podařilo zachytit, ho znázorňovaly jako elegantního, štíhlého tmavovlasého muže ve středním věku s planoucíma očima a faustovskými rysy.

Eugenie se s ním setkala před šesti měsíci, když přijel do Seattlu, aby ji požádal o odbornou radu. Velice brzy přišla na to, že mají s Daventrym něco společného, obzvláště neskonalou vášeň pro sklo. Přesto by ho dokázala popsat pouze jediným slovem -vyděrač.

„Já nechápu, proč tě ta představa tolik znepokojuje, Eugenie,” divila se Tabitha. „Oba dva budete mít naprosté soukromí. Podle toho, co říkal právník, je ten dům poměrně velký. Má dvě patra a sklep. A samozřejmě je tam plno koupelen a ložnic. Vlastně jich je tam tolik, že mají v plánu prodat ho nějaké společnosti, co vlastní síť hotelů, a předělat ho na

hotel.”

„Jo, já vím, ale… “

„Jediné, co budete mít vy dva s Cyrusem společného, bude kuchyně,” dodala Tabitha.

„Nedělejte si starosti,” vložil se do hovoru Cyrus. „Povezu si s sebou jídlo a budu si sám vařit, slečno Swiftová.”

Eugenie se rozhodla, že si toho nebude všímat. Snížila hlas do tónu, který používala, když se snažila přesvědčit bohaté majitele soukromých sbírek, aby Leabrookovu muzeu darovali své nejcennější kusy.

„Nikdo vám nebrání v tom, abyste jezdil na ostrov Frog Cove, pane Colfaxi. Já ale nechápu, proč byste měl bydlet v tom domě se mnou, i když je natolik veliký, že by to mohl

být hotel.”

„Protože potřebuju mít nenápadný a nerušený přístup do domu, slečno Swiftová. A kromě jiného si potřebuju projít všechny Daventryho dokumenty a složky. Musím to důkladně vyšetřit, a to bude nějakou chvíli trvat. A nejjednodušší způsob, jak to provést, je bydlet přímo v tom domě.”

Eugenie bubnovala prsty po desce stolu. „Já myslím, že kancelář, která vyřizuje pozůstalost, má svaté právo najmout si vyšetřovatele, pane Colfaxi. Jenom nechápu, proč byste se musel nalepit na mě.”

„To je naprosto logické,” trvala na svém Tabitha.

Eugenie pevně sevřela pero v prstech. Tabitha byla velkou obdivovatelkou záhadných vražd. A představa, že by mohla být nápomocná skutečnému soukromému detektivovi, ji dokázala přímo nadchnout.

„Já jedu na ostrov pracovat,” pronesla Eugenie ledovým tónem. „Musím tam udělat soupis Daventryho kolekce. A zařídit, aby sklo bylo řádně a bezpečně zabaleno do beden a lodí odesláno zpátky do Seattlu. Nemám čas hrát si na Nancy Drewovou.”

„Nebudeš muset při vyšetřování pomáhat,” ujišťovala ji Tabitha. „To je práce pana Colfaxe. On jenom potřebuje, aby ho při tom někdo kryl.”

„A proč to pro všechno na světě musí tajit?” vybuchla Eugenie. „Proč prostě nemůže lidem říct, že vyšetřuje okolnosti Daventryho smrti?”

„Právě jsem vám to řekl. Jsem pověřen postupovat diskrétně,” odpověděl jí Cyrus. „A kromě toho na ostrově žije jenom málo lidí a jsou velice uzavření. Je velice nepravděpodobné, že kdokoli z místních obyvatel bude otevřeně mluvit se soukromým detektivem, když bude vědět, kdo je a co dělá.”

„Pan Colfax se ti jistě nebude plést do cesty,” usmála se na ni povzbudivě Tabitha.

Eugenie si zamyšleně změřila Cyruse, v očích nelibost. Ten se jí určitě do cesty plést bude. To mohla usoudit už z jeho pouhého vzezření. Muže jako on člověk těžko dokáže

přehlédnout. Už jenom díky té jeho košili to bylo nemožné.

Za normálních okolností by jí jeho přítomnost nepůsobila žádné vážné problémy. Možná by ji rozčiloval, ale nic horšího. Jak se Tabitha zmiňovala, Daventryho dům prý je dostatečně rozlehlý. Jenomže poslání, za kterým na ostrov jela, se vymykalo normálu.

Jela do Skleněného domu za svým vlastním cílem, který neměl vůbec nic společného se sepisováním katalogu Daventryho sbírky.

Dvacet čtyři hodin poté, co Adam Daventry zemřel, se jeho milenka Nellie Grantová utopila při vyjížďce na motorovém člunu po moři. Její tělo se nikdy nenašlo.

Bylo vydáno oficiální prohlášení, že spadla přes palubu do ledových vod oceánu. Říkalo se, že byla tak zoufalá ze smrti svého milence, že spáchala sebevraždu.

Eugenie nevěřila, že by si Nellie vzala život. A navíc věděla, že její přítelkyně se velice dobře vyzná v řízení malých člunů.

Problém spočíval v tom, že nedokázala přijít na nějaké jiné logické řešení, proč Nellie našla na moři smrt. Jediné, co věděla s naprostou jistotou, bylo, že nebude spát klidně, dokud nedostane uspokojivou odpověď.

Byla to koneckonců ona, Eugenie, kdo seznámil Nellie s Adamem Daventrym. A ať se na to dívala z kteréhokoli úhlu, věděla, že kdyby Nellie nepoznala Adama Daventryho a neodjela na Frog Cove Island, možná by byla stále naživu.

„Pan Colfax může jet na ostrov jako turista,” navrhla tónem, o němž doufala, že je klidný a rozumný. „Může se potulovat po galeriích nebo navštěvovat místní taverny. Tohle je přece způsob, jak postupují skuteční profesionální detektivové, aby vytáhli z lidí co nejvíc informací, ne?”

Eugenii neušlo, že Colfax při těch urážlivých slovech nehnul ani brvou. Tabitha ale stiskla čelisti ještě pevněji.

„Pan Colfax je vynikající profesionální soukromý detektiv,” pronesla. „Měl vlastní firmu, nazvanou Colfaxova bezpečnostní agentura, o dvou kancelářích na West Coast a jedné v Portlandu.”

„Letos chceme proniknout i do Seattlu,” prohodil Cyrus ledabyle.

„Opravdu?” Eugenie přimhouřila oči. „Řekněte mi, proč lidé z úřadu pro vykonávání závěti nabyli přesvědčení, že se smrtí Adama Daventryho není něco v pořádku?”

„Tady se nejedná jenom o podezření,” odpověděl Cyrus. „Vykonavatelé závěti mají spíš pocit, že místní úřady neprovedly řádné šetření. Potřebují pouze ještě jeden nezávislý posudek, to je všechno. A přejí si, aby všechno proběhlo velice nenápadně.”

„Jaký by ale k tomu měl kdo motiv?” nechápala Eugenie.

„To netuším,” odpověděl Cyrus.

Eugenie se přinutila počítat do deseti. „Nerada se ptám, ale vy snad máte nějaké podezření?” „Nemám.”

Povzdechla si. „Požádal jste Leabrookovo muzeum, aby vám při tom dělalo záštitu, pane Colfaxi. Co od nás přesně očekáváte? Jak chcete, abych vysvětlila, že svou letní dovolenou hodlám strávit právě s vámi ve Skleněném domě?”

Než stačil odpovědět, Tabitha navrhla: „Myslela jsem si, že bychom ho tam mohli poslat jako tvého asistenta.”

„Jako mého asistenta?” Eugenie se předklonila v křesle. „Věř mi, Tabitho, že nikdo ani na vteřinu neuvěří, že pan Colfax asistuje při něčem, co se týká záležitostí muzea.”

Cyrus sklopil oči k pestrým palmám na své hrudi. „Myslíte kvůli té košili?”

Neodpověděla, oči stále upřené na Tabithu. „Tohle nepůjde. To přece musíte sám uznat.”

Tabitha stiskla rty. „Obléká se trochu výstředně, viď? Možná bychom ho mohli vydávat za fotografa, kterého jsme najaly, aby nafotil Daventryho sbírku. Fotografové mají jistý sklon k výstřednostem.”

„Ještě nikdy jsem se nesetkala s nikým, kdo by vypadal tak jako on,” procedila Eugenie

mezi zuby.

„Hrát si na fotografa je stejně moc složité,” pronesl Cyrus. „Musel bych si s sebou vzít spoustu různých přístrojů, o kterých nemám ani páru. Navíc je tu riziko, že by si se mnou nějaký skutečný fotograf na ostrově chtěl popovídat. Já bych se v prvních pěti minutách dokonale znemožnil a odhalil. Neumím zacházet s takovými udělátky.”

„To máte pravdu,” Eugenie zavřela oči. „Je to beznadějné.”

„Hlavu vzhůru,” pronesl Cyrus. „Napadá mě, co bych mohl dělat.”

„Bůh mě ochraňuj.” Eugenie opatrně otevřela oči. „Co je to?”

„Můžeme jet na ostrov jako pár.”

Zůstala na něj nechápavě zírat. „To jako milenci?”

„To je ono!” Tabitha překypovala nadšením. „Jako pár. To je báječný nápad, pane

Colfaxi.”

Obdařil ji skromným úsměvem. „Díky. Myslím, že by to šlo.”

Eugenie ztuhla. „Počkejte vteřinu. Mluvíte o vás a o mně? O nás dvou, jako o mileneckém páru?”

„A proč ne?” Hleděl jí do očí, učiněné zosobnění nevinnosti a dychtivosti. „To je dokonalé vysvětlení, proč spolu budeme sami dva trávit společnou dovolenou ve Skleněném domě.”

„Ale vy nebudete úplně sami,” vmísila se rychle Tabitha. „Bydlí tam někdo jako správce domu a komorník zároveň. Advokát říkal, že se jmenuje Leonard Hastings. Pracoval u Daventryho. Kancelář ho tam nechala, aby se staral o dům a hlavně o sbírku skla.”

Eugenie to jméno znala. Jakýsi člověk toho jména jí poslal do Seattlu krabici se šaty a osobními věcmi Nellie Grantové.

Opřela se dlaněmi o desku stolu a vstala. „Tady už přestává legrace. Je to šílené. Každému, kdo má aspoň trochu rozumu, musí být jasné, že to nemůže vyjít.”

Tabitha naklonila hlavu na stranu. „Já nevím, Eugenie. Mně to připadá jako velice chytrý

plán.”

„A taky jednoduchý,” dodal Cyrus. „Věřím, že jednoduchost je nejlepší, co může být.” Eugenie si uvědomila, že situace se zhoršuje. „Je to jednoduché, to je pravda. Řekla bych až slaboduché.”

„Každý rád kritizuje,” podotkl Cyrus.

Eugenie se ze všech sil snažila neskřípat zuby. Přestože by nejraději tvrdila opak, s velkou neochotou byla nucena připustit, že Cyrus Colfax je všechno, jen ne slaboduchý.

Jejich oči se střetly a na pár vteřin se všechno zastavilo. Celým tělem jí proběhlo mrazení, které vybičovalo její nervy k plné ostražitosti.

Ten pocit znala. Stejně tak se cítila při pohledu na egyptské skleněné číše pocházející z prvního století před Kristem, vystavené v muzeu v křídle se starožitným sklem. Byla v nich ukrytá síla a nesmírně ji přitahovaly.

S ohledem na civilizovanou společnost by Colfax měl mít na sobě výstražné vlaječky a červená světýlka, která by varovala občany, aby se nepřibližovali moc blízko. Havajská košile nebyla dostatečným odstrašujícím symbolem.

Eugenie si byla jistá, že Cyrusovy opatrnické způsoby jsou pouhou zástěrkou. Věděla to s takovou jistotou, s jakou dokázala rozeznat islámské sklo ze čtrnáctého století a čínské sklo od skla pocházejícího z počátků vlády dynastie Qing. Jeho silné, brutální ruce a tajemné zelené oči vypovídaly o holé pravdě. Přestože se ho snažila odhadnout, on si ji měřil s inteligencí a zájmem, jakým si lovec prohlíží svou kořist.

Byla si jistá, že Cyrus nemá v úmyslu, aby se o něm dozvěděla víc, než je v jeho zájmu.

V téhle hře mohou hrát dva hráči, pomyslela si.

Což znamenalo, že to bude nerozhodně.

Podnikla poslední pokus za účelem vyhnout se nevyhnutelnému. „Nemůžeš po mně přece chtít, abych pracovala za těchto podmínek, Tabitho.”

„To je nesmysl.” Tabithe zahořely v očích plamínky vzrušení. „Kam se poděl tvůj smysl

pro dobrodružství? Kdybych tady v Seattlu neměla v příštích několika týdnech tolik povinností, byla bych v pokušení jet tam namísto tebe.”

No to ani náhodou, pomyslela si Eugenie v duchu. Nikomu, ani Tabithe Leabrookové, nedovolí, aby jela na ostrov Frog Cove místo ní. Jenomže potřebovala volné ruce, aby mohla uskutečnit svůj plán, což znamenalo, že musí být pánem situace. Z toho mála, co měla možnost vidět, Colfax nepatřil k lidem, s nimiž se dá snadno manipulovat.

Uchopila plnicí pero z třicátých let, kterým podepisovala oficiální korespondenci, a opřela se v křesle. „A co když se prostě odmítnu v téhle frašce angažovat?”

„To je jednoduché.” Cyrus si zastrčil ruce do kapes a vlídně se usmál. „Řeknu lidem z Daventryho kanceláře, že nechcete při vyšetřování spolupracovat.”

Čekala, jak bude pokračovat. Když mlčel, začala si pohrávat s tlustým perem v dlani.

„A to je všechno?” zeptala se.

„No, ne tak docela,” protáhl Cyrus pomalu. „Až vykonavatelům řeknu, že Leabrookovo muzeum jim nehodlá vyjít vstříc, zřejmě dají pokyn svým právníkům, aby pozdrželi vyřízení Daventryho pozůstalosti co možná nejdéle.”

Eugenie zavřela oči.

„A řekl bych, že tým zkušených právníků se dokáže postarat o to, aby se Daventryho sbírka skla nedostala do rukou Leabrookova muzea nejméně čtyři až pět let,” pokračoval Cyrus. „A možná i dýl.”

Eugeniiným tělem projel mrazivý záchvěv. Otevřela oči a zůstala nehybně sedět.

Tabithe klesla čelist úlekem. „Bože můj, to nemůžeme riskovat. To sklo musíme získat. Je to neuvěřitelná sbírka.”

Eugenie se zkoumavě zadívala na Cyruse. „On blufuje, Tabitho.”

Cyrus zvedl obočí.

On neblufuje, pomyslela si Eugenie. Jestli nebude spolupracovat, Colfax přesvědčí správce, aby sbírku zadrželi. A Leabrookovo muzeum bude muset utratit jmění za soudy, aby sbírku vůbec získalo.

„To je vydírání,” pronesla vyčítavě.

„To už zašlo vážně moc daleko, Eugenie,” vytkla jí Tabitha. „Pan Colfax ti nevyhrožuje. Snaží se nás jenom upozornit, jak budou správci reagovat, když mu nebude umožněno vést tohle pátrání.”

„Ale kdepak, Tabitho. On nám vyhrožuje.”

Tabitha nesouhlasně zamlaskala. „Přeháníš, drahoušku. A v každém případě je to zbytečné. Už jsem mu slíbila, že mu pomůžeme, a to nejenom kvůli tomu, že to udělá radost lidem z Daventryho kanceláře.”

„Já vím, já vím,” pronesla Eugenie unaveně. „Máš o mě starost.”

„Jsem jenom opatrná.” Tabithe se na tváři usadil vážný výraz. „Pokud existuje možnost, že Adam Daventry byl zavražděn, motiv k vraždě může mít něco společného s jeho uměleckou sbírkou. Nechci tě nechávat se vším tím cenným sklem o samotě jenom s nějakým komorníkem, aby tě chránil.”

Eugenie dokázala poznat, kdy je poražená. „Tak dobře, Tabitho. Pokud na tom trváš, budu tu malomyslnou hru hrát s vámi.”

Tabitha se rozzářila. „Děkuju ti, drahoušku. Spadne mi obrovský kámen ze srdce, když budu vědět, že je s tebou ve Skleněném domě pan Colfax.”

„Mám ale jednu malou podmínku,” pronesla Eugenie tiše.

Cyrus okamžitě zbystřil. „A jakou?”

„Zvolím si svou vlastní teorii pro historku, proč jsme tam spolu,” dodala Eugenie rozhodně. „Vzhledem k omezenému výběru se přikláním k verzi, kdy budete vystupovat jako můj asistent.”

Rozhostilo se mrtvé ticho.

„Nemyslete si, že tahle verze je nejlepší,” namítl Cyrus.

„To je zlé.” Eugenie ho obdařila zářivým úsměvem. „Na nic jiného totiž nejsem ochotná

přistoupit.”

Cyrus přikývl. „Vadilo by vám, kdybych se vás zeptal, proč jste si raději nevybrala tu, kde bychom vystupovali jako pár na dovolené?”

Významně se zadívala na jeho košili. „Myslela jsem, že je to jasné. Už takhle bude dost těžké vydávat vás za svého asistenta. A garantuju vám na sto procent, že nikdo na světě by nikdy neuvěřil, že my dva bychom mohli tvořit milenecký pár.”

„Chápu,” pronesl Cyrus. „Snažíte se mi tu naznačit, že nejsem váš typ.”

Eugenie si vzpomněla na skrytou hrozbu, kterou před několika málo okamžiky pronesl. „Ne,” přikývla. „Absolutně nejste můj typ. A je tu ještě něco, co by mě zajímalo. O soukromých detektivech toho moc nevím, ale v televizi jsem si všimla, že vždycky při sobě nosí zbraň.”

„Já jsem skutečný detektiv, slečno Swiftová, a žádné televizní soukromé očko.”

„Věřím, že vy u sebe žádnou zbraň nemáte. Rozhodně odmítám bydlet v jednom domě s cizím mužem, který při sobě nosí pistoli. Všechny zbraně se mi hnusí.”

„Mně taky.” Cyrus zlehka pokrčil levým ramenem. „S jednou takovou jsem měl kdysi hodně špatnou zkušenost.”

Toho večera v půl sedmé si Eugenie nalila sklenku chlazeného bílého vína značky Sauvignon a stoupla si k oknu obývacího pokoje. Svůj byt měla umístěný uprostřed výškové budovy v centru města. Platila si příplatek za vyhlídku na Elliotův záliv a vůbec těch peněz nelitovala. Považovala je za velice výhodný výdaj. Pohled na širokou vodní plochu ji uklidňoval a hladil po duši.

Uplynulé čtyři měsíce probíhaly v duchu modernizace a rekonstrukce jejího bytu, která byla konečně završena. Přikázala architektům, aby strhli všechny příčky, kromě těch, které byly nezbytné pro zachování soukromí v koupelně a ložnici. Základní barva stěn byla bílá a tvořila dokonalé pozadí pro její rozrůstající se sbírku skla. Na pečlivě rozestavěných podstavcích rozmístěných po celém pokoji se pyšnily skleněné sošky.

Klenutý vchod odděloval halu od obývacího pokoje s bílým kobercem na podlaze. Další vybavení tvořila nízká, bílá pohovka, křesílka z bílé kůže a několik skleněných stolků.

Jediné barevné místo v pokoji, kromě zářivě zbarvených skleněných sošek, tvořil prostor kolem plynového krbu.

Eugenie se zadívala na ručně malované jantarově žluté a zelené dlaždice před krbem. Navrhla je pro ni Nellie Grantová.

Naposledy viděla Nellie právě tady, v tomto pokoji. Tenkrát se modernizace bytu chýlila ke konci. Stěna vedle krbu byla ještě nedokončená a na podlaze ležely dlaždice, připravené k nalepení, když se ve dveřích objevila Nellie. Bylo to ráno, den po smrti Adama Daventryho.

Nelly se nechtělo čekat na trajekt, aby se dostala na pevninu, a tak se rozhodla, že si raději půjčí Daventryho motorový člun. Potom si pronajala auto a hodinu a půl jela do Seattlu.

A k truchlení měla hodně daleko.

Mělas pravdu, Eugenie. Byl to parchant. Měla jsem tě poslechnout. Vůbec mi není líto, že je mrtvý. Vím, že to zní strašně, ale je to pravda. Odpoledne se musím vrátit na ostrov pro své věci, ale potom už to místo nechci nikdy v životě vidět.

Eugenie pohlédla na kresbu nad právě dokončeným krbem. Byla to jedna z Nelliných prací, první ze série obrázků nazvaných Sklo, jak jí vysvětlila. Byla na ní vyobrazená francouzská váza z konce devatenáctého století pocházející z Daventryho sbírky. Nellie použila bohaté jasné barvy a sklo vrhalo úžasný a obdivuhodný světlený efekt.

Daventry prohlásil, že vzhledem k tomu, že nemá žádné děti, které bych mu

namalovala, chce, abych zobrazila některé z jeho oblíbených kousků. Stačila jsem namalovat čtyři, než zemřel. Teď, když už tady není, myslím, že patří mně. Tenhle ti chci dát, Eugenie. Ber to jako dárek na počest tvého nově zrekonstruovaného bytu. Úžasně jsi mě v mé práci podporovala.

Nellie strašně toužila po kariéře umělkyně. Eugenie ji podezřívala, že právě tohle byl hlavní důvod, proč padla za oběť Daventryho šarmu. On ji přesvědčil, že ji představí správným lidem a docílí, aby její práce byly vystaveny v nejprestižnějších galeriích.

Eugenie kráčela v domácích pantoflíčcích po novém bílém koberci. Zastavila se u jednoho z podstavců a zahleděla se do skleněné nazelenalé hloubky zvláštní sošky, kterou vyrobil mladý umělec z Anacortes.

Pohled na hru světel na nádherném skle jí vždy pomáhal ujasnit si myšlenky.

Sáhla po telefonu na stolku vedle pohovky. Otevřela zápisník a vyhledala číslo domů ke své přítelkyni, která pracovala u firmy Mills & Mills, jež se starala o bezpečnost Leabrookova muzea.

Tatáž intuice, na kterou se plně spoléhala, když šlo o umění, vysílala slabé varovné signály týkající se Cyruse Chandlera Colfaxe. Napovídala jí, že není to, za co se vydává.

„Sally? Tady je Eugenie. Chci tě poprosit o laskavost.”

„Je skoro sedm.” Hlas Sally Warrenová zněl udiveně. „To jsi ještě v muzeu?”

„Ne, jsem už doma.” Eugenie se posadila na opěradlo pohovky. „Pozítří odjíždím z města. Potřebuju informaci.”

„Tak konečně jedeš na dovolenou? Už bylo načase. Vsadím se, že si už ani nepamatuješ, kdys na ní byla naposledy.”

Eugenie se zamračila. „Ale jistě že si to pamatuju. Před dvěma roky jsem byla v Anglii.”

„A většinu času jsi strávila na výstavách skla v Ashmoleanu a Britském muzeu. Ale nechme to být. Co potřebuješ?”

„Firma Mills & Mills působí v bezpečnostní branži už dlouho, je to tak?”

„Třicet let,” souhlasila Sally.

„Tak to musíš znát všechny bezpečnostní firmy na Západním pobřeží.” „Asi ano. Proč?”

„Dnes jsem se seznámila s jedním z vašich konkurentů. Jmenuje se Cyrus Chandler Colfax. Neslyšela jsi o něm?”

Na druhém konci se krátce rozhostilo tísnivé ticho. „Colfax?” Sallyin hlas zněl udiveně. „Ano. Ty ho znáš?”

„Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale slyšela jsem o něm. Nenazvala bych ho konkurencí. On se nezabývá stejným byznysem. Firma Mills & Mills se specializuje na bezpečnost muzeí. Colfax pracuje pro firmy a soukromníky. Velice významné. A velice

bohaté.”

Eugenie sevřela sluchátko pevněji v prstech. „A co mi o něm můžeš říct?” „Počkej chvilku. Doufám, že nemáš v úmyslu převést účet Leabrooků na bezpečnostní firmu Colfax?”

„Ale jistěže ne. Chci se o něm jenom co nejvíc dozvědět.”

„To mi bude chvilku trvat. Nevadilo by ti, kdybych se tě zeptala, proč tě ten Colfax tak zajímá?”

„Protože s ním hodlám strávit letní dovolenou.”

„Řekni mi to na rovinu, Cyrusi. Jaký nátlak jsi musel na Jakea vyvinout, aby přijel na oslavu Rickova úspěšného zakončení střední školy?” Meredith Taskerová si odhrnula pramen světlých vlasů z očí. „Pohrozil jsi mu snad, že na něj zavoláš úředníky z finančního kvůli neplacení daní? Nebo jsi mu řekl, že budeš sabotovat jeho obchodní styky? Anebo jsi zašel tak daleko, že sis najal pár ostrých hochů, co lámou nohy?”

Cyrus se pohodlně opřel v sedadle svého tmavě zeleného džípu. Zkřížil si ruce na prsou a zadíval se na přeplněné parkoviště před střední školou.

Byl jasný teplý den v Portlandu. Dokonalé počasí na takovou slávu, napadlo ho. Samotný obřad udílení diplomů skončil před několika minutami. Rodiče - na některých byla vidět nesmírná úleva, jiní se tvářili triumfálně - postávali v malých skupinkách a vzájemně si gratulovali, že se jim ve zdraví podařilo přežít ty roky studia svých dětí až k maturitě. A jejich šťastní potomci, kteří právě složili zkoušky dospělosti, oslavující svou nesmrtelnost a nadcházející šťastné zítřky, se seskupovali v různých stádečkách, podle rozdílnosti temperamentu. Celým prostranstvím se ozývaly výbuchy smíchu a veselí.

„Já nevím, co máš na mysli, Meredith. Jake by tuhle Rickovu slávu za nic na světě nepropásl.”

„Ten parchant propásl i pohřeb vlastní matky kvůli nějakému obchodnímu jednání v New Yorku, kde by se prý bez něj neobešli. Tak mě nelakuj. Byla jsem jeho manželka. Znám ho líp než kdokoli jiný. Co jsi udělal, abys ho sem dnes dostal?”

Cyrus pokrčil rameny. „Nic jsem neudělal. Jenom jsem minulý týden řekl své sekretářce, aby mu zavolala do kanceláře a připomněla mu ten dnešek.”

Nepřipadalo mu nutné dodávat, že hned jakmile se Jake Tasker sekretářce ohlásil, Cyrus si hovor přebral. Byl stručný a šel rovnou k věci.

„Už jsem ti řekl, že nemůžu přijet,” namítal Jake Tasker ze své kanceláře v Los Angeles. „Mám práci. Rick to jistě pochopí.”

„Tak já ti to řeknu jinak, Taskere. Buď přijedeš na Rickovu maturitní oslavu, nebo můj příští telefonát bude patřit Harrymu Pellmanovi.” Na druhém konci se rozhostilo napjaté ticho. „Co ty víš o Pellmanovi?”

„Vím, že je to jeden z tvých nejdůležitějších klientů.”

„No a co?”

„Dluží mi laskavost,” pronesl Cyrus tiše.

Před rokem vypátral nádhernou a nesmírně cennou vlámskou tapisérii ze sedmnáctého století, kterou ukradli z Pellmanovy soukromé sbírky. Vyskytly se nějaké komplikace, protože se ukázalo, že zlodějem byla bývalá Pellmanova milenka, se kterou se před nedávnem rozešel. Pellman si přál, aby se v této záležitosti postupovalo s maximální diskrétností.

Colfaxova bezpečnostní agentura se mohla pyšnit absolutní diskrétností. „O čem to k čertu mluvíš?” vyhrkl Jake nervózně.

„Pokud navrhnu Pellmanovi, aby si našel nového makléře, převede svůj účet během slabých deseti vteřin na některého z tvých konkurentů,” pronesl Cyrus s klidem.

„Bože, tomu nevěřím. Ty bys byl schopný říct Pellmanovi, aby mě potopil jenom proto, že se mi nehodí přijet na Rickovu maturitní slavnost?”

„Jo. Přesně tak. Jsem moc rád, že si rozumíme, Taskere.”

„Ty ale dovedeš bejt pěknej parchant, co?”

„Budu tě čekat.”

Cyrus zahnal vzpomínky na tento rozhovor a povzbudivě se na Meredith usmál.. „Jak jsem řekl, Jake sám chtěl přijet.”

Meredith se pousmála, ale její oči zůstaly vážné. „Tak dobře, nebudu na tebe naléhat. Jenom ti musím říct, že ti děkuju, stejně jako to dělám pořád za těch uplynulých pět let. Nevím, co bych si bez tebe počala, Cyrusi. Dlužím ti víc, než ti můžu kdy splatit.”

„Nedlužíš mi vůbec nic.”

„To není pravda a ty to víš. Pokaždé, když si vzpomenu, jak jsi mi přispěchal na pomoc, když Jake odešel… “

„Nezapomínej, že jsem Rickův strýc. Měl jsem právo přijít a nabídnout pomocnou ruku.”

Meredith se zadívala přes parkoviště. Cyrus sledoval její pohled a spatřil Jaka Taskera a Ricka, jak se k nim prodírají davem.

„Byl jsi s Katy ženatý pouhé dva roky,” pokračovala Meredith tiše. „To je příliš krátká doba na to, abych na tebe uvalila povinnost starat se o její rodinu.”

„Všechno, co jsem udělal, jsem udělal proto, že jsem chtěl,” prohlásil Cyrus. „Necítil jsem to jako povinnost. Na to nikdy nezapomínej.”

Rychle na něj pohlédla s ustaraným výrazem ve tváři. „Rick měl takovou radost, když se tady Jake dneska objevil. Neviděl ho už celé měsíce. Víš, jak to je. Nejvíc potlesku vždycky sklízejí herci z venkova.”

„To je v pořádku, Meredith.” Cyrus se zadíval na Ricka a napadlo ho, jako už po tolikáté, jaké by to bylo mít vlastního syna.

„Rick je pořád ještě hodně mladý,” pokračovala Meredith vážně. „Až trochu dospěje a ohlédne se zpátky na ty roky puberty, pochopí, žes to byl ty, a ne Jake, kdo ho dovedl do věku mužnosti a postaral se, aby to bylo bez nějakých větších pohrom. Bude ti vděčný.”

„Řekl jsem ti, že je to v pořádku, Meredith. Nestojím o Rickovu vděčnost. Já musím být vděčný jemu, zatraceně. Užili jsme si spolu hezký časy.”

„Vím, že dneska si tě moc nevšímal, ale to jenom proto, že se tady objevil Jake se svými oslnivými dary. Pro kluka v jeho věku to je něco. Nesmíš si myslet, že si Rick neváží toho, cos pro něj udělal.”

„Zapomeň na to.”

Protáhla obličej. „Když pomyslím, jak jsi s ním v těch posledních letech trávil každičkou volnou chvilku a většinu víkendů… “

„Jak jsem říkal, byly to hezký časy. Prima kluk.” Cyrus se usmál při vzpomínce na jejich společné táboření a výlety na raftu po řece, na lekce karate a potápění.

On a Rick spolu dělali věci, které obvykle dělá otec se synem. Cyrusův vlastní otec tam nebyl, aby je s ním mohl dělat, a matka zemřela při automobilovém neštěstí pár měsíců po jeho narození. Napadlo ho, že měl ale štěstí. Mohl bydlet u svých prarodičů.

V Second Chance Springs už nebyly peníze na hodiny karate a kurzy potápění. Od chvíle, kdy se naučil chodit, ho dědeček začal brát na ryby a na lov. Cyrus se naučil střílet, stopovat zvěř, jak přežít v poušti a jak najít cestu přes hory bez použití mapy.

Teď už na lov nejezdil, ale všechno, co se kdy naučil, v něm zůstalo. Stále si rád zašel na ryby, když měl příležitost. Vyhovovaly mu ty dlouhé chvíle ticha a nehybnosti při rybaření. Byla to důležitá činnost, i když nic nechytil.

Babička Gwen ho naučila číst, pěstovat růže v poušti a asi padesát různých způsobů jak připravit tuňáka.

Uvědomoval si, že se od svých prarodičů naučil i jiné věci. Nebylo lehké je vyjádřit slovy, ale byly mnohem důležitější. Někteří lidé by je pokládali za staromódní a takové, jaké se nehodí do současného světa.

Byly to věci, které se zakořenily v samém jeho nitru a které ho, jak si při vzácných příležitostech, když měl zádumčivou náladu, uvědomoval, svým způsobem charakterizují. Katy nikdy do této jeho hluboko ukryté komůrky nepronikla. Ostatně to se podařilo zatím jen málokomu.

Samozřejmě že se našli lidé, kteří zastávali názor, že to, co ho dědeček Beau a babička Gwen naučili, se nehodí pro život v moderním světě. Jenomže Cyrus věděl své. On věděl, že právě věci, které se naučil od svých prarodičů, mu umožnily v tomhle světě přežít.

„Tvrdíš, že jsi zažil s Rickem hezké chvíle,” prohlásila Meredith. „Já ale nikdy nezapomenu, že jsi s ním prožil i hodně špatné chvilky. Málem jsem o něj přišla, Cyrusi. To víme oba moc dobře. Nesl ten náš rozvod hodně těžce.”

„Bylo mu teprve třináct. Tenhle věk není na rozvody rodičů moc vhodný.”

„Myslím, že na něco takového není žádný věk dost vhodný. Prvních pár měsíců po Jakeově odchodu úplně zdivočel. Coural se po nocích venku. Potuloval se s mládeží, která brala drogy a popíjela alkohol. Kradli v obchodech. Jako by celou tu dobu měl pořád buď špatnou náladu, nebo zlost. Byla jsem vyděšená k smrti.”

„To už je pryč, Meredith. Právě složil maturitu s vyznamenáním a v září nastupuje na vysokou školu.”

„To jenom díky tobě.” Usmála se. „Stejně se vždycky při vzpomínce, jak mi volali z policie, že ho sebrali a odvezli na stanici, celá rozklepu.”

Tu noc se Meredith zoufalá, vyděšená a strašně osamocená, obrátila na Cyruse o pomoc. Ten kvůli tomu uprostřed noci opustil teplou postel a jel zahlazovat následky maléru, který v sobě obsahoval alkohol, rychlou jízdu autem a skupinu mladíků, kteří dospívali příliš rychle a složitě bez pevné ruky dospělých.

Rick byl zpočátku plný hluboké cynické nedůvěry. Cyrus byl jeho strýc, ale pouhou náhodou díky tomu, že se nedávno oženil s jeho tetou Katy.

„Proč jsi pro mě přijel?” dožadoval se vysvětlení Rick, když vycházeli z policejní stanice. „Kde je máma?” -f”Doma.”

„Ona měla pro mě přijet, a ne ty.”

„Já jsem tvůj strýc.”

„Kecy. Ty ses jenom před šesti měsíci oženil s tetou Katy. Sotva mě znáš.” „Něco mi říká, že se velice rychle spřátelíme.” Cyrus odemkl auto. „Nastup si.” „Pojedu autobusem.”

„Jsou dvě hodiny ráno.” Cyrus nezvýšil hlas. Nikdy ho nezvyšoval. „Vlez do auta. Na jednu noc už jsi svý mámě způsobil dost trápení.”

Rick zaváhal. Ve světle pouliční lampy se mu v očích zračil zoufalý hněv. Cyrus věděl, že se chlapec snaží ve svém osamoceném vzdoru sesbírat sílu a odvahu, ale měl za sebou těžkou noc.

„No jo.” Rick se neochotně svezl na sedadlo vedle řidiče.

Cyrus obešel auto a posadil se za volant. „Máš velký štěstí,” prohlásil a otočil klíčkem v zapalování. „Sbalili tě profesionálně školení policajti.” „Ty tomu říkáš štěstí?”

„Mně bylo šestnáct, když mě kdysi šerif sbalil. Než mě propustil, málem ze mě vymlátil

duši.”

Rick na něj nevěřícně zíral. „To myslíš vážně?”

„Jo.”

„A tvoje rodina ho nežalovala?”

Cyrus se trpce usmál. „Mluvíš jako pravý dítě dnešní doby. Ne, moje rodina ho nežalovala. Můj táta s námi nežil. Zmizel ještě předtím, než jsem se narodil. A moji mámu zabil opilý řidič, když mně bylo sotva pár měsíců. Vychovali mě dědeček s babičkou. A ti neměli peníze na nějaké právníky a soudy.”

„Tak cos udělal?”

„Vzal jsem si z toho cenný ponaučení.” Cyrus se odlepil s autem od chodníku. „Postaral jsem se, aby mě už nikdy žádnej policajt nezastavil.”

„Tak jsem to nemyslel. Ptám se, cos udělal, že tě šerif tak zmlátil?” „Dal jsem si rande s jeho dcerou.”

Rick stále nechápal. „On tě zavřel jenom proto, že sis s ní vyšel?” „Oficiálně mě šerif Gully zadržel kvůli rychlé jízdě. Oba jsme ale moc dobře věděli, že měl vztek, protože zjistil, že jsem celý večer strávil s jeho vzácnou dcerou Angelou.” „Ale proč tě kvůli tomu tak strašně zmlátil? Vždyť šlo jenom o rande. Nic víc.”

Cyrus dojel na křižovatku. Zastavil na červenou a pohlédl na Ricka. „To nebylo tak jednoduché. Já jsem přemluvil Angelu, aby si se mnou vyšla, protože jsem věděl, že to jejího tátu pořádně naštve. A měl jsem pravdu.”

„Tys ho chtěl naštvat?”

„Jo.”

„A proč?”

„Protože jsem několik dní předtím zaslechl, jak v obchodě vypráví starému Dartovi, že nikdy v životě nic nedokážu. To se mě nijak zvlášť nedotklo, protože jsem šerifa nikdy nepovažoval za bůhvíjak chytrého chlapa.”

„Tak co tě na tom, co řekl, tak namíchlo?”

„Povídal taky, že mu je líto mých prarodičů, ale že všichni vědí, že ode mě se toho nedá moc očekávat, protože moje matka byla coura, která se nechala v osmnácti zbouchnout.

Vykládal, že můj táta byl zřejmě ženatý nebo něco takovýho, protože ona nikdy nikomu neřekla, kdo to je. Taky prohlásil, že by nikdy v životě nepřipustil, aby si jeho dcera se mnou něco začala.”

Rick potichu hvízdl. „Takže to, že jsi jeho dceru požádal, aby si s tebou vyšla, bylo něco jako pomsta?”

„Jo. Já věděl, že Gully bude zuřit, až zjistí, co se stalo.”

„Když jsi věděl, jakej je tenhle Gully poděs,” pronesl Rick pomalu, „tak jsi přece musel počítat s tím, že z tebe zřejmě vymlátí duši, až zjistí, že sis dal s Angelou rande.”

„To jistě.”

„Tak proč jsi to udělal?”

„Nedokázal jsem přijít na lepší způsob jak mu to vrátit.” „A co Angela?” zeptal se Rick. „Co tomu říkala?”

„To je moc dobrá otázka. Odpověď zní, že i ona si chtěla se mnou vyjít, protože měla vztek na kluka, s kterým právě chodila, a chtěla mu dát lekci.” „Takže ona tě využila?”

„Využili jsme se navzájem,” přikývl Cyrus. „Ve skutečnosti jsme o sebe vůbec nestáli.” „Do pytle.” Rick se otřásl. „Ty ses nechal tím Gullym zmlátit jenom proto, že sis s ním chtěl vyrovnat účty?”

„To víš, měl jsem v šestnácti míň rozumu, než máš ty ve třinácti,” pronesl Cyrus. „Musím ale říct, že od té doby jsem se toho hodně naučil, což je dobrá zpráva.” Rick se zatvářil udiveně. „A to jako co?”

„Dneska když se rozhodnu, že si s někým vyřídím účty, jsem mnohem opatrnější. Snažím se ze všech sil, aby mě pokud možno už nikdo nezmlátil.”

Cyrus zahnal vzpomínky na první vážnou rozmluvu se svým synovcem a pozoroval Rickyho s Jakem, jak jdou k džípu. Cítil, jak je Meredith na sedadle vedle něj celá napjatá.

„Myslím, že zpočátku mě Rick za to nenáviděl,” zašeptala.

„To není pravda.”

„Dával mi vinu za to, že jsme se rozvedli.”

„Bylo mu třináct. Byl z toho šílený. Potřeboval nějaký cíl a jediný, kdo byl nablízku, jsi byla ty. Děti v tomhle věku nedokáží uvažovat rozumně nebo logicky. A někdy to nesvedou ani mnozí dospělí.”

„Ty ano.” Meredith vytáhla z kabelky kapesníček a přitiskla si ho k očím. Vrhla na Cyruse uslzený úsměv. „Ty vždycky umíš zachovat klid a chováš se rozumně. Vždycky se ovládneš. To už ses takový narodil?”

Pousmál se. „Jak říkával dědeček Beau, existují dva způsoby jak projít životem. Buď se dokážeš ovládat, nebo to nedokážeš. Já si vybral ten první způsob.”

„Jsi tvrdý jako skála. Vůbec se nedivím, že už druhý den po tom, co tě Katy poznala, si tě chtěla vzít.”

„To bylo vzájemné.”

Hlavou mu proběhla vzpomínka na Katy. Byl to typ ženy, která jako by vystoupila z

nějakého renesančního obrazu. Měla v sobě něco nadpozemského. Stačilo mu se na ni podívat a hned věděl, že potřebuje, aby ji někdo chránil před okolním světem.

Nakonec ji ale ochránit nedokázal. Damien March ji využil a potom chladnokrevně zavraždil. Podle oficiální zprávy Katy zemřela vinou nějakého nezodpovědného pirátského řidiče, ale tomu Cyrus nikdy neuvěřil. Byl si jistý, že March ji zabil, protože toho věděla až příliš mnoho o jeho plánech zmizet s Hádesovou číší.

„Je to nespravedlivé, že jste byli s Katy tak krátce,” prohodila Meredith.

„Nechme minulost být, Meredith. To nikam nevede. Ty jsi svůj osobní život uložila k ledu už na dost dlouho. Řekni Fredovi, že se za něj provdáš a udělej ho šťastným. Je to fajn

chlap.”

„Možná to udělám.”

„Mami, strýčku Cyrusi, víte, co je nového?” Rick se zastavil u auta. Oči mu svítily vzrušením, když pohlédl na svého otce. „Táta říká, že mi koncem léta koupí auto, abych měl na podzim čím jezdit na univerzitu. Takže si nebudu muset brát tu tvou starou hondu, mami.”

Meredith povytáhla obočí. „Ta přece není tak stará.”

Jake se vyhnul Cyrusově pohledu, když poplácával Rickyho po rameni. „Ten kluk bude potřebovat vlastní dopravní prostředek, aby se dostal do školy. Ukážu se tu zase v srpnu a zařídím všechno potřebné.”

„Fajn,” souhlasila Meredith. „Jsem si jistá, že Rick si do té doby nějaké auto vybere.”

Rick se rozesmál. „To si piš.”

„Takže dohodnuto.” Jake pohlédl na hodinky na svém zápěstí. „Zatraceně, ten čas ale letí. Budu už muset jet. Letadlo do L. A. mi letí ve tři.”

Radostné vzrušení a šťastný výraz, který měl Rick vteřinu předtím v očích, vystřídalo zklamání. „Ty už odjíždíš, tati?”

„Už musím.” Jake pokrčil rameny na znamení, že mu nic jiného nezbývá. „Večer mám schůzku s lidma z Newport Beach. Víš, jak to chodí.”

„Jo.” Zklamání v Rickyho očích nahradil výraz chladného odevzdání. „Jo, vím, jak to chodí. Jsem rád, žes přijel aspoň na tu oslavu.”

„To bych si nenechal ujít. Můj jediný syn přece nedostává maturitní vysvědčení každý den. Dávej na sebe pozor. A ať ti vyjde ta letní brigáda. Zavolám ti, když budu mít chvíli.”

„Jasně.”

Všechny tři, jak tak stáli vedle džípu, náhle obklopilo ticho. Jake se otočil a vykročil ke svému pronajatému autu.

„Máš na dnešní večer něco v plánu?” zeptal se Cyrus.

„Cože?” Rick sebou trhl a otočil se k němu. „Jo, aha. Alan s Dougem a ještě pár lidí k nám večer přijdou. Máma slíbila, že si u nás můžeme udělat večírek.”

Meredith mrkla. „Já jdu na večeři s Fredem. Myslím, že bych v domě plném oslavující mládeže asi nevydržela. Nechceš jít s námi, Cyrusi?”

„Půjdu jindy,” odpověděl. „Odjíždím na nějakou dobu z města. Dnes večer musím ještě zařídit něco, co se týká té cesty.”

„A kam pojedeš?“zajímal se Rick.

„Na ostrov Frog Cove.”

„O tom jsem nikdy neslyšel.”

„Patří k Puget Sound. Je to jeden z těch malých ostrůvků kousek od pobřeží. Žije tam plno umělců.”

Rick přikývl. Jak dlouho budeš pryč?” Ještě to nevím přesně. Zřejmě pár týdnů.”

Meredith se usmála. „Bereš si konečně dovolenou nebo to bude pracovní cesta?” „Pracovní cesta.”

„Tak to mě mrzí.” Meredith na něj vrhla výmluvný pohled. „Měl by sis dopřát dovolenou, Cyrusi. Už si ani nevzpomínám, kdys na ní byl naposledy.”

„V uplynulých třech letech jsem měl hodně práce.”

Ústa se jí zkřivila v soucitné chápavé grimase. „Já vím.”

„Uvidím tě, až se zase vrátíš?” zeptal se Rick s předstíranou lhostejností.

„To víš, že jo,” přikývl Cyrus. „Půjdeme na ryby.”

„Tak jo.” Z Rickových očí se vytratily poslední zbytky chladu. „Tak já teď raději půjdu svléknout ten směšný hábit a klobouk.”

„Doufám, že až se vrátím, nenajdu dům vzhůru nohama,” podotkla Meredith. Jen se neboj.” Rick se otočil k odchodu.

„Nezapomeň na naši domluvu,” připomněl mu Cyrus tiše. Rick se ušklíbl. „Neboj.” Otočil se a zamířil ke svým přátelům, přičemž se mu jeho dlouhý široký plášť zavlnil kolem těla. Meredith pohlédla na Cyruse. Jakou domluvu?”

„Žádný alkohol a nenastupovat do auta s někým, kdo pil.”

„Vůbec nevím, co bych si bez tebe počala, Cyrusi.” Meredith si stoupla na špičky a zlehka ho políbila na tvář. „Víš, vážně by sis měl dopřát pár dní skutečného volna.”

Druhý den odpoledne zajel Cyrus se svým džípem do jedné ze dvou krátkých front čekajících aut na malém, soukromým majitelem provozovaném trajektu směřujícím na ostrov Frog Cove. Netrvalo mu to ani minutu, když zahlédl Eugenii Swiftovou.

Seděla ve stříbrném voze značky Toyota Camry, který stál jako první v sousední řadě vozidel. Okénko u řidiče měla stažené. Viděl, že s někým mluví mobilním telefonem. Na tu vzdálenost nebylo možné zaslechnout útržky rozhovoru, ale bylo vidět, že je do něj plně zabraná.

Pozoroval směle řezané rysy Eugeniiny tváře, zatímco vytáčel číslo na svém mobilním telefonu. Nebyla nijak zvlášť hezká, natož krasavice, ale vyzařovala z ní nesmírná vitalita, která mu nedovolovala, aby od ní odtrhl zrak. Černé vlasy měla svázané do uzlu na temeni hlavy.

Na sobě m ěla přiléhavý černý svetr s dlouhým rukávem, který zvýrazňoval její štíhlou, křehkou postavu. Zápěstí měla útlá, ňadra pevná.

Nemohl vidět, jakou barvu mají její oči, ale vzpomínal si, že měly sytý odstín jantaru.

Štíhlá a elegantní. Oblečená do černého. Jako umělecké dílo. A možná nemá ani ponětí, co by udělala s plechovkou tuňáka.

Dojem, který na něj učinila při jejich prvním setkání, přetrvával. Vypadala jako divoká kočka.

Vyzvánění na druhém konci linky ustalo. „Prosím, Quint.”

„Tady je Colfax.” Cyrus pozoroval, jak Eugenie elegantním pohybem svírá prsty volant. „Tak cos zjistil?”

„Nic závratného,” odpověděl Quint Yates. „Nerad bych tě zklamal, ale zdá se, že ta dáma vede to, čemu říkáme naprosto bezúhonný život.”

„Nikdo nevede naprosto bezúhonný život,” Cyrus při rozhovoru se svým asistentem nespouštěl oči z Eugenie. „Vysyp, co máš.”

Je toho jenom málo, co ještě nevíš. Vystudovala výtvarné umění na univerzitě ve Washingtonu se specializací na sklo. Nějakou dobu studovala v Benátkách a potom začala pracovat pro Leabrookovo muzeum jako zástupkyně ředitele. Už v prvním roce práce si zcela získala Tabithu Leabrookovou, když přiměla Dorothy McBradyovou, aby svou sbírku benátského skla z patnáctého století propůjčila dlouhodobě muzeu.”

„Pokračuj.”

„O rok později slečna Swiftová postoupila o další příčku směrem vzhůru, když ve sbírce miniaturního skla z rané doby římské, kterou kdosi zapůjčil muzeu, odhalila falešný kousek. Totéž zopakovala o šest měsíců později, když vystavovala čínské sklo z osmnáctého století.”

„To našla další padělek?”

„Jo. A potom její pověst prudce vzrostla. Všichni sběratelé se k ní teď chodí radit.”

Cyruse to nepřekvapilo. Věděl, že je dobrá. Během uplynulých tří let měl v popisu práce odhalovat odborníky na sklo. „Máš ještě něco?”

„Před dvěma a půl roky ji Tabitha Leabrooková povýšila do pozice ředitelky Leabrookova muzea a dala jí pěkně tučný plat. Zbytek znáš.”

„Jo. Muzejní sbírka starožitného i moderního skla byla na nejlepší cestě stát se jednou z nejskvělejších ve státě. Dokonce i evropská muzea si vážila Leabrookova muzea pro jeho úctyhodnou sbírku kvalitního skla. A v nedaleké minulosti bylo dokončeno nové křídlo, kde se vystavuje současné sklo.

„Neustále dostává nové a nové nabídky na práci v jiných institucích,” pokračoval Quint. „Ale tvrdošíjně je odmítá.”

„Mám dojem, že kvůli významnému postavení, které v Leabrookově muzeu zastává.” Cyrus okénkem pozoroval Eugenii.

„Tam je její království. Něco mi říká, že je ten typ ženy, která ráda velí.”

„Z profesionálního hlediska to sedí.”

„A co osobní hledisko?”

„Ani tam toho moc nenajdeš. Je jí třicet. Nikdy nebyla vdaná. Je nejstarší ze tří dětí. Bratr i sestra vystudovali vysokou školu. On učí na univerzitě tady v Oregonu. Sestra je docentkou na univerzitě v Kalifornii.”

„A rodiče?”

„Taky intelektuálové. Rozvedli se, když bylo Eugenii čtrnáct. Její matka si udělala doktorát z filozofie. Teď učí taky na univerzitě na východě. A její otec přednáší sociologii na Středozápadní univerzitě.

Cyrus zaúpěl. „Tak teď tomu rozumím.”

„Čemu?”

„Proč nade mnou při našem prvním setkání tak ohrnovala nos. Ona totiž patří k těm povýšeným intelektuálským typům.” „Možná to dělá ta tvoje košile.”

„To nemohlo být tou košilí. Měl jsem na sobě jednu z nejlepších. Má nějaké milence?”

„Měla pár přechodných známostí, ale během posledního roku a půl nic vážného. Nějaká ta obchodní schůzka, ale to je všechno. Její sexuální život mi vlastně hodně připomíná ten tvůj. Neobnáší nic moc zajímavého.”

„Tyhle poznámky si můžeš ušetřit. Nikdo nezná můj sexuální život líp než já. Máš ještě něco?”

„Nic moc. Žije sama a zdá se, že jí to tak vyhovuje. Její představa dokonalé dovolené se shoduje s návštěvou nějakého prvotřídního muzea.”

„Tak jo, tohle mi bude, pokud jde o slečnu Swiftovou, stačit.”

„Dobře.”

„Víš něco nového o klubu fajnšmekrů?”

„Mám všechna jména i adresy. Začínám dělat průzkum.”

„Víš, kde mě najdeš, kdybys na něco přišel.” Cyrus zamyšleně ukončil spojení, přičemž nespouštěl z Eugenie oči. Stále ještě telefonovala.

Usoudil, že zřejmě jde o něco důležitého. I ze svého místa cítil napětí v rozhovoru, který vedla. Napadlo ho, jak moc se toho dá vyčíst pouhým pozorováním pohybů těla druhého člověka.

Eugenie byla nervózní. Rozzlobená. Netrpělivá. Zklamaná.

Usmál se. Poklepávala prsty na volantu. Někteří lidé nedokáží sedět klidně déle než pět minut.

To on, na druhé straně, dokázal být v klidu i několik hodin, když to bylo nutné. Jeho dědeček ho naučil, v čem spočívá tajemství klidu. Byl to trik, který používají lovci.

Cyrus pozoroval svou kořist v toyotě. Podle toho co říkal Quint bylo nepravděpodobné, že by se dohadovala s milencem, protože žádného neměla.

Takže, na základě procesu eliminace, byl nucen dojít k závěru, že zřejmě mluví o něm.

Zuřivý boj, který sváděla za účelem odradit ho, aby ji doprovázel na ostrov Frog Cove, v něm vzbudil spoustu zajímavých otázek. Od chvíle, co vyšel z její kanceláře, se mu neustále honily hlavou.

Kdyby jejím jediným cílem bylo spojit svou dovolenou s pracovním úkolem provést inventarizaci Daventryho sbírky skla, nechovala by se tak, jak se chovala, když zjistila, že ji Cyrus bude doprovázet.

Bylo by to pochopitelné, kdyby ji na tom rozzlobila nebo vyvedla z míry pouze představa, že bude bydlet ve Skleněném domě s ním. Jenomže Eugenii to upřímně vyděsilo. Zahlédl v jejích očích záblesk skutečné paniky, než se jí podařilo ji zakrýt.

On pro ni neznamenal jenom nějakou menší nepříjemnost. Byl pro ni nepřekonatelným problémem.

Přemýšlel, proč tomu tak asi je.

Nabízelo se jedno až příliš okaté vysvětlení. Ale bylo velice nepravděpodobné, že by se k Eugenii donesly stejné zvěsti jako k němu. Kdyby i ona šla po stopě Hádesovy číše, znamenalo by to pro něj velký problém.

Otevřel dvířka džípu, vystoupil a vykročil k Eugeniinu autu.

„Chápu, že toho moc nemáš, Sally.” Eugenie přimhouřila oči před leskem slunečních paprsků, které se odrážely od vodní hladiny, a netrpělivě pozorovala, jak se malý trajekt připravuje přijmout na palubu cestující a vozidla. „Řekni mi, co víš.”

„Nejzajímavější na tom je, že Colfax kdysi vlastnil s někým na půl společnost pod názvem Bezpečnostní agentura March & Colfax.”

„A co je na tom tak zajímavého?”

„Před třemi roky firma zkrachovala po tom, co něco neklaplo při převozu zboží. Ozbrojená loupež. Na veřejnost toho moc neproniklo. Nepodařilo se mi dokonce ani zjistit jméno klienta, natož předmět, který mu ukradli. Colfaxe přitom ale postřelili.”

Eugenie zasykla. „Postřelili? To jako myslíš skutečným revolverem?”

„Ano. A bylo to ještě horší. Zatímco ležel v nemocnici, jeho manželka se stala obětí nějakého piráta. Nepřežila to. Policie našla její auto, ale vraha ne.”

„Bože můj.”

„A ve stejnou dobu zmizel i společník firmy March & Colfax, Damien March.” „Co tím myslíš, zmizel? Jeho taky zabili?”

„K tomu závěru došli vyšetřovatelé, ale jeho tělo se nikdy nenašlo. A ten předmět, ať už to bylo cokoli, byl ukraden.”

Eugenie se zamračila. „A co požadavky na pojišťovnu?” „Vůbec žádné.”

„To mi připadá poněkud zvláštní, Sally.”

„Moje řeč. Když na to tak myslím, možná mi budeš moct z té letošní dovolené napsat nějaké zajímavé novinky.”

Eugenie přešla její slova mlčením. „Víš ještě něco o jeho soukromí?”

„Jen běžné věci. Matka mu zemřela krátce po tom, co se narodil. O jeho otci jsem nic nezjistila. Colfaxe vychovali jeho prarodiče. V posledním roce jejich života odešel z univerzity, aby se o ně mohl starat. Po jejich smrti pracoval krátce v nějakém okresním městě v Kalifornii jako policista. Nakonec si zařídil licenci a stal se soukromým detektivem. Víc toho nevím.”

V tu chvíli se mezi Eugenii a sluneční paprsky, jež na ni dopadaly otevřeným okénkem auta, postavil jakýsi temný předmět. Náhle se ocitla v temném stínu. Její prsty bezděčně sevřely telefon ještě pevněji. Rychle otočila hlavu a nadskočila, když spatřila Cyruse Colfaxe, jak na ni shlíží shůry. Skla jeho slunečních brýlí ji málem zaslepila.

„Už musím končit, Sally.”

„Počkej ještě. Začíná to být zajímavé. Jaký je?”

„Kdo? Colfax?”

„Nemluvíme přece o Santa Clausovi.”

„To tedy ne.” Eugenie nespouštěla oči z Cyruse. Jediné, co ti v tuhle chvíli můžu říct, je, že jezdí džípem, nosí pestré havajské košile a brýle proti slunci, které dávno vyšly z módy.”

„Ale, ale. On asi nebude tvůj typ, co?” „To tedy určitě ne.”

„Tak jo,” souhlasila Sally. „Stejně se snaž si tu dovolenou užít. Už ji potřebuješ jako sůl.” „Pokusím se.” Eugenie stiskla tlačítko, čímž ukončila spojení, a na rtech vyloudila nacvičený zdvořilý úsměv. „Dobrý den, pane Colfaxi. Hezké počasí, viďte?” „Myslím, že bychom si měli raději promluvit.”

„To jistě. Ale ne teď. Auta už začínají najíždět na trajekt.” Nasadila si brýle proti slunci, oválné s nazelenalými skly, které měly na obroučce nápis slavné návrhářky.

Otočila klíčkem v zapalování, nastartovala svou toyotu, a aniž věnovala Cyrusovi jediný pohled, prudce se rozjela směrem k rampě.

Krátce potom, co trajekt vyplul z přístavu, otevřely se dvířka Eugeniiny toyoty a Cyrus se uvelebil na sedadle vedle ní. Dveře nechal otevřené a jednu nohu obutou do mokasíny opřel o palubní desku.

„Zkusíme si znovu popovídat?” zeptal se sladce.

On seděl přímo vedle ní v jejím autě. Tak blízko, až jí to bylo nepříjemné. Eugenie si uvědomila, že se jí začíná těžce dýchat, jako by někdo z její těsné blízkosti vysál většinu kyslíku. Zmítala se mezi náhlou touhou vystoupit z auta a stejně silným nutkáním zjistit, jakou značku vody po holení používá.

Bylo to šílené.

Šokovaná vlastní reakcí nebyla na několik vteřin schopná pohybu. Cítila jisté znechucení i strach zároveň.

Cyrus jako by ten těsný prostor celý zaplňoval. Ve svých slunečních brýlích už nepůsobil jako obávaný pistolník z Divokého Západu. Teď vypadal spíš jako pomstychtivý strážce zákona z daleké, mnohem nebezpečnější budoucnosti.

Napadlo ji, jestli nemá s sebou také želízka.

Zatraceně, zatraceně, zatraceně. Skutečnost, že o něm takhle fantazíruje, není dobrým znamením, pomyslela si. Už si ani nepamatovala, kdy naposledy o nějakém muži reálně uvažovala. Naopak, v poslední době začala pomýšlet na to, že si pořídí kočku.

Cyrus pohlédl na kliku u dveří na její straně. Neřekl nic, ale Eugenie jasně cítila, že se tím baví.

Rozladilo ji, když si uvědomila, jak pevně tu kliku svírá. Okatě ji pustila a zlehka položila ruku na volant.

Ve svém profesionálním postavení ředitelky Leabrookova muzea byla zvyklá jednat s bohatými, mocnými a vlivnými lidmi. Nemínila tomuto výstřednímu soukromému detektivovi v havajské košili dovolit, aby ji vyvedl z míry.

V hlavě jí zašeptal starý moudrý hlas.

K svým přátelům buď pozorný, ale na své nepřátele si dávej pozor. Věděla, že v příštích dvou týdnech se bude s Cyrusem nutně potkávat. A tak usoudila, že nejmoudřejší bude dávat si na něj bedlivý pozor. V jejím nehlubším vlastním zájmu bylo zjistit toho o něm co možná nejvíc.

Hleděla před sebe na pobřeží ostrova Frog Cove, který se utápěl v mlze. „Vím, že jste na tuto otázku musel zřejmě odpovídat už nesčetněkrát, ale nemůžu si pomoct, abych vám ji taky nepoložila. Proč nosíte havajské košile?”

„Jsem na dovolené. Stejně jako vy.”

„Ostrov Frog Cove není přece Havaj. A mám pocit, že jste tvrdil, že jedete vyšetřovat Daventryho smrt, a ne na dovolenou.”

Je to legrační, že mluvíte o dovolené,” prohodil Cyrus. „Říkal jsem si, proč tak tvrdě pracující ředitelka muzea, jako vy, chce trávit svůj volný čas vyřizováním záležitosti, kterou by klidně mohl zastat některý z ostatních úředníků muzea.”

„Daventryho sklo je vzácné a pro Leabrookovo muzeum má velkou důležitost. Chci ten katalog sestavit sama.”

Cyrus pokrčil rameny. „Úředníci, kteří vyřizují Daventryho pozůstalost, chtějí mít jistotu, že jeho smrt byla nešťastná náhoda. A navíc jsou ochotni za odpověď na svou otázku velkoryse zaplatit. Bude to jednoduchá, nekomplikovaná práce. Napadlo mě, že můžu spojit volný čas s možností snadno si vydělat nějaké peníze.

Eugenii bylo jasné, že jí Cyrus lže. On se ani nesnažil jít na to chytře. Jako by mu nezáleželo na tom, jestli mu Eugenie uvěří nebo ne. Ale ona mu samozřejmě také lhala.

Říkala si, že se to tím aspoň vyrovná.

Odtrhla pohled od rychle se blížícího zamlženého pobřeží a s určitou dávkou profesionální lhostejnosti se přinutila podívat na Cyruse. Napadlo ji, že by se od něj mohla přiučit jak vyšetřovat případnou vraždu. Věděla ale, že bude muset postupovat nanejvýš opatrně.

Jestliže jste skutečný detektiv, určitě jste četl zprávy a mluvil s policisty, kteří vyšetřovali Daventryho smrt,” prohodila. „Co myslíte, že se mu stalo?”

„Na ostrově Frog Cove neexistuje policejní oddělení. Z toho, co jsem zjistil, to má na starosti muž, který si říká zástupce šerifa Peaceful Jones.”

Eugenie se zamyslela. V případě vyšetřování Nelliina zmizení se tohle jméno v žádné zprávě nevyskytlo. Její smrt vyšetřovala skupina policistů z pevniny, která řídila záchrannou akci.

„Zajímavé jméno,” zamumlala.

„To jo.” Cyrus nepatrně zkřivil ústa. „V každém případě je to on, kdo napsal zprávu o Daventryho smrti. V tu noc, kdy Daventry zemřel, se konal ve Skleněném domě večírek. Konzumovala se tam přemíra alkoholu a při čtení mezi řádky Jonesovy zprávy mi došlo, že tam figurovaly i nějaké drogy.”

Eugenie si vybavila, že Nellie se při své poslední návštěvě jejího bytu, v den po Daventryho smrti, zmínila o jeho závislosti na drogách. Když si dal dávku, cítil se jako bůh. A taky se tak snažil chovat.

„Chápu.” Dokud nezjistí, co má Cyrus za lubem, nesmí dát najevo, že ví něco o Daventrym, ani že hledá ženu, která byla v tu noc, kdy se mu stalo to neštěstí, na večírku.

„Nikdo vlastně Daventryho neviděl padat ze schodů,” pokračoval Cyrus. „Ale není žádný důvod si myslet, že to nebyla nehoda.”

Eugenie vydechla a pevněji sevřela volant. „Jinými slovy, vy ve skutečnosti nejedete na ostrov Frog Cove hledat důkazy o jeho vraždě.”

„Měli bychom si tu něco vysvětlit, slečno Swiftová. Já jsem slíbil svým klientům, že se postarám o klid jejich duše. A to mám v úmyslu splnit.”

Eugenie nervózně poklepávala prsty pravé ruky po sedadle. To bych ráda věděla, kdo do hlavy těch úředníků nasadil domněnku, že by mohlo jít o falešné důkazy.”

„Chcete snad naznačit, že jsem je přiměl k tomu, aby mě najali?”

„A udělal jste to?”

„Proč bych to dělal?” namítl tiše.

„Bože, já nevím.” Zahlédla svůj odraz ve sklech jeho slunečních brýlí. „Možná je v tomhle ročním období bezpečnostní služba poněkud těžkopádná. Možná to vypadalo jako jednoduchý způsob jak připravit kancelář o nadbytečné peníze. Možná jste typ soukromého detektiva jako ti advokáti, co vymáhají odškodné při úrazech.”

Jen do mě, slečno Swiftová. Nemusíte být zdvořilá. Proč mi prostě neřeknete na rovinu, co si myslíte?”

Skutečnost, že se jí podařilo ho urazit, ji povzbudila. „Já se totiž ani neodvažuju představit si účet, který kanceláři předložíte poté, co promarníte několik týdnů poflakováním se po ostrově a předstíráním, že vyšetřujete Daventryho smrt.”

„S tím si nedělejte starosti. Kancelář má dost peněz na to, aby mi za mé služby zaplatila.”

Eugenie se rozhodla útočit. „Takže vy vlastně připouštíte, že se chystáte podniknout něco jako jistý druh nákladné fušeřiny. Vždyť utrácíte peníze společnosti za předstírané vyšetřování!”

„Oficiálně prohlašuju,” pronesl Cyrus s vážnou tváří, „že jsem se vždycky snažil své zákazníky plně uspokojit. Daventryho kancelář si přeje mít jistotu. A tu jí dám.”

Nemusela být psychoanalytik, aby přišla na to, že překročila neviditelnou hranici. Dalo jí to hodně práce, ale nakonec se jí podařilo ho rozčílit tím, že ho obvinila ze záměrného podvádění jeho klientů.

Napadlo ji, že zašla příliš daleko. Bylo na čase stáhnout se do bezpečnějšího ústraní.

„Co se stane, když nezjistíte nic víc, než co ten Jones zapsal do své zprávy?” zeptala se s neskrývanou zvědavostí.

„Potom oznámím vykonavatelům, že Daventryho pád ze schodů byla skutečně nehoda.”

Litovala, že mu nevidí do očí. Pak si ale řekla, že je to možná lepší, když je má schované za skly svých laciných slunečních brýlí. „A co si o tom myslíte vy?”

Nepatrně zvedl koutky úst. „Můj odborný úsudek zní, že to byla nehoda.”

„Proč mě to nepřekvapuje?”„Začínám mít dojem, že mi nevěříte, slečno Swiftová.”

Napadlo ji, jestli by ji náhlé lehké mrazení v páteři mělo znepokojovat. „Nedokážu si představit, jak jste na to přišel.”

Předstíraným lhostejným pohybem se zvedl a vysoukal se ven z auta. Potom za sebou zavřel dveře, jednou rukou se opřel o střechu a naklonil se k okénku.

„Zajímavé na tom je,” řekl, „že pokud jde o vás, mám stejný pocit.”

Eugenii zalil vztek. „Co tím myslíte?”

Usmál se. „Ani já vám nevěřím, slečno Swiftová. Ale dám vám zdarma jednu radu. Nepodceňujte mě.”

„Věcem, které se rozdávají zdarma, nepřikládám velkou váhu. Víte, co se říká. Za všechno se platí.”

Přikývl na znamení, že s ní souhlasí. „Dobrá. Jestli chcete platit plnou sazbu, klidně si poslužte. Já ale nemám v úmyslu udělat stejnou chybu, pokud jde o vás.” „Opravdu?”

„To si pište. Velice si vážím vašich odborných znalostí. Vloni na jaře jste odvedla pořádný kus práce s tou výstavou starožitného skla v Leabrookově muzeu.”

Ta slova trochu rozehřála její chlad. „Vy jste viděl výstavu Viděno sklem?”

„Třikrát jsem se na ni přiletěl podívat až z Portlandu. Měla jak kvalitu, tak hloubku. A co víc, podařilo se vám vyvolat u veřejnosti takový zájem, že to přilákalo davy lidí.” Odmlčel se. „Mně osobně se nejvíc líbily kousky z římského období ze čtrnáctého století.”

„No dobře, díky.” Cítila zklamání z toho, jaký na ni mělo jeho falešné pochlebování hřejivý účinek. A byla také zmatená. „Vy jste letěl na tu výstavu celkem třikrát?”

„Jo. Jednou jsem s sebou vzal taky synovce Ricka. I jemu se moc líbila. Pro kluka jeho věku je dobré, když se dozví něco o minulosti a má možnost se nad tím zamyslet.”

Eugenie se snažila potlačit pocit omamné závratě, který hrozil ovládnout její zdravý rozum. Jestliže Cyrus přešel z taktiky nepřímých výhrůžek k takovým lichotkám, jistě k tomu měl nějaký důvod. Věděla, že se musí mít na pozoru.

„Netušila jsem, že se zajímáte o starožitné sklo,” pronesla chladně.

„Vážně se o to zajímám teprve tři roky. Na předmětech vyrobených z tak křehkého materiálu, který přežil tak dlouhou dobu, je něco úchvatného, nemám pravdu?”

Slovní spojení „tři roky” se jí rozeznělo v hlavě jako poplašný signál. Podle slov Sally Warrenové byl Cyrus právě před třemi roky zraněn při ozbrojené loupeži. Manželku mu zabil nějaký automobilový pirát. Jeho partner zmizel a předpokládalo se, že je mrtev. A ukradený předmět, ať už to bylo cokoli, se také vypařil.

A to všechno se stalo před třemi lety.

K tomu nepotřebovala žádný ze svých akademických titulů ani profesionální zkušenosti a diplomy o dosažených odborných znalostech, aby došla k závěru, že tady něco nehraje.

„Sklo je úžasný materiál,” pronesla obezřetně. „A nemusí být vždy křehké. Může být natolik tvrdé, že odolá i nárazu kulky.”

„Jak říkával dědeček Beau, to jenom dokazuje, že síla se vyskytuje v různých formách.” Cyrus se napřímil, jako by se chtěl vrátit zpátky ke svému džípu. Náhle se ale zarazil, když ho zřejmě něco napadlo.

„Vy tvrdíte, že tomu, co se poskytuje zdarma, nepřikládáte velkou váhu, ale je tu něco, co byste o mně měla vědět.”

„Vážně?” usmála se rádoby zdvořile. „A copak to je?”

„Když mám o něco skutečně osobní zájem, mám sklony k posedlosti. Chytří lidé vědí, že není radno stavět se mezi mě a objekt mého zájmu.”

Mrtvolně chladné prsty jí sevřely šíji. „Vidím, že jsme zase zpátky u výhrůžek. Mám pocit, že vám vyhovují víc než tlachání o starožitném skle.”

„Existuje tady nějaká naděje na uzavření příměří? Život bude jednodušší a mnohem příjemnější, když nebudeme trávit celý čas tím, že si půjdeme vzájemně po krku.”

„Vy mě neustále překvapujete. Já bych řekla, že se v tom přímo vyžíváte.”

„Beru to jenom jako příležitostné rozptýlení. Takže žádné příměří?”

„Žádné.” S mužem, který jí neříkal pravdu, nemohla uzavírat příměří.

„Vaše šéfka vám radila, abyste mě brala jako bezpečnostní opatření.”

„Ano, já vím,” souhlasila Eugenie odměřeně. Jako injekci proti chřipce.”

Cyrus přikývl. „Jo. Nebo jako kondom.”

V očích se jí zablýsklo, když na něj pohlédla. „Ať si Tabitha myslí cokoli, já nepotřebuju žádného osobního strážce. A co víc, vůbec se mi nelíbí způsob, jakým jste se ji snažil přesvědčit, že bych mohla nějakého potřebovat.”

„Tak dobrá. Ať je po vašem.” Otočil se a vykročil uličkou mezi dvěma řadami zaparkovaných vozů.

Eugenie se opřela a založila si ruce na prsou. Arogantní parchant. Úmyslně se snažil ji zastrašit. Špatné na tom bylo, že se mu to málem podařilo. Otázkou zůstávalo, proč to dělal?

Cyrus se vracel ke svému džípu a Eugenie ho zkoumavě pozorovala ve zpětném zrcátku. Kráčel pomalým, houpavým krokem muže, který nezná, jaké to je, když je člověk duševně nebo fyzicky vyvedený z rovnováhy. Přemýšlela, co by ho asi dokázalo přimět, aby se pohyboval rychleji.

Usoudila, že by to muselo být něco skutečně důležitého.

Jako by věděl, že ho Eugenie pozoruje, v okamžiku, kdy otevíral dvířka u auta, se na ni ohlédl. Od zrcadlových skel jeho slunečních brýlí se odrazila záře slunečních paprsků. Eugenie rychle odvrátila zrak, ale bylo jí jasné, že ji viděl. Neušel jí jeho pobavený, spokojený úsměv, který se mu objevil na rtech.

Malý trajekt vjel do mlžného závoje. Kolem plavidla a cestujících se rozprostřela beztvará šedá clona a odřízla je od sluncem zalitého zbytku světa.

Eugenie naslouchala, jak vlny narážejí na trup plavidla, a přemýšlela, jaké to bude dělit se o kuchyň s Cyrusem Chandlerem Colfaxem.

Muž, který kdysi býval Damienem Marchem, se pohodlně opřel v bílém lehátku stojícím na zářivě bílých dlaždičkách na okraji bazénu s tyrkysové modrou vodou. Ze sklenky z devatenáctého století usrkoval džin s tonikem a přes záplavu květů rudého jasmínu hleděl na nekonečnou plochu azurově modrého Karibského moře.

Celý život pracoval pro dosažení jediného cíle; obklopit se krásou a dokonalostí. Toužil po nich stejně tak silně, jako jiní muži touží po sexu. Už dávno přišel na to, že peníze jsou klíčem jak dosáhnout obojího. Peníze mu přinášely moc, za kterou si mohl koupit spoustu nádherných, dokonalých věcí.

Zde, na tomto odlehlém ostrově, byl velice blízko tomu vytvořit si pro sebe ráj. Jeho soukromý život ho z větší části uspokojoval.

Vláda malého nezávislého ostrova, který si zvolil za svůj nový domov, se pyšnila tím, že je nadmíru pohostinná. Tamní úřady razily heslo, že peníze a ti, kdo je vlastní, by měli být ušetřeni toho, aby nepříjemná nařízení a zákony narušovaly plynulý tok jejich obchodů.

Zde, v tomto placeném ráji, bylo soukromí člověka dokonale chráněno. Diskrétnost zde byla nepsaným zákonem. Bankovní a investiční transakce nebyly nikdy a nikterak zpochybňovány. Obchodní partneři nebyli vystavováni nepříjemným otázkám ani ponižujícím prohlídkám na místním letišti.

A nejlepší ze všeho bylo, že tamní vláda každému, kdo za to byl připraven zaplatit, velice ochotně vydala pas na jakékoli jméno. Obvyklá suma činila jeden milion dolarů. Pro muže, který se kdysi jmenoval Damien March, to byl velice výhodný obchod. Ve skutečnosti jej natolik nadchl, že z vděčnosti daroval úředníkům za jejich služby ještě pět set tisíc dolarů navíc.

Jenomže brzy zjistil, že každý ráj, i ten jeho, má svého hada. Zrádný ničema, který jim ukradl Hádesovu číši, za svůj zločin zaplatil. Zanedlouho po tom, co číše zmizela, vyplavilo moře jeho tělo na pláži hned pod bílou vilou.

Bývalého Damiena Marche smrt zloděje velice znepokojila. Bylo zřejmé, že osoba nebo osoby, které toho lumpa podplatily, aby pohár ukradl, chtěly jeho smrt ještě dřív, než ho policie najde a přinutí mluvit.

Vražda byla těmi, kdo zorganizovali krádež číše, moc chytře naplánovaná, ale bývalému Damienovi Marchovi tím pádem nezůstal žádný klíč ani stopa.

Naštěstí věděl o soukromém detektivovi, který byl nejenom výjimečně talentovaný, pokud šlo o úspěšnost vyřešených případů, ale aspoň v tomto případě měl na nalezení Hádesovy číše osobní zájem.

Ještě skleničku, pane?”

Bývalý Damien March pohlédl na ženu, která se zastavila u jeho lehátka. Na sobě měla pouze spodní díl úzkých bílých bikin. Ňadra měla plná a pevná. Zřejmě uměle vylepšená, usoudil, ale plastická operace byla velice zdařile provedena. Její vlasy měly barvu zlata, oči modré jako more. Kontaktní čočky, pomyslel si, ale co na tom záleží. Pokud jde o lidstvo, nic na něm není dokonalé na sto procent, ať za to člověk zaplatí cokoli. Což byl důvod, proč on osobně dával přednost umění před lidmi.

„Ne, drahoušku. Mám ještě nějakou práci. Řekni kuchaři, ať mi přinese oběd sem k bazénu.”

„Ano, pane.” Otočila se a kráčela zpátky do chladného stínu vily.

Bývalý Damien March se zkoumavě zadíval na pohybující se půlky jejího zadečku. Z té dálky si nedokázal být jistý, ale měl pocit, jako by začínaly ztrácet něco na své pevnosti. Bude muset začít přemýšlet o náhradnici. Ten úkol ho netěšil. Najít skutečně dobrou, natož perfektní, pomocnici, bylo zatraceně těžké.

Položil skleničku s džinem na zem, posadil se na kraj lehátka a sáhl po svém laptopu. Nastal čas přečíst si zprávu o pohřešované Hádesově číši.

Zapnul počítač a přečetl si zakódovanou zprávu, kterou mu poslali jeho lidé ze Západního pobřeží. Byla krátká, ale povzbudivá.

Colfax se spojil s ředitelkou Leabrookova muzea skla v Seattlu. Oba odjeli na ostrov Frog Cove (západní pobřeží od Washingtonu). Bydlí v soukromém domě. Bývalý majitel domu Adam Daventry, sběratel skla, zemřel koncem minulého měsíce. Zdánlivá nehoda…

Zajímavé. Colfax se konečně rozhoupal. Bývalý Damien March se pro sebe usmál a napil se džinu. Cyrus Chandler mu připomínal staré přísloví o božích mlýnech. Colfax mele pomalu, ale nadmíru jemně.

On je skutečně tím pravým detektivem, který je schopný tento případ vyřešit, pomyslel si Damien. Pokud existuje někdo, kdo je schopný Hádesovu číši nalézt, je to jedině Colfax. A jakmile ji Cyrus najde, seberou mu ji. A potom ho zabijí. Tentokrát se postarám, aby to bylo dotaženo do konce, pomyslel si bývalý Damien March.

Vždycky věděl, že dříve či později se bude muset Colfaxe zbavit. Bylo to jako ta stará bajka o želvě a zajíci. Želva díky své vytrvalosti a neúnavnosti vždy dohoní hbitějšího a rychlejšího zajíce.

Ujištěn, že události na přední frontě se pohybují kupředu, bývalý Damien March otevřel další počítačový soubor. Během uplynulých tří let stále bedlivě sledoval jednoho politika z Kalifornie, který si dosud vedl skvěle.

Zackery Elland Chandler II usiloval o to dostat se do senátu. Jeho pozice byla ohrožena velice těsně dalším kandidátem, ale ve volbách Chandler vedl o dva hlasy.

Muž, který kdysi býval Damienem Marchem, získal do svého majetku za svůj život hodně cenných věcí, ale nikdy nevlastnil senátora Spojených států. Nastal čas myslet na to, aby si jednoho takového do své sbírky opatřil.

Vyděračský vzkaz čekal na Zackeryho Ellanda Chandlera II, když zapnul svůj počítač, aby si přečetl elektronickou poštu.

Staré hříchy vrhají dlouhé stíny. Mladá žena ze Second Chance Springs zemřela před dávnou dobou, ale pouto, které vás s ní pojí, stále žije. Jistě s radostí přijmete zprávu o tom, že toto vaše spojení s minulostí může být přerušeno. Za jistou cenu.

Zackery nedůvěřivě zíral do monitoru počítače. To je šílenství, pomyslel si. Musel to napsat učiněný cvok. Znovu zkontroloval schránku, aby se ujistil, že omylem nevybral poštu někoho jiného. Vlastnil celkem dvě schránky. K jedné měla přístup široká veřejnost, ta druhá sloužila čistě pro jeho obchodní a soukromé účely.

Otevřel skutečně svou soukromou schránku, tu, ke které veřejnost neměla přístup.

Ještě jednou si přečetl vzkaz. Politikové dostávají spoustu podivné pošty. Většinu z toho mohou klidně ignorovat. Mohl by i tuto zprávu pustit z hlavy, kdyby v ní nebyla zmínka o Second Chance Springs. Zmínka o malém místě u silnice poblíž kalifornsko -mexických hranic v něm rozezvučela vzdálené poplašné zvony.

Kdysi, když studoval v prvním ročníku na univerzitě, seznámil se s jednou ženou. Pracovala na částečný úvazek jako servírka v kavárně poblíž školy. Nějaký čas s ní chodil. Párkrát se s ní vyspal. Nedokázal si vzpomenout na její jméno, ale matně si vybavoval, že mu vyprávěla, jak ji život v tom strašlivém místě, jakým je Second Chance Springs, nudí a jak moc by chtěla odtud pryč.

Když mluvila o budoucnosti, byl z toho celý nervózní. Jasně jí dal najevo, že u něj nemá hledat žádnou pomoc a podporu. On měl své vlastní plány, v nichž během několika příštích let nemělo ženění žádné místo.

Neřekl jí celou pravdu, která spočívala v tom, že pokud se on někdy ožení, jeho nevěsta nebude bezvýznamná nevzdělaná nicka z takové díry jako je Second Chance Springs.

Budoucnost pro něj naplánoval jeho otec už když byl Zackery ještě malý chlapec. Jemu

byla předurčena kariéra právníka, po níž měla následovat kariéra politika.

Když byl ještě mladý, dělal Zackery všechno pro to, aby se zalíbil svému otci, jemuž se zalíbit bylo téměř nemožné. Ale v době kdy končil univerzitu, se ztotožnil s cíly Chandlera staršího. Zackery toužil po budoucnosti, kterou mu předurčili. A po smrti otce po ní toužil s ještě větším zápalem.

První cíl splnil tím, že se stal úspěšným advokátem. A když nastal čas, přešel do politické arény. Svých úspěchů v politice ve státě Kalifornie využil k tomu, aby si vybudoval pověst, která by ho mohla vynést do nejexkluzivnějšího klubu ze všech klubů ve Státech, totiž do senátu.

Až doposud mu všechno až podezřele hladce vycházelo. Bylo mu padesát čtyři let a dělal to, k čemu byl zrozen. Ve svém životě neutrpěl žádné vážné nezdary, nemusel podstoupit trpké zkoušky ani činit žádná těžká rozhodnutí.

Možná to měl až příliš jednoduché.

Odtrhl oči od monitoru a pohlédl na zarámovaný obrázek své ženy Mary a syna s dcerou.

Servírka z kavárny v Second Chance Springs pro něj nebyla ničím jiným než pomíjivým flirtem na konci prvního ročníku. Vždyť mu bylo pouhých devatenáct let, prokristapána.

Na podzim toho roku odjel na univerzitu na Východním pobřeží a už nikdy se ani jednou neohlédl zpátky. Dal si velký pozor, aby v kavárně nenechal svou adresu.

Zatraceně. Vždyť si ani nepamatuje její jméno, natož aby si vybavil, jak vypadala.

Cyrus postavil svou plátěnou kabelu a dva Eugeniiny draze vypadající kufry z červené kůže na schody vedoucí ke Skleněnému domu. Pohlédl na masivní vstupní dveře z nerez oceli, které střežily budovu.

Napadlo ho, že název Skleněný dům je skutečně příznačný. Měl světlý zrcadlový povrch a jeho stěny byly průhledné. Rámy skleněných dveří byly vyrobeny z těžkých skleněných kvádrů. Stěny uvnitř domu z tlustého dvojitého skla, jimiž byla vidět ocelová kostra budovy. Po délce jedné strany domu ve třetím poschodí se táhla masivní stěna. Dolní patro obklopovala veranda tvořená průhlednými akrylovými panely.

Skleněný dům stál na osamoceném příkrém srázu na vzdáleném konci ostrova Frog Cove. Cyruse napadlo, že jeho exotická architektura by měla vyústit ve světlý a vzdušný vzhled. Přemýšlel, proč nevypadá jako velký motýl s žilkovanými křídly, který tu sedí a shlíží na záliv. Ve skutečnosti připomínal velkého brouka ve skleněném krunýři.

Chvíli zkoumal skříňku na bezpečnostní kód vedle dveří. „Daventry spoléhal na špičkové zajištění bezpečnosti.”

„To mě nepřekvapuje.” Eugenie postavila kabelku a kosmetický kufřík, obojí z červené kůže, vedle ostatních zavazadel na zem. „V tom skle měl celé jmění, a to bylo třeba chránit.”

„Zámky, jako je tenhle, jsem viděl ve městě, ale tady, na ostrově, mi to připadá trochu nezvyklé. Neřekl bych, že tady mají problémy s kriminalitou. Ověřil jsem si to. Nejhorší, k čemu tady došlo, byla krádež člunu z přístavu. A to se stalo před osmi lety.”

„Já bych čekala, že takový nákladný bezpečnostní systém oceníte.” Rozhlédla se kolem. To by mě zajímalo, kde je správce. Měl tady na nás čekat a uvést nás dovnitř.”

„Možná jel do městečka pro nějaké potraviny, nebo tak něco.”

„To nevadí.” Eugenie otevřela kabelku. „Naštěstí mám kód.”

Vzal jí z ruky kousek papíru a přelétl ho očima. Energickým, úhledným rukopisem, který mohl patřit jedině Eugenii, na něm bylo napsáno několik číslic a slova Bezpečnostní kód k Daventryho domu.

Zdvořile si odkašlal. „Každý by se mnou souhlasil, že to není právě dobrý nápad nosit u sebe bezpečnostní kód s tak jasným popisem. Někdo vám ukradne peněženku a okamžitě získá snadný přístup do domu.”

Usmála se až přehnaně zářivě. „Máte ještě víc takových rad?”

„Zapomeňte na to.” Otočil se, aby mohl vyťukat číselný kód. „Vy jste znala Daventryho, viďte?”

„Setkali jsme se.” Hlas jí náhle ochladí. „Byla jste někdy v tomhle Skleněném domě?” „Ne.” Zaváhala. „Proč se ptáte?”

„Slyšel jsem, že pořádal velké večírky. Zval lidi z místních uměleckých kruhů i některé své přátele - umělce z pevniny. Jenom jsem si říkal, jestli jste taky náhodou nepatřila k jeho hostům.”

„Ne, nikdy jsem nebyla jeho hostem a tenhle váš výslech odmítám.”

„Jsem jenom zvědavý.” Sledoval, jak se na bezpečnostní skříňce rozsvítilo zelené světélko. Následovala série bliknutí, o nichž věděl, že budou trvat tak dlouho, než se zámek odblokuje. „Poslední Daventryho milenka pracovala v Leabrookově muzeu. Jmenovala se Nellie Grantová.”

„Ale, ale. Vidím, že jste nezahálel.”

„Znala jste ji dobře?”

„Ano, znala jsem ji.”

Její odměřený tón vyburcoval jeho instinkty k nejvyšší ostražitosti. Otevřel první z dvojitých ocelových dveří. „Vídala jste se s ní často, když se přistěhovala sem k Daventrymu?”

„Ne, to ne. Zemřela den po Daventrym. Přepadla přes palubu, když se vracela zpátky sem na ostrov.” Eugenie uchopila vak s oblečením a kosmetický kufřík a chystala se projít kolem Cyruse dovnitř. „Neplýtvejte dechem při kladení dalších otázek, Colfaxi. Nemůžete si mě přece zanést do svého zápisníčku, abyste tím svým klientům dokazoval, jak horlivě jste pracoval. Nemám v úmyslu účastnit se vaší falešné hry.”

Bylo jasné, že jméno Nellie Grantové má pro ni nějaký význam. Pouto, které spojovalo bývalou zaměstnankyni Leabrookova muzea s Adamem Daventrym, Cyruse zneklidňovalo. Malý díl skládanky ale právě zapadl mezi ostatní. Cyrus nikdy zvlášť nevěřil na náhody. V tu chvíli si byl víc než kdy jindy jistý, že to, že je Eugenie zapletená do této situace, je cokoli, jen ne náhoda.

Přemýšlel, jestli nezná Adama Daventryho důvěrněji, než přiznala. Prohlásila, že na ostrově nikdy nebyla, ale mohla mu lhát. Jedna z prvních věcí, kterou v začátcích svého pátrání kolem Daventryho zjistil, byla, že ten muž měl celou řadu milenek. Všechny byly buď umělkyně, nebo ženy, které měly k uměleckému světu velice blízko.

Možnost, že Eugenie mohla být jednou z jeho milenek, se přímo nabízela. Měl silné podezření, že jejich vzájemná vášeň pro staré sklo je mohla silně přitahovat. Uvažoval, že pokud by si hledala milence, jistě by si vybírala mezi muži, kteří by měli stejné zájmy jako ona. Bohémské, intelektuálské, kultivované typy.

Daventry tomuto vzorci dokonale odpovídal.

Cyrus přemýšlel, jestli Eugenie a Nellie Grantová byly sokyně, pokud šlo o Daventryho city. Nic tak nedokáže zkomplikovat situaci jako milenecký trojúhelník. Stačí k tomu přidat nějaký výjimečně drahocenný předmět jako třeba Hádesovu číši a hned máte skutečný čarodějčin lektvar.

Byla by to pěkná mela, kdyby vyšlo najevo, že Daventry byl ve skutečnosti zavražděn, napadlo ho. On ale tuhle možnost už řádně promyslel a prozkoumal ze všech stran. To nebylo možné.

Když se nad tím pořádně zamyslíte, strčit do člověka, aby spadl ze schodů, není spolehlivý způsob jak ho zabít. Existovala vysoká pravděpodobnost, že si nezlomí hned vaz, ale pouze ruku nebo nohu. Jako způsob vraždy to bylo lajdácké a neprofesionální.

Jediná věc, o které Cyrus usoudil, že by si jí mohl být téměř stoprocentně jistý, byla ta, že o krádež Hádesovy číše se musel pokusit skutečný profesionál.

Ne, Daventryho smrt musela být nešťastná náhoda. Bylo to jediné, co dávalo smysl. A znamenalo to, že s nejvyšší pravděpodobností Hádesova číše nebyla ukradená tu noc, kdy Daventry zemřel. Stále mohla být ukrytá někde ve Skleněném domě.

Cítil, jak mu adrenalin rychle stoupá v krvi. Po třech dlouhých letech se konečně blížil k cíli. Věděl to s takovou jistotou, jakou cítil vždy, když se vyřešení nějakého případu chýlilo k závěru.

Vyťukal další kód a otevřel vstupní dveře. Uchopil svou kabelu a dva červené kufry a potom ustoupil stranou, aby Eugenie mohla projít kolem něj dovnitř. Když vykročil za ní, málem narazil do jejích zad. Sotva totiž přestoupila práh domu, zůstala stát na místě jako přibitá.

„Prokristapána,” vydechla úžasem. „Ten Daventry vážně měl rád sklo.”

Cyrus si sundal sluneční brýle a rozhlédl se po oslnivé atriové hale třípatrové budovy. Ze stropu visel obrovský lustr, tvořený vodopádem světlezeleného skla. Stěny haly vyplňovala od podlahy ke stropu zrcadla, v nichž se odráželo elegantní točité schodiště ze skleněných cihel a nerezavějící oceli. Do skleněných mozaikovitých dlaždic pod Cyrusovýma nohama byl vyrytý elegantní ozdobný vzor.

Uvnitř haly byl do skla vyrytý drobný nápis.

Prosíme návštěvníky, aby si laskavě vyzuli obuv.

Vedle nápisu ležela hromádka papírových pantoflí. „Jo, myslím, že měl.”

„To je neuvěřitelné.” Eugenie položila zavazadla na zem a vyklouzla z bot. Užasle se rozhlédla kolem.

Cyruse výraz překvapení v její tváři upřímně pobavil. „Abych řekl pravdu, připomíná mi to nějaké velice nákladné panoptikum.”

Je to velkolepé,” vydechla. „Bude z toho fantastický hotel.” „To je věc názoru, řekl bych.”

Eugenie pomalu kráčela halou a Cyrus jí šel v patách. Když došla ke dveřím do kuchyně, znovu se zastavila a opatrně nakoukla dovnitř. Viditelně se jí ulevilo. „Díkybohu,” pronesla. „Kávovar tu je.”

Cyrus jí pohlédl přes rameno. „No to je bomba. Taky je tu elektrický otvírač na konzervy.”

Krátce před půlnocí se spustil letní deštík. Eugenie si moc dobře uvědomovala, kolik už je hodin, protože seděla na kraji postele a upřeně hleděla na svítící číslice ciferníku budíku na skleněném nočním stolku.

Po dvouhodinovém marném úsilí se už vzdala naděje, že usne. Nechtělo se jí spát a cítila podivné napětí. Strávila večer v domě pouze s Cyrusem. Leonard Hastings se neobjevil.

Navzdory napjaté atmosféře, která mezi ní a Cyrusem panovala, večeře proběhla překvapivě dobře. Oba dva si přivezli spoustu potravin. Eugenie se zásobila těstovinami, několika sklenicemi omáčky, lahvemi minerálky, bochníkem vynikajícího seattleského chleba a několika lahvemi bílého a červeného vína.

Cyrus si přivezl tucet tuňákových konzerv, zmrazená hotová jídla, která se dají ohřát v mikrovlnné troubě, a několik balení plechovek piva.

„Asi bych se na to neměla ptát,” prohodila Eugenie, „ale co zamýšlíte s těmi tuňákovými konzervami?”

„Budete překvapená.” Z jednoho balíčku sendvičového chleba stáhl celofánový obal. „Trochu majonézy, pár okurek, několik krajíčků chleba a máte večeři.” „To mi spíš připomíná tuňákový sendvič.”

„To je totéž.” Přelétl očima balíček s těstovinami, který držela v ruce. „Co se dnes chystáte večeřet vy? Makarony se sýrem?”

„Ne tak docela.” Odložila těstoviny na pult a natáhla ruku k papírovému pytli s dalšími potravinami. „Měli jsme dnes dlouhý den. Myslím, že si dám jen něco rychlého. Zřejmě čerstvý chřest, těstoviny a omáčku.”

„Čerstvý chřest?”

V jeho hlase byl slyšet tak toužebný tón, že rychle zvedla oči. Když spatřila, jak se dívá na její chřest, zamračila se. „Máte snad nějaké úmysly?”

„Váš chřest je v bezpečí.” Znělo to ublíženě. „Slibuju vám, že se té vaší omáčky ani nedotknu.” Otočil se a začal ukládat své konzervy s tuňákem do kredence.

Eugenie se začervenala. Jestli mu šlo o to, aby se cítila trapně, tak se mu to dokonale povedlo. „Myslím, že mám dost chřestu pro nás oba.”

„Nenapadlo mě, abych nějaký přivezl. A kromě toho, neznám žádný recept na chřest s tuňákem.”

Pohlédla na jeho široká záda, jimiž k ní byl stále otočený. „Ale co. I omáčky mám dost pro oba. Jestli chcete, uvařím dnes večeři já.”

Cyrus okamžik mlčel, konzervu s tuňákem v ruce. Neotočil se. „To je od váš vážně moc

hezké.”

„Vy ale potom umyjete nádobí.”

Konečně se k ní obrátil čelem. Tvářil se upřímně a vděčně, ale v jeho zelených očích zahlédla záblesk podezření. „Platí,” souhlasil.

Po večeři ji překvapil upřímně míněnou chválou a uznáním. Eugenie byla v pokušení zeptat se ho, kdy naposledy jedl poctivé, doma uvařené jídlo, ale ovládla se a to nutkání v sobě násilím potlačila. Intuice ji varovala, že nesmí ukázat před Cyrusem Colfaxem žádné projevy slabosti. On by je rychle využil ku svému prospěchu.

Ve zdánlivé pohodě společně ulamovali její vynikající, kváskem zadělávaný chleba, který byl tak odlišný od toho laciného, zadělávaného sodovkou, který si přivezl Cyrus. Po dvou sklenkách vína a několika plechovkách piva se svorně dohodli na tom, že podrobnou prohlídku Skleněného domu odloží až na zítřejší den.

Eugenie si šla lehnout vyčerpaná, ale byla příliš rozrušená, než aby mohla usnout.

Vstala z postele a zamířila k masivní skříni na druhém konci pokoje. Černé džíny, které si předtím vybalila, byly přehozeny přes ramínko. Stáhla je a nasoukala se do nich. Potom si oblékla černé tričko a vklouzla do černých pantoflíčků.

Z kufru vyndala malou baterku, kterou si přibalila s sebou. Usoudila, že bude lepší nerozsvěcovat. Cyrus by se mohl probudit a začít se vyptávat.

Pravdou ale bylo, pomyslela si s hořkostí, že vlastně vůbec nevěděla, co má dělat. Netušila, jak vést pátrání v případě vraždy. Jediné, co věděla, bylo, že na nějakém místě musí začít, a tím místem že je Skleněný dům.

Ironií bylo, že obývala ten dům s profesionálním vyšetřovatelem, ale neodvažovala se ho požádat o pomoc.

Opatrně otevřela dveře své ložnice a vyšla na chodbu. Přistoupila k zábradlí a shlédla dolů do atria. Tma zahalovala schodiště v kaskádovitých vlnách.

Na okamžik zaváhala. Nevěděla, jak zahnat pocit neklidu a tísně, který jí nedovoloval spát.

Vzpomněla si, jak se jí Nellie kdysi zmínila, že jeden z pokojů ve třetím patře Skleněného domu používala jako svůj ateliér. Právě tam mohla po sobě zanechat nějakou stopu.

Eugenie by tam mohla zahájit pátrání.

Otočila se a zamířila ke schodišti. Její nohy obuté do měkkých pantoflíčků nevydávaly žádný hluk, když kráčela po špičkách kolem dveří Cyrusova pokoje.

Byla téměř u samého schodiště, když si uvědomila, že tma dole pod ní není tak neproniknutelná, jak se jí před malou chvílí zdálo.

Nejdřív ji napadlo, že její oči až teď přivykly hrobové atmosféře. Její instinkty ale toto prosté vysvětlení odmítaly přijmout. Stejně jako zdravý rozum.

Celým tělem jí proběhla mrazivá vlna.

Zhasla baterku a přistoupila k zábradlí, aby se podívala dolů. Škvírou v pootevřených dveřích do sklepa vycházel proužek světla.

Světlo nepatrně kmitalo. Na schodišti vedoucím do sklepa stál někdo s baterkou.

Zmocnil se jí strach. Dnes v noci se mohl po Skleněném domě plížit pouze jediný člověk. Cyrus zřejmě čekal na okamžik, kdy byl přesvědčený že Eugenie usnula, a potom se vydal na průzkum na vlastní pěst.

Od samého začátku věděla, že má za lubem něco nekalého.

Naklonila se přes zábradlí, jak nejdál dokázala. „Copak to tam děláte, Colfaxi?”

Světlo vycházející ze sklepa okamžitě zhaslo. Eugenie se vrhla ze schodů.

Jak se opovažujete plížit se tady uprostřed noci jako had?” ječela při tom. „Já věděla, že přede mnou něco skrýváte.”

Seběhla do haly a vrhla se ke dveřím do sklepa. V tu chvíli byly zavřené. Prudce je otevřela a na prvním schodě se náhle zastavila. Hustou tmu přerušoval pouze paprsek její vlastní baterky. Dole pod schody ležel Cyrus.

„Pojďte nahoru, Colfaxi. Já věděla, že vám Tabitha nemá věřit. A je mi fuk, co na to řekne Daventryho právník.”

Zašátrala po vypínači a našla jej. Když jím ale otočila, žádné světlo se nerozsvítilo.

Opatrně shlížela ze schodů a kuželem světla z baterky prohledávala terén pod schodištěm.

„Nesnažte se mě vystrašit, Cyrusi. To se vám nepodaří. Já chci vědět, co se tady děje. O co se to snažíte?”

Velká mocná paže jí zezadu objala kolem ramen. Eugenii to tak vyděsilo, že se ani nezmohla na výkřik.

„Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž,” pronesl Cyrus, který stál o schod výš. „Cyrusi.” Celá ztuhla a pak se otočila tak prudce, že mu zabořila baterku přímo do žaludku.

„Au.” Přitiskl ruku k bolavému místu.

Bylo vidět, že právě vstal z postele. Vlasy měl rozcuchané a do půl těla byl nahý. Nemohla si nevšimnout jeho široké rozložité hrudi. Trojúhelník kudrnatých černých chloupků v jejím středu se svažoval k plochému, svalnatému břichu a ztrácel se za opaskem kalhot.

Eugenie na něj zírala, oči doširoka otevřené. „Bože můj. Jestliže jste teď tady se mnou, tak to znamená, že dole je někdo jiný.”

„Bystrá dedukce.” Cyrus jí vytrhl baterku z ruky. „Zůstaňte tady.” Zamířil dolů po schodech do útrob temného sklepení.

„Tak to tedy ne,” zamumlala Eugenie. „Beze mě nikam nepůjdete. Nevěřím vám ani za mák, Colfaxi.”

Zřejmě by jí mnohem důrazněji připomenul, aby zůstala kde je, nebýt chladného závanu vzduchu, který se prohnal sklepením. Cyrusovi to napovídalo, že jeho kořist ze sklepa uprchla.

Pod schody se zprudka zastavil a zapotácel se, jak do něj Eugenie, která mu běžela v patách, zezadu narazila.

„Co to sakra…?” Snažila se najít ztracenou rovnováhu a zachytila se dřevěného zábradlí. „Proč jste se zastavil? Vždyť nám uteče.”

„Vy moc neposloucháte, co se vám řekne, viďte?” Nahmatal na stěně druhý vypínač a otočil jím. Ten fungoval. Nad hlavou se jim rozlilo oslnivé světlo zářivky a odhalilo dlouhou chodbu mezi řadou sklepních místností. „Řekl jsem vám, abyste počkala nahoře na schodech.”

„Odjakživa si myslím, že poslouchat příkazy je projev slabosti a nedostatku tvůrčích schopností.”

„Nebo zdravého rozumu.”

Přešla jeho poznámku mlčením, napřímila se a odhrnula si bujnou kadeř vlasů z čela.

„Kde tedy je?”

„Utekl. Ať to byl kdokoli, vyplašila jste ho.” Cyrus si ji změřil kradmým pohledem.

Dnes večer vypadala ještě víc než kdy jindy jako divoká kočka. Džíny jí padly tak dokonale, jako by jí byly šity na míru. Jejich pružná látka ji obepínala těsně kolem boků a přetínala v pase, což zdůrazňovalo její štíhlou postavu. Přemýšlel, v jakém obchodě se takové džíny asi prodávají. Zřejmě to bude nějaký velice drahý a přepychový butik.

Černý svetřík, který měla na sobě, vypadal stejně draze jako její džíny. A takovému zkušenému a protřelému detektivovi, jakým byl Cyrus, neušlo, jak se jí pevná ňadra volně rýsují pod tenkou látkou svetříku. Tak, tak, Watsone. Ta dáma na sobě nemá podprsenku.

Toto zjištění vzápětí vystřídala v logické návaznosti otázka, zdali se obtěžovala obléknout si pod ty těsné džíny spodní kalhotky. I tohle patří k mému povolání, pomyslel si. Při jeho systematické práci jedna otázka vždy vyvolává druhou.

Bylo vidět, že k tomu, aby si pročesala husté dlouhé vlasy, použila pouze prsty své ruky. Vlasy jí splývaly, volně a měkce, po ramenou.

Ne, ona nevypadá jenom jako obyčejná divoká kočka, přemítal. Je to kočka, která je velice sexy.

Jak si můžete být jistý, že se ten člověk neskrývá někde tady?” naléhala a upřeně hleděla přes jeho hlavu do chodby.

„Cítíte ten vlhký vzduch? Vychází zvenku. Dveře na druhém konci sklepení jsou otevřené.” Cyrus vykročil chodbou. „Utekl přes spižírnu.”

„K čertu.” Spěšným krokem ho následovala. „Vsadím se, že šel po mém sklu.”

„Po vašem sklu?”

„Daventryho sklo teď patří Leabrookovu muzeu” odpověděla upjatě. „To přece neznamená, že to sklo je vaše.” „Vždyť víte, jak to myslím.”

„Mám z toho takový nejasný pocit,” odpověděl. „To jste tak majetnická ke všemu, co považujete za své?”

„Nemusíte být jízlivý jenom proto, že beru svou práci vážně.” Zamračila se. „Raději bychom měli prohledat sklep.”

„Nejdřív bych se podíval ven. Jen tak, pro jistotu.” „Pro jakou jistotu?”

Ohlédl se za její záda. „Pro jistotu, že se tu nikde kolem nepotlouká.”

„Proboha.” Oči se jí rozšířily. „Nemůžete ho přece teď začít někde venku pronásledovat. Je po půlnoci. Kolem domu není nic než les, a jestli jste si toho nevšiml, venku pořád ještě hustě prší.”

„To jsem si všiml.”

„Ať je to kdokoliv, moc dobře zná tamní terén, což se o vás říct nedá. Hledat ho teď někde po lesích by byla naprostá ztráta času. Nemluvě o tom, že by to byla pěkná hloupost.”

„Jo, ale taková odvaha a píle dělají na klienty vždycky dobrý dojem.” Zpříma si ho změřila. „Teď tu ale žádný z vašich klientů není.”

„Dobrý postřeh. A když tak mluvíme o těch hloupostech,” dodal lakonicky, „dovolte, abych vám připomenul, že před pár minutami jste bez jediného zaváhání pronásledovala našeho vetřelce až sem do sklepa.”

„Myslela jsem si, že jste to vy.”

„To mi připomíná, že bych vám rád poděkoval za ten chatrný projev důvěry vůči mé osobě.”

Cítila, jak se červená. „Měla jsem pocit, že máte něco za lubem. Co jsem si za těch okolností měla myslet?”

„To netuším. Snad že spím nahoře ve své pokoji?”

„Neměla jsem důvod předpokládat, že nevinně spíte ve své posteli,” odsekla.

„Obzvláště když uvážíme, že ani vy sama jste nespala nevinně ve svém pokoji, viďte? A to mě přivádí k velice zajímavé otázce. Jak to, že pobíháte po domě v takhle pozdní noční hodinu?”

„Nemohla jsem usnout,” zamumlala. Pohlédla na lesknoucí se ocelové dveře napravo. „A co když se dostal do sklepení?”

Cyrus se zadíval na bezpečnostní schránku vedle dveří. Jen klid. Pořád jsou zamčené.”

„Máte pravdu.” Oči se jí zúžily, jak zkoumala nehybné zelené světélko. „Ale ať to byl kdokoliv, je vidět, že se v domě dobře vyzná. Možná to nebyla jeho první návštěva tady.”

„Tím bych si byl naprosto jistý.”

„Podle všeho prohledával skleněný sklep ode dne Daventryho smrti každou noc. Možná až ty dveře otevřeme, zjistíme, že uvnitř nezbyl ani jediný kus skla. Zatraceně, měli jsme to zkontrolovat hned, jak jsme večer dorazili.”

„S tím si nelamte hlavu. Nezapomínejte, že tady byl Leonard Hastings, který na všechno dohlížel.”

„To ano, ale za celý večer se tu ani neukázal.”

Z nějakého jemu neznámého důvodu cítil nutnost pokusit se uklidnit její narůstající úzkost, která byla z jejího hlasu patrná. „Hned se po něm podíváme.”

Obsah sklepa se sklem ho ve skutečnosti příliš nezajímal. Logika a zdravý úsudek mu napovídal, že Daventry by tak nebezpečný a vzácný předmět jakým byla Hádesova číše nepřechovával ve sbírce, která byla volně přístupná všem návštěvníkům a hostům. Pokud je ta číše tady ve Skleněném domě, bude jistě velice dobře ukrytá.

„První věc, kterou zítra musíme udělat, bude přeprogramovat všechny bezpečnostní kódy v domě.” Znělo to, jako by si Eugenie dělala poznámky. „Zajímalo by mě, jestli Leonard Hastings ví, jak se to dělá, nebo jestli budeme muset zavolat odborníka z pevniny.”

„V tomhle se vyznám. Dokážu to přeprogramovat sám.” „Vážně?” Znělo to překvapeně a zároveň pochybovačně.

„Víte, člověka slabší povahy by váš nedostatek úcty k profesionálním schopnostem mohl snadno odrovnat.”

„Něco mi napovídá, že vy se jen tak lehce zdrtit nedáte.” Zamračila se. Ještě něco mě napadá. Ať se do tohohle domu vloupal kdokoliv, musel vědět, že tu jsme. Obě naše auta stojí zaparkovaná před vchodem.”

„Myslím, že tady máme co do činění s ne příliš chytrým zlodějem.”

„Je to velký dům. Možná si myslel, že se v něm dokáže pohybovat bezpečně, přestože v něm jsou lidé. Zloději vykrádají obydlené domy sedm dní v týdnu.”

„To ale nečekal, že vy se budete uprostřed noci plížit po domě a čekat tu na něj.” Brada jí vylétla bojovně vzhůru. „Já jsem se tady neplížila.”

„A jak byste to jinak nazvala? Nejste přece náměsíčná.” Zastavil se před pootevřenými dveřmi. Škvírou vnikal dovnitř chladný noční vzduch. Nahoře hned vedle úzkého schodiště zahlédl stín neosvětlené spižírny.

„Určitě mi nechcete říct, proč jste podnikala tu noční výpravu po domě?”

„Na tom není co k vysvětlování. Prostě jsem nemohla spát, to je všechno.” Zkoumavě se zadívala na dveře. „Takže tudy se sem dostal a tudy také utekl.”

„Vypadá to tak.”

Vrhla po něm ustaraný pohled. „On zná bezpečnostní kódy zámků v domě, Cyrusi.”

„Jo.”

„Kdo všechno k nim měl přístup?”

„Řekl bych, že to mohl být kdokoliv, ale existuje jediný skutečný podezřelý.” Tázavě se mu zadívala do tváře. „Prokristapána, a kdo?” „Leonard Hastings.”

N ěkolikrát zamrkala. „Dobrá úvaha. Samozřejm ě že znal kódy. Máte pravdu, ten je rozhodně podezřelý.”

„Ani vám neumím povědět, jak si vašeho ocenění vážím.”

„To je náramně vtipné. Víte, připadá mi moc podivné, že tu nebyl, aby nás uvedl do domu. Vážně je to podezřelé. Zřejmě měl v úmyslu ukrást Daventryho sklo ještě předtím, než sem dorazíme, a nepodařilo se mu tu práci dokončit včas.”

„Raději se neuchylujme k žádným konkrétním závěrům. Bude lepší počkat, než se tu trochu porozhlédnu.”

Vyšel po schodech a otevřel dveře spižírny dokořán. Další dveře, ty, které vedly na terasu, byly otevřené. Zadíval se do tmy a na hustý les, který se rýsoval hned za pasekou kolem domu. Z nebe se snášel hustý déšť, jenž stékal po okapech k zemi.

„Dávejte pozor,” křičela Eugenie, která šplhala po schodech ze sklepa za ním.

„Nebojte se. Já nejdu ven.” Zavřel dveře, aby zamezil náporu mokrého vzduchu, a zamkl je. „Nemá to význam. Déšť stejně smazal všechny stopy. Ten chlap už dávno utekl a jak jste správně řekla, on se tu, na rozdíl ode mě, moc dobře vyzná.”

„Myslím, že bychom se o tom měli zmínit tomu policistovi, co jste o něm mluvil.” Zamračila se. „I když si nejsem jistá, jestli to k něčemu povede.”

„Řekl bych, že se tím stejně nic nevyřeší. Tenhle druh zločinu se málokdy vyšetří, obzvláště když se tu nic neztratilo.”

„Dojdu pro bezpečnostní kód ke sklepení se sklem. Chci se podívat, jestli se ten zloděj dostal k Daventryho sbírce skla.” Protáhla se kolem něj a zamířila do chodby. „Hned jsem zpátky.”

Cyrus naslouchal jejím vzdalujícím se krokům. Přišlo mu zajímavé, že při své noční výpravě, kdy byla plně vzhůru a oblečená, neměla při sobě bezpečnostní kód. Něco mu říkalo, že ať měla v plánu cokoliv, určitě neměla v úmyslu navštívit sklepní místnosti.

Přemýšlel, kam asi šla, když zahlédla toho vetřelce.

A aby se to ještě víc zkomplikovalo, přál si, aby mířila ke dveřím jeho ložnice.

Kráčel zpátky chodbou sklepení a povzdychl si. Bylo zřejmé, že dlouhotrvající celibát začínal ovládat jeho myšlenkové pochody. Věděl, že dokáže ovládnout nejen sebe, ale i stávající situaci, nicméně toto poznání vůbec nezmírnilo napětí, které se rozšířilo v dolní části jeho těla.

Vždyť ona vůbec není můj typ, napomínal se. Takovýhle typ žen ho nevábil. A navíc, měl před sebou důležitý úkol a nemohl ho ohrozit tím, že by se zapletl se ženou, které nemohl důvěřovat. V první řadě musel mít na mysli to, co si předsevzal. Hádesova číše stála na prvním místě.

Vzápětí se Eugenie vynořila na schodišti vedoucímu ke sklepu. Byla zrůžovělá a zadýchaná po svém spěšném výstupu do druhého patra a zase zpět dolů.

„Mám ten kód.” Spěchala dolů do sklepa. „Přísahám, že nevím, co udělám, až ty dveře otevřeme a zjistíme, že všechno Daventryho sklo zmizelo.To by byla učiněná katastrofa. Tabitha by to nepřežila.”

Cyrus si neodpustil poznámku. „Můžete si přece najmout zkušeného soukromého detektiva, který vám zjistí, kam se sklo podělo.”

Zastavila se před ocelovými dveřmi a vrhla po něm výmluvný pohled. „Předpokládám, že mi teď sdělíte, že byste se o tu práci rád ucházel sám, nemám pravdu?”

„Možná bych si ve svém pracovním diáři našel trochu volného místečka. Za předpokladu, že bychom se dohodli na odpovídajícím honoráři, samozřejmě.”

„Šetřte si dech.” Rozevřela lístek papíru a studovala číslice, které na něm byly napsány. Potom zvedla oči k bezpečnostní skříňce. „Tak jo, jdeme na to.”

Cyrus se zadíval do chodby a spatřil blikající červené světélko. „Počkejte.”

Zarazila se, prst těsně nad skříňkou. „Co se děje?”

„Tyhle dveře jsou stále zamčené, ale ty vzadu na konci chodby ne.”

Odstoupila od ocelových dveří a vykročila chodbou. „Vůbec jsem si jich předtím nevšimla.”

„Já také ne.” Cyrus zamířil ke dveřím na konci chodby.

Byly z nerezové oceli, stejně jako dveře vedoucí do sklepení se sklem. Přestože byly pevně zavřené, bezpečnostní skříňka prozrazovala, že nejsou zamčené.

„Ten právník dal Tabithe kód pro jednu místnost tady dole, ne pro dvě,” divila se Eugenie. „Možná je na tom zámku stejný kód jako u dveří do sklepa.”

„To bych se divil.”

„Proč by tu ale byly dvoje dveře s bezpečnostním zámkem?” Se svraštělým čelem rychle prošla kolem Cyruse a spěchala chodbou.

Zastavila se před ocelovými dveřmi a vzala za kliku. Dveře se pomalu otevřely. Cyrus jí stál těsně za zády, když nahlížela pootevřenými dveřmi do místnosti.

Je to vinný sklep,” oznamovala. „Mohlo mě to napadnout. Daventry byl stejně tak dobrý znalec vína jako skla, to o něm bylo známo. V těch lahvích se starým vínem tady dole je možná celé jmění.” Nakrčila nos. „Co je to tu za příšerný smrad?”

Zápach, který vycházel z otevřených dveří, byl pro Cyruse zřejmým varováním. „Zatraceně. Počkejte, nechoďte… “

Uchopil ji kolem ramen, aby ji strhl zpátky, ale bylo už pozdě. Eugenie našla na stěně vypínač a otočila jím.

Celá ztuhla pod jeho rukou, tvář se jí zkřivila zděšením, když vytřeštěně zírala do vinného sklepa. „Bože můj!”

Cyrus ji odstrčil stranou a vešel do dveří. Stěny sklepa tvořily zrcadla, stejně jako tomu bylo u všech místností ve Skleněném domě. Světlo, které vycházelo ze zářivek nad jejich hlavami, se rozlilo po stovkách zaprášených lahví s vínem.

Studené světlo rovněž dopadalo na tělo, které leželo zkroucené, tváří dolů, na podlaze.

Cyrus vytáhl ze zadní kapsy kalhot kapesník. Poklekl vedle mrtvého muže a opatrně mu vytáhl z kapsy ošuntělou náprsní tašku.

Otevřel ji a zkoumal řidičský průkaz, který byl zastrčený uvnitř. „Našli jsme Leonarda Hastingse.”

Eugenie pevně obemkla prsty šálek s horkým čajem, jenž před ní Cyrus postavil. „Já tomu nemůžu uvěřit.” Uvědomila si, že pronesla tato slova během uplynulých deseti minut už po několikáté. „Já tomu prostě nemůžu uvěřit. Jak dlouho tam asi ležel?”

„Nějakou dobu. Tak tři nebo čtyři dny.” Cyrus vytáhl ze svého šálku sáček s čajem a vhodil jej do odpadkového koše z průsvitné umělé hmoty. Přešel kuchyň a posadil se ke skleněnému stolu proti Eugenii.

Měl už na sobě tričko, které bylo celé potištěno oranžovými a růžovými papoušky. Eugenie si říkala, že může být ráda, že se oblékl, ale věděla, že na tu jeho obnaženou hruď nebude schopná hned tak zapomenout.

„Když jsem před pár minutami mluvil telefonicky s policistou Jonesem, říkal, že to byl zřejmě infarkt.”

Eugenie se zamračila. Jak to může vědět?”

„Říkal, že jeho žena je místní lékařka. Léčila Hastingsovo srdce už několik let. Hastings bral hodně léků. A podle jeho řidičského průkazu mu bylo sedmdesát tři let.”

Eugenie se napila čaje. Přes okraj šálku se její oči střetly s Cyrusovými. „Víte, co mě napadlo, když jsem ho tam poprvé viděla ležet?”

„Jo.” Cyrus se opřel v židli. „Že ho někdo zavraždil. Proto se nemusíte cítit špatně. Mě to totiž napadlo taky.”

Zachvěla se. „Říkal Jones, jak dlouho mu bude trvat, než sem dorazí?”

„Asi čtyřicet minut. Přiveze s sebou i manželku, tu lékařku.

Povídal, že na ostrově je jedno auto lékařské služby první pomoci. Přepraví v něm Hastingse na kliniku.” „Proč tam?”

Cyrus pokrčil rameny. „Povídal, že na ostrově není pohřební síň. Obvykle volají lékařský vrtulník, aby převezl tělo na pevninu. Jeho žena to prý všechno zařídí.”

„Mám hrozný pocit.” Eugenie se znovu napila čaje. „Já Leonarda Hastingse podezírala, jaký je mizerný správce.”

Cyrus si ji prohlížel se záhadným výrazem ve tváři. „Máme přibližně půl hodiny, než sem dorazí zástupce šerifa Peaceful a záchranka. Myslím, že bychom si měli raději náš příběh trochu projít.”

Udiveně se na něj podívala. „Prosím?”

„Prožili jsme velice rušný večer. Dole ve sklepě jsme našli mrtvé tělo a taky jsme pronásledovali zloděje. Takovéhle věci dokáží člověka pořádně vyvést z míry, přestože je na něco takového zvyklý. Což u vás nepředpokládám.”

Eugenie se naježila. Jestli si myslíte, že až sem dorazí ten váš Peaceful, okamžitě se sesypu a začnu mu vyprávět tu vaši hloupou historku, tak vás můžu uklidnit. Já si s tím poradím.”

„S tím si nejsem tak jistý Myslím, že se mnou nehrajete čistou hru, slečno Swiftová.” Eugenii zachvátila panika. Přemýšlela, jak moc toho Cyrus asi ví. Kolik toho uhodl? A proč se o to zajímá? Několikrát se zhluboka nadechla. „Co tím myslíte?” zeptala se, jak nejklidněji dokázala.

Odložil šálek, napřímil se na židli a položil ruce na stůl. Jeho zelené oči se na ni dívaly chladně a se smrtelnou vážností. „Už bylo dost té legrace. Vyložme karty na stůl. Já vám ukážu moje a vy zase ty svoje.”

Přimhouřila oči. „Tak vy přiznáváte, že máte v tomto případě tajné poslání?”

„Ano. A moc dobře vím, že i vy skrýváte nějaké tajemství. „Řekněte mi popravdě, proč jste jela sem na ostrov? Mohli bychom přece pracovat společně.”

„A proč si myslíte, že jsem tady z jiného důvodu než pracovního?”

Nepatrně zkřivil ústa, ale jeho oči zůstaly chladné. „Jak říkával dědeček Beau, jenom proto, že se muž pohybuje poněkud pomalu a mluví s rozvahou, neznamená to, že i myslí pomalu. Vy jste tady kvůli Hádesově číši, nemám pravdu?”

Čelist jí poklesla. „Hádesově číši?”

„Nedělejte nechápavou. Nemáme čas.”

Ztěžka polkla. Napadlo ji, že má možná před sebou větší problém, než si uvědomovala. „Máte na mysli tu Hádesovu číši?” zeptala se opatrně. „Existuje jenom jediná, o které vím.”

„Ta ze čtvrtého století před Kristem, kterou údajně hrabě z Radstoneu odvezl začátkem devatenáctého století z Itálie zpátky do Anglie?”

Cyrus povytáhl obočí. „Vidím, že o ní víte.”

„Blázníte?” Uvědomila si, že už není pouze překvapená a užaslá. Začínala být vyděšená. Seděla o samotě ve velice podivném domě s mrtvolou ve vinném sklepě a statným záhadným mužem v kuchyni.

„Ne, Eugenie, já nejsem blázen. A vy taky ne. Řekněte mi pravdu. A rychle.”

Jazykem si navlhčila okoralé rty. Teď to nevzdávej. Za pár minut tu bude policista s doktorkou. Do té doby musí udržovat hovor s Cyrusem.

„Samozřejmě že něco o té legendě vím,” pronesla. „Ale samotnou číši žádný věrohodný svědek neviděl od začátku roku osmnáct set. Většina znalců soudí, že byla v minulém století zničena.”

„Ona existuje,” prohlásil Cyrus. „Byla součástí několika soukromých sbírek. Já sám jsem ji viděl před třemi roky.”

Před třemi roky. Když byl postřelen. Když jeho ženu zabili. Když jeho partner zmizel. A když zmizel i předmět nesmírné ceny.

To je nemožné.

„Možná jste viděl padělek,” namítla tiše. Vzápětí strnula, když zaslechla skřípění pneumatik na štěrku před domem.

„Byla pravá. Můj partner Damien March a já jsme měli zajistit, aby se bezpečně dostala k našemu klientovi. Jenomže March mě podrazil. Ukradl číši a potom, aby zahladil stopy, zavraždil mou manželku Katy.”

Pevněji sevřela prsty na rukou, které měla složené v klíně. „Vy mi tvrdíte, že před třemi roky si vás někdo najal, abyste se svým partnerem chránili Hádesovu číši?”

Cyrus se zatvářil pobaveně. „Vidím, že jste to pochopila.”

Nějakým záhadným způsobem se ten příběh shodoval s tím, co o něm zjistila Sally Warrenová. Eugenie na něj zírala a snažila se odhadnout, jestli je šílený a nebezpečný, nebo by ho stačilo zavřít pod zámek do nějakého pokoje v nemocnici pro duševně choré. Ani jedna z těchto možností nepůsobila hojivě na její nervovou soustavu.

„Tak mi nalijte čistého vína,” řekla. Jste tady proto, že si myslíte, že Adam Daventry měl u sebe tu číši?”

„Koupil ji před pár měsíci v podsvětí, kde se objevila na aukci s uměleckými předměty.”

„Bože můj.” Hádesova číše. Pokud skutečně existuje, je možné, že právě v tuto chvíli klidně leží někde dole ve sklepě. Eugenie prudce odstrčila židli a postavila se. „Sklepení… “

„Na to zapomeňte.” Cyruse její náhlé vzrušení pobavilo a cítil potřebu ji trochu zchladit. „Jestliže je ta číše pořád tady v domě, bude velice dobře ukrytá. Jedině blázen by ji vystavoval na odiv společně s ostatními předměty své sbírky. A Daventry nebyl žádný

blázen.”

„Zní to až příliš divně, aby to mohla být pravda.” Začínala střízlivět. Žádná Hádesova číše neexistuje. Každý kdo pracuje ve světě skla to musí vědět. Pomalu se svezla zpátky na židli.

„Říkal jste, že správci Daventryho majetku si vás najali, abyste vyšetřil jeho smrt.” Pátravě se mu zadívala do tváře. „Chcete mi naznačit, že to byla pravda? Myslíte si, že byl kvůli té číši zavražděn?”

Cyrus zaváhal. „Ne, to si nemyslím. Všechno nasvědčuje tomu, že ten pád byla nešťastná náhoda.”

Jak si můžete být tak jistý?” „Žádný profík by se nepokoušel někoho zavraždit tak nejistou metodou,” odpověděl klidně.

„Vy tvrdíte, že ten, kdo šel po Hádesově číši, byl profesionál?” „Jo. Přesně tohle tvrdím.”

Jeho pevný neochvějný pohled ji přesvědčil, že Cyrus všemu, co jí říká, smrtelně věří. Možná byl blázen, ale určitě jí nelhal.

„Takže vy jste přiměl právníky, aby si vás najali,” zašeptala. „Potřeboval jste zástěrku, abyste se dostal do tohoto domu a mohl pátrat po číši.”

„Před několika týdny jsem zaslechl povídat, že se číše někde vynořila na povrch. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem vypátral stopu. A když jsem si uvědomil, že číši koupil Daventry, byl už mrtvý. Leabrookovo muzeum se připravovalo převzít jeho sbírku skla a realitní kancelář se chystala prodat dům. Musel jsem jednat rychle a neměl jsem moc možností.

Eugenie se celá napjala. „A proč si myslíte, že ta číše je tady v domě?” „Já nevím jistě, jestli je tady,” připustil. Je možné, že ji ukradl některý z členů Spolku znalců tu noc, kdy zemřel, ale o tom pochybuju.” „A proč?”

„Daventry svým přátelům nevěřil. Členové Spolku znalců se rádi vzájemně chlubili svými přírůstky, ale všichni to byli koneckonců sokové. On by nikomu z nich neprozradil, kde číši schovává.”

„A proč je pro vás tak důležité najít Hádesovu číši? Máte v úmyslu ji prodat?” „Já o tu zatracenou číši nestojím.” Jeho oči se v tu chvíli podobaly jezeru pokrytému zmrzlým zeleným ledem. „Já chci toho chlapa, který ji před třemi roky ukradl.” Žaludek se jí sevřel novou úzkostí. „Chápu.”

„Potřebuju tu číši, abych našel jeho. Ta jediná ho totiž dokáže vylákat z jeho úkrytu.” Znovu polkla. „Vy vážně věříte, že ji váš bývalý partner ukradl?”

„Já si nemyslím, že to byl Damien March. Já to vím.” V jeho hlase nebyl znát ani stín pochybnosti. „A přitom zavraždil mou ženu.”

„Dobrý bože, Cyrusi. Víte to jistě? Máte nějaký důkaz? Já myslela, že vaše žena se zabila při automobilovém neštěstí.”

Po tváři mu přeběhl výraz překvapení. „Vidím, že jste nezahálela, pokud jde o pátrání v mé minulosti. Tu nehodu nastražil March, aby zahladil stopy. Jediný způsob, jak mu to dokázat, je dostat se mu na kobylku. A k tomu potřebuju Hádesovu číši.”

Jste si jistý, že March je pořád naživu a že tu číši nedávno ukradli jemu?”

„Všechny řeči, které o tom kolují, tomu nasvědčují. Tohle je první nadějná stopa, na kterou jsem za poslední tři roky narazil… Musím po ní jít až do konce.”

„A proč si myslíte, že ta číše ho vyláká z úkrytu?”

„March udělá cokoli, jen aby ji získal zpátky. Před třemi roky jí byl úplně posedlý a tenhle druh posedlosti lidi neopouští.”

Znělo to, jako by Cyrus věděl, o čem mluví, napadlo Eugenii. Možná měl pravdu. On sám byl posedlý touhou najít Damiena Marche.

Cyrus se na ni upřeně zadíval. „Já vám odkryl své karty. Teď je řada na vás. Povězte mi, jakou roli v tom hrajete vy. A nekrmte mě těmi žvásty, že jste tady proto, abyste udělala soupis Daventryho sbírky skla.”

Zvedla bradu. „Já tady tedy určitě nejsem kvůli Hádesově číší. O tom, že existuje, jsem se teprve teď dozvěděla od vás. Osobně si ale myslím, že jste na stopě pouhé fantazie.”

Pohlédla na něj s neochvějným klidem. „Ráda bych věřila, že vám nejde o číši. Usnadnilo by to všechny záležitosti.”

Je mi fuk, jestli mi věříte nebo ne.” Měla za sebou dlouhý den. Zlost a zoufalství ji ovládly bez varování. „Vy chcete vědět, proč jsem tady? Tak já vám to povím. Jsem tu kvůli Nellie Grantové. Úřady tvrdí, že při bouři přepadla přes palubu, ale já si myslím, že mohla být zavražděná.”

Užasle se na ni zadíval. Bylo vidět, že mu její slova vyrazila dech. „Nellie Grantová? Daventryho poslední milenka?”

Eugenie si náhle uvědomila, že řekla víc, než chtěla. Bylo ale příliš pozdě, aby mohla vzít svá slova zpět. „Ano.”

„A proč si sakra myslíte, že byla zavražděná?”

Eugenie zaváhala. Po několika vteřinách vstala a s prázdným šálkem v ruce zamířila ke dřezu. „Nellie u vody vyrostla. Rozuměla člunům a moc dobře uměla řídit loď. Myslím, že je vysoce nepravděpodobné, že by vyjela s malým člunem v tak špatném počasí na vodu,

natož aby náhodou přepadla přes palubu.”

Cyrus chvíli mlčel. Jste si jejími schopnostmi, pokud jde o řízení lodí, jistá?”

„Ano, jsem.” Eugenie se otočila k výlevce. „A ještě něco. Ráno, druhý den po Daventryho smrti, za mnou přišla. Měla velmi zvláštní náladu. Byla rozčilená a nervózní. Řekla mi, že odpoledne jede zpátky na ostrov, aby si tam sbalila věci, a potom měla v plánu vrátit se do Seattlu.”

Cyrus o jejích slovech přemýšlel. „A co vám ještě řekla?”

Eugenie začala přecházet po kuchyni. „Svěřila mi, že během těch několika týdnů před svou smrtí byl Daventry mnohem nervóznější a tajuplnější než kdykoli předtím. „Pokračujte.”

„Už toho moc není, co bych řekla. Nevím nic určitého. Je to jenom takový pocit.” Jenom pocit?” opakoval neutrálně.

„Ano.” Zamračila se. „A neodvažujte se zesměšňovat moji intuici. Všichni vědí, že mám velice dobré instinkty.”

Opřel se na židli, oči plné pochybností. „Máte snad nějakou představu, jaký by k tomu mohl být motiv? Proč by chtěl někdo zabít Nellie Grantovou?”

„Nevím, jak bych to vysvětlila. Jenomže ten úzkostlivý způsob, jak se den po Daventryho smrti chovala, mě nutí k přemýšlení, jestli v tu noc, kdy zemřel, něco nezahlédla. Naznačila, že Daventry bral drogy. Tak si prostě myslím, jestli třeba… “

Jestli se nestala svědkem nějakého obchodu s drogami a někdo ji za to chtěl zabít?”

„No ano.” Zastrčila si ruce do zadních kapes u kalhot, otočila se a vykročila druhým směrem. „Musíte připustit, že taková možnost existuje.”

„Ehm, ehm. Možnost. Hodně mlhavá.”

Eugenii napadlo, že Cyrus jí nevěří. Ale upřímně musela připustit, že ani ona nebyla ochotná uvěřit jeho historce.

Cyrus ji sledoval, jak přechází po kuchyni. „Nevadilo by vám, kdybych se vás zeptal, proč právě vy chcete vypátrat, co se Nellie Grantové stalo?”

„Pracovala pro mě. V propagačním oddělení Leabrookova muzea. Měla na starosti grafický design.”

Jak dlouho u vás pracovala?”

„Necelý rok.”

„To jste vždycky tak žhavá do vyšetřování, když se něco přihodí někomu z vašich podřízených?”

Prudká bolest v čelisti ji upozornila, že zatíná zuby. „To ne. Nelly nebyla jenom moje podřízená, ale i kamarádka. Byla umělkyně. Měla hodně nešťastnou minulost. Byla

křehká.”

„Spousta lidí to nemá lehké. Spousta jich je citlivých. A spousta jich špatně skončí.” Cyrus sevřel prsty okraj stolu. „Povězte mi, proč máte pocit, že musíte zjistit, co se právě této ženě přihodilo?”

Eugenie se zastavila u okna. Zavřela oči. Slova, která doposud nevyřkla nahlas, jí vytryskla z hrdla. „To já jsem ji seznámila s Adamem Daventrym. Kdyby nebylo mne, nikdy by se s ním nesetkala. Kdyby nebylo mě, nikdy by se do něj nezamilovala. Nikdy by nepřišla sem, do tohoto Skleněného domu. A nezemřela by předčasně.”

Cyrus tiše hvízdl. „Ale, ale. Tak takhle to je. Vy si za to dáváte vinu.”

Eugenie zaslechla vzdálený zvuk motoru. Otevřela oči, otočila se a zpříma pohlédla na Cyruse. „Musím zjistit, co se jí stalo. Pro mě je to zřejmě stejně důležité jako pro vás najít Hádesovu číši.”

„V tom případě,” pronesl Cyrus, „si myslím, že my dva bychom spolu mohli uzavřít

obchod.”

„Obchoď? Jaký druh obchodu máte na mysli?”

„Možná jste zatraceně dobrá ředitelka muzea, ale pochybuju, že máte dostatečné množství zkušeností v oblasti soukromého vyšetřování.”

„Vážně?” Auto už bylo před domem. Eugenie slyšela skřípění štěrku pod jeho pneumatikami.

„Takže tady je moje nabídka. Pokud pomlčíte o Hádesově číši i o všem, co jsem vám dnes večer svěřil, pomůžu vám s vyšetřováním okolností kolem smrti Nellie Grantové.” Zaváhala.

„A zadarmo,” dodal Cyrus významně.

Venku bouchla dvířka u auta. Eugenie přímo cítila tlak, který na ni Cyrus vyvíjel. Zaplavoval ji ve vlnách. On zoufale potřeboval její spolupráci. Ale byl ochoten za ni zaplatit.

„Už jsem vám řekla, co si myslím o všem, co je zadarmo,” pronesla.

Hlasy na verandě. Mužský a ženský.

„V těchto věcech se velmi dobře vyznám,” naléhal Cyrus.

Zaklepání na dveře.

Nejvyšší čas se rozhodnout.

„Tak dobře,” souhlasila Eugenie. „Ujednáno.”

Zástupce šerifa Peaceful Jones uchopil jeden konec igelitového vaku a lítostivě zavrtěl hlavou. „Chudák starý Leonard, je ho škoda.”

Cyrus přikývl, zatímco svíral druhý konec pytle, do nějž uložili starého Leonarda. „Jo, vážně je ho škoda.”

Peaceful s šedými vlasy svázanými do culíku, korálky na krku a tričkem, na němž byla vyšitá mléčná dráha, a nápisem Jste právě tady, nebyl právě typickým představitelem strážce zákona. Cyrusovi ale připadal dostatečně solidní.

„Řekl bych, že tě to moc nepřekvapilo, co, Meditation?” Peaceful pohlédl na svou ženu, která držela dveře od dodávky otevřené.

Doktorka Meditation Jonesová, oblečená do dlouhých splývavých šatů, na hlavě čelenku z korálků, se smutně usmála. „Ne. Jeho aura v posledních několika měsících hodně zeslábla.” Měla vysoký nezvučný hlas, který jako by patřil někomu mnohem mladšímu a který by nikdo u osoby jako ona, s těmi jejími šedými copy, nehádal. Jeho čas vypršel.”

Cyrus pomáhal naložit tělo v pytli do auta a přitom zachytil Eugeniin pohled. Nemohl to vědět jistě, ale byl by přísahal, že navzdory morbidní situaci, v jaké se nacházeli, v koutcích úst jí zacukalo. Uvědomil si, že i on sám má co dělat, aby potlačil úšklebek.

Peaceful přibouchl dvířka auta a zpod kulatých brýlí zamžoural na Cyruse. „Smůla, že právě vy dva jste museli najít starého Leonarda v takovémhle stavu. Někdo ho ale objevit musel.”

„Copak si nikdo nevšiml, že zmizel?” zeptal se Cyrus.

„Starý Leonard neměl to, čemu říkáme blízcí přátelé,” podotkl Peaceful.

„On měl totiž velice špatnou auru,” vysvětlovala Meditation tiše. „Což způsobilo, že se mu lidi nevědomky vyhýbali. Snažila jsem se ho přimět, aby se nad tím zamyslel a držel půst, aby si vyčistil podstatu svého bytí, ale on to odmítl.”

Eugenie sešla ze schodů. „Pro doktora to musí být těžké, když pacient nedbá jeho dobrých rad.”

„To ano,” připustila Meditation. „Všichni ale koneckonců neseme odpovědnost za svou auru sami. Jediné, co může lékař udělat, je ukázat správnou cestu. A na pacientovi je, jestli po této cestě půjde nebo ne.”

Cyrus na ni pohlédl. „Právě takhle by to řekl i můj dědeček.”

Meditation se usmála. „Váš dědeček musel být velice moudrý muž.”

„Jo,” přikývl Cyrus, „to byl.” Pohlédl na Peacefula. „Dnes večer došlo ještě k něčemu jinému. Měli jsme tu nezvanou návštěvu. To bylo to, co nás vylákalo z postele.”

Peaceful se zamračil. „Ukradli vám něco?”

„Na nic jsme zatím nepřišli. Vyplašili jsme ho. Ráno změním kód u zámků.”

„To můžete,” přikývl Peaceful. „Přesto bych si z toho nedělal příliš těžkou hlavu. Možná se tu potulovaly jenom některé z místních dětí. Už celé roky jsme neměli na ostrově opravdového lupiče. Na Frog Cove si lidé nikdy nezamykali dveře.”

„Daventry si je ale zamykal,” poznamenal Cyrus.

Peaceful přivřel oči před světlem reflektorů auta. „Pan Daventry byl poněkud odlišný. On ve skutečnosti nebyl jedním z nás, jestli chápete, co tím myslím. Slyšel jsem, že jste sem přijeli na dovolenou?”

„Pracovní dovolenou,” podotkla Eugenie tiše. „Jsem tu, abych udělala soupis Daventryho sbírky skla. Pracuji jako ředitelka Leabrookova muzea skla.

Meditation se zatvářila potěšené. „Slyšela jsem, že pan Daventry odkázal svou sbírku Leabrookovu muzeu. Jsem tomu moc ráda. Jeho sklo by mělo přijít do muzea. Možná to gesto pomůže jeho auře najít na druhé straně břehu klid a mír.”

Peaceful si zkoumavě prohlížel papoušky na Cyrusově košili. „Chápu to dobře, že vy jste přítel slečny Swiftové?”

Je můj asistent,” ohradila se Eugenie přísně. „Bude mi pomáhat s inventarizací.”

Peaceful nespouštěl oči z Cyrusovy košile. „Takže asistent, jo?”

„K službám,” pronesl Cyrus.

Eugenie přejela pohledem zavřené dveře po pravé straně balkonu. Ještě pár mrtvol za zavřenými dveřmi těchto pokojů a mizím odtud.”

Prohlídka Skleněného domu přinesla Eugenii zklamání. Pár minut předtím prošli ateliér, který užívala Nellie. Místnost ale byla prázdná, až na malířský stojan a pár starých akrylových maleb. O knihovnu v druhém patře budovy, kde se nacházela sbírka knih, různé listiny a dokumenty, projevil Cyrus obzvláštní zájem. Eugenie pochybovala, že tam najde něco, co jí pomůže při jejím pátrání.

Už v tu chvíli měla pochybnosti o tom, zda její noční úmluva s Cyrusem byl moudrý krok. To ráno se choval podezřele vesele a bezstarostně, až příliš sám se sebou spokojený. Zmocnil se jí zvláštní pocit, že připustila, aby s ní manipuloval.

Říkala si, že i když uzavřeli obchod, pravdou bylo, že každý z nich přijel sem na ostrov Frog Cove za jiným účelem.

„Ale jděte, berte to sportovně. Kam se poděl váš smysl pro dobrodružství?”

Cyrus rozmáchlým gestem otevřel první dveře napravo. „Jaké jiné překvapení, kromě mrtvého těla, by nás mohlo v tomto domě potkat?”

„To netuším. Věštění budoucnosti mi nikdy moc nešlo.” Stoupla si vedle něj. Ložnice byla stejná jako všechny ostatní místnosti, které při své okružní prohlídce navštívili. Spousta zrcadlových ploch, skleněné stolky a bílý nábytek.

Cyrus pohlédl k zrcadlovému stropu. „Když svítí slunce, člověk aby tu chodil ve slunečních brýlích.”

„Musím připustit, že návrhář to s těmi zrcadly tady trochu přehnal.” Eugenie zamířila k sousednímu pokoji. „To by mě zajímalo, jaký architekt to tu má na svědomí.”

Cyrus se zamyslel. „To je, slečno Swiftová, skvělá otázka.”

Ohlédla se na něj, překvapená vážným tónem jeho hlasu. „Proč to říkáte?”

„Protože jestliže je Hádesova číše schovaná v tomhle domě, bezpochyby bude ukrytá na nějakém bezpečném místě, které je zanesené v původních plánech.”

Eugenie došla ke dveřím a zastavila se s rukou na klice. „Vy vážně věříte, že ta číše existuje a že ji měl Daventry, viďte?”

„A vy vážně věříte, že Nellie Grantovou někdo zavraždil, že ano?” opáčil suše.

Říkala jsem si o to, pomyslela si Eugenie. „Vy si myslíte, že jsem si v hlavě upředla nějakou fantazii, abych si vysvětlila její smrt.”

„Chcete znát můj názor profesionála? Vražda je v tomto případě pojem velice vzdálený. Neexistuje žádný rozumný motiv. Nic jiného v tom není, než vaše intuice, když chcete jít k jádru věci.”

„To vy jednáte na základě toho, co říká stará legenda. Podle mého odborného názoru Hádesova číše neexistuje.”

Zadíval se jí přímo do očí. Jediné, co po vás chci, je mlčenlivost, a ne váš odborný názor.”

„A já zase od vás potřebuju pouze názor profesionála.” „Máte ho mít.”

„Je to bláznivé,” zamumlala. „Oba si myslíme, že ten druhý se žene za vzdušnými zámky.”

„To není právě dobrý základ pro dobrou spolupráci, ale co se dá dělat,” posteskl si Cyrus. Oči měl jasně zelené. „Takže platí, ano? Já vám pomůžu zjistit, co se stalo Nellie Grantové, a vy za to pomlčíte o skutečném důvodu, proč jsem tady.”

„Ano.” Otevřela dveře dokořán. „Platí.”

Nakoukla do pokoje v očekávání, že uvidí další zrcadlový strop, chrómovou postel a

všude třpytivý prosklený povrch.

Pokoj byl ale zahalený do neproniknutelné tmy.

Eugenii to udivilo. „No tohle. Pokoj ve Skleněném domě, který nemá žádné okno.” „To je zajímavé.” Cyrus se přes ni natáhl a nahmatal vypínač.

Ozvalo se cvaknutí. V pochmurně šeré místnosti se rozsvítila série bodových světel, které odhalily labyrint podstavců z černého skla. Na každém podstavci stála skleněná vitrína, která obsahovala nějaký umělecký kousek.

Světla byla nastavená tak, aby byly vidět pouze předměty ve vitrínách. Ostatní prostor mezi vitrínami a kolem se utápěl v inkoustovém stínu. Na stěnách viselo několik maleb, rovněž osvětlených bodovými lampičkami.

„Galerie umění.” Eugenie, v níž to probudilo zvědavost, vykročila do spoře osvětlené místnosti. „Jenomže tato není zasvěcená sklu.”

„To by mě zajímalo, proč nebyla zamčená jako ta ve sklepě?”

Eugenie se zastavila před jedním z podstavců. Zkoumavě si prohlížela sochu muže s genitáliemi nadměrné velikosti.

„Možná proto, že její obsah není tolik cenný,” pronesla.

Cyrus přistoupil k ní, aby si prohlédl obrovský penis a skrotum. „To je váš názor.” Nechtěně se ušklíbla. „Já ale měla na mysli kvalitu samotného díla, a nikoli přímo tohoto předmětu.”

„Tak to se mi ulevilo.” Byla tam příliš velká tma na to, aby mu viděla do tváře, ale vnímala, že se usmívá.

Jeho paže se jí otřela o rameno. Cítila pod jeho kůží pevné svaly. Cyrusova tělesná blízkost v ní vzbuzovala podivný neklid.

Až příliš si uvědomovala jeho přítomnost. A jeho blízkost tento efekt nijak neotupovala. Naopak, měla na ni právě opačný vliv. Přitahovala ji i jeho vůně. Nenápadně začichala a potvrdila si to, co už měla možnost zjistit. Nepoužíval žádnou kolínskou po holení.

Nasála vůni mýdla a teplé mužnosti. Přemýšlela, proč se jí při té kombinaci podlamují kolena. Jako by nikdy předtím ani jedno z toho necítila.

Přinutila se soustředit na malou tabulku s nápisem pod soškou. Stálo na ní Podstata muže, a za těmito slovy byla uvedena dvě data s časovým odstupem tří měsíců. Pod daty bylo něco napsáno. Sklonila se níž.

Má pouze průměrnou uměleckou schopnost, ale výjimečně dobrou hlavu.

„Můj ty bože.” Eugenie se nečekaně napřímila a temenem hlavy narazila do Cyrusovy brady.

„Au.” Začal si mnout čelist. „To není moc obvyklý umělecký nápis, co říkáte?”

„To není.” Cítila, jak se jí žene horkost do tváří. Díkybohu za to šero, pomyslela si. Rychle přešla k vedlejšímu podstavci.

Kužel světla osvítil řadu vzájemně propojených kovových kruhů. Přečetla nápis. Název díla zněl Světy a za ním následovala dvě data časově od sebe vzdálená tři týdny. Slova pod nimi napsaná byla natolik neomalená, až sebou Eugenie škubla.

Podprůměrný talent v umění i v posteli.

„Nevidím tu žádný podpis umělce,” poznamenal Cyrus. Zadíval se na sousední prosklenou vitrínu. Jenom názvy, data a popis sexuální orientace.”

„Mám takový pocit, že ty poznámky se vztahují spíš k samotným umělcům než k předmětům vystaveným v těch vitrínách.” Eugenie procházela stínem mezi řadami podstavců. „To by mě zajímalo, k čemu tahle místnost vlastně slouží.”

„Chcete znát profesionální úsudek zkušeného vyšetřovatele, který je vyškolený k tomu,

aby si všímal i těch nejnepatrnějších detailů?”

„Proč ne? Vždycky mě zajímalo, jak takový úsudek asi zní.”

„Mám takový dojem, že stojíme v galerii zasvěcené dílům Daventryho bývalých milenek. Podle informací, které jsem získal, ten chlapík rád spal s umělkyněmi.”

Eugenie vstoupila hlouběji do šera místnosti a celá se zachvěla. Vybavila si, jak se Daventrymu zajiskřilo v očích, když ho představovala Nellie. „Vaše informace jsou správné. Byl posedlý po umělkyních.”

Chystala se otočit ke dveřím, když zachytila záblesk skla na druhém konci místnosti. Automaticky k němu vykročila.

Asi metr před posledním podstavcem se náhle zastavila a upřeně hleděla na předmět uvnitř.

Měla pocit, jako by právě vstoupila do strašidelné hrobky. Krev v žilách jí ztuhla. Žaludek se sevřel. Dlaně jí zvlhly. „Bože můj.”

„Co se stalo? Cyrus spěšně vykročil k ní.

Ta věc v té vitríně.” Bylo těžké ta slova vyřknout. Už pouhý pohled na ten výtvor ji děsil. Byl vyrobený z úlomků skla a kousků rezavého kovu. Všechno na něm bylo zkroucené a zohýbané. Čišel z toho umělcův hněv a šílenství, nestvůrné dílo, které zamořovalo prostor kolem sebe.

Jen klid.” Cyrus ji objal kolem ramen. „Abych byl upřímný sám bych si to na římsu u krbu nepostavil, ale nevypadá to o nic hůř než spousta jiných uměleckých předmětů.” Je to příšerné.”

„Jo, je to pořádně ošklivé.” Naklonil se kupředu, aby si mohl přečíst popisku. Jmenuje se to Květina.”

Eugenie se otřásla.

„Podle data to Daventry vyrobil před pěti a půl roky,” pronesl Cyrus. „Těsně předtím, než se přestěhoval sem na ostrov Frog Cove.”

„Titulek je trochu lichotivější než většina ostatních, ale nijak příliš. Talentovaný, ale jinak nestojí za nic.”

Eugenie se zhluboka nadechla. Bylo to absurdní, ale byla vděčná za těžkou konejšivou tíhu jeho paže na svém rameni. „Ať to vytvořil kdokoli… ta věc je naplněná zuřivým vztekem. I ona musela být trochu víc než poněkud bláznivá.”

Bez urážky, Eugenie, ale myslím, že se necháváš příliš unášet svou představivostí.”

„Ne,” zavrtěla Eugenie hlavou. „To není moje představivost. Když jde o umění, spoléhám se na svou intuici. A skoro nikdy se nemýlím.”

Na dohodu, kterou jí Cyrus navrhl, Eugenie přistoupila.

Cyrus si nebyl jistý, jestli je to dobrá nebo špatná zpráva. Vědomě riskoval, když jí prozradil své skutečné záměry. Byl ale přesvědčený, že vzhledem k zákonodárci ťukajícímu na dveře předešlého večera a mrtvému muži ve sklepě, bylo jeho rozhodnutí správné.

Jenže on moc možností na výběr neměl, připomínal si druhý den dopoledne, když stál za pultem místního obchodu s potravinami. Potřeboval, aby Eugenie byla ochotná s ním spolupracovat, přestože mu klidně lhala do očí.

„Tak jsem slyšel, lidičky, že jste našli včera v noci ve Skleněném domě mrtvolu Leonarda Hastingse.” Drobný mužík za pultem vložil do papírového sáčku litrovou krabici odstředěného mléka. Na zástěře měl napsáno, že se jmenuje Burt. „Celé město si povídá, že Leonarda nakonec zradilo srdíčko.”

„V tom se zřejmě shodujeme všichni.” Cyrus vytáhl z náprsní kapsy peněženku. „Doktor Jones říká, že už dlouho měl problémy se srdcem a bral na to spoustu léků.”

„To je pravda. No, nerad to povídám, ale myslím, že Leonard nikomu příliš scházet nebude.”

Eugenie zvedla oči od boxu se zeleninou. „A proč ne?”

„Meditation Jonesová by vám řekla, že měl chorobnou auru.” Burt se zašklebil. „K čertu, možná má pravdu. Vím, že kromě Daventryho by ho nikdo jiný nezaměstnal. Starý Leonard byl podivín. Ale Adam Daventry koneckonců taky. Ale na mnohem vyšší úrovni, jestli víte, co tím myslím.”

„Vůbec by mě nenapadlo, že by si lidé mohli o Daventrym myslet, že je podivín.” Eugenie kráčela k pultu, v ruce červenou papriku a zelený salát. „Vy jste ho znal?”

„Moc ne.” Burt si odfrkl. „Na nás, místní lidi, Daventry neměl čas. Nakupoval na pevnině. Tvrdil, že tady nesežene jídlo, které má rád.”

Cyruse pobavilo, jak Eugenie zrudla.

„Chápu,” pronesla upjatě.

„Já si ale nestěžuju,” pokračoval Burt. „Kdyby nebylo Daventryho, nebydlela by tu ta spousta umělců a já bych na turistech nevydělal tolik peněz jako i všichni ostatní. Ale to, že fungovala jeho myšlenka umělecké kolonie, neznamená, že byl milý chlapík.”

„Slyšela jsem, že Daventry pořádal tady ve Skleněném domě hodně nevázané večírky,” zamumlala Eugenie.

„To jo. Zástupce šerifa Peaceful tam musel jednou nebo dvakrát zakročit. Říká se, že se tam braly drogy a takové ty věci. Podle mě se ale nedalo nic prokázat. Na tyhle večírky zval jedině umělce a své přátele z pevniny.”

Cyrus se na něj zadíval. „Vy jste ty jeho hosty z pevniny viděl?”

Jistě. Pokaždé stejní lidé. Převáželi je sem na trajektu. Bylo jich pět. Nikdy se nestavili ve městě. Jeli přímo do Skleněného domu. Zůstali tam přes noc a druhý den zase odjeli. Předpokládám, že teď, kdy Daventry čuchá k sedmikráskám zespodu, už nepřijedou,” zasmál se Burt. „Slyšel jsem, že vy dva tu jste na dovolené.”

„Na pracovní dovolené,” opravila ho spěšně Eugenie. „Daventry odkázal svou sbírku skla Leabrookovu muzeu. Já jsem ředitelka toho muzea. Rozhodla jsem se, že předtím, než všechno sklo zabalíme a odešleme lodí do Seattlu, udělám soupis celé sbírky.”

„Aha.” Burt nevypadal, že by to na něj udělalo zvláštní dojem. „Slyšel jsem, že pracujete pro nějaký malý muzeum v Seattlu.”

„Možná je Leabrookovo muzeum ve srovnání s jinými muzei malé,” pronesla chladně, „ale ujišťuji vás, že pokud jde o sklo, je ho v něm tolik, že to množství by ostatní instituce několikrát převýšilo.”

Cyruse ten povýšený tón jejího hlasu a zpupně vystrčená brada pobavily. Eugenie měla na sobě khaki zelené kalhoty a k nim zelenou košili vojenského střihu. Štíhlý pas měla přepásaný širokým koženým páskem. V uších se jí blýskaly dva malé kroužky stříbrných náušnic.

Její povýšené sebevědomé vystupování ho přitahovalo a zároveň pro něj bylo jakousi výzvou. Tato žena byla plná síly. Už dávno zjistil, že lidé sílu často využívají k tomu, když chtějí něco zakrýt nebo ovládnout silné vášně.

Přemýšlel, jaký druh vášně asi Eugenie skrývá pod svou uhlazenou fasádou. Také by rád věděl, jestli včera večer mluvila pravdu, když říkala, že sem přijela proto, aby zjistila, co se přihodilo Nellie Grantové.

Napadly ho dvě možnosti. První byla, že snad nelhala a v tom případě zřejmě trpěla přehnaným smyslem pro osobní odpovědnost.

Druhá byla ta, že lhala a pak bylo nanejvýš pravděpodobné, že jde po Hádesově číši.

Musel připustit, že svou historku o Nellie Grantové vyprávěla velice přesvědčivě. Moc lidí by takhle dobře lhát neumělo. Cyrus ale věděl o jednom nebo dvou lidech, kteří by to zvládli dokonale. Jeden z nich byl Damien March.

„Já byl v muzeu naposledy ještě jako dítě,” pronesl Burt s rukou opřenou o pokladnu. „Když se mi dneska naskytne příležitost zajet si do Seattlu, zajdu si spíš na nějaké sportovní utkání. Nemám čas na nějaké nudné kulturní akce, chápete?”

„Opravdu?” podivila se Eugenie.

Cyrus zamrkal. Ledový chlad, který byl patrný z každého jejího slova, by zmrazil morek v kostech většiny lidí.

Zdálo se, že Burt mrazivé ovzduší vůbec nevnímá. S tázavým pohledem v očích se otočil na Cyruse. „Zástupce šerifa Peaceful říkal, že jste asistent paní Swiftové, je to tak?”

Pochyby v Burtových očích byly podobné těm, které viděl Cyrus předešlého večera v očích zástupce Peacefula.

Nikdo té jejich historce nevěřil. Bylo na čase to uvést na pravou míru.

„Já nejsem přímo její asistent.” Cyrus na něj spiklenecky mrkl. „Jsem spíš její hodně blízký přítel. Mezi námi, jediné sklo, o které mi kdy šlo, byla pivní láhev.”

Burt se zařehtal. „V tom jsem s vámi zajedno.”

„Tady Genie přemluvila šéfku, abych mohl jet na tenhle inventární výlet s ní. Jsou to totiž jediný dva týdny, kdy můžeme být tohle léto spolu. Tak jsme se to snažili využít.”

„To dává smysl.” Burt přejel očima ananasy na Cyrusově pestře zelené košili. „Nějak jste se mi k tomu typu umělců prostě nehodil.”

„To jste měl pravdu.” Cyrus si uvědomoval, že Eugenie vedle něj ztuhla. Pohlédl na ni. „Tak hotovo, drahoušku? Raději bychom měli jít. Už je čas na oběd.”

Eugenii se v očích zablýsklo. Na chvíli zvažoval, jestli se nepřestane ovládat a celou tu jeho historku nepošle ke dnu. Byl by nerad, kdyby se všechno prozradilo, ale ten výbuch by možná stál za to.

Eugenie se ale bleskově ovládla, a dokonce se jí podařilo vyloudit chladný úsměv. „Můžeme jít. Ale začínám si myslet, že tahle naše dovolená byla pořádný omyl.”

Burt po ní vrhl soustrastný pohled. „Musel to pro vás být pořádný šok, když jste našli starého Leonarda ve sklepě. Ale nesmíte mít kvůli tomu z ostrova Frog Cove špatný pocit, paní Swiftová. Chystáme se právě na velký umělecký festival. Začíná koncem týdne. Těší se opravdu moc velké oblibě.”

„Genie se na něj už moc těší, viď, miláčku?” pronesl Cyrus.

Eugenie odhalila svoje krásné bílé zuby v nuceném zářivém úsměvu. „Ano, jistě. To si nesmíme nechat ujít. Bude to zlatý hřeb naší dovolené.”

Vytáhla z kabelky sluneční brýle, nasadila si je na nos a zamířila ke dveřím. Burt ji sledoval s maličko zamračeným výrazem ve tváři. Je trochu přetažená,” vysvětloval Cyrus. „Znáte tyhle umělecké typy.” Burt se zasmál. „Já vím, co máte na mysli.”

Cyrus uchopil sáček s nákupem a potom pomalu vykročil ke dveřím.

Než vyšel na ulici, Eugenie už byla několik kroků vepředu. Odmítl se dát do klusu, aby ji dohonil. Muž si musí zachovat svoji důstojnost. Volnou rukou si z levé kapsy kalhot vytáhl sluneční brýle a nasadil si je na oči.

Eugenie se na něj přes rameno ohlédla. „Co jste to v tom obchodě vykládal? Vy jste tu jako můj asistent, a ne můj… “

„Milenec, to je asi to slovo, které hledáte, ne?”

„Nevkládejte mi do úst svoje výrazy.”

„Ta naše zastírací historka neprošla.” Pohlédl na barevné transparenty, které visely natažené přes ulici. Tučnými písmeny na nich bylo napsáno Daventryho umělecký festival.

„Peaceful to včera večer nespolkl a Burt tomu dneska taky neuvěřil. Musel jsem vytáhnout druhou krycí verzi.”

„Než jste se dopustil něčeho tak drastického, měl jste se o tom nejdřív poradit se mnou.”

„Na to nebyl čas.”

Kráčela před ním dlouhými kroky po chodníku kolem řady malých butiků. „Raději bych vás tu měla v roli svého asistenta.”

„Možná proto, abyste měla pocit, že tu rozhodujete vy.” „Tohle není vtip.”

„Buďte rozumná, Genie. Neměl jsem na vybranou. Já tu mám ve vašem zájmu vést

vyšetřování. Musel jsem se rychle rozhodnout.” Cyrus přívětivě pokynul hloučku místních lidí, kteří stáli na schodech pošty a zvědavě po nich koukali. „Slyšela jste, co Burt říkal. Já přece vůbec nevypadám na umělce. Možná je to tou košilí.”

„Ano,” pronesla upjatě, „možná ano. Vy jste se nikdy ani trochu nesnažil, aby ta naše historka s asistentem ředitelky fungovala, viďte? Úmyslně jste ji sabotoval a mě donutil k tomu, abych se přizpůsobila. Nesnáším, když se mnou někdo manipuluje, Cyrusi. Tohle vám nebudu trpět.”

Byly to pádné argumenty, pomyslel si Cyrus. Lidé zřídkakdy zpochybňovali jeho rozhodnutí. Ne vždy s nimi souhlasili, ale neprotivili se jim. „V tom obchodě jsem musel myslet na zadní kolečka.”

„Jestli je to ukázka, jak dobře umíte myslet na zadní kolečka, tak to jsme na tom dost špatně.”

„Moc velký dojem to na vás neudělalo, viďte?” „Ani trochu.”

„Od samého začátku jsem vám tvrdil, že ta historka s muzeem je chabá.” Její nepřirozeně napřímená elegantní záda mu začínala dělat starosti. „Je mi líto, že jsem vás musel takhle postavit před hotovou věc. Myslel jsem, že to pochopíte. Sama jste viděla, jak na mě Burt koukal. Nechceme přece vzbuzovat v lidech víc zvědavosti, než je nezbytně nutné.”

„Tahle vaše verze krycí historky se bude mnohem hůř prodávat, než kdybyste zůstal asistentem ředitelky muzea,” odsekla. „Každému stačí jeden pohled na nás dva a hned mu musí být jasné, že spolu nemůžeme být v nějakém… vztahu.”

„To si nemyslím.”

„Já ano.”

Ženy většinou rády protestují, pomyslel si s jiskřičkou naděje v duši. Nebo to možná z jeho strany bylo toužebné přání. Ano, strašně si přál, aby tomu tak bylo.

„Omlouvám se, Genie. Co se ale stalo, stalo se. Musíme se už podle toho chovat.”

„To vždycky postupujete tímto způsobem?”

Jakým způsobem?” zeptal se překvapený její otázkou.

„Že činíte rozhodnutí, aniž byste se obtěžoval toho druhého zeptat, jestli s tím souhlasí?”

Její obvinění ho zaskočilo. Byla to pravda. Uvědomil si, že je zvyklý dělat rozhodnutí. Pro něj to byla druhá přirozenost. Ode dne, kdy opustil školu, aby se mohl starat o své stárnoucí prarodiče, rozhodoval o všem sám. Skutečnost, že ostatní jsou na něm závislí, si uvědomil už dávno předtím.

Kam až jeho paměť sahala, vždy existovali lidé, kteří na něm byli závislí. Nejdříve to byli Beau a Gwen Colfaxovi, kteří na něm viseli a vyžadovali od něj, aby vyplnil citovou prázdnotu, která jim zbyla po smrti jejich jediné dcery, jeho matky, Jessiky. Po nich přišla dlouhá řada lidí, kteří ho také potřebovali. Oběti zločinu, klienti, jeho žena Katy, Meredith a Rick Taskerovi, jeho zaměstnanci. Ten seznam neměl konce.

Samozřejmě že musel dělat rozhodnutí, pomyslel si. On musel rozhodovat. Lidé to od něj očekávali. A jediný případ, kdy se o tuto rozhodovací moc podělil se svým partnerem Damienem Marchem, vyústil v katastrofu.

„Udělal jsem to, co jsem pokládal za nejlepší,” prohlásil rozhodně.

„Chabá omluva.” Chvíli kráčela mlčky.

Cyruse napadlo, že on tu není jediný, kdo má ve zvyku rozhodovat. „Myslím, že jeden z problémů, které tady řešíme, je ten, že vy jste stejně tak zvyklá rozhodovat jako já,” prohodil. Jenže já to dokážu respektovat.” „Vážně?” opáčila kousavě.

„Ano. Jestli ale chceme dosáhnout našich cílů, budeme se muset naučit spolupracovat.” Odmlčel se a potom, jak mohl nejpokorněji, dodal: „Slibuju, že příště se s vámi o všem poradím.”

Úplně cítil, jak Eugenii pracuje mozek na plné obrátky. Měla na něj strašný vztek, ale

chtěla splnit úkol, který si předsevzala. Cyrus by se vsadil, že Eugenie by to všechno neohrozila jenom kvůli tomu, že on jejich krycí příběh trochu pozměnil.

„Tak dobře, celá tahle situace nás zahání do kouta,” prohlásila upjatě. „Ale přísahám Cyrusi, že jestli mi ještě jednou řeknete Genie nebo miláčku, pak za sebe neručím.”

Potichu si oddechl úlevou. „Budu si to pamatovat.”

„A příště, až zase budete chtít vyrukovat s podobným geniálním překvapením, upozorněte mě předem.”

Cyrus o jejích slovech chvíli uvažoval. Když už nic jiného, aspoň to pro něj bude něco nového. „Tak platí.”

Zastavila se a otočila, jednu ruku v bok, v druhé svírala koženou kabelku. „A pro všechno na světě, neloudejte se tak.” „Ano, madam.”

Obešel hlouček návštěvníků galerie, kteří právě vystoupili z poledního trajektu, a dohnal Eugenii. Srovnal svůj krok s jejím, ale ona si ho nevšímala.

Prošli kolem malého obchůdku s uměleckými předměty, za jehož výlohou zahlédli malé ručně vyřezávané kosatky, a minuli galerii, v níž se prodával dřevěný nábytek navržený a vyrobený na ostrově.

Cyrus se v myšlenkách zaměřil na večeři. Bylo nepravděpodobné, že by Eugenie souhlasila s tím, že mu dnes, po té nepříjemné scéně, bude znovu vařit večeři. To vědomí ho skličovalo. Včerejší večer bude patřit k těm, které se mu hluboce vryjí do paměti. Bylo to poprvé po dlouhé době, kdy mu někdo jiný uvařil večeři mimo restauraci.

„Slyšel jste, co Burt říkal o těch drogách ve Skleněném domě?” zeptala se Eugenie.

„Jo, slyšel.”

„To mi jenom potvrzuje to, co mi Nellie svěřila o Daventrym, že bere drogy,” pronesla Eugenie zamyšleně.

„Možná. Podle mého názoru ale klidně můžete opustit teorii, že Nellie někdo zavraždil proto, že se stala svědkem obchodu s drogami.” Eugenie po něm vrhla zamračený pohled. „Proč?”

„Protože jestli byl Daventry zapletený do obchodu s drogami, je velice nepravděpodobné, že by to dělal tady na ostrově, kde si lidé každého cizince hned všimnou. Tohle svinstvo by kupoval v Seattlu nebo v L. A. Prostě někde, kde jeho ani dealery nikdo nezná.”

„A co pravidelní hosté, kteří přijížděli z pevniny na jeho divoké večírky? Ti, o nichž se zmiňoval Burt?”

„Možná to jsou jenom další členové Klubu znalců.”

Povzdechla si. „Nerada to přiznávám, ale vaše tvrzení, že je nepravděpodobné, aby Daventry řídil svůj obchod s drogami tady z ostrova, má logiku.”

„Občas se snažím podnikat logické kroky, stejně jako se snažím dělat úžasné věci.” „Abyste oslnil klienty?”

„Přesně tak.” Cyrus zastavil u džípu. Otevřel dveře spolujezdce a přidržel je Eugenii, aby mohla nastoupit. „Jedno mi prozraďte. Co budete dělat, jestliže nedostanete odpověď na otázku, jak to doopravdy bylo s Nellie Grantovou?”

Její obočí nad obroučky slunečních brýlí vylétlo do výšky. „Ale já ji dostanu. Teď spolupracuju s vámi a vy jste přece skvělý detektiv, nebo ne?”

„Jo, to je pravda. Nějak jsem na to pozapomněl.”

„A teď se zeptám něco já vás. Co se stane, jestliže se vám podaří najít Hádesovu číši a dokážete vylákat Damiena Marche z jeho úkrytu?”

Cyrus pokrčil rameny. „Až skončím, vrátím číši jejímu právoplatnému majiteli.”

Opřela se zády o džíp a zkřížila ruce na prsou. „Tak se mi zdá, že pokud Hádesova číše skutečně existuje, o čemž dost pochybuju, patří do Daventryho sbírky skla.”

„Tak to tedy ne,” pronesl Cyrus tichým výhružným hlasem. „Ať vás ani nenapadne nárokovat si ji pro Leabrookovo muzeum. Hádesova číše poputuje hezky zpátky ke

klientovi, který před třemi roky zaplatil firmě March & Colfax za to, že mu ji bezpečně doručí.”

Eugenie si stáhla z očí sluneční brýle a provrtala ho chladným pohledem. „A jak, v první řadě, váš klient k té číši vůbec přišel?” „Koupil ji na aukci.”

„A vy jste viděl dokumentaci? Účet o prodeji? Nějaký doklad o tom, že právě on je jejím vlastníkem?”

„Cyrus se mdle usmál. „Hádesova číše nikdy neměnila majitele na běžném trhu. Lidé, kteří ji vlastnili, nepatřili k těm, kdo se zatěžují úředními doklady o prodeji a převodními listinami.”

„Takže neexistuje žádný řádný doklad, který by dokazoval, kdo je majitelem?” zeptala se udiveně.

„Raději se touhle cestou dál neubírejte, Eugenie. Už jsem vám řekl, že ta číše patří mému klientovi. A já se postarám o to, aby ji dostal zpátky. Co s ní potom udělá, to je jeho

věc.”

„Z toho, co jste mi řekl, mohli tu číši ukrást v minulosti několikrát. Požadavek vašeho klienta nemusí být o nic právoplatnější než byl požadavek Daventryho. A proto se mi zdá, že Leabrookovo muzeum má na ni svaté právo.”

Cyrus sevřel prsty okraj střechy auta a naklonil se těsně k Eugenii. „Na to zapomeňte,” pronesl potichu.

Ani se nepohnula. Jestli chcete, promluvím o celé té situaci s Tabithou. A také se poradím s našimi právníky. Ale čím víc na to myslím, tím víc jsem přesvědčená, že ta číše by měla přijít do Leabrookova muzea. Samozřejmě za předpokladu, že ji vůbec kdy najdete.”

„Nic takového neuděláte. Uzavřeli jsme spolu úmluvu, slečno Swiftová.”

Obdařila ho přehnaně zářivým úsměvem. „Buďte v klidu, nemám v úmyslu ji rušit. Jestliže tu číši najdete, pověřím vás, abyste ji použil k tomu, že vylákáte Damiena Marche z jeho úkrytu a předáte ho policii. Ale víc vám slíbit nemůžu.”

„Něco vám povím, Eugenie, a poslouchejte pozorně. Ta číše se vrátí zpátky k mému klientovi.”

Eugenie stiskla rty. „Leabrookovo muzeum bude muset řádně zajistit bezpečnost číše, až budete pracovat na tom jak najít Marche.”

Cyrus zaťal zuby. „Já jsem profesionální bezpečnostní poradce. Bezpečnost Hádesovy číše zajistím sám.”

„Nerada se o tom zmiňuju, Cyrusi, ale naposledy, kdy jste měl číši na starosti, její bezpečnostní zajištění selhalo, pokud vím.”

Cyrus si uvědomil, že mu začíná hučet v uších. „Myslím, že byste si raději měla nastoupit. A hned.”

„Ve světě skla by to byl cenný objev desetiletí, ne-li století.” V očích jí blýsklo vzrušením. „Pořád se mi totiž nechce věřit, že doopravdy existuje, ale propána, jestli ano, pak je to bomba. Uspořádám kolem toho celou výstavu. Uděláme z toho legendu. Lidé takové věci zbožňují.”

„Nastupte si do toho zatracenýho džípu,” procedil mezi zuby, „nebo vás tam nacpu sám.”

Jen klid, Cyrusi,” chlácholivě se na něj usmála. „Už nasedám.” Usadila se na předním sedadle. „Vidíte? Už jsem tady. Jste spokojený?”

Vzhlížela k němu s takovým povýšeným výrazem ve tváři, jaký si představoval, že vrhá na problematické temperamentní umělce.

Velice opatrně zavřel dveře auta. Potom obešel džíp, otevřel si dvířka u řidiče a posadil se za volant. Pár vteřin tam jenom seděl a přemýšlel, jestli má riskovat a otočit klíčkem v zapalování. Odborníci tvrdí, že není bezpečné řídit, když je člověk rozrušený a nemůže se plně soustředit.

A on se skutečně soustředit nedokázal.

Zíral před sebe skrz čelní sklo. „Měla jste pravdu, jak jste říkala, že když jsem naposledy měl Hádesovu číši chránit, všechna bezpečnostní opatření selhala. Příště, až se mi dostane do rukou, budu se o ni starat velice pečlivě. A až skončím s Marchem, vrátím ji svému bývalému klientovi. Leabrookovo muzeum na ni nemá žádné právo.”

Je mi jasné, že vám jde o profesionální pověst, ale myslím si, že tohle bude třeba probrat s právníky.”

Cyrus si pomalu sundal sluneční brýle a pohlédl jí do očí. „Mám pro vás ještě jednu radu zdarma, Eugenie. Nepleťte se mi do cesty.” Celá ztuhla. „Já vám můžu dát úplně stejnou radu.”

Neměla v úmyslu couvnout, uvědomil si Cyrus. Ona mu půjde těsně po boku, dokud jeden z nich nedosáhne cíle. Ještě nikdy v životě nepotkal ženu, jako byla tahle. Než to všechno skončí, dožene ho k šílenství.

„Cyrusi?” zamračila se. Jste v pořádku? Vypadáte trochu divně.”

Hučení v uších explodovalo v plameny, jejichž žár se mu rozlil v žilách. Zbylo mu pouze tolik zdravého rozumu, aby poznal, že už není schopen rozlišovat mezi sexuální a osobní výzvou, kterou k němu vysílala. Nebezpečné na tom bylo, že si nebyl jistý, jestli mu na tom rozdílu vůbec záleží.

„Ne.” Otočil se k ní. „Vůbec nejsem v pořádku.”

Přitáhl si ji k sobě a prudce ji políbil na ústa.

Bylo to tak nečekané, že Eugenie ucítila, jak se v jejím nitru všechno taví jako sklo v peci. Náhle si uvědomila, že kdyby neseděla, na vlastní kůži by okusila co to je, když se řekne, že se člověku podlomila kolena. Ach ty hormony.

Když si pomyslí, že ještě před nedávném přemýšlela, jestli by neměla brát víc vitaminů nebo začít popíjet bylinkové čaje…

„Proboha,” vydechla tlumeně, protože Cyrus měl stále přitisknutá svá ústa na jejích.

Žádný muž ji nikdy takto nepolíbil. V tom polibku byl neskutečný žár. Zaplavilo ji mučivé poznání. Nebylo kam utéct. Nebylo kde se schovat.

Jako by chtěla někam utíkat, pomyslela si. Celé tělo jí zaplavila vlna zvláštní euforie. Chtělo se jí vrhnout do mohutného pěnícího přílivu. Pokud šlo o ni, mohl být klidně ještě prudší.

Zabořila mu ruku do vlasů a sevřela ji v pěst.

„Ty jeden parch…” Její slova vyústila v chraplavé zaúpění, jak ji bolestivě stiskl.

Byla to podle všeho do očí bijící laciná snaha ovládnout ji pomocí sexuální taktiky, pomyslela si Eugenie. Pokud ano, bylo to bezcitné. To se dalo od Cyruse čekat. Byla vzteky bez sebe. Mohl vědět, že je natolik inteligentní a dospělá, aby takovému jednání nepodlehla.

Na druhou stranu ale byla rozpálenější než pec ve sklárně.

Obtočila mu ruce pevně kolem krku. Zvědavost se drala na povrch. Žádný muž se nikdy předtím nepokusil ji ovládnout pomocí takové laciné sexuální taktiky. Nebo pokud ano, ani si toho úsilí nevšimla, což bylo jasným důkazem, že neuspěl.

Cyrus jí přiložil ruku na záda a pevně si ji přitiskl k hrudi. Druhou ruku jí položil na stehno.

Za to mu může vynadat později, umiňovala si. Mnohem později.

Hned potom, co okusí ještě trochu jeho tělesného žáru, který jí předával ve vlnách. Proč by měla své hormony připravovat o jedinou skutečnou stimulaci, kterou kdy zažily? „Zatraceně,” zamumlal Cyrus, když konečně popadl dech. „Tohle se nemělo stát.” „Nemysli si, že se tím něco změní.”

„Věř mi, já v tuhle chvíli vůbec nepřemýšlím,” pronesl upřímně. „A ať tě ani nenapadne, že mě můžeš ovládat pomocí sexu.”

„To bych byl moc šťastný.” Jeho ústa se znovu přisála k jejím rtům. Byl to horký, hluboký a žádostivý polibek.

Nic nedělal ve spěchu, pomyslela si Eugenie. Ale zato byl důkladný.

Sevřela mu prsty ramena. Měl je široká a svalnatá. Byl tvrdý jako skála. Umíněný, ale pevný. Byl to muž, který se neskloní ani neuteče před ženou, která je stejně silná jako on.

Cyrus zamumlal něco nesrozumitelného, potom ji přitiskl k sedadlu a plnou vahou na ni nalehl.

Eugenie zvrátila hlavu dozadu. Byl velký. A měl ramena, která jí zakryla slunce, když se nad ní sklonil. Položila mu ruku na stehno. Její tápající prsty nahmataly něco velice tvrdého, co se vzdouvalo pod látkou jeho plátěných kalhot.

„Bože,” vydechl.

„Promiň.” Posunula ruku kousek dál a tentokrát narazila loktem do dalšího tvrdého předmětu.

Klakson džípu se divoce rozeřval.

„Do háje.” Cyrus zvedl hlavu. „To je neskutečný.”

Eugenie otevřela oči a s pocitem nevolnosti se vrátila zpátky do reality. Sluneční

paprsky tancovaly po kapotě. Zamrkala pod zábleskem světla. A v tu chvíli si všimla hloučku usmívajících se diváků, kteří stáli na chodníku a kochali se výjevem na předním sedadle Cyrusova džípu.

„Proboha, to je trapas.” Eugenie se rychle napřímila a zastrčila si košili, která se jí vysoukala ven, zpátky do džin. „Takovýhle trapas se mi stal naposledy, když jsem nešťastnou náhodou na loňské výroční recepci vylila šampaňské na jednoho člena správní rady Nadace Leabrookova muzea.”

Je to fajn pocit, když člověk ví, na jaké místo se řadí na stupnici trapasů v tvým životě.” V očích mu hořel velice nebezpečný plamen.

„To máš tedy odvahu, když se chováš, jako bych tě urazila.”

Uchopil sluneční brýle a pomalým promyšleným pohybem si je nasadil na oči. „A má mně snad lichotit, když se cítíš trapně, že tě viděli, jak měl líbáš?”

Celým tělem jí projelo zamrazení. Zírala na neproniknutelnou prosklenou clonu, která mu zakrývala oči. Ten výstřední strážce zákona byl zase zpátky.

„A co sis před chvilkou myslel, že děláš?” zeptala se významně.

„Právě jsem se tě chtěl zeptat na totéž.”

„Tys to začal.”

Zkřivil ústa. „No to je dobré. Já bych přísahal, že to, k čemu před chvilkou mezi námi dvěma došlo, bylo vzájemné.”

Zarazila se. Měl pravdu. Byla odjakživa zvyklá nést zodpovědnost za své vlastní činy.

„Ano. Bylo to vzájemné. Nebylo to moudré, ale vzájemné ano.” Našla své sluneční brýle a s pocitem úlevy si je také nasadila na oči. Aspoň na tom teď byli stejně. „Prokristapána, pojeďme už pryč.”

„Hned jak najdu klíčky k zapalování.”

„A co se s nimi stalo?”

„Kvůli tomu všemu vzrušení jsem je musel upustit.” Sklonil se a začal šmátrat po podlaze džípu.

„Není nadto mít při sobě skutečného odborníka přes bezpečnost.” Snažila se nevšímat si pobavených pohledů kolemjdoucích. „Nedokáže ani najít klíčky od auta.”

„Už ti někdy někdo řekl, že ženy, které se nesnaží roztrhat mužovo ego na cucky, mají šanci mít rande i několikrát po sobě?”

„Bývalý přítel mi kdysi něco podobného taky tvrdil.”

„Tys ho ale moc neposlouchala, viď?”

„Řekněme, že vzhledem k tomu, že už jsem si s ním víckrát rande dát nechtěla, neviděla jsem žádný důvod, proč bych to měla dělat.”

„Myslím, že bych ho dokázal politovat.” Zacinkaly klíčky. „Tak, můžeme jet.” Cyrus se posadil a natáhl ruku k zapalování.

„Pospěš si. Cítím se jako zvíře v kleci v zoo.”

Zašátrala po bezpečnostním pásu, když v tom náhle ve výloze galerie umění na druhé straně ulice spatřila zarámovaný obraz. Ten úlek úplně zahnal její pocity trapnosti, zlosti i sexuality.

„Bože můj, Cyrusi.”

„Co je?” Skla jeho slunečních brýlí mu dodávaly téměř hrozivý výraz. „Snažím se nastartovat ten zatracený džíp.” „Ten obraz. Támhle.”

Její náhlá změna chování ho zaskočila. Otočil se a podíval směrem, který mu ukazovala. „A který obraz? Jsou tam dva.”

„Ten s pohárem z benátského skla ze šestnáctého století a za ním jsou zelené skleničky.” Pohlédla na ceduli nad vchodem do obchodu. Galerie půlnočního umění Vidíš

to?”

„Jo, vidím nějaký obraz s legrační miskou. A co má být?” „Ten obraz malovala Nellie Grantová. Dala bych za to krk.”

Cyrus zavrtěl hlavou. „Jak to sakra můžeš vědět?”

„Protože jsem viděla její práce. Zabývám se uměním, jestli jsi na to zapomněl.” „Já myslel, že jsi odbornice na sklo.”

„To ano.” Netrpělivě pokrčila rameny. Jenomže pocit, který zažívám, když se podívám na dílo nějakého umělce, je stejný, bez ohledu na to, o co jde.” „Co tím myslíš?”

Zamračila se. Nevěděla, jak to vysvětlit. „Existuje jakýsi smysl pro identitu. Je to jako s lidským hlasem. Jakmile ho jednou zaslechneš, příště už poznáš, komu patří.”

Zkoumavě se na ni zadíval. „A víš jistě, že ten obraz malovala Nellie Grantová?”

„Pokud ho nemalovala ona, je to zatraceně zdařilý padělek. A proč by se někdo snažil napodobovat práci umělce, jehož díla se ještě nepovažují za cenná? A pokud vím, Nellie před svou smrtí neprodala jediný obraz.”

„Opravdu?” Cyrus se znovu podíval na obraz ve výloze.

Eugenie se naklonila přes něj a s rostoucím pocitem naléhavosti zkoumala obraz. „Nad krbem mi visí obraz, který mi Nellie darovala den po Daventryho smrti. Řekla mi, že je jedním ze série čtyř obrazů, kterou nazvala Sklo. Vsadila bych každičký kousek benátského skla v Leabrookově muzeu na to, že ten obraz ve výloze patří do té série.”

„Dobře, dobře. Jen klid. Možná Půlnoční galerie obchoduje tady na ostrově s Nelliinými obrazy.”

„Nellie by mi určitě řekla, kdyby začala prodávat svoje práce prostřednictvím místní galerie.” Eugenie se natáhla po klice.

„Počkej, Eugenie, než tam vtrhneš, promluvme si o… “

Eugenie otevřela dveře a vystoupila z auta ještě dřív, než stačil dokončit větu. „Chci vědět, kdy a jak galerie přišla k jejím obrazům.”

Cyrus zamumlal něco, čemu nerozuměla. Neznělo to ale nijak povzbudivě. Přibouchla dvířka a rychle obešla džíp.

Čumilové, kteří je předtím zvědavě pozorovali, obrátili pozornost zpátky k výkladním skříním a Eugenie vběhla mezi zaparkovaná auta.

Cyrus vystoupil také. Dvěma rychlými kroky ji dohonil a pokusil se ji chytit za ruku, než vkročí do středu silnice. Snažila se ho setřást, ale vůbec ji nepřekvapilo, že se jí to nepodařilo. Nebylo jednoduché se ho zbavit, o tom se už přesvědčila.

„Zásadním pravidlem při všech pátracích akcích je zachovat si chladnou hlavu,” zasyčel jí do ucha.

„Nesnaž se mě zadržet. Na něco jsem tu narazila. Cítím to.”

Zesílil sevření a přinutil ji k pomalejšímu kroku. „Uzavřeli jsme dohodu. Jestli chceš, abych ti pomohl zjistit, co se stalo s Nellie Grantovou, budeš se chovat tak, jak chci já.”

„Tak dobře, už jsem klidná. Jsem klidná.” Přinutila se nesvíjet se pod jeho rukou, která ji svírala jako želízka.

„Usměj se,” nařídil jí tiše. „Snaž se chovat jako obyčejný návštěvník galerie, který zahlédl ve výloze něco zajímavého.”

„Chápu.” Donutila se k úsměvu. „Máš v rukávu ještě nějaké další triky, které bych měla

znát?”

„Nechoď přímo k obrazu, o kterém si myslíš, že ho malovala Nellie Grantová. Nejdřív projev zájem o ten vedle něj.”

„Proč bych s tím měla ztrácet čas?” Zarazila se, když si uvědomila rozumný smysl jeho slov. „Aha, chápu. Nesmíme vypadat moc nápadně a dychtivě, že jo?”

„Pochopilas to dobře.”

Došli na chodník a zastavili před výlohou galerie. Eugenie studovala koutkem oka obraz, o němž byla přesvědčená, že ho malovala Nellie. Zamračila se, když si uvědomila, že nedokáže přečíst signaturu. Jméno bylo napsáno v levém dolním rohu a byla to spíš škrábanice tvořená malými nečitelnými písmeny.

„Říkali jsme, že se budeme zajímat o ten druhý obraz, zapomnělas?” zamumlal Cyrus.

„Já se na něj dívám.” Otočila se od Nelliina díla a začala zkoumat druhý obraz ve výloze.

Tvořil ho podmořský výjev s velrybami a delfíny, kteří skotačili pod hladinou neskutečně modrého oceánu.

„Tuctové, hloupé a naprosto nezajímavé,” prohlásila Eugenie. „Ty nemáš ráda velryby a delfíny?”

„Já velryby a delfíny miluju. Jenom se mi nelíbí, když jsou na obrazech, které vypadají, jako by je masově vyráběli v továrně.”

„To jsi pokaždé tak kritická?” zeptal se Cyrus.

„Prokristapána, nemůžu se tvářit, že mě tenhle obraz zaujal. Majitel galerie se dozví, kdo jsem. Po tom, co se stalo včera v noci, to už určitě vědí všichni na tomhle ostrově. Ať tenhle obchod patří komukoli, přinejmenším ode mě bude očekávat, že mám mnohem vytříbenější vkus.”

„Tak dobře, půjdeme na to jinak,” souhlasil trpělivě. „Já jsem chlap, který neví o umění zhola nic. A protože ty jsi mnou úplně posedlá, rozhodla ses, že mě poučíš.”

Zprudka se otočila a pohlédla na něj. „Prosím? Já že jsem tebou posedlá?”

„Po tom výjevu na předním sedadle mého džípu myslím, že tohle můžeme vydávat za velice věrohodnou historku. A vzhledem k tomu, že nikomu v téhle galerii to představení jistě neušlo, raději bychom se podle toho měli chovat. A kromě toho to velice hezky ladí s naší původní verzí.”

Měla sto chutí popadnout ho za límec té jeho výstřední košile a pořádně jím zatřást. Jediná věc, která jí v tom zabránila, bylo vědomí, že je příliš velký na to, aby jím pohnula jakýmkoli směrem, kterým sám neměl v úmyslu se ubírat.

„Já tebou nejsem posedlá.”

Jak chceš. Já si ale myslím, že si nemusíš dělat starosti s tím, že by lidé neuvěřili té naší nové historce.” „Co tím myslíš?”

„Předtím sis dělala starosti, protože ses domnívala, že nikdo neuvěří tomu že bychom my dva mohli tvořit milenecký pár. Říkalas, že je na první pohled vidět, že nejsem tvůj typ.” Ústa se mu zkřivila v pobaveném úsměvu. „A teď je každému na tomhle ostrově naprosto jasné, co ve mně vidíš.”

Tentokrát se neovládla a oběma rukama ho popadla za límec.

„Ať tě ani nenapadne předvádět tu nějakou verzi Milence Lady Chatterleyové.”

Sklopil oči. „Mačkáš mi košili.”

Eugenie se nezmohla na slovo. Mlčky ho pustila, otočila se na podpatku a zamířila ke dveřím galerie.

„Nezapomeň, co jsem ti řekl,” zamumlal Cyrus za jejími zády. Než se budeš ptát na obraz, o kterém si myslíš, že ho malovala Nellie Grantová, zajímej se i o ty ostatní.”

„Tahle práce soukromého očka musí být asi pěkná dřina. Žádný z detektivů v tajuplných románech, které jsem četla, mi nepřipadal moc chytrý. Jenom se vždycky potloukali kolem, dokud nenarazili na nějakou stopu.”

„Za těchto okolností, až skončíme tuhle práci, mi nezůstane vůbec žádné ego.”

„Něco mi napovídá, že to přežiješ.” Stáhla si z očí sluneční brýle a prošla dveřmi.

V malé galerii byli ještě tři další lidé. Právě si se zájmem prohlíželi několik neurčitých akvarelů, na nichž byli vyobrazeni zasmušile vyhlížející rackové sedící na kusech naplaveného dříví.

Za pultem Eugenie nikoho nezahlédla. Vchod do zadní místnosti byl zakrytý černým závěsem. Za ním se kdosi pohyboval.

Cyrus se rozhlédl kolem a potom se pomalým krokem vydal k zarámovanému obrázku, na němž byl namalovaný pěnící příboj a nad ním olovnatá obloha. Zkoumavě si ho prohlížel, aniž by si z očí sundal sluneční brýle.

„Co říkáš tomuhle, miláčku?” zeptal se. „Nemyslíš, že by se mi báječně vyjímal nad

krbem?”

Eugenie zaskřípala zuby nad tím miláčkem, ale přemohla se a přistoupila k němu. „To si nemyslím. Snad si doopravdy nechceš pověsit tohle moře do obýváku?” „A co je na tom obrázku špatného?”

Dobrá otázka, pomyslela si Eugenie chmurně. Spousta věcí, pokud mluvíme o obrazu, se týká tebe a mě. Dobrý bože, co když jsem tímhle mužem vážně posedlá?

Nikdy ji žádný muž nezaujal natolik, aby jím byla posedlá. Měla ráda muže a ráda trávila čas v jejich společnosti. Vždy si ale mezi nimi a sebou udržovala bezpečný odstup, dokonce i při těch vzácných příležitostech, kdy s některým z nich zažívala nějaký milostný románek.

Eugenii napadlo, že každý psychoterapeut by jí bezpochyby řekl, že se bojí věřit mužům, protože se její otec projevil jako slaboch a sobecký člověk. A možná by ten psychoterapeut měl pravdu.

Ona si ale uvědomovala, že je důležité udržovat si bezpečný odstup. Hluboko ve svém nitru se chtěla vyvarovat rizika věřit někomu, kdo by ji zklamal. Chtěla zůstat v dostatečné vzdálenosti, aby si mohla být jistá, že jí nikdo neublíží a nezklame ji, až pod jeho slupkou objeví slabocha. Toužila být tak daleko, aby své srdce udržela v bezpečné zóně.

Tak daleko, aby si mohla být úplně jistá, že se vždy dokáže ovládnout.

Nabádala samu sebe, že nesmí podlehnout panice. To, co zažila předtím v džípu, nebylo ničím jiným než pomíjivým výbuchem směsi dlouho potlačované sexuální energie, adrenalinu a zlosti. Byl to prudký výbuch, na který nebyla připravená, ale teď už měla zase všechno pod kontrolou. Něco takového už se nestane.

Snažila se soustředit na obraz moře, který Cyrus obdivoval. „Na tom obrázku není nic špatného. Jenom si myslím, že se ti brzy okouká. Je takový nemastný neslaný. Brzy tě začne nudit.”

„Nemastný neslaný? A já si říkal, jak je hezky barevný. A má přesně ten rozměr, který by se mi hodil nad krb.”

Eugenii napadlo, že ji úmyslně škádlí. Přemýšlela, kam až by byl schopný zajít. „Je celkem dekorativní, ale plochý. Jako tapeta.”

Jako tapeta?” Skla Cyrusových slunečních brýlí se zablýskla, když sklonil hlavu, aby se zblízka podíval na mořský příboj. „Ty víš, co si myslím, viď, drahoušku?”

Přinutila se k mrazivému úsměvu. „Ne, miláčku, nemám ani ponětí.”

„Myslím si, že tvoji schopnost ocenit hezké obrázky jako je tenhle otupil vliv post modernismu.”

Hodila po něm bezvýrazný pohled. „Cože?”

Cyrus si založil ruce v bok. „Rozkolísanost, kterou do umění vnesl minimalismus dvacátého století a modernisté, už byla dost špatná. Teď ale se potýkáme s celou generací uměleckých kritiků a kurátorů, jejichž umělecké cítění poničily zmatky postmodernismu.”

Eugenie se rozpačitě rozhlédla, vědoma si toho, že všichni v místnosti naslouchají. „Víš, Cyrusi… “

„Vytvořilo se bahno, to je všechno. Dokud umělecký svět nenajde cestu, jak znovu vymezit podmínky pro současné umění, nikdo nebude schopný pohnout se kupředu. Jasně, lidi rádi mluví o postmodernismu, ale to je nesmyslné pojetí. Není to nic než neměnné… “

Eugenie si představila Cyruse, jak asi bude vypadat s obrazem přílivu na ramenou. „Když mluvíme o nesmyslné a neměnné… “

Závěs za pultem se pohnul. „To je velice zajímavý postřeh, který jste právě pronesl o postmodernismu.” Ze zadní místnosti vyšla vysoká žena křehké postavy, které mohlo být tak něco kolem čtyřiceti let.

Měla ostře řezané rysy a oči, které měly zvláštní odstín modré barvy. Z jejich vnějších koutků vybíhaly jemné vějířky vrásek. Zvlněné kaštanově hnědé vlasy měla místy protkány

stříbrem. Byly dlouhé, volně jí splývaly po ramenou a vzadu je měla sepnuté velikou ozdobnou sponou. Kolem těla jí vlál kaftan s exotickým vzorem. Z uší jí visely těžké náušnice z kovu, v němž byly zasazeny polodrahokamy, a krk jí zdobil stejný náhrdelník.

Usmála se na Cyruse. „Problém definování bývá obvykle značně složitý, nemám pravdu?”

Cyrus se zatvářil potěšené. „Moje řeč.”

Eugenie poklepala prsty po rámu obrazu. „Tady můj přítel se nedávno rozhodl, že se bude zajímat o umění.”

Žena vrhla po Cyrusovi upřímně obdivný pohled a vyšla zpoza pultu. Potom se usmála na Eugenii. „To ráda slyším. Přála bych si, aby to udělalo víc lidí. Bylo by to dobré pro obchod. Já jsem Fenella Weeksová, majitelka této galerie.”

„Já jsem Eugenie Swiftová. A tohle je Cyrus Colfax.”

„Ráda vás poznávám.” Zvedla obočí. „Vy jste ten pár, co bydlí ve Skleněném domě, že ano? A včera v noci jste objevili tělo Leonarda Hastingse?”

„Máte pravdu,” přikývl Cyrus. „Tady se novinky šíří rychle, jak vidím.”

Fenella se zasmála. „To si pište.”

„Vy jste znala pana Hastingse?” zeptal se Cyrus.

„Moc dobře ne. Jsem tady na ostrově nová. Teprve před pár měsíci jsem se sem přistěhovala a otevřela si tu galerii. Sem Leonard nikdy nezašel. Myslím, že se o umění moc nezajímal.” Pohlédla na Eugenii. „Vy jste z Leabrookova muzea, viďte?”

„Ano, jsem.”

„Máme tady na ostrově pár umělců přes sklo. Bohužel nemám právě v galerii žádné z jejich uměleckých výtvorů. Během jednoho nebo dvou dnů ale čekám pár kousků od Jacoba Houstona. Možná byste se na jeho práci ráda podívala. Je to opravdu výjimečné.”

„Už se na to těším,” pronesla Eugenie zdvořile.

Fenella si povzdechla. „Pro umělce je velice důležité zaujmout pozornost toho pravého kurátora, obchodníka s uměním nebo sběratele. Já dělám všechno pro to, abych místním umělcům umožnila vystavovat jejich díla, ale pro tak malou zastrčenou galerii je téměř nemožné uplatnit nějaký zásadní vliv.

Eugenie ji obdařila chápavým úsměvem. „Rozumím.”

Podmínky pro podnikání ve světě umění nebyly nijak jednoduché. Hodnotu každého uměleckého díla určovala skupina lidí složená ze sběratelů, obchodníků s uměním a zkušených znalců z muzea. Dokázat dílo představit na té správné výstavě, to bylo základem budoucího úspěchu. Kariéra každého umělce závisela zcela na tom, jestli se mu podaří umístit svá díla do nejprestižnějších galerií a zda mu jeho práce prodají nejvýznamnější sběratelé a muzea.

Eugenie si velice dobře uvědomovala, že umělci, kteří pracují se sklem, mají situaci obzvlášť nelehkou. Za neskonale skličující považovala skutečnost, že v jistých společenských kruzích nejsou výtvory ze skla považovány za umění.

Z historického hlediska se na ty, kdo pracovali se sklem, pohlíželo jako na řemeslníky, a nikoli jako na umělce. Jejich díla, ať byla jakkoli vzácná, se mnohde považovala za řemeslné práce, a ne za umění. Kdyby bylo po jejím, Leabrookovo muzeum by tento názor pomohlo změnit.

Fenella se obrátila na Cyruse. „Vám se ten obrázek líbí?”

Cyrus se ušklíbl. „Moc ne. Ale stejně si myslím, že by se báječně vyjímal nad mým krbem. To místo je moc prázdné a zoufale po něčem volá.”

Eugenie pokračovala v rozehrané hře. Jestli si vážně chceš pořídit nějaký obrázek do obýváku, proč se nepodíváš na ten za výlohou?”

Cyrus ožil. „Na ten s těmi velrybami a delfíny?”

Eugenie přemýšlela, jestli by ho měla zaškrtit hned nebo až potom. „Ne. Na ten s tím pohárem se zeleným pozadím.”

Zatvářil se nechápavě. „Tobě se vážně líbí?”

„Ano, líbí,” pronesla Eugenie odhodlaně. Pohlédla na Fenellu. „Nějaký místní umělec?”

„Ano.” Fenella přešla k výloze a obrovské náušnice jí v uších zacinkaly. Jmenuje se Rhonda Priceová. Objevila nový směr. Hezká technika, viďte? Má skvělé cítění pro světlo a barvy. Ten pohár jako by zářil.”

„Rhonda Priceová?” Eugenie užasla. Pohlédla na Cyruse, který neznatelně povytáhl obočí nad obroučky černých brýlí. „Máte od ní ještě něco jiného?”

„Zatím ne, ale slíbila, že brzy nějaký další obrázek přinese.”

Fenella vyndala obraz z výlohy a otočila jej, aby si ho Eugenie s Cyrusem mohli prohlédnout zblízka. „Tenhle jsem dala do výlohy teprve včera. Stojí tři sta dolarů.”

„Vezmu si ho.” Eugenie zahlédla, jak Cyrus nepatrně stáhl koutky úst, a bylo jí jasné, že nemá z jejího impulzivního chování radost. Nevšímala si ho.

„Já myslel, že jdeme koupit obrázek do mého obýváku, a ne do tvého,” namítl.

„Neboj se, než nám skončí dovolená, seženeme ti nějaký s racky.” Eugenie si prohlížela malou signaturu v pravém dolním rohu obrazu. Teď už to dokázala rozluštit. Rhonda Priceová.

Tenhle obraz ale namalovala Nellie. Eugenie si tím byla jistá.

„Budete chtít vidět i další Rhondiny práce, až je přinese?” zeptala se Fenella, když odnášela obraz k pokladně.

„Ano, určitě.” Eugenie vykročila za ní. „Bude možné se s Rhondou Priceovou setkat?”

„Nevidím důvod, proč by to nebylo možné.” Fenella odtrhla z role dlouhý kus hnědého papíru a začala do něj balit obraz. „Včera jela trajektem do Seattlu. Až se vrátí, řeknu jí, že byste se s ní ráda setkala.”

„Děkuji vám.” Eugenie otevřela kabelku a vytáhla peněženku. „To bych vám byla moc vděčná.”

Cyrus se pomalým krokem přišoural k pultu. „A zeptejte se jí, jestli už někdy malovala racky a velryby.”

Cyrus stál u pultu v kuchyni vybavené nemodernější technikou, zářící čistotou a kovem, a naléval do sklenky bílé víno. „Tak to vyklop.” Pohlédl na obraz, který Eugenie opřela o zeď vedle okna. Od chvíle, co jsme koupili ten zatracený obraz, jsi nějaká rozhozená. Co se ti honí hlavou?”

„Já vím, že tenhle obraz malovala Nellie.”

Zamířil k ní přes kuchyň se skleničkou vína a plechovkou piva a při tom ji pozoroval. Objev, který dnes v galerii uskutečnila, jí pořádně zaujal. Eugenie zkoumavě prohlížela malbu a Cyrus úplně cítil, jak se v ní hromadí energie a v žilách jí pulzuje inteligence.

„Pokud máš pravdu…,” začal.

„Já mám pravdu.”

Slabě se usmál. „Tak potom jsi narazila na něco, čemu my v našem detektivním byznysu říkáme ,horká stopa’. Další krok bude setkání s Rhondou Priceovou.”

„Doufám, že se na ostrov vrátí co nejdřív. Chtěla bych jí položit spoustu otázek. Musím vědět, jak se jí tenhle obraz dostal do ruky a proč je pod ním podepsaná.”

Jestliže se Rhonda Priceová znala s tvou přítelkyní natolik dobře, že může vydávat její práci za svou, možná i ona měla nějaké pletky s Daventrym,” pronesl Cyrus tiše. „A v tom případě bych jí já sám rád položil několik otázek.”

Eugenie na něj pohlédla. „Co tím myslíš?”

„Zajímá mě na tomhle ostrově každý, kdo se dobře znal s Daventrym.” „Začíná se nám to komplikovat.”

„To je pravda. Ale jak jsi sama dnes odpoledne poznamenala, co je na práci soukromého detektiva tak těžkého? Když k ní dostal licenci i takový trouba jako já.” Eugenie se začervenala. „Byla jsem rozčilená.”

„Jo. Já vím. S Rhondou Priceovou si nedělej starosti. Najdeme ji. Co bys teď řekla na to dát si skleničku na terase? Je hezký večer. V předpovědi počasí hlásili, že nejméně do

půlnoci by nemělo pršet.

Zaváhala. Bylo vidět, že se jí ani na chvilku nechce obraz opustit. Potom si povzdechla: „Tak dobře. Myslím, že dřív než zítra se s tím stejně nedá nic dělat.”

„Fajn.” Cyrus vyšel prosklenými dveřmi ven na terasu.

Letní den se rychle chýlil ke konci, což bylo dílem hustě zalesněného kopce, který se tyčil vzadu za domem. Stromy vrhaly stíny a bránily slunečním paprskům v jejich dopadu ještě mnohem dřív, než se sneslo šero na celé pohoří Olympic Mountains. Cyrus, jenž stál na terase, mohl slyšet dunivý zvuk šplouchající vody narážející v hlubině do srázu.

Postavil Eugeniinu skleničku na malý stolek a posadil se do jedné ze dvou pohovek z bílé kůže a kovu. Pohodlně se opřel, natáhl si nohy před sebe a usrkl piva.

Eugenie se mlčky posadila vedle něj. Uchopila sklenku s vínem a také se napila.

Cyruse napadlo, jaké by to asi bylo, kdyby tu s ní trávil skutečnou dovolenou a věděl, že Eugenie bude dnes v noci spát v jeho posteli.

„Zítra ráno musím zajít do sklepení se sklem a začít pracovat,” pronesla Eugenie po chvilce. „Tabitha bude očekávat, že jí po návratu do Seattlu předložím kompletní soupis exponátů.”

„Ona nezná pravý důvod, proč jsi chtěla strávit dovolenou tady ve Skleněném domě, že

ne?”

„Ne.” Eugenie si opřela hlavu o pohovku. „Je přesvědčená, že úřady se nemýlí, pokud jde o to Nelliino zmizení v moři. Já myslím, že jsem jediná na celém světě, komu záleží na tom, co se s ní doopravdy stalo.”

„Nellie nemá žádné příbuzné?”

„Já o žádných nevím.”

„A co se stalo s jejími věcmi?”

„Leonard Hastings je zabalil a poslal mně.” Eugenie zaváhala. „Chtěla jsem je darovat charitě, ale nedokážu se k tomu přinutit, dokud nezjistím, co se doopravdy stalo. Na nějaký čas to všechno uložím do komory.”

Cyruse přepadl prchavý pocit zvědavosti. „Zůstaly po ní nějaké listiny nebo dopisy, z nichž bychom se mohli dozvědět, co se tady ve Skleněném domě během několika uplynulých týdnů dělo?”

„Ne. Nellie nepsala dopisy. Nevedla si deník, ani si nedělala žádné poznámky. Nemůžu mezi jejími věcmi najít nic užitečného. Věř mi, dívala jsem se.”

Cyrus o jejích slovech chvíli uvažoval. Potom se napil piva. „Rád bych si prošel svazky, které Daventry skladoval v té místnosti vedle sklepení. Ráno se do toho můžeme pustit společně.”

Pohrávala si se skleničkou vína v dlaních. „Nikdy bych si nepomyslela, že tohle řeknu, Cyrusi, ale jsem ráda, že jsi tady. To, jak jsme včera v noci našli Hastingse a zjistili, že do domu vnikl někdo cizí, byl hodně ošklivý zážitek. A teď ta záhada s Nelliiným obrazem. Abych byla upřímná, začínám mít z toho všeho nepříjemný pocit.”

„Líbí se mi pomyšlení, že občas jsem taky něco platný.”

„Moc mě mrzí, že jsem dnes odpoledne napadla tvoje profesionální schopnosti.” „Zapomeň na to.”

„Ne, neměla jsem právo dělat tak hloupé poznámky, když jsi upustil klíčky od auta, a naznačovat, že soukromí detektivové nejsou chytří. Bylo to nevhodné.”

„Opakuju, zapomeň na to. Během mé profesionální kariéry jsem se dopustil spousty věcí, které nebyly právě chytré. A i když ti bude zatěžko tomu uvěřit, někteří lidé o mně prohlásili ještě mnohem horší věci než ty.”

Trpce se usmála. „Díky. Je to od tebe laskavé.”

„Nemůžeme dělat, že se dnes nic nestalo,” pronesl po chvíli.

„To jistě ne,” souhlasila podezřele ochotně.

Pohotově se chytil. „Měli bychom si o tom promluvit.”

„To měli. A když už jsi to téma načal, ráda bych ti řekla, že jsem našla v telefonním

seznamu číslo na Rhondu Priceovou. Napadlo mě, že bych jí mohla zítra, až přistane první ranní trajekt z pevniny, zavolat.”

Cyrus zavřel oči a obrnil se trpělivostí. „Já jsem ale nemluvil o Rhondě Priceové. Když jsem říkal, že nemůžeme dělat, že se dnes nic nestalo, měl jsem na mysli to, co se odpoledne odehrálo mezi námi dvěma na předním sedadle mého džípu.”

„Ach tak.”

Znovu oči otevřel. „Já jsem tě nechtěl ovládat pomocí sexu. Nějak se mi to prostě vymklo z ruky a pak už jsem nedokázal přestat.”

„Chápu.” Hlas měla upjatý. „Byla to stejně moje vina jako tvoje. Oba jsme pod velkým tlakem. Ocitli jsem se ve velmi tísnivé situaci. Je to pochopitelné.”

„Ehm, ehm.”

„A koneckonců jsme spolu objevili to mrtvé tělo.”

„Někteří lidé by to považovali za zkušenost, která je silným poutem,” prohodil.

Chvíli mlčela. „Ano, zřejmě ano. Potíž je v tom, že oba kráčíme po tenkém ledě. Souhlasili jsme s tím, že v některých ohledech budeme spolupracovat, ale máme oba rozdílné cíle. A to vyvolává napětí a přirozený konflikt.”

„Koukám, jak si to všechno dovedeš rozumně zdůvodnit.”

Jsme dospělí lidé,” pokračovala ve snaze svou teorii trochu změkčit. Jsme schopni to zvládnout. Aspoň já se o to snažím.”

„Chceš tím snad říct, že po mně nejsi sexuálně posedlá?”

Upila vína. „Samozřejmě že po tobě nejsem sexuálně posedlá.” Vyprskla. „Nikdy v životě jsem nebyla po nikom sexuálně posedlá. Nezakládám vztahy na takové posedlosti.”

„Chápu.” Znovu se napil piva. „Ani já jsem ještě nikdy neprožil vztah, který by byl založený na sexuální posedlosti.”

Zkoumavě se na něj podívala. „Vážně?”

„Ne.” Odmlčel se. „I když by to mohlo být zajímavé.”

„Myslím, že by to bylo spíš povrchní, mělké a krátkodobé.”

„Jo, to možná taky.” Zavrtěl se na pohovce. „A na čem ty tedy obvykle zakládáš vztah, když ne na sexuální posedlosti?”

Odkašlala si, znovu upila vína a potom se pohodlně opřela. „Na zvyku. Vzájemné snášenlivosti. Shodných profesních zájmech. Na jisté podobnosti, pokud jde o vkus. A

tak.”

„Stejný vkus? Zatraceně. Dělá to ta košile, že ano? Nemůžeš ji vystát.” Ústa se jí zkřivila v nečekané grimase. „Ne. To není tou košilí.”

„Víš to jistě?”

„Ano.”

Cyrus si uvědomil, že její odpověď v něm vzbudila takový optimismus, jaký nepocítil už hodně dlouho. „Když tedy nechceš mluvit o sexu, co takhle večeře?” „A co s ní?”

Jen jsem přemýšlel, co si budeš dělat pro sebe,” pronesl velice nenuceným tónem. „Nevím.” přehodila si nohu přes nohu. „Možná si udělám salát z kozího sýra a nějaké zaru soba.”

Povytáhl obočí. „Co je zaru soba?”

„Studené nudle z pohanky a speciální omáčka. A co ty?”

„Nepředpokládám, že bys znala nějaký zajímavý recept na tuňáka, nebo snad ano?” Jediné jídlo z tuňáka, které jsem kdy jedla, bylo suši.” Cyrus se zatvářil zarmouceně. „Toho jsem se bál.”

Eugenie na okamžik zaváhala. „Mám dost kozího sýra pro oba. A spoustu nudlí. Jestli chceš, můžeme to udělat stejně jako včera, co říkáš?”

Jasně. A já zas umyju nádobí. To není problém.” Zamyslel se. „To mi jde skvěle. Věř

mi.”

Džin s tonikem přinesli ve sklence z anglického křišťálu z konce devatenáctého století. Muž, jenž kdysi býval Damienem Marchem, se přímo mazlil s těžkým sklem ve svých prstech. Ta sklenička působila spíš dojmem, jako by byla vytesaná z těžkého kusu křemene, než že byla vyrobená v dílně uměleckého skláře.

Bývalý Damien March si prohlížel novou zprávu, kterou dostal elektronickou poštou od svých lidí na Západním pobřeží. Colfax byl s konečnou platností na stopě Hádesově číši.

Vzhledem k tomu, že v tomto směru měl všechno pod kontrolou, bylo načase znovu kontaktovat budoucího senátora z úžasného státu Kalifornie. Tajemství k úspěšnému vydírání spočívalo v tom vytvořit mezi vyděračem a obětí auru partnerství. Jakmile oběť přijme fakt, že osoba, která ji nejvíce ohrožuje, je zároveň jediným člověkem, jenž ji může zachránit, začne spolupracovat.

Bývalý Damien March přehlédl sluncem zalitou hladinu Karibského moře a přemýšlel o tom, jak se mu dobře daří. Když tuhle hru zahajoval, měl při tom nepříjemný pocit. Přes své nesnesitelné zpátečnické chování, pomalé metodické způsoby a přezíravost vůči těm, jejichž vystupování pokládal za afektované, byl Cyrus Colfax velice chytrý a nebezpečný.

Bývalý Damien March si přitom vždy s určitým pocitem tísně uvědomil, že mají s Cyrusem Colfaxem mnoho společného. Byla to ale pravda od samého začátku. Oba vzešli z ničeho, nemanželští synové otců, kteří nikdy neuznali jejich existenci. Oba se vypracovali sami. Oba byli inteligentní a ochotní za něčím jít tak dlouho, dokud toho nedosáhli. A oba byli schopni jistého stupně bezcitné rozhodnosti.

Nicméně mezi nimi existoval jeden propastný rozdíl. Bývalý Damien March věděl, že to dělí vítěze od poraženého. Zatímco on využíval svých darů přírody k tomu, aby dosáhl takového životního stylu, který je velmi blízko dokonalosti, Colfax se nechal spoutat okovy jakéhosi tajemného kódu cti. A tenhle kód ho měl nakonec zahubit.

A přesně to si zasloužil. Bývalý Damien March sevřel v prstech křišťálovou skleničku. Před třemi lety si myslel, že se Cyruse Colfaxe zbavil. Mýlil se. Ten zatracenej parchant mu Šel celou tu dobu po stopě a neúnavně se k němu stále přibližoval.

Bývalý Damien March byl už teď přesvědčený, že se jednoho rána probudí a najde Colfaxe na prahu svých dveří.

Možná skutečnost, že přišel o Hádesovu číši, byla dílem osudu, napadlo ho. Zřejmě dojde k nevyhnutelné konfrontaci, ale ta se uskuteční podle jeho podmínek, a ne Colfaxových.

Jednu věc věděl po těch třech letech jistě. Dokud bude Cyrus Colfax naživu, jeho ráj nebude bezpečným místem.

Nějakou chvíli se bývalý Damien March nechal unášet svým hněvem. Dodávalo mu to sílu a pocit moci.

Když se dokázal zase plně ovládat, sáhl po svém laptopu.

Zackery Elland Chandler II zapnul počítač. Chvíli seděl bez hnutí za svým pracovním stolem z týkového dřeva, který mu jeho tchán daroval v den, kdy mu oznámil, že se uchází o křeslo do senátu.

Na monitoru se objevila nejnovější zpráva od vyděrače.

… Staré hříchy vrhají dlouhé stíny; můžete být v klidu, naše obchodní úmluva není o penězích. Bude čistě politického rázu, jako obvykle. Po listopadu se ocitnete v postavení, kdy budete moci tu a tam být prospěšný někomu, komu

leží na srdci jenom vaše blaho…

Po světě chodilo pouze několik lidí, kteří měli větší vliv než senátor Spojených států. Vyděrače nezajímaly peníze v hotovosti. On chtěl získat přístup k moci.

Zackery věděl, že bude muset na vyděračovy podmínky přistoupit, dokud nebude po volbách. Kdyby skandál takovýchto rozměrů propukl před listopadem, zničilo by to jeho vyhlídky na vítězství ve volbách. Zažil situace, kdy kandidáty zruinovaly daleko bezvýznamnější aféry.

Jakmile se ujme úřadu, plánoval si optimisticky, už to nebude tak nebezpečné. Pokud bude hrát se svými kartami šikovným způsobem, vyčichne novinka o jeho nelegitimním synovi, než dojde k volbám, v pouhou klevetu.

Pokud ovšem žádný z novinářů nezjistí, že vyděrači před volbami něčím zaplatil. Zackery věděl, že na něco takového by se nedalo zapomenout. Musel se pravdě postavit čelem. Pokud vyděrači teď zaplatí, skončí tak, že mu bude platit po zbytek své kariéry.

Zatraceně.

Měl v plánu tolik toho dokázat. Tolik životně důležitých věcí. Aby ale mohl zajistit lepší budoucnost pro tuto zemi, musel ty volby vyhrát.

A aby mohl vyhrát volby, bude muset zaprodat svou duši.

Pohlédl na fotografii Mary, Jasona a Sarah. Oni v něj věřili. Byli na něj pyšní. Milovali ho. Zpráva o tom, že někde žije jeho syn, kterého nikdy nepřiznal, ho v jejich očích nesmírně poškodí. Budou mu věřit, když jim řekne, že vůbec netušil, že má někde dalšího syna? Obzvláště jestliže jeho syn, kterého vůbec nezná, jim bude tvrdit něco jiného?

A jestli někdy zjistí, že zaplatil vyděrači, pochopí, proč jim lhal?

Vstal a přešel k oknu. Paprsky oslnivého horkého slunce Jižní Kalifornie dopadaly na okna sousedních budov. Na okamžik byl schopen vidět pouze nekonečnou chodbu plnou zrcadel. Jeho budoucnost se beznadějně potácela a odrážela od jednoho lesknoucího se povrchu ke druhému, dokud se neztratila v nekonečnu.

S přemáháním se mu podařilo soustředit. Věděl, že musí začít logicky myslet. Potřeboval fakta. V tuto chvíli měl pouze tvrzení vyděrače, že někde existuje jeho syn. První, co bude muset udělat, je, zjistit pravdu. Potom učiní rozhodnutí.

Vrátil se k psacímu stolu a uchopil sluchátko. Začal vytáčet číslo svého právníka, když v tom ho jako blesk zasáhla zneklidňující myšlenka.

Ten záhadný vyděrač mohl být jeho vlastní syn.

V patách za touto myšlenkou následovala další, mnohem tísnivější. Přemýšlel, jak to dítě asi vypadá.

Nikoli, žádné dítě. Už dávno to nemůže být dítě.

Pokud jeho syn existuje, mělo by mu být tak něco kolem pětatřiceti roků. Dospělý muž, žádný chlapec. A je velice pravděpodobné, že bude plný zlosti, hořkosti a bude nebezpečný.

O dva dny později Cyrus odložil desky s listinami, které si pročítal. Opřel se v židli, natáhl si nohy před sebe a zadíval se ke dveřím, které dělily sklep se sklem od skladu s dokumenty.

Eugenie byla plně zaměstnaná sepisováním jednotlivých kusů Daventryho sbírky skla, ale Cyrus věděl, že nemá dobrou náladu. Ve skutečnosti byla velice nervózní. Rhonda Priceová se totiž ještě nevrátila z pevniny na ostrov Frog Cove.

Skladiště s dokumenty bylo poněkud stísněné, avšak Cyrus soudil, že je to tam mnohem pohodlnější než ve sklepě. Zbylá část Skleněného domu by se stěží dala nazvat poklidnou, ale vnitřek sklepení se sklem ho určitým způsobem vyváděl z míry.

Věděl, že neoplývá přílišnou představivostí, popravdě řečeno tomu bylo právě naopak. Jemu ale pohled do sklepení připadal, jako by se díval do křišťálové džungle, kde střípky skla tvoří listy exotických rostlin a kousky broušeného křišťálu jsou oči dravců.

Daventry se úplně překonával, pokud šlo o sklo. Všechno v místnosti, kde Eugenie pracovala, se lesklo a třpytilo.

Na rozdíl od okázale osvětlené galerie ve třetím poschodí, sklep nebyl vybudovaný v klasickém muzejním stylu s množstvím temných, stinných prostorů mezi vitrínami s exponáty.

Vypadal mnohem víc surrealisticky. Všechny stěny i strop tvořila zrcadla. Výsledkem bylo, že předměty uvnitř vitrín se nekonečně odrážely.

Podle Cyrusova mínění nejrušivějším aspektem v místnosti bylo osvětlení. Celý prostor zalévalo jedovatě zelené světlo, které vycházelo z fluoreskujících zářivek umístěných pod prosklenou podlahou.

Sklo vystavené ve zvláštním způsobem osvětlených vitrínách zářilo tak, jako by to všechno byly drahokamy. Eugenie byla obklopená vázami z topazu, miskami z rubínů, tyrkysovými sklenkami a smaragdovými konývkami. Kusy vyrobené z čirého skla se mezi nimi vyjímaly velice zvláštně. Cyrusovi připadalo, jako by všechny ty konvice, poháry a džbány byly vyrobeny pro potřeby duchů.

Eugenie stála na vzdáleném konci místnosti bez oken. Při pohledu, jak se sklání nad velkým skleněným těžítkem, se musel usmát.

Divoká kočka se dnes ráno vrátila.

Eugenie byla oblečená do jednoho ze svých četných černých svetříků. Tento byl opatřený přísným kulatým límečkem a měl dlouhé, přiléhavé rukávy. Procházela se tu ve svých černých pantoflíčkách, které nosila ve Skleněném domě.

Výraz její tváře ho uchvátil. Pozoroval ji, jak obrací těžítko v ruce. Z místa, kde seděl, mu to připadalo, jako by držela hrst malých květinek tvořených brilianty.

Je to cenné?” zeptal se s předstíranou zvědavostí.

Jak se to vezme.” Nezvedla oči od těžítka. Je to docela hezké. Na trhu by mělo cenu několika tisíc. Pro Leabrookovo muzeum ale neznamená nijak důležitý přírůstek. V naší sbírce těžítek už máme pár cenných kousků.”

„Chápu.” Prohlížel si půvabné křivky jejího těla, zatímco si zapisovala cosi do svého sešitku. Když si uvědomil svíravý pocit hladu, který ale neměl vůbec nic společného s jídlem, přinutil se od ní na chvíli odvrátit pohled. Takové procvičení sebeovládání mu jenom prospěje, pomyslel si. Možná to posílí charakter. A kromě toho nemělo smysl být sexuálně posedlý ženou, která nebyla posedlá jím.

„Našel jsi něco v těch spisech?” zeptala se Eugenie.

Ještě ne.” Pohlédl na jeden svazek, který odložil stranou. Jenom takové ty papíry, co provázejí každou sbírku uměleckých předmětů. Doklady o nabytí, účtenky, fotografie,

záznamy o historii. Zatím jsem ale stačil projít jenom tři zásuvky. Čeká mě ještě dlouhá cesta.”

„Pokusím se ještě jednou zavolat Rhondě Priceové.”

„Vždyť už jsi jí volala několikrát. Je jasné, že na ostrově není. Nemá smysl jí znovu telefonovat, dokud nedorazí další trajekt.”

Eugenie našpulila nespokojeně ústa a potom si povzdechla. „Asi máš pravdu.” Opatrně položila těžítko zpátky do vitríny a uchopila velký bohatě zdobený pohár. „Poznáváš ho?”

Zkoumavě se na něj zadíval. „To je ten pohár z obrázku, který jsi koupila předevčírem v galerii, že ano?”

„Ano.” Rozhlédla se po třpytící se, zeleným světlem ozářené místnosti. „Nellie zřejmě využila tuto místnost jako pozadí pro ten pohár. I pro ten první obraz z celé série, který mi darovala, využila tohle zelené pozadí.”

„Říkalas, že byly celkem čtyři?”

„To mi svěřila Nellie. Zatím jsem získala dva. Ráda bych věděla, co se stalo s těmi druhými dvěma.”

„Možná už je nestačila dokončit,” navrhl Cyrus tiše.

„Ne, Nellie mi jasně řekla, že namalovala celkem čtyři ty obrazy.” Eugenie uchopila do ruky lahvičku s parfémem. „Pěkná. Moc pěkná.”

„Co je to?”

„Parfém od Emile Gallého.” Dotýkala se jí s přímo posvátnou úctou. „Byl významnou osobností v období secese ve Francii.”

Je drahý?”

„Je. A moc.” Obrátila stránku ve svém sešitě. „Podle Daventryho záznamů ho získal před sedmi lety na aukci.”

„Pověz mi něco o Daventrym,” vybídl ji Cyrus tiše. Překvapeně k němu zvedla oči. „A co chceš vědět?” Jak jsi se sním seznámila?”

„Už jsem ti to říkala. Přišel za mnou, protože potřeboval radu odborníka.” „A s čím chtěl poradit?”

Eugenie velice opatrně odložila lahvičku s parfémem. „Požádal mě, abych ocenila malou skleněnou mísu z doby římské, kterou koupil v Anglii.” Ukázala na vitrínu na opačném konci místnosti. „Tamhle ten kousek napravo. Rozhodl se, že začne sbírat staré sklo a potřeboval ode mě poradit.”

„On za tebou přišel na konzultaci?”

„Ano.” Pokrčila rameny. „A protože už tenkrát měl v úmyslu odkázat celou svou sbírku Leabrookovu muzeu, ráda jsem mu pomohla.”

Cyrus pozoroval, jak se jí světlo, které se odráželo od zrcadel, lesklo v tmavých vlasech. Vzpomněl si, co říkala o kritériích, podle nichž posuzuje vztah mezi dvěma lidmi. „Sdílení stejných zájmů.”

„Prosím?”

„Ale nic.” Pohlédl na mísu. Byla zašlá, matně zelená. Její povrch měl zvláštní patinu. „Ten měňavý povrch je následek toho, že tak dlouho ležela v zemi, že ano?”

Eugenie povytáhla obočí. „Ano. Mísa byla zřejmě součástí věcí, které se ukládaly do hrobu. Římané vyráběli velké množství skleněných předmětů. A zachoval se jich značný počet.”

„Nemusíš se tvářit tak užasle, že jsem poznal důvod matného vzhledu. Říkal jsem ti přece, že jsem se v uplynulých třech letech trochu zajímal o staré sklo.” „Ano, to jsi říkal.”

„Hádesova číše není tak matná. Je až neuvěřitelně propracovaná do všech podrobností. Rysy Persefoné jsou vyryté tak živě, až bych přísahal, že vím, co si myslí.”

Eugenie se zadívala na Cyruse zamyšleným, zkoumavým pohledem. „A co tvář Hádese? Jaký ten má výraz?”

„Ten pronásleduje Persefoné, když se snaží uprchnout z podsvětí. Vypadá tak, jak by člověk za stávajících okolností od něj očekával.” „Rozzlobeně? Zuřivě?”

„Ne.” Cyrus se na ni zadíval. „Vypadá zoufale.” Eugenie se zamračila. „Zoufale?” „Ano. Jak jinak by se měl cítit?”

„Já nevím.” Zaváhala. „On je přece vládce podsvětí. Mocný. Nebezpečný. Zvyklý, aby všechno šlo podle jeho přání. Předpokládala bych, že ho Persefonina neposlušnost spíš rozzuří.”

„Ten, kdo tu číši vyrobil, dokonale rozuměl tomu, co Hádes cítil,” pronesl Cyrus tiše. „Věděl, že když ztratí Persefoné, přijde zároveň o ženu, která mohla vnést světlo do temnot jeho říše.”

„No, možná.” Odmlčela se. „A víš jistě, žes před těmi třemi roky skutečně viděl pravou číši? Nešlo o padělek?”

„To tedy nešlo.” Opřel se na židli. „Ale nějak jsme se odchýlili od tématu. Vraťme se zpátky k Daventrymu.”

Eugenie zavřela víko kufříku, v němž ležela lahvička s parfémem. „Co ještě chceš

vědět?”

„Cokoli mi řekneš.” Pokusil se o přímý výpad. „Chodila jsi s ním?” „Ano.” Skrz horní stěnu prosklené vitríny hleděla do hloubky modré, bohatě ryté vázy. „Ale dlouho ne.”

Cyruse zaskočila podivná bolest, která mu sevřela žaludek. Takže ona měla pletky s Daventrym. Zatraceně.

„A proč ses s ním přestala vídat?” Snažil se, aby jeho hlas zněl lhostejně. „Já si myslím, že se k tobě dokonale hodil.”

Otočila se a zpříma na něj pohlédla. Oči měla doširoka rozevřené překvapením. Jak jsi na to, pro všechno na světě, přišel?”

„Podle toho, cos mi řekla, soudím, že dokonale vyhovuje tvým požadavkům na správného partnera. Zajímal se o sklo, byl dobře vychovaný, kulturně založený, měl vlivný původ. Podle informací, kterých se mi dosud dostalo, předpokládám, že ho ženy považovaly za přitažlivého muže. Co se stalo?”

„To se těžko vysvětluje.”

„Bylo to proto, žes ho představila Nellie? Nechal tě kvůli ní?” Vrhla po něm vražedný pohled. „Ty nebýváš moc taktní, že ne?” „To záleží na okolnostech. Dokážu být taktní. Jenomže někdy se ohleduplnost nevyplácí. Řekni mi, co se mezi tebou a Daventrym stalo.” „A proč bych měla? To je moje soukromá věc.”

„Podívej, Eugenie, já se tu snažím něčeho dopátrat. My dva bychom měli spolupracovat, zapomněla jsi? Čím víc se toho dozvím o Daventrym, tím jednodušší pro mě bude zjistit, jestli Nelliina smrt neměla něco společného s něčím, co se týkalo jeho života.”

„Ha, ha.” Zapitvořila se. „Ty se chceš dozvědět co nejvíc o Daventrym, protože si myslíš, že ti to pomůže zjistit, co udělal s Hádesovou číší.”

„To taky.”

„Tak dobře.” Založila si ruce na prsou. „Tak já ti povím, proč jsem se přestala s Daventrym stýkat. Ale nedávej mi vinu za to, když ti to bude připadat nepochopitelné. Ani já si nejsem jistá, jestli tomu sama rozumím.”

„Naslouchám.”

„Daventry byl pijavice.”

Cyrus se zatvářil nechápavě. „Nechtěla bys to aspoň trochu rozvést?” „Snažím se ti říct, že Daventry lidi využíval. Měl v sobě šarm a osobní kouzlo a obojí využíval k tomu, aby vysával ze svých obětí to, na čem mu záleželo.”

Cyrus měl pocit, jako by teplota v místnosti stoupla o nejméně třicet stupňů. „A co chtěl

od tebe?”

„Informace.”

„A o jaké informace šlo?”

Eugenie se otočila zády k podstavcům se sklem a opatrně se proplétala mezi třpytícími se kusy skla, rozloženými po zemi. Její v nohy v pantoflíčkách nedělaly na skleněné podlaze vůbec žádný hluk.

„Říkala jsem ti, že ho zajímalo všechno o starém skle. Právě ho začal sbírat a úplně ho to nadchlo. Byla to jeho vášeň.”

„Cože? Vášeň?”

„Přímo hltal každé moje slovo. Abych byla upřímná, zpočátku mi to docela lichotilo. Dokážeš si představit, jak je pro ženu vzácné být v přítomnosti muže, který jí naslouchá? A myslím tím, doopravdy naslouchá?”

Z jakéhosi nepochopitelného důvodu se Cyruse zmocnil pocit, že musí bránit svoje pohlaví. „Možná jsi předtím chodila s nepravými muži.”

Eugenie se ušklíbla. „Možná. V každém případě, po třetím rande jsem začala mít pochybnosti. A při čtvrtém jsem věděla, že se s Daventrym musím přestat vídat.”

„A on byl… ” Cyrus se zarazil a snažil se přijít na taktní způsob jak položit otázku. „Byl, ehm, sexuálně agresivní?”

„Pro to, aby něco získal, využíval svůj šarm, a ne agresi,” pronesla Eugenie odměřeně. „I když ke konci našeho vztahu jsem měla dojem, že by byl schopný použít i sílu, kdyby došel k závěru, že je to nejlepší způsob jak svého cíle dosáhnout.”

Cyrus cítil, jak se mu napjaly svaly na ramenou. „Řekl nebo udělal něco, z čeho jsi usoudila, že by se z něho mohl stát násilník?”

„Ne, to ani ne.” Eugenie zrychlila krok. „Ale ve způsobu, jakým mě pozoroval, když si myslel, že to nevidím, bylo něco divného. Byl to chladný a vypočítavý pohled. Bylo těžké ho při tom přistihnout, protože dokázal v mžiku být šarmantní. Když jsem se to snažila vysvětlit, Nellie prohlásila, že jsem blázen. Vlastně ne, řekla, že jsem žárlivá.”

Cyrus si nemohl pomoct, musel se to dozvědět. „Spala jsi s Daventrym?”

Eugenie po něm vrhla pohoršený pohled. „Máš někdy chvilky, kdy býváš taktní? Kdyby to snad na tebe přišlo, buď tak hodný a upozorni mě předem, abych to nepropásla.”

„Omlouvám se. Nedokázal jsem přijít na jemnější způsob jak se tě na to zeptat.”

„A snažil ses o to vůbec?”

Jasně. Tahle otázka ale patří k těm svízelnějším.”

„To jistě. Kdybych spala s Daventrym, odmítla bych ti na ni odpovědět.” Krátce zvedla oči k zrcadlovému stropu. „Ale vzhledem k tomu, že jsem s ním nespala, myslím, že ti klidně můžu říct, že náš vztah k tomuto bodu nikdy nedospěl. Udržel se na profesionální úrovni.”

„Chápu. Tam se zastavil proto, žes usoudila, že ten muž je něco jako lidská pijavice?” „Nelíbil se mi pocit, že mě někdo zneužívá.” „To je pochopitelné.”

Eugenie se zastavila před velkým podstavcem. Zadívala se na skleněný džbán uvnitř, jenž byl kombinací černého a zlatého skla. „Abych ale řekla pravdu, nevěřím, že by to pokračovalo dál, i kdyby mě nějak přitahoval.”

„A proč ne?”

„Myslím, že Daventryho sexuálně přitahovaly spíš umělkyně. Ženy jako byla Nellie. Ke mně byl na čas galantní a okouzlující, protože ze mě chtěl vysát všechno, co jsem věděla o skle ze čtvrtého století. Myslím ale, že mě nepovažoval za přitažlivou a vzrušující.” Oči měla upřené na džbán. „Po tělesné stránce, jestli víš, co tím myslím.”

„Jo. Já vím, co tím myslíš.” Cyrus studoval jemné křivky její šíje. Dolní část těla mu spalovala hluboká bolestná touha. „Nechce se mi věřit, že tě nechtěl svádět.”

Vrhla po něm výmluvný pohled.

„Samozřejmě ty bys na to nepřistoupila,” dodal rychle. Zvedla koutky úst. „Díky za ten projev důvěry.” „Není zač. Mám ještě jednu osobní otázku.” „Toho jsem se bála.”

Cyrus se pomalu nadechl. Jestliže měl v sobě tolik šarmu a kouzla osobnosti, a jestliže vy dva jste toho měli tolik společného, jak se ti podařilo proniknout za závoj jeho dokonalosti?”

„Intuice,” pronesla. „Umím velice dobře odhalit padělky.”

Tentýž den v pět hodin odpoledne Eugenie položila sluchátko z lesklého chromového kovu zpátky do vidlice a pohlédla na Cyruse. „Rhonda Priceová to pořád nezvedá.”

„Možná se ještě nevrátila na ostrov,” prohodil Cyrus od okna, z nějž pozoroval, jak se déšť snáší na hladinu moře.

„V šest má dorazit další trajekt a dnes bude poslední.”

„Dobrý soukromý detektiv se musí umět obrnit trpělivostí.”

Nervózně bubnovala prsty po opěradle křesla. „Nemám čas na to, abych tu celé léto zjišťovala, co se vlastně stalo.”

„Tohle je tvoje teprve čtvrtá noc tady na ostrově,” poznamenal Cyrus.

„A zatím jediné, co jsem zjistila, je, že nějaká žena jménem Rhonda Priceová se snaží vydávat Nelliiny obrazy za své.”

„V tvém případě jsi měla mnohem větší štěstí než já.” Cyrus se k ní otočil. „Myslím, že si oba potřebujeme odpočinout. Co bys řekla tomu, kdybychom se večer trochu projeli po ostrově a potom si zašli někam na večeři?”

„A kde se tady chceš najíst?” Překvapil ji podrážděný tón jejího hlasu. „Tohle není Seattle. Zatím jsem ve městě napočítala jen dvě restaurace, včetně kavárny Neon Sunset. A tam odmítám jíst. Prodávají tam den staré koblihy a mastné hamburgery.”

„Já myslel na rybí restauraci v přístavu.”

To byl rozumný návrh a Eugenie to musela uznat. „Tak dobře. Možná bude fajn odtud na chvíli vypadnout. Mám ráda sklo víc než některé lidi a tohle místo je moc zajímavé, pokud jde o architekturu, ale po nějaké době se člověku přejí.”

„Jo, to máš zatraceně pravdu.”

Z nějakého důvodu ji to přimělo k úsměvu. „Zas tak špatné to není. Tak pojď, jedem do města.” Zvedla se z křesla a v tom ji něco napadlo. „Po cestě se můžeme stavit u Rhondy Priceové.”

„Nezačínej s tím zase,” varoval ji Cyrus. Jestli si myslíš , že ti budu pomáhat vloupat se do jejího domu, aby ses tam mohla porozhlédnout, tak jsi na omylu.”

„To mě nikdy ani nenapadlo,” vykulila na něj Eugenie oči. „Já jenom myslela, že bychom mohli zjistit, že se nakonec přece jenom vrátila a jenom nezvedá telefon.”

„To určitě. A když tomu uvěřím, máš v záloze pěkný skleněný most, který mi můžeš prodat, je to tak?”

„Vždycky jseš tak podezíravý?” kroutila hlavou.

„Záleží na prostředí.”

V osm třicet téhož večera už se Eugenie necítila tak podrážděná. Seděla s Cyrusem u stolečku stranou u okna restaurace U námořníka a s chutí dojídala zbytky smažených mlžů.

„Tak dobře. Uznávám to.” Odložila vidličku. „Byl to dobrý nápad. Jsem moc ráda, že jsme z toho domu na chvíli vypadli, přestože jsi mi nedovolil zastavit se po cestě u Rhondy Priceové.”

Jeho neochota podpořit ji v jejím plánu ji zklamala. Cyrus souhlasil s tím, že pomalu projede kolem malé chaty, v níž Rhonda bydlela. Když ale nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo byl uvnitř a před chatou nestál žádný vůz, rozhodně odmítl dovolit Eugenii, aby

vystoupila z auta.

„Já věděl, že mi to celý večer budeš vyčítat,” prohlásil Cyrus.

„Mohl jsi trochu víc spolupracovat. Jenom jsem chtěla nakouknout dovnitř oknem.”

Cyrusovi se pobaveně zaleskly oči. „Věř mi, ráno mi za to poděkuješ.”

„Myslela jsem, že vy velcí tvrdí detektivové jste zběhlí v plížení se kolem, pokud potřebujete narazit na nějakou stopu.”

„Ti z nás, kteří si chtějí udržet licenci a práci, se snaží dodržovat jistá pravidla a nepřekračovat své pravomoci.”

Servírka se u nich zastavila, aby posbírala prázdné talíře. Když se znovu vzdálila, položila si Eugenie lokty na odřený stůl a opřela si o ně bradu. Cítila vůči Cyrusovi zvláštní a prohlubující se zvědavost.

Jak dlouho už děláš do bezpečnosti?” zeptala se.

„Od takových osmadvaceti.”

„A předtím jsi byl policista, viď?”

„Jo.”

Naklonila hlavu na stranu. „A proč jsi odešel od policie?”

Zaváhal. „Ta jejich byrokracie mi neseděla. Nejsem týmový hráč. Jsem spíš samotář. Potřebuju si šéfovat sám.”

„Ty rád udílíš příkazy, ale nerad je plníš, viď?”

„Tak nějak,” souhlasil.

„Takže ses pustil do vlastního podnikání?”

„Nejdřív jsem byl sám. Potom jsem najal Quinta Yatese. Skvěle rozumí počítačům. Většina moderních vyšetřovacích metod je založená na práci s počítačem. Pak jsem začal uvažovat o společné práci. A tehdy mě kontaktoval Damien March. I on měl svou vlastní společnost. Navrhl mi, že bychom se mohli spojit a začít pracovat pro vybranou klientelu.”

„A fungovalo to?”

„Ne.” Cyrusovy oči byly jasné a čišel z nich chlad. „Téměř od samého začátku jsem si uvědomoval, že jsem udělal chybu. Kvůli Katy jsem se snažil pokračovat. Ale za šest měsíců jsem věděl, že to partnerství budu muset ukončit. Bohužel než jsem stačil něco podniknout, dostali jsme zakázku s tou Hádesovou číší.”

„Ty si vážně myslíš, že Damien March tu číši ukradl a tebe podvedl?”

„Já si to nemyslím,” zavrtěl hlavou Cyrus. „Já to vím.”

„A co s tím měla společného tvoje žena? Proč si myslíš, že ji zavraždil?”

„Dnes dopoledne jsi mi říkala, že Adam Daventry využíval lidi. Že byl něco jako upír, který vysával z ostatních to, co potřeboval. March byl totéž.”

„Co tím myslíš?”

„Moje manželka byla velice jemná žena. Moc krásná. Něžná. Nevinná. Nikdy neměla proti Marchovi šanci.”

Eugenie se zamračila. „Já pořád nechápu, proč se domníváš, že ji zabil.”

„Říkal jsem ti, že toho věděla příliš. Stala se mu přítěží. Musel zamést stopy.”

Jak se ale tvoje žena dozvěděla o jeho plánech? Viděla snad něco, co neměla? Zaslechla nějaký telefonický hovor, který Marche usvědčoval?”

„Ne, to ani ne.” Cyrus se zadíval do černé hladiny kávy, která stála před ním na stole. Jak už jsem říkal, využíval lidi. Potřeboval Katy, aby mu pomohla vymyslet plán jak ukrást Hádesovu číši. A tak ji svedl.”

Eugenie málem spadla ze židle. „On ji svedl?”

„Využil její naivitu, aby mě podrazil. A když už ji nepotřeboval, zbavil se jí.”

Eugenie nebyla schopná slova. „Počkej chvilku. A oprav mě, jestli jsem to špatně pochopila. Ty mi tady povídáš, že tvoje manželka měla poměr s tvým obchodním partnerem, pomáhala mu uskutečnit jeho zločinecké plány a on ji potom, když potřeboval zamést za sebou stopy, zavraždil?”

Cyrus měl náhle v očích zuřivý pohled. „March zneužíval její jemnou, důvěřivou povahu.

Oklamal ji a potom zabil.”

Jemnou, důvěřivou povahu, jo? To byla tak sladká a naivní, že nepoznala rozdíl mezi tím co je správné a co špatné? Tak ohleduplná, že nedokázala dodržet svůj manželský

slib?”

„O čem to tu sakra mluvíš?”

Je mi tě líto, žes o ni přišel Cyrusi. Je vidět, že ti na ní hodně záleželo. Myslím si ale, že tě staré city úplně zaslepily a ty nevidíš to, co je každému jasné. Mám pocit, že tě tvoje žena jednoduše podváděla.”

Odhodil ubrousek na stůl. „Myslím, že bychom měli jít.”

„Mně je úplně jedno, jak to zabalíš a jakou stuhou to ovážeš. Žena, kterou sis vzal za manželku, neměla charakter, rovnou páteř ani smysl pro čest.” Jdi s tím k čertu. Neopovažuj se takhle o Katy mluvit.”

Je to čistá pravda a s tím nic nenaděláš. Kam se poděla její oddanost k tobě, svému manželovi, co?”

V tu chvíli se tvářil velice nebezpečně. „Vůbec nevíš, o čem mluvíš.” „Tys ji někdy podvedl?”

„Nikdy.” „A proč ne?”

Oči mu hořely nevýslovným vztekem. „Byla to přece moje manželka.”

„A tys byl její manžel. Měla ti být věrná.” Eugenii se v hlavě vynořily vzpomínky na den, kdy její otec předkládal chatrné důvody, aby mohl požádat o rozvod. „I kdyby tě z nějakého důvodu přestala milovat, neexistuje omluva pro její podlé, nečestné a neukázněné chování.”

„Zatraceně, Eugenie… “

„Nemám slitování s lidmi, kteří nemají smysl pro odpovědnost a čest. Když pomyslím, žes strávil tři roky tím, abys vystopoval jejího vraha… Neudělala nic, čím by si zasloužila takový projev oddanosti z tvé strany.”

Jestli řekneš ještě jediné slovo… “

„Neřeknu.” Prudce se postavila vědoma si toho, že se jí třesou ruce. „Omluv mě, musím si zajít na toaletu.” „Sedni si.”

Jen se neboj, hned jsem zpátky. Máš přece klíčky od auta a já rozhodně nemám v úmyslu jít domů pěšky. A pochybuju, že tady na ostrově jezdí nějaké taxíky.” Otočila se na podpatku a vyrazila mezi plně obsazenými stoly na chodbu.

Neohlédla se. Věděla, že kdyby to udělala, spatřila by v Cyrusových očích jenom hněv. Jeho žár cítila přes celou restauraci.

Hloupá. Směšná. Proč jen se, pro všechno na světě, nechala takhle unést? Vždyť jí přece mohlo být úplně jedno, že Cyrus pokládal svou manželku za anděla. Měl právo mít svůj názor na minulost. Zato ona neměla právo brát mu cokoli, co mu poskytovalo útěchu při vzpomínkách na to, k čemu došlo.

To, co udělala, bylo neomluvitelné.

Až se vrátí ke stolu, omluví se mu.

Spěchala úzkou dlouhou chodbou ke dveřím, na nichž byl nápis Mořské panny, a otevřela je. S pocitem úlevy zjistila, že tam nikdo není. Přešla k zrcadlu a automaticky se na sebe podívala.

Co ji to proboha napadlo? Udělala ze sebe blázna kvůli něčemu, co se jí vůbec netýkalo. Ještě nikdy v životě se takhle nepřestala ovládat.

Dveře toalety za jejími zády se otevřely. Eugenie ztuhla, napůl v obavách, že Cyrus šel za ní s úmyslem pokračovat v jejich hádce.

V zrcadle spatřila malou, vyzáblou ženu kolem třicítky, která právě vešla do místnosti. Na sobě m ěla vybledlé džíny potřísněné od barvy a vytahaný svetr. Zplihlé blond vlasy jí spadaly po zádech a rámovaly hubený obličej s ostrými rysy a vodovýma očima.

„Jsem Rhonda Priceová. Fenella Weeksová mi řekla, že mě hledáte.” „Ano.” Eugenie se otočila. „Ano, chtěla bych s vámi mluvit. O vašich obrazech. Já jsem… “

„Já vím, kdo jste.” Rhonda sevřela prsty v pěst. „Přišla jsem vám říct, abyste se ode mě držela hezky daleko. Rozuměla jste? Já s vámi nechci mluvit o své práci. Nechci o tom mluvit s nikým.”

„Musím vám položit pár otázek, prosím.”

„Nechte mě být, zatraceně. Nevyhledávejte mě.” Rhonda se otočila, prudce otevřela dveře do místnosti a vyběhla do chodby.

Eugenie, kterou nenapadalo nic chytřejšího, se odlepila od umyvadla a vrhla se za ní. Vyběhla do chodby právě ve chvíli, aby zahlédla druhou ženu, jak zahnula doleva a míří ke dveřím v zadní části restaurace.

Rhonda proběhla dveřmi a zmizela ve tmě.

Eugenie uháněla za ní. Když vyběhla ven, ocitla se na tmavém, velice špatně osvětleném starém molu. Zápach mrtvých ryb ji varoval, že stojí po větru od obrovských kontejnerů se zbytky jídla a odpadky z restaurace.

Zaslechla zvuk lehkých utíkajících kroků. Rhonda utíkala kolem zadní části restaurace. Zřejmě míří k parkovišti, napadlo Eugenii. Tam by ji mohla dohonit.

Aniž si vůbec uvědomila, co udělá nebo řekne, až Rhondu dostihne, dala se do běhu. Byla vděčná, že nemá na nohou boty s vysokými podpatky.

Od zadní části mola se ozval pronikavý výkřik. V mžiku byl přerušen. Vzápětí Eugenie zaslechla hlasité šplouchnutí.

Spěchala kolem zadní části restaurace. Po Rhondě nebylo ani památky. Došla ke kraji mola a pohlédla do vody.

Místo bylo ještě natolik osvětlené, aby spatřila Rhondu, jak leží na hladině obličejem dolů. Vůbec se nehýbala.

Eugenie se v panice rozhlédla kolem a spatřila starý záchranný kruh, který visel na zábradlí. Vedle něj byl rezavý kovový žebřík, jenž vedl do chladné černé vody.

„Pomoc!” zaječela z plných plic a rychlým pohybem si vyzula boty. „Ve vodě je žena.”

Modlila se, aby ji některý z umývačů nádobí v kuchyni, nebo kdokoli, kdo právě spí na člunu v přístavu, slyšel. Nebyl čas čekat na pomoc. Rhonda Priceová se topila.

Eugenie se vrhla k záchrannému kruhu a začala sestupovat po starém žebříku. Úpěnlivě zasténal pod její váhou.

Náhle na molu nad sebou zaslechla kroky. Nepřicházely ale na pomoc. Vzdalovaly se.

„Počkejte!” vykřikla Eugenie. „Pomozte mi!”

Rychlé kroky mířily pryč do noci.

Žebřík znovu úpěnlivě zasténal. Kov narážel na kov. Příčka, na níž Eugenie právě stála, se zlomila.

Z výšky metru a půl, jenž jí zbýval k vodní hladině, se Eugenie zřítila dolů. Jako prudký světlený paprsek ji plnou silou zasáhl hrozivý chlad vody.

„Ty že nepotřebuješ osobního strážce… ” Cyrus se zastavil před zrcadlovým krbem, aby prohrábl oheň krátkým pohrabáčem. „Vždyť tě nemůžu ani nechat jít samotnou na toaletu.”

„Příště to zvládnu, přísahám.” Eugeniiny oči pobaveně svítily nad okrajem šálku s horkým čajem. „Žádám tě jedině o ještě jednu příležitost, abych ti mohla dokázat, že zvládnu jít na WC a v pořádku se i vrátit. Už jsem vymyslela, jak na to.”

„Jsem rád, že ti to připadá zábavné. Počkej, až se to dozví Tabitha Leabrooková.”

„Navrhuju, abychom jí o tom nic neříkali.”

Pomalu vydechl. „Dobrý nápad. Jenom by si dělala starosti.”

„A začala by nám klást otázky,” podotkla Eugenie suše. „Já jsem tady proto, abych udělala soupis sbírky Daventryho skla, a ne abych vyšetřovala Nelliino zmizení. Tabitha ví, že to ty máš pátrat po případném vrahovi, a ne já.”

„Jo. Věci se nějak zkomplikovaly, viď? Víš jistě, že už je ti dostatečné teplo?” Cyrus zavěsil pohrabáč na chromový držák.

Je mi dobře. Nebyla jsem ve vodě dlouho, díky tobě. Jak se ti vlastně podařilo být v čele toho chumlu, co vyběhl z restaurace?”

„Umývač nádobí začal křičet, že ve vodě se topí dvě ženy.”

„A tys automaticky usoudil, že jednou z nich bych mohla být já?”

Zastrčil si ruce do kapes plátěných kalhot. „Protože jsem tě nikde neviděl, logicky jsem z toho vyvodil, že bys mohla být jednou z těch žen v nesnázích. S hrůzou jsem si představil, jak stojím před Tabithou Leabrookovou, která po mně chce vysvětlení, jak je možné, že jsem nezvládl tak jednoduchý úkol, jakým bylo dávat na tebe pozor.”

„Aha.” Přikývla, jako by to náhle všechno pochopila. „Takže to byla hlavně obava o tvou profesionální pověst, co tě nadzvedlo ze židle?”

„Řekněme, že jsem dostal inspiraci pohybovat se poněkud rychleji než obvykle.” Nemělo smysl jí vyprávět o tom, jaký ho polil chlad, když slyšel toho umývače nádobí, jak volá o pomoc. Aniž měl možnost spatřit, jak se šplhá po žebříku s jednou rukou nataženou k Rhondě v bezvědomí, věděl, že je v nesnázích.

„No tak už si o mě přestaň dělat starosti, Cyrusi. Slyšel jsi doktorku Jonesovou. Nevykazuju žádné známky podchlazení. To Rhonda se zranila. Meditation říkala, že se musela uhodit do hlavy předtím, než ztratila rovnováhu a spadla z mola. A Peaceful s ní souhlasí.”

„Já vím.” Cyrus se zahleděl do plamenů. Pořád musel myslet na to, jak byla Eugenie promrzlá a jak se třásla, když šplhala po řebříku, aby zachránila Rhondu před utonutím. Ledová voda Puget Soundu by během necelé půlhodiny dokázala připravit člověka o život.

Aspoň že malá klinika Meditation Jonesové vypadá tak, jak by nemocnice měla vypadat, pomyslel si Cyrus. Měl totiž obavy, že Eugenii najde ležet v šerém pokoji plném kadidla a množstvím podivných bylin a svíček rozložených kolem postele.

Hrozně se mu ulevilo, když všude viděl lesknoucí se špičkové vybavení a světlé čisté prostředí. Meditation měla přes dlouhé volné šaty oblečený obnošený bílý plášť. Na stěně visel zarámovaný řád z lékařské fakulty Univerzity ve Washingtonu.

Nejdříve Meditation prohlédla Rhondu a potom zavolala pro vrtulník, aby převezl pacientku v bezvědomí do nemocnice na pevnině. Potom se začala věnovat Eugenii, která ležela zabalená do přikrývky.

Cyrus postával vedle ní.

Meditation ho konečně obdařila jedním ze svých vážných úsměvů. „Uklidněte se, pane Colfaxi. Eugenie je v pořádku. Její aura je stejně silná jako ta vaše. Barvy jsou jasné, pravdivé a čisté. Teď se potřebuje jenom pořádně vyspat.”

Cyruse napadlo, že tohle je zřejmě jiný způsob jejího vyjádření pro: Dejte jí dva aspiriny a ráno mi zavolejte.”

Právě usazoval Eugenii, stále zabalenou do přikrývky, na přední sedalo svého džípu, když zaslechl zvuk motoru helikoptéry. Napadlo ho, že Rhonda bude na cestě do nemocnice dřív, než on s Eugenií dorazí zpátky do Skleněného domu.

Musel připustit, že Eugenie vypadá dobře. Ne, opravil se, vypadá líp než dobře. Dala si sprchu a oblékla župan ze silného froté. Tmavé vlasy, jantarové oči a půvabné rysy výrazně, až smyslně kontrastovaly se sněhově bílým županem a křišťálovou místností.

„Zachránila jsi Rhondě Priceové život,” prohodil. „Říkám si, jestli ti za to bude vděčná.”

„O tom pochybuju. Než spadla z toho mola, dala mi jasně najevo, že se mnou už nikdy v životě nechce mít nic společného.” Eugenie protáhla obličej. „Nebudu mít možnost si s ní promluvit, dokud ji nepustí z nemocnice. Co když se ale potom už zpátky na ostrov nevrátí?”

Cyrus přistoupil k nejbližšímu oknu a vyhlédl do noci. „V tom případě ti ji najdu.”

„Vážně?”

„Jo. Sám bych jí rád položil pár otázek.”

„Jaké otázky?” zeptala se Eugenie rychle. „Vždyť podle tebe jsou moje teorie o Nelliině smrti pouhým fantazírováním, které se zrodilo z mého přehnaného smyslu pro odpovědnost.”

„Řekl jsem ti, že ti pomůžu pátrat, a to taky udělám.” Otočil se k ní a namířil na ni prst. „Nikdy už ale neber věci do svých vlastních rukou tak, jak jsi to udělala dnes večer.

Jasný?”

„Neměla jsem v úmyslu brát věci do svých rukou. Přihodilo se to nečekaně.”

„Jo, jasně. Něco mi napovídá, že takových věcí se kolem tebe nečekaně děje až moc.”

„Hele, Cyrusi… “

„Už nikdy se nesmíš setkat s Rhondou o samotě. Nevíš, jak se ptát lidí, kteří mají co skrývat. Jak sis to sakra vůbec představovala?”

„Neměla jsem moc na vybranou,” bránila se Eugenie. „Nezapomínej, že to ona si začala.”

„Zatraceně, je mi fuk, kdo z vás dvou si začal. Jediné, co vím, je, že jsi spolu s ní skončila v ledové vodě. Mohla to být pěkně nebezpečná situace.” „Bylo to nebezpečné pro Rhondu, ne pro mě.”

„Vážně? Vždyť i tebe mohli udeřit do hlavy, až bys upadla do bezvědomí, když jsi jí běžela na pomoc. To molo bylo pořád kluzké od večerního deště… ” Cyrus se náhle zarazil.

Bylo to šílené. Přeháněl a byl si toho vědom. Jenomže nechápal proč. S úžasem si uvědomil, že mu náhle krev v žilách vře, stejně jako tomu bylo u večeře.

Přemýšlel, čím si ho Eugenie dokázala tak získat. Měla talent úplně sabotovat jeho sebeovládání způsobem, jakým se to ještě nikomu nepodařilo.

„Byla bych ráda, kdybys dnes večer už přestal s tím kázáním, Cyrusi.” Eugenie zívla. „Nemám sílu vést s tebou dál tenhle nesmiřitelný boj. Možná ráno.”

„Já s tebou nechci vést boj.” Založil si ruce na prsou. „Chci jenom získat fakta.”

Opřela si hlavu o pohovku a zpod přivřených víček ho pozorovala. „Vždyť jsi slyšel, jak jsem to všechno líčila Peacefulovi.”

„To jsem opravdu slyšel. Podala jsi mu velice stručnou verzi té události.”

„Velice stručnou verzi?”

„No, jak jsi říkala, že sis chtěla s Rhondou promluvit o jejím umění a ona tě odbyla, že se o tom nechce bavit. Pak se podle tebe otočila a zcela bezdůvodně vyběhla z restaurace. Vzpomínáš si na to?”

„Ale přesně tak se to stalo.” Eugenie se zamračila. „Neměla jsem ani příležitost pronést před ní Nelliino jméno. Řekla mi, abych ji nechala na pokoji a potom utekla. Já vyběhla za ní. Když jsem se ocitla na molu, zastavila jsem se, protože jsem ji nikde neviděla. Potom

jsem zaslechla výkřik a šplouchnutí vody.”

Cyrus se poškrabal na zátylku. „Zatímco u tebe byla doktorka Meditation Jonesová, mluvil jsem s umývačem nádobí, který viděl tebe i Rhondu, jak jste vyběhly zadními dveřmi. Naštěstí potvrdil, že Rhonda běžela před tebou a tys zůstala stát sama přede dveřmi, když se ze vzdáleného konce mola ozval její výkřik.” Eugenie se na něj tázavě zadívala. „Co myslíš tím, že to naštěstí potvrdil?”

Cyrus pokrčil rameny. „Tím se všechno zjednodušuje.”

„A jak se tím všechno zjednodušuje?”

Pohlédl na ni s netrpělivostí v oku. „Tím je každému jasné, že jsi Rhondu neshodila z mola ty.”

Eugenii klesla čelist, když jí došlo, co jí tím naznačil. „Bože můj. Tím chceš říct, že někdo dospěl k závěru, že jsem ji do té vody strčila já?”

Opřel se jednou rukou o krb. „A proč si myslíš, že ti zástupce Peaceful kladl na klinice všechny ty otázky?”

„Bože můj.” V očích jí zahořel vztek. „Vůbec jsem si neuvědomila, že by si mohl myslet, že jsem Rhondu shodila do vody já.”

„Já netvrdím, že tomu věří. Jenom zvažoval možnosti. Jak jsem řekl, výpověď toho umývače se shoduje s tvojí, takže tím se ten problém vyřešil.”

„No to je úleva.” Rozzlobený výraz z tváře jí zmizel, zato vyděšeně zamrkala. „Nechceš mi snad naznačit, že i tys m ěl nějaké pochybnosti?”

„Ne.” Usmál se. „Ani na vteřinu jsem o tobě nezapochyboval.”

„Díkybohu za ty dary.” Otřásla se. „Pomyšlení, že by si někdo i jen na vteřinu myslel, že bych mohla něco takového udělat, mě dohání k zuřivosti.”

„S tím si nedělej starosti,” pokusil se Cyrus o konejšivý tón. „Peaceful ví, že ten pád byl nešťastná náhoda. Řekl mi, že Rhonda byla vždycky trochu podrážděná a v poslední době se chovala úzkostlivěji než kdykoli jindy.”

„Vážně?” Eugeniin pohled byl náhle velice soustředěný. „A má nějakou představu, proč se v poslední době začala chovat tak nervózně?”

„Mám dojem, že si myslí, že brala drogy, ale nemůže to říct s jistotou.” Cyrus si odkašlal. „Meditation se prý zmínila, že Rhondina aura v poslední době trochu vybledla a zeslábla.”

Eugenie nakrčila nos. „Ach tak, to vysvětluje všechno. Každý ví, že vybledlá slabá aura může způsobit, že se člověk stane přepjatě nervózní.”

Cyrus se ušklíbl. „Jo. Běžná praxe. Peaceful mi taky řekl, že radní už bůhví kdy slíbili, že vybudují na tom starém molu zábradlí. Rhonda zřejmě nebyla jediná, kdo na tom molu

uklouzl.”

Eugenie pokývala hlavou. „Stačí, že tam uklouzne první turista a budou mít na krku žalobu jako hrom.” „To asi ano.”

„Povídal jsi, že umývač nádobí slyšel Rhondu křičet a že strhl povyk?” „Říká, že slyšel výkřik, ale nevěděl, co se stalo, dokud tě neslyšel volat o pomoc. Potom utíkal do restaurace a začal ječet.” „Hm. Tím se to vysvětluje.” „Co se vysvětluje?”

Zamyšleně se zadívala do ohně a jedním prstem poklepávala po šálku s čajem. „Musely to být jeho kroky, které jsem slyšela.”

„Kroky?”

„Přicházely odněkud poblíž kontejnerů na odpadky.” Svraštila obočí. „Já bych ale přísahala, že ten člověk utíkal po molu dál a nevracel se zpátky do restaurace pro pomoc.”

„V tu chvíli to asi bylo těžké přesně odhadnout. Měla jsi sama co dělat.”

„To je pravda. Měla jsem v hlavě spoustu jiných věcí. A právě v ten moment se zlomila příčka na žebříku. Snažila jsem se držet záchranný kruh a dostat se k Rhondě. Bylo to

zmatené. Celá se otřásla hrůzou. „A ta voda byla tak strašně studená… “

Viděl, jak se třese, a měl pocit, jako by i jemu ten mráz prostupoval celým tělem. „Chceš ještě trochu čaje?”

„Ne, díky.” Zvedla k němu oči. Jediná věc, kterou jsem Peacefulovi neřekla, byla o mém podezření, že obraz, který jsem koupila v Půlnoční galerii, malovala Nellie, a ne Rhonda. A důvod, proč jsem mu to neřekla, je ten, že já to nemůžu dokázat a Rhonda to popře.”

„Ty myslíš, že Rhonda znala skutečný důvod, proč jsi s ní chtěla mluvit?”

Eugenie zaváhala. „Ano. Jistě. Bylo vidět, že má strach. Určitě věděla, že mám podezření, že vydává Nelliin obraz za svou práci. Proč by se jinak chovala tak, jak se chovala?”

„Kdo ví? Možná je neurotická, nebo dokonce paranoidní. Obzvlášť pokud bere drogy.”

„Její chování bylo víc než neurotické, Cyrusi. Byla vyděšená a rozzlobená. Možná měla strach, že ji odhalím. Jsem si jistá, že Rhonda ví něco o Nellie.” Eugenie přimhouřila oči. „Možná dokonce ví, jak zemřela.”

„Nezabíhej do říše fantazie. Třeba jenom využila Nelliiny smrti, ukradla její obrazy a teď je chce prodat za jakoukoli cenu.”

„To je možné.” Nezdálo se ale, že by tomu Eugenie věřila. „Víš, Cyrusi, Meditation mi řekla, že Rhonda bude v nemocnici ještě nejméně dva nebo tři dny.”

„Ty se nikdy nevzdáváš, co?”

„Prosím?”

„Nedělej nevinnou,” pokýval hlavou. „Ty se neustále snažíš přijít na způsob jak mě přemluvit, abych ti pomohl porozhlédnout se po jejím domě.”

„Ani ve snu by mě nenapadlo tě žádat, aby ses zapletl do něčeho, co by mohlo být považováno za nezákonné.”

Slabě se usmál. „To tedy určitě ne.”

Zvedla obočí. „Tak co?”

Zhluboka si vzdychl. „Budu o tom uvažovat.”

„Víš,” pronesla dychtivě, „jestli se rozhodneme to udělat, mohli bychom tam zajet ještě dnes v noci.”

„Ne,” odmítl rozhodně. „Dnes v noci nic nepodnikneme. Chci si to pořádně rozmyslet, abychom neudělali nějakou hloupost.” „Ale Cyrusi… “

Pustil se krbové římsy a přešel k pohovce. Sklonil se a položil ruce na bílé opěradlo po obou stranách jejího těla, čímž ji jako by uzamkl. Svůj obličej měl v tu chvíli těsně u její tváře.

„Řekl jsem, že dnes večer ne, slečno Swiftová.” Zamrkala a potom se jí jantarové oči rozhořely veselím. „Víš, jestli ty máš představovat jakýsi vzorek, potom vy, soukromí detektivové, nejste zdaleka tak spontánní a odvážní, jak jsem si mylně myslela.”

„Z tvé představy o spontánnosti a odvaze mi jde mráz po zádech.” Vdechl vůni jejího právě vykoupaného těla a cítil, jak se to v něm všechno sevřelo. Přinutil se narovnat. „Byl to dlouhý večer a já už jsem trochu moc starý na to, abych lovil svoje slečny z vody. Je čas

jít spát.”

„Tak dobře, jak si přeješ.” Z jejího výrazu ve tváři se náhle vytratil humor. Opatrně položila šálek na skleněný stolek. „Nejdřív se ti ale musím omluvit.”

Jestli mi chceš říct, že ti je líto, žes nás oba dneska namočila, tak na to zapomeň.”

„Ne, to nechci říct.” Pohlédla na něj jasnýma vážnýma očima. „Chci se ti omluvit za to, co jsem ti řekla předtím u večeře. O tvé ženě. Nemám právo povídat o ní takové nepříjemné věci. Nečekám, že mi odpustíš, ale chci, abys věděl, že mě to mrzí.”

Ucítil stejně svíravý pocit v žaludku, jaký zažil v restauraci, když tak vášnivě mluvila o lásce, cti a věrnosti. Obrátil se čelem k ohni.

Úmyslně se snažil, aby mu hlas zněl co nejlhostejněji. „Omlouváš se proto, že jsi na ni změnila názor?”

Eugenie si odkašlala. „Můj názor na její chování tu teď není důležitý. Tys ji miloval a já nemám právo znevažovat tvoje city vůči ní. Bylo to ode mě hrubé, kruté a neomluvitelné.” Ohlédl se na ni přes rameno. „Tak proč jsi to udělala?”

Zavřela oči. „Až příliš jsi se dotkl mé minulosti. Moji rodiče se rozvedli, když mi bylo čtrnáct. Otec v té době působil jako profesor sociologie na jedné menší univerzitě. Měl poměr s jednou ze svých studentek z nejvyššího ročníku.”

„Chápu.”

„Samotný rozvod byl dost špatný. Nejhorší ale bylo poslouchat všechna ta tátova ospravedlňování, rádoby rozumná vysvětlování a takzvané důvody, proč je to pro celou rodinu tak skvělé řešení.”

Cyrus si vzpomněl, jak byl Rick znechucený, když mu Jake Tasker vysvětloval, proč opouští jejich rodinu. „Jo, já vím, co máš na mysli.”

„Táta se snažil, aby to nemusel být on, kdo mně, mému bratrovi a sestře řekne o rozvodu. Přinutil mámu, aby tu špinavou práci odvedla za něj. Já jsem za ním ale jednoho dne zašla do kanceláře a zeptala se ho, proč to dělá. Řekla jsem mu, že chceme, aby s námi zůstal.” Zaťala ruku v pěst. „Řekla jsem mu, že ho potřebujeme. Prosila jsem ho.”

Ze zabarvení jejího hlasu Cyrus poznal, jak se musela cítit poníženě. „Co se stalo?”

„Zahrnul mě spoustou takových těch keců, jak lidé dospívají a mění názory a jak má každý povinnost jít za svým vlastním štěstím. Jak lidé mají odpovědnost sami k sobě najít náplň života. Povídal, že jednoho dne to pochopím.”

A pochopilas?”

Jistě.” Eugenie se slabě usmála. „Ale nemusela jsem čekat, až dospěju, abych tomu všemu přišla na kloub Všechno, co jsem potřebovala, jsem se dozvěděla ten den v jeho kanceláři.”

„A co ses dozvěděla?”

„Že můj táta je slaboch.” Smutnýma očima se zahleděla do ohně. „Že nemá žádný smysl pro čest a věrnost a nedokáže dodržet slib ani přijmout skutečnou odpovědnost. Že se na něj nemůžu v ničem, co je důležité, spolehnout.”

Cyrus cítil, jak se z tajemných mlh jeho vzpomínek vynořují jako duchové staré, dávno pohřbené city. „To všechno ses dozvěděla?”

„Ano. V tu chvíli mě to ranilo a měla jsem vztek, ale přinutila jsem se nedat to navenek najevo. Kvůli mamince jsem se musela ovládnout. Už tak měla na hřbetě dost jiných starostí. Potřebovala mou pomoc. Nechtěla jsem jí přidělávat problémy. A pak tam taky byl bratr se sestrou. I kvůli nim jsem potřebovala být silná.”

Myslel na to, jak vyrůstala s pocitem, že se musí neustále ovládat. On sám si už od časného mládí uvědomoval, jakou má odpovědnost vůči svým prarodičům. Oni ho potřebovali. Prožili si už dost bolesti a Cyrus nemohl riskovat, že jim ještě další přidělá.

„Bylo to stejné jako s mými prarodiči,” prohodil. „Myslím, že pro některé lidi se časem stane běžné rozhodovat o různých věcech.”

Pohlédla na něj. „Víš, je to divné. Když se ale dnes ohlédnu, cítím k svému otci lítost. Je těžké pořád se zlobit na někoho, kdo je, pokud jde o skutečně důležité věci, jenom obyčejný slaboch.”

Cyrus si náhle představil živý obrázek Katy. Nádherné, křehké, slabé Katy. „Zlost je mocný cit. Dokáže rozložit a zničit. Musíš být velice opatrná, když mu podlehneš.”

„To je pravda. Ten den v jeho kanceláři jsem si slíbila, že ať v životě udělám cokoli, nikdy nebudu takový slaboch, jakým byl otec. A když se to tak vezme, stále ještě je.”

„Takže tě to posílilo.”

Usmála se. „Někteří lidé by řekli, že jsem to až přehnala.”

Jací lidé?”

„Třeba pár mých bývalých milenců, například.”

Usmívala se při těch slovech, ale pak náhle zvážněla. Jak to, že ty jseš tak silný, Cyrusi?”

„A proč si myslíš, že jsem silný?”

„Cítím to. Vyzařuješ sílu a moc, stejně jako je tomu u starého skla.”

Tichá jistota v jejím hlase mu dodávala nezvyklý pocit. Napadlo ho, že jejich rozmluva se stala náhle velice zvláštní. Nikdy ještě s žádnou ženou takhle nemluvil. Zatraceně, s nikým ještě takhle nemluvil.

„Mluvíš jako doktorka Meditation Jonesová,” zamručel. „Ona také pořád mele o těch svých aurách.”

Eugenie skrčila kolena pod bílým županem, opřela si o ně ruce a na ně položila bradu. Její oči byly jako hluboká tůň plná zlata, která se odráží ve světle ohně. „Musíš si určit svá vlastní pravidla a podle nich žít. A nesmíš uhýbat, když se ti to hodí. To ti dodává sílu.”

„Pravidla?”

„Tvoje žena tě zradila, ale byla to tvoje žena.” Eugenie na něj upřeně hleděla. „Ty máš pocit, že musíš ctít její památku, přestože ti byla nevěrná. Řídíš se svým vlastním mravním kódem. Samozřejmě se najdou lidé, kteří by to nazvali posedlostí.”

Trhl sebou. „A jak bys to nazvala ty?”

„Smysl pro čest. Příklad tvé vlastní známky síly.”

Zhluboka, dlouze se nadechl. Svíravý pocit v jeho nitru povolil. „Někteří lidé by řekli, že tvoje snaha zjistit, co se stalo Nellie Grantové, je také posedlostí.” Vyhledala jeho oči. „A jak bys to nazval ty?”

„Smysl pro odpovědnost. Věrnost. Čest. I ty se řídíš svými vlastními pravidly, ne? Těmi, které sis sama určila v den, kdy jsi přísahala, že se z tebe nestane slaboch, jakým je tvůj

otec.”

Ústa se jí roztáhla v nepatrném, chápavém úsměvu. „Nezdá se ti, že ty i já stojíme trochu stranou moderního světa?”

Přešel zpátky k pohovce a zadíval se na ni. „A nezdá se ti, že my dva toho máme mnohem víc společného, než se ti zpočátku zdálo?”

„Ano.” Pohlédla mu zpříma do očí. „Jediné, co mě v tuhle chvíli znepokojuje nejvíc, je skutečnost, že se ti nějak moc často omlouvám. Nejdřív proto, že jsem urazila tvůj profesionální postup a dnes večer kvůli poznámkám, které jsem pronesla o Katy.”

„A proč tě to znepokojuje?”

„Obávám se, že když se v nějakém vztahu jeden neustále omlouvá tomu druhému, je jasné, že situace mezi nimi není vyvážená.”

Opřel se kolenem o pohovku vedle ní a pomalu se sklonil tak, až měl její ústa natolik blízko, aby je mohl políbit. „Doufal jsem, že to slovo použiješ.”

„Omluvu?”

„Ne. Vztah.”

„Ach tak, tohle slovo.” Objala ho oběma rukama kolem krku a zlehka přejela svými ústy po jeho rtech.

Zasténal, vědom si toho, že její tichá výzva má na jeho smysly stejný efekt jako plamenomet na suché seno. Pomalu ji opřel zády o bílou pohovku a přitiskl svá ústa na

její.

Zamumlala cosi nesrozumitelného a zaryla se mu prsty do ramenou. Cítil horkost, která vyzařovala z jejich těl. Uchopil jí hlavu do dlaní a prohloubil jejich polibek. Společně sklouzli na pohovku. Jejich pád utlumila záplava polštářů. Cyrus ležel na Eugenii, jednu nohu pevně zaklíněnou mezi jejími stehny. Cítil, jak se mu její tělo poddalo a je pružné a vláčné. Vázačka u županu se uvolnila a odhalila plné křivky jejích ňader.

Zlehka se nadzvedl, jenom tolik, aby mohl přebytečný kus oděvu odstranit z cesty.

Vklouzla mu rukama pod košili a rozprostřela prsty na jeho hrudi. „To asi nebude dobrý nápad.”

„Myslel jsem, že chceš spontánnost a odvahu.” „Spontánnost a odvaha je jedna věc. Nebezpečí je věc druhá.”

„Neboj se.” Zhluboka se nadechl, když mu přejížděla prsty po kůži. „O všechno se

postarám. Mám v kapse kondom.”

„Tohle nebezpečí jsem neměla na mysli,” zašeptala. A potom ho políbila na rameno.

Cítil její zuby a jazyk. Na několik vteřin zavřel oči a snažil se ovládnout. Když měl pocit, že se mu to podařilo, sklonil hlavu a uchopil do úst bradavku jejího pravého ňadra. Jemně se zakousl.

„Cyrusi, „vydechla a prudce se napřímila na pohovce. Uchopil ji rukou kolem pasu a stáhl k sobě.

Zapotáceli se a sklouzli přes okraj pohovky na hustý koberec. Tentokrát přistála ona na něm. Rozepjala mu košili a s hladovou vášní ho začala líbat na hruď.

Pomalu, zhluboka se zasmál. „O co se to snažíš? Chceš mě sníst zaživa?” „Bojíš se?”

„Ne.” Přejížděl jí prsty po páteři až k místu, které přecházelo v pevný kulatý zadeček. Jenom se chci ujistit, že si uvědomuješ, že jsme se vystřídali.” „Mně se to líbí.” Kousla ho do krku.

Cyruse se zmocnilo vzrušení. Uvědomil si, že má župan široce rozevřený a nohy rozkročené. Nemohl od ní odtrhnout oči. Je tak hladká i plná záhybů, napadlo ho. Jemná, elegantní křivka jejích ňader, pasu i boků přímo lákala, aby je hladil.

„Jsi nádherná,” vydechl.

Celá se zklidnila. Sklopila hlavu. „Děkuju. Ty taky.” Zasmál se. „Ty si myslíš, že jsem nádherný?”

„Ano.” Její úsměv byl líný a smyslný. „Nebo, jak říkáme v muzejní branži, jsi skutečný umělecký kousek.”

„Ty mi chceš říct, že ti připomínám nějakou pěknou skleněnou vázu?”

„Ne.” Přestala se usmívat. „Skleněné vázy mívají sklon se při nárazu rozbít. Něco mi napovídá, že ty by ses nerozbil, ani kdybych na tebe tlačila sebevíc.”

Spatřil v jejích očích neskrývaný hlad. Věděl, že po něm touží.

Sáhl jí mezi stehna. Když jeho prsty zabloudily do černého sametového hnízdečka, zjistil, že v ní hoří žár. Klitoris měla ztvrdlý a citlivý. Jak po něm přejel prstem, celá se zachvěla.

„Beru to zpátky,” vydechl. „Nejsi jenom nádherná. Jsi úžasná.” Políbila ho. Je mi s tebou neuvěřitelně krásně.”

Cyrus věděl, že už se dlouho nevydrží ovládat. Rozepjal si kalhoty a ze zadní kapsy vytáhl kondom.

Když byl připravený, Eugenie jej uchopila do rukou. Cyrus měl pocit, že exploduje. Uchopil ji do náru čí a překulil na záda.

„Ano,” zašeptala. Znovu k němu vztáhla ruku. Byl to příjemný pocit.

„Bože můj,” zamumlala. „Věděla jsem, že jsi velký, ale neuvědomila jsem si… ” Zarazila se a zalapala po dechu.

Vzápětí se ocitl uvnitř jejího těla a ona zarývala nehty do jeho zad. Zvedla kolena. Stehna přitiskla k jeho bokům. Znovu jí sáhl mezi nohy, nahmatal ten malý hrbolek slasti a zlehka pod něj vsunul prst.

Pokud ho překvapilo, jak pevně ho její tělo svíralo, ještě víc ho udivilo, když zanedlouho vydala slabý, vyděšený výkřik. Potom se ale svíjela rozkoší v jeho náručí a on se nenacházel v situaci, kdy by byl schopen jediného slova, natož nějaké zvědavé otázky.

Je ti dobře?” zeptal se, když zase mohl normálně dýchat. „Hmm.” Znělo to, jako když přede kočka.

„Co to bylo předtím za výkřik?” zeptal se. „Doufám, že jsem ti neublížil?” „Ne. Jenom mě to trochu překvapilo, to je všechno. Vždycky jsem byla zvědavá, jaký je to pocit, když je to skutečné, bez vibrátoru.”

Cyruse napadlo, že on moc dobře ví, jaké to je, když člověka potřebují. Být potřebný, to znal důvěrně. Jeho prarodiče, klienti, Katy, Rick a Meredith. Všichni tito lidé ho naučili, jaký je to pocit, když vás někdo potřebuje.

Ale až do dnešního večera si neuvědomil, jaký je to pocit, když po vás někdo touží.

„Co se děje, Quinte?” Cyrus se snažil udržet sluchátko mezi levým ramenem a uchem, zatímco si mydlil tvář pěnou na holení.

Eugenie opustila jeho postel před deseti minutami a vrátila se do svého pokoje. Možná je už ve sprše, napadlo Cyruse. Kdyby nevyskočila z postele hned, jak se probudila, a nevyřítila se z jeho ložnice, možná by přišel na způsob jak ji přesvědčit, aby použila jeho sprchu.

Ale co, zítra bude také ráno.

Alespoň doufal, že nějaké zítřejší ráno vůbec nastane. Včera v noci neměli s Eugenií čas diskutovat o blízké budoucnosti.

Den byl pošmourný a zatažený, ale Cyrus se cítil tak dobře, jako by se probudil na pláži v Maui. Zadíval se na svůj odraz v zrcadle a všiml si, že se přihlouple usmívá jako blázen. Rozhodl se, že dnes si oblékne košili se zelenými a fialovými palmami. Patřila k jeho nejoblíbenějším.

„Nevzbudil jsem tě?” zeptal se Quint.

„Ne.” Cyrus zvedl žiletku.

„Říkal jsem si, jestli jsem tě nevytáhl z teplé postele.” V Quintově hlase byl patrný nádech chlípné škodolibosti. „Už jsem byl vzhůru.”

„Tak jak to jde? Děje se něco zajímavého?”

Cyrus si přiložil žiletku ke tváři. „To záleží na tom, co si představuješ pod pojmem zajímavý.”

„Ty a slečna Swiftová spolu vycházíte dobře?”

„Neplatím ti za to, abys strkal nos do mého soukromého života, Quinte.” „Já vím. Platíš mi za to, abych ho strkal do soukromého života jiných lidí.” Škádlivý tón se z Quintova hlasu zcela vytratil. „Vlastně proto volám. Kvůli tvému soukromému životu.”

Cyrus se přestal usmívat. „O co jde? Týká se to nějak tohoto případu?” „Ne. S tím to nemá co dělat.” Quint zaváhal. „Týká se to složky ZEC.” Žiletka v Cyrusově ruce se zastavila. „Víš to jistě?”

„Ano. Víš přece o těch pojistkách, které jsi mi tam před několika lety nařídil nainstalovat?” „A co se stalo?”

Jedna z nich je porušená. Když jsem dnes ráno zapnul počítač, našel jsem na té složce červený praporek.”

Cyrus velice pomalu nechal klesnout ruku s žiletkou. Složka ZEC obsahovala všechny informace o jeho otci, Zackery Ellandovi Chandlerovi II.

Před několika lety požádal Quinta, aby vymyslel systém, který by ho vždy varoval v případě, že by po něm Chandler někdy pátral.

Cyrus si nebyl jistý, jak by se asi cítil, kdyby se ocitl tváří v tvář Chandlerovi, ale jednu věc věděl jistě; nechtěl být zaskočen nepřipravený. Chtěl být upozorněn s dostatečným předstihem, aby mohl mít situaci pod kontrolou.

Ale od chvíle, co tam nainstalovali ty pojistky, se nic nepřihodilo. Chandler se ho nikdy nesnažil vyhledat.

Až teď.

Po všech těch letech bylo nepravděpodobné, že by se Z. E. Chandler II náhle rozhodl, že vyhledá svého dávno zapomenutého syna, usoudil Cyrus. Něco jiného muselo narušit pojistku v počítači.

Možná jeho otec zemřel. Cyrusovi se sevřel žaludek.

Ne, o tom by se dozvěděl z novin. Z. E. Chandler II byl přece známý, vysoce postavený politik. Cyrus si ale uvědomil, že od chvíle, co přijel na ostrov Frog Cove, vůbec neposlouchal rozhlas ani žádné zprávy.

„Cyrusi?” ozval se Quintův úzkostlivý hlas, „jsi tam?”

„Jsem tady.” Cyrus se jednou rukou opřel o umyvadlo a druhou si přidržoval sluchátko. „Řekni mi to o tom červeném praporku.”

„Tomu nebudeš věřit. Zdá se, že někdo vyslal do Second Chance Springs detektiva, aby se vyptával na tvou rodinu. Ten chlapík pracuje pro Chandlerovu soukromou advokátní kancelář.

On se na něj vyptává.

„Chandler je v pořádku?”

Jasně. Pokud vím. Co chceš, abych s tím udělal?”

„Nic.” Chandler nebyl mrtvý. On se na něj vyptával. V Second Chance Springs. Cyrus se zhluboka nadechl. Jen buď na svém místě a sleduj situaci. Pokud zjistíš něco nového, hned mí zavolej.”

„Dobře.” Quint se na chvíli odmlčel. „Zvládneš to, Cyrusi?”

„Jo. Buď v obraze. A dej mi vědět, jestli ten detektiv něco zjistí.” Cyrus zavěsil.

Ještě minutu nebo dvě sledoval svůj odraz v zrcadle a potom pomalu přiložil žiletku zpátky k tváři.

Po všech těch dlouhých letech si Zackery Elland Chandler najal někoho, aby mu vypátral jeho syna. Jeho druhého syna.

„Proč?” zeptal se Cyrus zelenookého muže v zrcadle. „A proč právě teď?”

Jestli mi tu chceš fňukat,” prohlásila Eugenie, „tak to se raději vrať zpátky do Skleněného domu. Já to zvládnu sama.”

„Já nefňukám. A pokud si myslíš, že ti dovolím, abys sama chodila do domu Rhondy Priceové, tak jsi blázen. Já jsem jenom podotkl, že je to riskantní a že musíme být opatrní.”

„Dobře, dobře. Ať je po tvém. Budeme opatrní.”

Cyrus má dnes ráno ale divnou náladu, pomyslela si Eugenie, když se postavila pod husté jedle. Sama netušila, co od něj po té včerejší noci vlastně očekává, ale to, že se choval zase jako chladný lovec, který se umí tak dobře ovládat, se jí nelíbilo.

Nicméně ve vší upřímnosti musela přiznat, že ani ona nemá nijak veselou a bezstarostnou náladu. Bylo to složité. Stejně jako ta zvláštní situace, v které se teď nacházela.

Pravdou bylo, že nevěděla, jak by se dnes ráno měla chovat nebo jak by se měla cítit. Nebylo zapotřebí vlastnit diplom z psychologie, aby si uvědomila, že když zamíchá sex do poslání, s nímž na ostrov Frog Cove přijela, přinese to jenom spoustu komplikací.

Stále se jí nechtělo věřit, že se mohla tak bezhlavě vrhnout do něčeho, co bylo očividně pomíjivým sexuálním zážitkem s mužem, který zdaleka nebyl její typ.

Eugenie si sama připomínala, že nemá ve zvyku zaplétat se do povrchních známostí. Za celé ty roky měla velice omezený počet vážných a pečlivě rozumově promyšlených vztahů. Nikdy neprožila nic, co by se dalo označit povrchním flirtem.

Na druhou stranu ještě nikdy nepotkala muže jako Cyrus. Včera v noci měla možnost nahlédnout za bariéru soběstačnosti, kterou si kolem sebe vybudoval. To nahlédnutí jí potvrdilo intuici, kterou předtím měla. Nesmírná síla, kterou z něj cítila, jí pronikala až do morku kostí.

Zadumaně přemítala, jestli má Cyrus nějaké postranní myšlenky. Koutkem oka ho studovala. Choval se jako strážce zákona z Divokého Západu. Chladný ostražitý pohled, zaťaté čelisti. Skoro čekala, kdy se vytasí se služebním odznakem.

Pochybovala, že by mu skutečnost, že spolu strávili noc, působila dnes ráno nějaké problémy. Věděla, že stejně jako ona, i Cyrus podlehl vášni. Jenomže muž, který byl zvyklý schovávat své skutečné já za zdí naučeného sebeovládání, možná vážně lituje, že někomu dovolil za tu jeho bariéru nahlédnout.

Rozhlédla se po hustých mokrých stromech, které je obklopovaly. „Víš jistě, že jdeme správnou cestou?”

„Vím.”

Zastrčila ruce hlouběji do kapes černé větrovky. Jejich plán je prostý, pomyslela si. Zaparkovat džíp v dostatečné vzdálenosti od Rhondiny chaty tak, aby si ho nikdo nevšiml, a potom pěšky kráčet lesem. Jakmile se jim ale silnice ztratila z dohledu, přestala se orientovat.

„Možná jsme si s sebou měli vzít mapu,” zalitovala. „Nepotřebujeme žádnu mapu.”

Rozhlédla se kolem sebe s narůstajícím pocitem úzkosti. Je tu všude kolem tolik stromů. Vždyť ani nevíme, kudy jít.” Jen klid. Za pár minut jsme tam.”

„Lidé se ztrácejí v lese každý rok. A někdy se taky vůbec nenajdou.”

„Nezapomínej, že tohle je ostrov.” Zatvářil se pobaveně. „A ještě k tomu malý. Terén se svažuje postupně od nejvyššího bodu k vodě. Kdyby ses ztratila, prostě jen půjdeš dolů z kopce, Dříve nebo později dojdeš k silnici.

Připadala si jako hloupá husa. „To já vím.” „Hele, jestli si to chceš rozmyslet a… ” „Já si nechci nic rozmýšlet.” „Fajn. Takže jdeme dál.”

Eugenie se rozhodla, že nejlépe udělá, když bude chvíli zticha. Věděla, že stejně by nic důvtipného neřekla.

Za malou chvíli se před nimi objevila chata. Osamělá, zchátralá chata, která místo toho, aby působila malebným dojmem venkovského stavení, vypadala ošuntěle a bezútěšně. Stejně jako její obyvatelka, pomyslela si Eugenie, když si vybavila hubenou, zoufalou Rhondu.

Cyrus se zastavil na kraji paseky.

Eugenie se postavila vedle něj a zadívala se na malou chatu. Okna byla špinavá, záclony vybledlé a potrhané a stěny z klád volaly po natření. Zbytky skalky svědčily o tom, že někdo se kdysi pokoušel starat o zahradu, ale ta snaha ho už dávno opustila.

„Včera večer jsem mluvila s Rhondou sotva minutu a půl,” pronesla Eugenie. „Ale cítila jsem vůči ní lítost.”

„Jo?” Cyrus si teď se zájmem prohlížel chatu z úkrytu pod jedlemi.

„A proč?”

„Já nevím. Měla v sobě něco zoufalého. Myslím, že byla vyděšená.” „Měla k tomu důvod. Bála se, že odhalíš její podvod.”

„Ano, ale hlavní otázkou zůstává, proč se v první řadě snažila vydávat Nelliinu práci za svou?”

Cyrus na ni pohlédl. „To je jednoduché. Rhonda je zřejmě mizerná malířka. Našla Nelliiny obrazy, zjistila, že Nellie už je nebude potřebovat, a rozhodla se je vydávat za svoje vlastní díla.”

„Možná. Když tady ale budeme jen tak stát, nic nezjistíme. Pojďme dovnitř. Pokusíme se najít zbylé dva obrázky z Nelliiny série Sklo. Ty jsi odborník. Jak to uděláme?”

„Tím nejjednodušším možným způsobem,” odpověděl pomalu Cyrus.

Vykročil první. Procházel tiše mezi stromy, až došli k zadní části chaty. Vedle dveří leželo naskládané dříví do krbu, stará nádoba na odpadky z umělé hmoty a hadice.

Cyrus vystoupil po dvou dřevěných schůdkách a zaklepal na dveře.

Eugenie se zamračila. „Snad víš, jak se dostat přes zámek, nebo ne?”

V jeho chladných očích to pobaveně zablýsklo. Vytáhl z kapsy kapesník. „Nejdřív to zkusíme jednoduchým způsobem.” Omotal kapesník kolem kliky a stiskl ji.

Eugenie s údivem pozorovala, jak se dveře otevřely. „Není zamčeno.”

„Slyšela jsi přece, co říkal zástupce šerifa Peaceful v tu noc, kdy jsme objevili starého Leonarda. Ostrov Frog Cove je něco jako maloměsto. Většina lidí si tu ani nezamyká dveře.” Cyrus nakoukl dovnitř. Je někdo doma?”

Z otevřených dveří se linulo pouze hrobové ticho. Cyrus několik vteřin čekal. Stál tam jako socha a jako by naslouchal zvukům, které nikdo jiný nemohl slyšet.

Eugenie cítila, jak v ní roste napětí. „Na co čekáš?”

„Na nic. Jenom si chci být jistý, že tu jsme sami.” Vešel do chaty.

Eugenie ho rychle následovala.

„Na nic nesahej,” upozorňoval ji Cyrus.

„Neboj, nebudu.” Rozhlédla se po miniaturní kuchyni. Stál v ní starý sporák, ještě starší lednička a značně rozpraskaný dřez. Linoleum na podlaze bylo potrhané, plné skvrn… „Má to atmosféru,” podotkla Eugenie. „Jo, značně lacinou.”

„To taky.” Eugenie na něj pohlédla v rozpacích jak postupovat dál. „Kde začneme?”

„To mi musíš říct ty. Celé to byl tvůj nápad.”

„Já ale ještě nikdy nic takového nedělala,” ohradila se.

„Držte se mě, madam, a zažijete všechna možná dobrodružství. Bylo to poprvé bez

vibrátoru, co?”

Celou ji polilo horko. Cítila, že se začíná červenat. Doufala, že tuto svou poznámku nebude chtít rozvádět.

„Myslím, že začnu v jejím ateliéru,” vyhrkla. „Každý umělec, i ten špatný, má ateliér.”

„Tak dobře. Vezmi si tohle na otevírání skříní a zásuvek.” Podal jí kapesník. „A když už jsem tady, tak se jí podívám do papírů. Zatím jsem s Daventrym moc štěstí neměl.”

Pohlédla na kapesník. „A co budeš mít ty?”

„Tohle.” Vytáhl z kapsy pár průhledných gumových rukavic. Když si je natahoval na ruce, vydávaly zvláštní praskavý zvuk.

Eugenie ho užasle pozorovala. „Proboha. Někdy mě úplně děsíš.”

„Ten pocit je vzájemný.” Prošel dveřmi, které vedly do malého obývacího pokoje.

Eugenie mu šla v patách. Jakou dokumentaci by člověk jako Rhonda mohl mít?”

„Každý si vede nějakou dokumentaci.” Cyrus se zastavil uprostřed pokoje. „Účty za telefon, kreditní karty, výpisy z banky. Tyhle papíry jsou pro moderní život stejně důležité jako jídlo a střecha nad hlavou. Bez toho se neobejdeš. A vždycky se v nich něčeho dopátráš.

„Třeba jako papíry, z nichž se dozvíš něco o původu uměleckého díla.” Přejel ji pohledem. „Přesně tak.”

Eugenie se rozhlédla po místnosti zařízené značně opotřebovaným nábytkem. U okna stál malířský stojan a vedle něj podstavec plný tub s akrylovými barvami. Na stole byly dvě sklenice od majonézy a v nich malířské štětce.

Ateliér Rhondy Priceové.

O jednu ze stěn stálo opřených několik malířských pláten. Eugenie k nim okamžitě zamířila a říkala si, jestli bude mít takové štěstí. Rychle se jimi začala probírat a okamžitě jí bylo jasné, že věci nepůjdou tak jednoduše, jak doufala. Žádný z obrazů nenesl ani náznak stopy Nelliina talentu.

„Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že Rhonda je zřejmě mizerná umělkyně. Není divu, že Fenella Weeksová prohlásila, že obraz, který jsem si koupila, vyjadřuje její nový směr.”

Cyrus si zkoumavě prohlížel obraz, jenž držela v ruce. Je to víc než nový směr.”

„Ano.” Eugenie pohlédla na uboze vyvedený abstraktní výjev vyjádřený spoustou blátivých barev a nic neříkajících tvarů. Nemělo to žádnou formu ani podstatu. Žádnou hloubku.

Jako zkušená majitelka galerie, která viděla Rhondiny předešlé práce, si Fenella musela všimnout rozdílu v technickém provedení, stejně jako nového námětu.”

„Určitě moc dobře věděla, že obrazy, které ti prodala, nemalovala Rhonda.” Cyrus otevřel zásuvku v oprýskaném stole u okna. „Možná ty dvě mají spolu úmluvu.”

Eugenie k němu udiveně vzhlédla. „Ty myslíš, že Fenella souhlasila s tím, že prodá obrazy, rozdělí si peníze s Rhondou a nebude jí dávat žádné otázky?”

„A proč ne?”

Eugenie o jeho slovech chvíli přemýšlela. „To dává smysl, ale vždyť nešlo o žádné velké peníze. Za Nelliin obraz jsem zaplatila pouhých tři sta dolarů.”

Cyrus se významně rozhlédl po sešlé chatě. „V tomhle případě je tři sta dolarů pořádný

balík.”

„To je pravda. Obzvlášť, když se Rhonda ještě ke všemu dala na drogy. Víš, Cyrusi, myslím, že bych si s Fenellou měla ještě jednou pořádně promluvit.”

„A k čemu to bude dobré? Ona zapře, že ví cokoli o tom, že ty obrazy nemalovala Rhonda. Bude hrát roli nevinné majitelky galerie, kterou podvedli. To není jako bys ji přistihla, že se snaží prodat zfalšovaného Cezanna nebo Picassa. Tohle ve skutečnosti nikoho nijak nepobouří.”

„Kromě malířčiny přítelkyně.”

Cyrus se probíral svazkem účtů za telefon, které objevil. Jenomže malířčina přítelkyně nemá žádný důkaz o tom, že obraz, který koupila v Půlnoční galerii, namaloval někdo jiný

než Rhonda. Což ber jako další příklad rady zadarmo. Buď opatrná, než začneš vznášet obvinění, které nemůžeš dokázat. Podle mé zkušenosti se lidi pak dovedou pořádně naštvat.”

„Zatraceně. Máš pravdu.” Eugenie opřela obrazy zpátky o stěnu. „Celé to je strašně skličující. Tolik otázek a žádná odpověď.”

„Tak je to vždycky na začátku každého případu,” chlácholil ji Cyrus. „A jak to vydržíš? Copak tebe to nedohání k šílenství?”

„Na to si zvykneš. Hlavní zásadou je být trpělivý. Musíš mít hodně a hodně trpělivosti.”

Eugenie si vzpomněla, co říkal o tom, jak je už celé tři dlouhé roky na stopě Hádesově číši. „Já nejsem trpělivý typ.”

Z Cyrusových očí se vytratil nepřístupný soběstačný výraz. Místo toho ho nahradil znervózňující náznak čistě mužské samolibosti. „Jo. To jsem si všiml,” prohodil.

Eugenie věděla, že naráží na její nezkrotnou vášeň, kterou projevila minulou noc. Musíš si zachovat důstojnost, napomínala se odhodlaně. Věděla, že je nutné se za každou cenu ovládnout. Musí být stejně tak chladná a vyrovnaná jako on. Úmyslně se k němu otočila zády.

Prošla krátkou chodbičkou a vstoupila do miniaturní ložnice. Její zařízení tvořila stará postel, prodřený kobereček a skříň na šaty.

Klekla si na kolena, opřela se o ruce a zkoumala prostor pod postelí. Neodhalila tam nic než kupu starých časopisů o malířství a spousty prachu.

Otřela si ruce od prachu, vstala a zamířila ke skříni. Za pomoci kapesníku otevřela dveře. Uvnitř našla několik barvou potřísněných košil a staré seprané džíny.

V zásuvkách prádelníku se ukrývalo spodní prádlo, ponožky a několik složených svetrů.

Už to chtěla celá znechucená vzdát, když ji napadlo podívat se za prádelník, kde spatřila slabý záblesk černého kovového rámu. Celým tělem jí projela vlna vzrušení.

„Cyrusi.”

Cyrus se objevil ve dveřích. „Našla jsi něco?”

Je tu obraz.” Zasunula ruku za prádelník a kapesníkem uchopila roh rámu. „Napadá mě pouze jediný důvod, proč sem Rhonda ten obraz schovala.” „Jo, je to jasné jako facka, co?” Jízlivý tón jeho hlasu ji rozzlobil. „Co tím myslíš?”

„Kdybych já chtěl schovat obraz, vybral bych si lepší úkryt. Určitě ne místo, kde by ho každý během několika minut našel.”

„Nezapomínej, že Rhonda neměla vůbec v úmyslu ho schovávat. V každém případě ne nadlouho. Chtěla ho prodat jako svou vlastní práci.” Eugenie opatrně vytáhla obraz na světlo. „Já si myslím, že ho tu poté, co ho ukradla, jenom dočasně přechovávala.”

Eugenie otočila obraz čelem k němu a Cyrus si ho zkoumavě prohlížel. „No, v jedné věci máš pravdu. I mému nezkušenému oku se zdá, že je to dílo tvé přítelkyně Nellie.”

Eugenie si zkoumavě prohlížela tři sklenky potažené emailovou barvou na zeleném pozadí. Obraz nesl známky Nelliina cítění pro světlo. „Další kousky z Daventryho sbírky.”

Cyrus se zamračil. „Ty to poznáváš?”

„Ano. Jsou z benátského skla a pocházejí z osmnáctého století. Viděla jsem je včera.” Naklonila se blíž. „Podívej, na tom obraze je Nelliin podpis. Rhonda ještě zatím neměla čas ho přemalovat.”

„Tak jo, přesvědčilas mě. Vypadá to, že si Rhonda pomohla k nejméně dvěma obrazům Nellie Grantové.”

„A třetí z téhle série visí v mém bytě. Což znamená, že nám zbývá najít už jenom jeden.” Eugenie bubnovala prsty po rámu obrazu. „Promluvím si o tom s Rhondou hned, jak ji pustí z nemocnice. Ona něco ví, Cyrusi. Jsem si tím jistá. Ale pořád se bojím, že zmizí hned, jak ji propustí.”

„Už jsem ti řekl, že jestli se nevrátí zpátky na ostrov, najdu ji.”

„Já vím, ale… “

„Ty nemáš příliš velkou důvěru v mé schopnosti, viď?”

Začervenala se. „Už jsem se ti jednou omluvila za své nevhodné poznámky týkající se tohoto tématu.”

„Nic si z toho nedělej, moje ego už si začíná zvykat na to, že je neustále cupováno na kousky.”

Stiskla zuby. „Nalijme si čistého vína, Cyrusi. Tys souhlasil s tím, že mi pomůžeš, protože jsi potřeboval, abych s tebou spolupracovala. Dal jsi mi ale velice jasně najevo, že jediná věc, na které ti doopravdy záleží, je Hádesova číše.”

Chladný záblesk uhasil pobavený výraz v jeho očích. „Uzavřeli jsme obchod.” Ta slova byla jako úlomky skla, ostrá a nebezpečná.

Eugenie se otřásla. „Promiň,” odsekla upjatě. „Neměla jsem v úmyslu naznačovat, že o tvých slovech pochybuju.” Zatraceně. Už se mu zase omlouvá.

„Chceš písemnou smlouvu?”

Tváře jí v tu chvíli už hořely. „Ne, zapomeň na to. Nechtěla jsem… K čertu s tím. Změníme téma.” „S tím souhlasím.”

Eugenie měla pocit, jako by se ocitla zahnaná do kouta. Takhle to končí, když se do situace zaplete sex, napadlo ji. Mezi ní a Cyrusem se všechno mnohem víc zkomplikovalo.

Ani se na něj nemohla zlobit tolik jako před tím, než spolu strávili noc.

Zhluboka se nadechla. Jenom mě něco napadlo. Jestliže Rhonda znala Skleněný dům tak dobře, že věděla, kde jsou tyhle obrazy uloženy, možná ví i o jiných věcech, které se týkají toho, co se tu dělo.”

„Jo.” To prosté, tiše vyslovené slovo Eugenii úplně zmrazilo. Upřela na Cyruse pohled. Její oči byly v tu chvíli ještě chladnější než okamžik předtím.

„Nic mi neříkej, budu hádat,” pronesla opatrně. „Ty myslíš na to, že by Rhonda mohla být vodítkem k Hádesově číši.”

„Ta možnost mě napadla.”

„Aha.” Nebylo divu, že byl tak ochotný pomáhat jí při pátrání po Rhondě Priceové, pomyslela si Eugenie zachmuřeně. Cesty vedoucí k jejich individuálním cílům, se znovu propletly.

Cyrus na ni pohlédl. „Zatímco si lámeš hlavu tím, jaký mám skutečný motiv, abych sledoval Rhondu Priceovou, existuje jiná věc, o které bys měla přemýšlet.” „A co je to?”

„Ber to jako ránu od boku. Co když Nellie Grantová není mrtvá? Co když žije a jede v tom s Rhondou?”

Na vteřinu měla pocit, že špatně slyšela. „O čem to pro všechno na světě mluvíš?” „Tohle je malý ostrov. Daventryho večírků se účastnili všichni umělci. Je zcela logické předpokládat, že se Nellie s Rhondou navzájem znaly.”

„To ano, ale co má být? Podle tvrzení úřadů je Nellie mrtvá.” „Její tělo se ale nenašlo.”

„To ne, ale… ” Bylo toho všeho moc najednou. Eugenie se zamyslela. „To není možné. Jestli je Nellie naživu, určitě by se mi ozvala.”

„To možná. Ale možná taky ne. Pokud se Nellie rozhodla, že chce z nějakého důvodu zmizet, mohla to své přepadnutí přes palubu sehrát. Říkala jsi přece, že to s loděmi umí,

ne?”

„Ano,” zašeptala Eugenie. „Proto jsem pochybovala, že nešťastnou náhodou spadla do moře. Myslela jsem si, že ji někdo zavraždil a narafičil to tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. Nikdy by mě ale nenapadlo, že by zmizela úmyslně. Pořád si myslím, že kdyby byla naživu, dávno už by se se mnou spojila.”

„Uvažuj se mnou. Jestliže je naživu, je možné, že pověřila Rhondu, aby prodala její obrazy, což je rychlý způsob jak získat nějaké peníze v hotovosti.”

Další otázky bez odpovědí. Eugenie si založila ruce na prsou. „Potřebujeme si s

Rhondou promluvit.”

„Já myslím,” pronesl Cyrus pomalu, „že teď bychom si oba potřebovali dát někde kávu.” „Ne, díky,” odmítla Eugenie.

„V kavárně Neon Sunset,” dodal Cyrus. Je to jediné zařízení nejvíce podobné kavárně, které tenhle ostrov má, a každý ví, že umělci rádi vysedávají v takovýchto kavárnách. I Rhonda sem určitě chodila.”

„To máš pravdu.” Eugenie ožila. „Někdo, kdo tam pracuje, by nám toho mohl o Rhondě hodně říct. To je dobrý nápad.”

„Díky, ale nemůžu za to ručit. Znám to z příručky pro detektivy, kapitola pět.”

„Z jaké příručky pro detektivy?”

„Tu nám rozdávali na kurzu, který jsem musel prodělat, abych získal licenci na soukromého detektiva.”

„Tak kurz na detektiva? Je příjemné vědět, že pracuju se skutečným profíkem,” utrousila Eugenie.

Kavárna Neon Sunset byla téměř liduprázdná. O barový pult se opírala servírka ve věku teenagerů, oblečená do trička a džin, a listovala si v časopise, na jehož titulní stránce pózovala jakási podvyživená modelka.

„Deset hodin ráno, to není právě doba, kdy se sem hrnou davy umělců,” prohodila Eugenie, když si sedala k malému stolečku. „Ti sem chodí pozdě v noci.”

„To znamená, že ta servírka bude pořádně znuděná. A nudící se lidi si rádi povídají.”

Eugenie sledovala Cyruse, jak si svléká obnošenou koženou bundu, pod níž měl svou pestrou havajskou košili, a sedá si na židli proti ní. Každý pohyb vykonával s pomalým, neuspěchaným mužským šarmem, který ji vždy zaujal.

Po celé té době, kterou s ním strávila, u něj nepozorovala žádné projevy netrpělivosti nebo nepokoje. Nebubnoval prsty po nějakém povrchu ani nepoklepával nohou, jako to často dělávala ona. Nikdy si nepohrával se lžící ani neskládal papírové ubrousky na stole do jiných tvarů. On prostě ovládal prostor, v němž pobýval, svou pouhou přítomností. Muž u vedlejšího stolu ve vestě, jakou nosí fotografové, byl vyšší a mnohem robustnější, ale místnosti dominoval Cyrus.

Jak zavedeme se servírkou řeč na Rhondu Priceovou, aby to nebylo nápadné?” zajímala se Eugenie.

Cyrus pozoroval děvče, které se k nim blížilo. „Něco mi napovídá, že to nebude žádný problém.”

Eugenie se zamračila. „A proč ne?” „Protože ses přes noc stala slavnou.”

„Dobrý den.” Mladá žena se zastavila u jejich stolu. Zadívala se na Eugenii s neskrývaným zájmem a přežvýkla. „Vy jste ta dáma, která včera skočila do vody, aby zachránila Rhondu Priceovou, viďte?”

„Hm, ano. Je to tak.” Eugenie zachytila Cyrusův pohled. Tvářil se pobaveně. Znovu stočila oči na servírku. Ta měla na tričku malou cedulku se jménem. Stálo na ní Heather. „Vy jste Rhondina přítelkyně?”

„Ani ne. Jenom ji znám. Jako každý. Často sem chodívá. Ráda předstírá, že je špičková umělkyně, ale já slyšela, jak Fenella Weeksová povídala, že nedokáže namalovat ani rovnou čáru.”

„To bych neřekla,” namítla Eugenie nevinně. „Koupila jsem si jeden z Rhondiných obrazů. Je vážně moc dobrý.”

Heather pokrčila rameny na znamení naprostého nezájmu. „Já umění moc nerozumím, víte? Jenom tu pracuju.”

„Ale jděte,” usmál se na ni Cyrus. „Myslel jsem, že i vy jste umělkyně.”

„Kdepak.” Začervenala se. „To ani náhodou. Můj táta říká, že jestli se zapletu s tou čeládkou, co tu obsluhuju, tak mi tuhle práci zatrhne.”

„On proti místním bohémům něco má?” zeptala se Eugenie.

„Ani je nezná, ale nemá o umělcích příliš velké mínění. Tvrdí, že jsou všichni líní. Že si nechtějí sehnat pořádnou práci. Říká, že jediné, co chtějí dělat, je žít na vysoké noze a pořádat večírky. Ostrov prý byl mnohem hezčím místem předtím, než tu Daventry zřídil tu uměleckou kolonii. Já si osobně myslím, že tu byla pěkná nuda.”

„A Rhonda často navštěvovala ty jejich večírky?” „No jasně. Ve Skleněném domě byla pečená vařená,” přikývla Heather. „Ona a pan Daventry spolu nějaký čas chodili. Bože, ta byla ale naštvaná, když ji nechal kvůli té umělkyni ze Seattlu. Ale to ji neodradilo, aby přestala chodit na ty jeho večírky.”

„Tak Rhonda chodila s Daventrym,” Eugenie složila ruce v klíně a zadívala se před sebe na silnici. „To dává smysl. Další zářez na Daventryho opasku.” „Jo. A taky nám tím vyvstaly nové otázky.”

„To ale jasně popírá tvou teorii, že Rhonda s Nellie byly přítelkyně. Ta servírka naznačila, že Rhonda na Nellie žárlila. Možná jí ty obrazy ukradla, aby se jí pomstila.”

„Tím si nemůžeme být jistí. Přátelství někdy vzniká na základě nezvyklých okolností.” Cyrus po ní vrhl významný pohled. „Stejně jako i jiné druhy vztahů.”

Eugenie ztuhla. Chtěl snad mluvit o nich dvou? „Myslím, že bychom si měli promluvit.”

Měl dar nepředstírat, že tomu nerozumí.

„Myslím, že bychom to neměli dělat. Něco mi napovídá, že když se o tom budeme bavit, dostaneme se do vážných potíží.”

Zmocnilo se jí zklamání. „Možná máš pravdu.” „Už jsi někdy něco takového prožívala?” „Myslíš známost?”

„Známost s mužem, který, jak jsi potom zjistila, se k tobě vůbec nehodil?” vysvětloval. „S někým jako jsem já, kdo do tvého vzorce vůbec nezapadá.”

„Ne.”

„Tím se to, myslím, vysvětluje.” Zamračila se. „Co se vysvětluje?” „Proč jsi tak nervózní.” „Já nejsem nervózní.”

„Chováš se jako kočka, která si přivřela ocas do dveří, jak říkával můj dědeček Beau.”

„Já nejsem nervózní.”

„K čertu, ty mě znervózňuješ.”

Tomu ani na vteřinu nevěřila. Nedokázala si představit Cyruse nervózního. Otočila se na sedadle a zpříma mu pohlédla do tváře.

„Teď jsi ale popřel svoje slova, že by bylo lepší, kdybychom se o tom nebavili,” namítla. „Jo, to jsem udělal.” Znělo to zachmuřeně.

Zaváhala a potom vyrazila do útoku. „A já zapadám do vzorce ženy, s kterou bys chtěl navázat vztah?”

„Ne, to naprosto ne.”

„Chápu.” Samotnou ji překvapilo, jak skličující efekt na ni jeho slova měla. Vždyť takovou odpověď mohla čekat, napadlo ji. „Fajn, v každém případě jsme na tom stejně.”

„Jo.” Náhle začal zvonit jeho mobilní telefon. Cyrus ho uchopil. „Tady Colfax.” Zamračil se. „Ricku? Kde jsi?” Nastalo krátké ticho, jak naslouchal. „Co tvoje letní brigáda? Tak dobře, zůstaň na místě. Přijedu pro tebe.”

Eugenie pohlédla na telefon, který odložil zpátky na desku. „Kdo to byl?”

„Můj synovec, Rick Tasker.” Cyrus šlápl na brzdu a zastavil.

„Právě přijel trajektem z pevniny. Říká, že chce strávit pár dní se mnou.”

Překvapená Eugenie chvíli přemýšlela. Potom pokrčila rameny. „Já proti tomu nic nemám, jestli ti to dělá starosti. V domě je spousta místa.”

„Díky, toho si vážím. Ale to není hlavní problém.”

Naklonila hlavu na stranu. „A v čem je tedy problém?” „Znám Ricka zatraceně dobře. Něco se muselo stát.”

„Co je s tvou brigádou v půjčovně videokazet?” zeptal se Cyrus. „Ten chlápek, co mě najal, říkal, že mě teď pár dní nebude potřebovat.” Rick mluvil nevzrušeným hlasem.

„Takže tys ten plán letní brigády hodil za hlavu?”

Eugenie položila dvě plechovky sody na malý chromový stolek a pohlédla na Cyruse. Téměř otcovský tón kritiky v jeho hlase ji překvapil. Mluvil spíš jako rozzlobený otec než strýc, který s ním byl spřízněný pouze krátkým manželským svazkem se sestrou jeho matky.

„Nelam si s tím hlavu. Pozítří se vracím zpátky do Portlandu. Nepřestal jsem tam pracovat.” Rick uchopil plechovku s limonádou a otevřel ji. „Takže ti nevadí, když zůstanu?”

„Jasně že nevadí. Ale dohodli jsme se, že tohle léto budeš pracovat. Měl jsi přece v plánu koupit si knihy, až půjdeš na podzim na univerzitu, už jsi zapomněl?” „Nezapomněl.” Rick se napil limonády.

Eugenie se posadila na polstrovanou pohovku a usrkla z plechovky s minerálkou, kterou si předtím otevřela. Pozorovala Cyruse s Rickem jak spolu hovoří. Nikdy předtím neměla lepší možnost nahlédnout do Cyrusova soukromého života jako v tuto chvíli. Uvědomila si, jak je vyhladovělá po každičkém, i sebemenším poznání.

Po fyzické stránce měli tito dva muži málo společného. Na první pohled bylo vidět, že nejsou v pokrevním příbuzenském svazku. Rick byl vedle Cyruse ztělesněním mladého, moderního malom ěstského aristokrata, dobře vychovaného, skvěle oblečeného a pohledného.

Jeho hubená mladistvá postava brzy doroste do štíhlé atletické postavy, která bude jednoho dne vypadat úžasně v elegantním obleku a hedvábné kravatě. Zuby neměly daleko k dokonalosti. Světle hnědé vlasy měl zastřižené a bylo vidět, že je upravoval holič v luxusním kadeřnickém salonu. Každému bylo jasné, že tenhle mladík má v genech BMW, drahé značky oblečení, tenis a prvotřídní školy.

Rick měl dáno do vínku projít životem ve vestě, která mu bude vždycky dobře padnout, pomyslela si Eugenie. Byla si víc než jistá, že peníze na školní skripta a knihy, které bude na podzim potřebovat, nebudou působit tak velký problém. Jejich řeč o brigádě měla spíš co dělat se zásadami, a ne nějakou finanční tísní. Cyrus po Rickovi chtěl, aby si sám přispěl na vlastní vzdělání.

Eugenii nefascinoval pouze propastný rozdíl mezi Cyrusem a Rickem, ale ty drobnosti které měli společné. Byly přesvědčivým důkazem o vzájemném vztahu mezi těmi dvěma.

Rickův nenucený uvolněný posed v křesle byl téměř totožný s Cyrusovým. Podpatky drahých bot měl opřené o zábradlí naprosto stejným způsobem, jakým si o ně Cyrus opíral svoje nohy v mokasínech. Rick dokonce držel i plechovku s limonádou stejným způsobem, jako to dělával Cyrus, když ledabyle svíral prsty její okraj. „Ví máma, že jsi tady na ostrově se mnou?” zeptal se Cyrus.

„Jo.” Rick pomalu přejel pohledem vody Puget Soundu se zasmušilým výrazem příznačným pro ty, kdo stojí na prahu dospělosti. „Jasně.”

„Ricku… “

„Nechal jsem jí vzkaz, oukej?”

„Vzkaz.” Cyrus se napil z plechovky. „Myslím, že vzkaz nestačí. Jdi jí zavolat a řekni,

kde jsi.”

Po Rickově tváři přeběhl zlostný vzdorovitý výraz. Beze slova odporu ale vstal a zamířil do domu.

Cyrus počkal, dokud Rick nebyl z doslechu, a pak pohlédl na Eugenii. „Omlouvám se za ten výstup.”

„To je v pořádku.”

„Na podzim chce jít na univerzitu. Ještě se nerozhodl, co bude vlastně studovat za

obor.”

„Takové rozhodnutí se nemá uspěchat.”

Cyrus se zamračil. „Nesmí to odkládat příliš dlouho. Musí se na něco zaměřit.” „Vždyť je mu teprve osmnáct, Cyrusi. Má ještě spoustu času, než se vydá na dráhu nějaké kariéry.”

„Myslím, že by se měl zajímat o počítače. Tenhle obor má budoucnost a bude v něm dost pracovních příležitostí.” „Někde ano, ale ne všude.”

„Dneska je situace jiná, než kdy jsem byl v jeho věku. Tenkrát člověk mohl sehnat práci, pokud měl kuráž a odhodlání. Dneska to nestačí. Musí mít i nějaké technické znalosti.”

Eugenie se pro sebe usmála. „Připomínáš mi moji babičku, která mi něco podobného kdysi říkala.”

Cyrus po ní vrhl zamračený pohled. Potom se jeho ústa zkřivila v trpkém úsměvu. „Má to snad být zdvořilý způsob jak mi naznačit, že mluvím jako starý strejc?”

Eugenie si vzpomněla na vášnivé milování, díky němuž byla většinu noci vzhůru. „No, ve skutečnosti jsi na starého strejce moc velký čipera.”

Povytáhl obočí. „Čipera?”

„Pokud mě napadne výstižnější slovo, dám ti vědět.”

„Buď tak hodná.” Cyrus znovu upil z plechovky a opřel se hlavou o pohovku. „Tak si říkám, co se ve skutečnosti stalo s tou jeho brigádou.”

Rick vyšel na verandu. V obličeji měl zatvrzelý výraz. „Máma s tebou chce mluvit, Cyrusi.”

„Myslel jsem si to.” Cyrus si zhluboka povzdechl, sundal nohy ze zábradlí, vstal a zamířil dovnitř.

Rick se posadil a vrhl na Eugenii rychlý varovný pohled. „Zbláznil se?”

„Ty ho znáš líp než já.”

„Někdy je těžké říct, co si Cyrus myslí.”

Eugenie se usmála. „Já vím. Neřekla bych ale, že je šílený.”

„Ale nijak ho nenadchlo, když jsem se tak znenadání objevil na jeho prahu.”

„Dělá si starosti kvůli tvé letní brigádě.”

„To není žádný problém.” Rick sevřel plechovku pevně v prstech. „Ta práce mi neuteče. Čeká na mě, až se tam pozítří vrátím.”

Eugenie nic neřekla. Seděli s Rickem chvíli mlčky. Po nějaké době se objevil Cyrus. Ve tváři měl zachmuřený výraz.

„Myslím, Ricku, že bychom si měli promluvit.”

Eugenie pohlédla na Ricka a viděla, že celý ztuhl. Rychle vstala. „Určitě mě omluvíte, musím ještě zajít do sklepa. Mám tam nějakou práci.”

Ani Cyrus, ani Rick jí nevěnovali pozornost, když zmizela uvnitř domu. Zavřela za sebou prosklené dveře a dobře si uvědomovala, jak tíživé ticho se rozhostilo za jejími zády na verandě.

Právě když začala sestupovat po schodech do sklepení, rozdrnčel se telefon. Po třetím zazvonění jej zvedla.

„Haló?”

„Rád bych mluvil s Cyrusem Colfaxem,” oznámil jí stroze mužský hlas. Je tam někde?”

„Ano.” Eugenie zaváhala a pohlédla prosklenými dveřmi na verandu. Viděla, že Cyrus s Rickem jsou zabraní do vzrušeného rozhovoru. „Právě je poněkud zaneprázdněný. Můžu mu nechat vzkaz?”

„Raději ho vyrušte. Tohle je důležité. Bude chtít slyšet, co mu chci sdělit.”

Eugenie se u telefonu zamračila. „A kdo mám říct, že volá?” „Vyřiďte, že volá Quint Yates.”

„Tak okamžik.” Vyslovila tu omluvu strohým odměřeným hlasem, který používala v případech, když volal někdo z prodejců. „Hned jsem zpátky.”

Eugenie odložila sluchátko a zamířila zpátky ke skleněným dveřím. Pozorovala, jak Rick divoce mává rukou, v níž držel plechovku s limonádou. Tvář měl celou plnou vzteku a bolesti.

Cyrus seděl odevzdaně v křesle, nohy zapřené o zábradlí. Opatrně otevřela dveře.

„Já ti povím, jak jsem na to přišel.” Rickův hlas nabýval na intenzitě narůstajícím vztekem. „Slyšel jsem, jak máma mluvila po telefonu s tátou. Hádali se jako vždycky o peníze. Slyšel jsem, jak mu říkala, že moc dobře ví, že tys ho přinutil jít na mou maturitní oslavu. Žes mu musel něčím pohrozit, nebo tak něco. Je to pravda?”

Eugenie otevřela dveře ještě víc. „Promiň, ale máš telefon.”

Cyrus si jí nevšímal. „Tvůj táta měl trochu zmatky v diáři. Já mu pouze zavolal a připomněl mu datum tvé maturity. To je všechno.” „Máma říkala něco jiného.”

„Maminka ale neslyšela rozhovor, který jsem s tvým otcem po telefonu vedl.” Eugenie učinila druhý pokus. „Cyrusi, máš telefon.”

„Táta přišel na mou maturitní oslavu jenom proto, žes ho k tomu donutil,” vypálil Rick nemilosrdně. „Tak to přiznej. On tam vůbec nechtěl jít. Nedivím se, že chtěl hned odjet. Jak se ti podařilo ho přinutit, aby tam letěl na jeden den až z L. A.?”

„Nech to plavat, Ricku.”

Rickovy oči se matně zaleskly. Zuřivě zamrkal. „Chtěl jsem jenom vědět, čím jsi přinutil tátu, aby tam přišel. Jakou hrozbu jsi použil? Řekni mi to. Chci znát pravdu, zatraceně. To toho po tobě chci tolik?”

„O čem jsme s tvým tátou mluvili, to je naše čistě soukromá věc,” zavrtěl Cyrus nevzrušeně hlavou.

„Ale kdepak. Týká se to přece mě.”

Eugenie si odkašlala. „Já o tobě nic nevím, Ricku, ale mám-li být upřímná, tak bych někomu jako je Cyrus zaplatila pořádný balík peněz a nedávala mu žádné otázky, kdyby mi slíbil, že přinutí mého tátu přijít na moji maturitní oslavu. A zaplatila bych mu dvojnásob, kdyby vymyslel, jak dostat tátu na maturitní oslavu mého bratra a sestry.”

Rick sebou v křesle trhl a otočil se k ní. Ve tváři byl zarudlý, v očích ostražitý výraz.

„Cože?”

„Můj táta nepřišel na moji maturitní oslavu, protože šel se svou novou manželkou na lekci pro nastávající matky. Po telefonu mi sdělil, že podruhé si už chtěl vychutnat otcovské zkušenosti do poslední kapky.”

„Do háje,” pronesl Rick, očividně zaskočený.

„Na maturitní oslavu mého bratra zase nepřišel proto, že prý musel doručit nějaké listiny na sociologický seminář o nových směrech v americké rodině. A oslavu maturity sestry prošvihl z toho důvodu, že tentýž den měl narozeniny jeho nový syn.”

Rick na ni mlčky zíral.

Eugenie se otočila k Cyrusovi. „Máš tam ten telefon. Volá nějaký Quint Yates.” „Dobře. To je jenom denní hlášení.” Cyrus vstal.

„Co je to za otce, když ho musí nutit, aby šel na maturitní oslavu svého vlastního syna?” položil Rick otázku víceméně do prázdna.

„Kdo ví?” odpověděla Eugenie. „Možná člověk, který sám měl špatného otce. Alespoň tak se to vysvětluje. Nedostatečnou péči, které se mu v dětství dostalo, prý předává dál, nebo tak nějak.”

Rick se zamračil. Jestliže měl ale kluk špatného tátu, měl by přece naopak dbát na to, aby se sám v budoucnu choval ke svému dítěti líp.”

Na Eugenii udělala jeho slova dojem. „To máš pravdu. Bohužel každý to většinou nevidí tak jasně jako ty.” Odmlčela se. „A někdy jsou lidi prostě jenom příliš velcí slaboši, než aby na tom dokázali něco změnit. Nechtějí raději nést žádnou zodpovědnost.”

Ve dveřích se objevil Cyrus. „Vy dva jste měli aspoň nějakého otce. Já toho svého ani nepoznal.”

Vešel do domu a tiše za sebou zavřel dveře. Eugenie na něj užasle hleděla, neschopná slova. Rick byl stejně tak překvapený. „Co tím myslíš?” zeptala se konečně Eugenie.

Rick se nervózně zavrtěl. „Maminka mi kdysi povídala, že Cyrusův otec se vypařil ještě před jeho narozením. Jeho rodiče se ani nevzali. Nic víc nevím. Cyrus o tom nikdy nemluvil.”

Eugenie se svezla na pohovku a sáhla po plechovce se sodou. Chvíli jenom tak seděla a dívala se ven z okna.

„Tomu se říká dávat věcem jasnou perspektivu, nemám pravdu?” pronesla po chvíli. „Jo,” ušklíbl se Rick. „Cyrus zná způsob jak na to.”

Cyrus se zastavil na prvním schodišti a podíval se na hodinky. Osvětlený ciferník sděloval, že je deset minut po jedné hodině ranní. V domě bylo ticho od půl jedenácté, kdy tři jeho obyvatelé zmizeli v soukromí svých pokojů.

Cyrus chvíli ležel na posteli a zíral do stropu. Myslel na to, že Eugenie odešla spát, aniž by mu naznačila, jakou má náladu. Dokonce ani nebyl schopen říct, jestli chtěla, aby za ní přišel do jejího pokoje.

Předešlou noc o něj stála. Dala mu to jasně najevo. Cyrus ale také věděl, že Eugenie se nechce zaplést s mužem, který nesplňoval její představu o vhodném partnerovi. On byl ten, jehož pohnutkám plně nevěřila. Muž, který dokázal, že se přestávala ovládat.

Ano, teď, když o tom přemýšlel, bylo mu jasné, proč se mu dnes večer vyhýbala.

A jako vrchol všeho měl na něj Rick zlost a Zackery Elland Chandler si najal soukromého detektiva.

A aby toho nebylo dost, měl obavy, že není o nic blíž k nalezení Hádesovy číše, než když poprvé přijel na ostrov.

Sečteno a podtrženo, neměl svůj nejlepší den.

S postupující nocí narůstal jeho tísnivý pocit. Když se konečně smířil se skutečností, že už neusne, natáhl si kalhoty a modrou košili s ananasy a rozhodl se něco podniknout. Třeba zkontrolovat zámky u dveří.

Bosý sešel po skleněném schodišti a přitom naslouchal zvukům noci. Baterku, kterou měl s sebou, ani nepotřeboval. Měsíční paprsky svítily dovnitř okny, která vedla na záliv. Na podlaze tvořily bezbarvá jezera a mihotaly se na lesklém zrcadlovém povrchu.

Dole přešel po chladných dlaždičkách ke vchodovým dveřím. Na zámku u dveří byl nastavený bezpečnostní kód.

Otočil se a začal procházet pokoji ponořenými do stínu. Postupně kontroloval všechna okna i dveře.

Právě byl v jednom z předních pokojů a kontroloval francouzské okno vedle zrcadlového krbu, když za zády zaslechl nepatrný zvuk. Věděl, že je to Eugenie. Nějakou chvíli už tam byla. Otočil se a viděl ji tam stát zalitou měsíčním světlem.

„Cyrusi?” Jednou rukou si přidržovala límec županu pod bradou. „Měla jsem pocit, že tě slyším na chodbě. Stalo se něco?”

„Ne. Jenom prohlížím zámky. Musela jsi být vzhůru, jestliže jsi mě slyšela vycházet z pokoje.”

„Nemohla jsem usnout.”

„Myslíš na Nellie?”

„Ne.” V očích měla záhadný výraz. Byly zahalené do stínu a hluboké. „Myslela jsem na

tebe.”

Tak to je dobré, pomyslel si Cyrus. To, že myslela na něj, jí nedalo spát. To bylo velice povzbudivé znamení. „A na cos myslela?”

„Říkala jsem si, jak to asi probíhalo, když jsi svého otce konečně vypátral.”

Mohlo ho napadnout, že se na to zeptá. Byl ale příliš zaměstnaný úvahami, jestli za ním přišla dolů proto, aby ho pozvala do postele. Kam se poděla jeho schopnost odhalovat stopy? Možná by se měl vrátit do pokoje a znovu si přečíst kapitolu třináct z příručky pro detektivy.

Přistoupil k dalším francouzským dveřím a zkontroloval zámek. „Proč si myslíš, že jsem se ho snažil vypátrat?” zeptal se.

„Povězme, že by mě nenapadlo, že bys ho nehledal. Určitě jsi toužil dostat odpověď na svoje otázky. Vyřídit si účty.”

Stál a díval se francouzským oknem ven. „Myslím, že by se dalo říct, že v mé detektivní praxi to byl první případ pátrání po pohřešované osobě. Začal jsem ho hledat pár měsíců potom, co zemřel můj dědeček s babičkou. Bylo mi o dva roky víc, než je teď Rickovi. Tenkrát jsem vůbec nevěděl, jak na to. Nějakou dobu mi to trvalo. Rok a půl.”

„Ale nakonec jsi ho našel?”

„Bydlí v Jižní Kalifornii. Býval právníkem v jedné velké firmě. Je ženatý. Dvě děti. Obě vychodily soukromou školu. Obě se staly právníky stejně jako jejich otec.”

„Chápu.”

Je členem golfového klubu s hvězdným obsazením. Jeho rodina má peníze a manželka jich má ještě víc. A tak se dal na politiku.” „Znám jeho jméno?” „Zackery Elland Chandler.” Eugenie tiše hvízdla. „Ten kongresman?”

„Jo. V současné době se uchází o křeslo do senátu. Od začátku své kariéry zakládal kampaň na podpoře starodávného modelu rodiny a na tom, že každý jedinec musí nést osobní zodpovědnost.

„No nazdar.”

„To je ale ironie, co?”

„A ty ses mu sám představil?” zeptala se.

„To by nemělo smysl. On sám mě nikdy nehledal, takže jsem si řekl, že by asi neměl radost, kdybych se objevil na prahu dveří jeho domova.”

„Z toho, co jsem se dočetla, Chandler má velký zájem na svém znovuzvolení.”

„Jo.”

„Ty bys mohl pro jeho politickou kariéru znamenat pořádnou překážku. Už vidím ten titulek: Odvrhnutý syn kandidáta konzervativní strany pořádá tiskovou konferenci.”

„Nemyslím si, že bych pořádal nějakou tiskovou konferenci.”

„To jistě ne,” připustila. „No nic, aspoň víš, kdo je. Není úplnou záhadou.”

Cyrus pozoroval stromy za oknem, jejichž větve se k sobě nakláněly a bránily měsíčnímu svitu, aby pronikal do místnosti. „Stejně v tom zbývá ještě hodně záhadného.”

„Co máš na mysli?”

„Dnes jsem zjistil, že Chandler poslal do mého rodiště soukromého detektiva. Myslím, že se mě snaží najít.”

Eugenie chvíli mlčela. „A ty chceš, aby tě našel?” zeptala se nakonec.

„Nevím. Zřejmě nemám na výběr. Skutečná otázka zní, proč mě hledá až teď, po tolika

letech?”

„Napadá tě něco?”

„Přemýšlel jsem o tom. Jedna věc se nabízí.” „A jaká?” zeptala se Eugenie tiše.

„Muselo se stát něco, na základě čeho se bojí, že bych mohl ohrozit jeho politickou budoucnost. Možná se mě snaží najít proto, aby se se mnou raději dohodl, než aby to

nečekaně vyšlo najevo.” Jak dohodl? Co tím myslíš?”

„Možná mi nabídne peníze, abych popřel náš příbuzenský vztah. Neexistuje žádný písemný doklad, který by nás dva spojoval. Matka neuvedla jeho jméno v mém rodném listě. Zemřela, aniž by to prozradila mým prarodičům nebo komukoli jinému.”

„Existují přece genetické testy,” namítla Eugenie.

Cyrus se trpce usmál. „Možná mi chce zaplatit za to, abych je nepodstupoval.” „To jsou čistě jen tvoje spekulace, Cyrusi. Třeba to není tak, jak si myslíš. Třeba tě tvůj otec hledá, protože tě chce poznat.”

„Kdyby mě chtěl poznat, začal by po mně pátrat už dávno. Teď pro to má nějaký důvod. A já se musím dozvědět jaký.” „Dobře, tomu rozumím. Co kdybychom si zatím šli lehnout?” Otočil se k ní čelem. „Cože?”

Usmála se a natáhla k němu ruku. Je pozdě. Pojďme nahoru. Potřebuješ se vyspat a já

taky.”

Cítil, jak se mu do těla vrátilo teplo. Vytlačilo chlad, který se mu předtím usadil hluboko v nitru. „Mluvíme tady o jedné posteli nebo o dvou?”

„O jedné.”

Vykročil k ní, vědom si erekce, která mu mocně tlačila na zip kalhot. „Tvoje nebo moje?” Zasmála se tichým, přívětivým smíchem, který ho zalil jako roj jisker. „Můžeš mě překvapit,” prohodila.

„Já už myslel, že o to nestojíš.” Celé tělo mu zalila vlna prudkého vzrušení. Popadl ji do náruče a odnášel si ji z pokoje ven.

Vystupoval s ní po elegantním schodišti a Eugenie se znovu usmála. „Mám pocit, že jsem podobnou scénku viděla kdysi v nějakém filmu.”

„Vážně? A měl ten chlapík stejně dobrý styl jako já?”

V rozzářených očích jí plápolala smyslná alchymie ženského očekávání. Pohladila ho po pestré košili.

„Ani z poloviny,” zavrkala.

Eugenie se probudila za svítání. Cyrus seděl na kraji její postele. První věc, kterou spatřila, když otevřela oči, byla ošklivá jizva na jeho rameni. Cítila ji pod prsty, když se milovali, ale teď ji poprvé viděla na vlastní oči. Předešlého rána, když odcházela z jeho postele, ji měl zakrytou přikrývkou.

„Cyrusi.” Nadzvedla se, opřela o loket a velmi jemně mu přejela prsty po staré ráně. „Sem tě střelil Damien March, viď?”

„O tom taky víš?”

„Ano. Tahle informace byla mezi ostatními, které na tebe Sally Warrenová vyšťárala.”

Chytil ji za ruku, otočil ji dlaní vzhůru a políbil na zápěstí. „Říkal jsem ti, že jsem měl kdysi dost nepříjemnou zkušenost se zbraní.”

„Nepříjemnou? Muselo to být nesmírně bolestivé.”

Ušklíbl se. „A vůbec to není sexy. Měl bych nosit košili i do postele.”

„Nebuď směšný.” Posadila se a zkřížila nohy pod přikrývkou. „Kdybych já měla takovou jizvu jako ty, vadilo by ti se na ni dívat?”

Zatvářil se udiveně. „Samozřejmě že ne.”

„Takže víš, jaký mám pocit, když se dívám na tvou jizvu,” pronesla netrpělivě. „Vadí mi ale, když si uvědomím, jak to muselo bolet. Teď poprvé vidím, jak velké to bylo zranění. Je zázrak, žes zůstal naživu.”

Rysy v obličeji se mu uvolnily. „To je dobrý. Už je to dávno pryč.”

„Vždyť jsou to teprve tři roky.”

Usmál se. Jen se uklidni, jsem v pořádku.”

„On tě střelil do zad, Cyrusi. Nejenže se tě pokusil zabít, ale ten parchant to udělal tím

nejodpornějším a nejzbabělejším způsobem na světě.” „Pšt.” Cyrus jí položil prst na ústa. „Vzbudíš Ricka.”

„Ale… “

Odtáhl prst z jejích úst a začal ji líbat tak dlouho, dokud nepadla zpátky do polštářů. Lehl si k ní a jemně ji zatlačil do lůžkovin. Tíha jeho pevného teplého těla v ní vyvolávala příjemné mrazení po celé páteři až k palcům u nohou.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že nikdy nepřipustím, abys mě ovládal pomocí sexu?” zamumlala.

„Jo.” Vzal její obličej do dlaní. Oči mu ve světle procitajícího dne zářily. „Změnilas názor?”

„To ani ne.” Vjela mu prsty do vlasů. „Přemýšlela jsem ale, jestli bys to nechtěl zkusit ještě jednou?”

Tiše se zasmál hlubokým smyslným smíchem, který ji celou zalil jako teplý med. Jak říkával můj dědeček Beau, pokud napoprvé neuspěješ… ” „Zkusíš to znovu?”

Zašklebil se. „To zní, jako bys mého dědečka znala osobně.” Jen jsem střílela od boku. Už jsem ti povídala, že mám skvělou intuici.” „To si vzpomínám.” Vyhlédl z okna. „Přestože chovám k dědečkovi hlubokou úctu, myslím, že bylo dobře odložit další pokus na dnešní noc.” S očividnou lítostí se od ní odtáhl a vstal.

Pozorovala ho, jak zvedá havajskou košili z podlahy, kde ležela celou noc. Široká ramena se mu vlnila, když si ji oblékal.

Měla zvláštní pocit, že ho má v ložnici. Nemohla z něj spustit oči, když si natahoval kalhoty. To tiché důvěrné mužství, které z něj vyzařovalo, úplně uchvátilo všechny její smysly.

„Vracíš se do svého pokoje kvůli Rickovi, viď?” zeptala se.

Je mi jasné, že zjistil, že my dva spolu spíme, a to je v pořádku.” Cyrus zvedl mokasíny. „Já ale chci, aby věděl, že existuje něco jako diskrétnost a přirozená zdvořilost. Muž by neměl ukazovat svou milenku před osmnáctiletým dítětem.”

Usmála se. „Tohle tě taky učil dědeček Beau?”

„Na tohle jsem přišel sám.” Zamířil ke dveřím.

„Cyrusi?”

Otočil se a vyčkával.

„Já jen pokud jde o to osmnáctileté dítě,” pronesla pomalu.

Výraz ve tváři mu zvážněl. „Ani mi to nepřipomínej. Budu muset najít nějaký způsob jak urovnat tu dnešní rozmíšku, kterou jsme s Rickem měli. Jenom nevím, jak to udělám.” „Zkus mu dát najevo, že už ho nepovažuješ za dítě.”

Cyrus se na ni dlouhou chvíli upřeně díval. „Ty si myslíš, že v tom spočívá jádro problému?”

„Mám dojem, že mu děláš druhého otce tak dlouho, že sis neuvědomil, že už jsi svůj úkol splnil.”

„Můj úkol?”

„Udělal jsi z něho muže. Myslím, že chce, aby se s ním tak zacházelo.”

Cyrus chvíli mlčel a potom přikývl. „Asi máš pravdu. Možná už mě nepotřebuje.”

Tón jeho hlasu zněl v tu chvíli tak ublíženě, že se zamračila. „Zřejmě už nepotřebuje, abys ho chránil, nebo mu ukazoval, jak být mužem. Ale jsem přesvědčená, že existuje něco jiného, co by si od tebe přál mnohem víc. A bude to vyžadovat po zbytek svého života.”

„A co je to?”

„Tvůj respekt.”

Cyrus na ni dlouhou chvíli jenom hleděl. „Oukej. Pochopil jsem. Uvidíme se u snídaně.”

Eugenie stála u okna v Půlnoční galerii a oběma rukama opatrně svírala skleněnou sošku jasně žluté, červené a tyrkysové barvy. Světlo probleskovalo jejími smyslnými křivkami.

„Nádhera,” opakovala stále dokola, spíš sama pro sebe než k Fenelle, která stála za pultem a pozorovala ji.

„Půvabná věcička, viďte? Nazval ji Slunce.” Eugenie na ni pohlédla. „Nějaký místní umělec?”

„Ano. Jacob Houston. Zmiňovala jsem se vám o něm, když jste tady tuhle byla. Má dům i dílnu na Creek Road.”

Eugenie přenesla sošku k pultu a opatrně ji na něj postavila. „Vezmu si ji, prosím.” Fenella přikývla. „Vystavíte ji v Leabrookově muzeu?”

„Ne. Tahle přijde do mé soukromé sbírky. Myslím ale, že ji vystavím letos na podzim v Leabrookově muzeu na výroční výstavě současného sklářského umění.”

Fenella rozevřela doširoka oči. „Na výstavě nazvané Broušené hrany?”

„Přesně tam.” Eugenie otevřela peněženku a vytáhla kreditní kartu. „Ráda bych se podívala i na ostatní Houstonovy kousky.”

„Vás to zaujalo, viďte?”

„Moc.” Eugenie jí podala kreditní kartu.

Jacob bude nadšený. „Fenella zatím namarkovala cenu na pokladně.”

„Ráda bych si s ním popovídala.” Eugenie pozorovala Fenellu, jak opatrně balí skleněnou sošku do několika vrstev hnědého tuhého balicího papíru. „Můžete mi poradit, jak bych se dostala do jeho dílny?”

„Creek Road je vzdálené asi míli od našeho města. Až uvidíte ceduli, zabočte doleva. Jacobův dům je přibližně půl míle odtamtud. Ale ať vás nezaskočí. Je to velice temperamentní člověk. Vyletí při sebemenší provokaci. Kromě okamžiků kdy pracuje se sklem. V těch chvílích je chladný jako ledový čaj v parném letním dni.”

„Díky za radu.” Eugenie uchopila balíček do ruky.

„Líbí se vám ve Skleněném domě?”

„Moc. Je odtud fantastický výhled.”

„Slyšela jsem.”

Eugenie se na ni překvapeně podívala. „Vy jste tam nikdy nebyla?”

„Adam Daventry si zval na večírky jenom umělce.” Ve Fenelliných očích se objevil znechucený výraz. „Byl jimi posedlý. Stejně jako potřebou obklopovat se jimi, spát s nimi, pozorovat je při práci.”

„Chápu.” Buď diplomat, připomínala si Eugenie. Před očima se jí náhle vybavil obrázek temné galerie plné uměleckých děl, která vytvořily Daventryho bývalé milenky. „Něco jsem zaslechla. Zdá se, že měl, ehm, hodně přítelkyň.”

„Ten se vyspal skoro s každou umělkyní na ostrově, a taky s několika muži.”

Eugenii napadlo, že tohle je skvělá příležitost ověřit si to, co jí vyprávěla Heather o Rhondě Priceové. „Spal taky s tou umělkyní, která malovala obrázek, co jsem tuhle u vás koupila?”

„Chudák hloupá Rhonda, s ní to netrvalo dlouho,” pronesla Fenella bezbarvým tónem. „Daventry usoudil, že nemá opravdový talent. A on chtěl spát pouze s talentovanými ženami.”

Jestliže to, co říkáte, je pravda, musel to být cvok, ne?” pronesla Eugenie tiše. „Vždyť nepoznal, jaké neuvěřitelné schopnosti v Rhondě dřímou?”

Ve Fenelliných očích se objevil zděšený výraz. Ten v vzápětí vystřídal krátký záblesk

něčeho, co by se dalo nazvat vztekem. Rychle ho ale potlačila. „Ano, máte pravdu.”

„Připadá mi, že Daventry byl poněkud nemocný.” Fenella stiskla rty. „No, už není mezi námi. Ráda bych věděla, jak dlouho to bude správcům Daventryho majetku trvat, než se jim podaří prodat Skleněný dům. Pochybuju, že by o nemovitost, jako je tahle, byl veliký zájem.”

„Myslím, že ne.” Eugenie přešla ke dveřím a otevřela je. Je to moc drahé na údržbu.”

Vyšla na chodník. Překvapilo ji, jaký pocit úlevy ji zalil, jakmile se ocitla z galerie venku. Přestože měly hodně společného, necítila k Fenelle nic vřelého. Eugenii napadlo, že tam je spíš hodně zlosti. A něco z ní bylo namířeno směrem k Daventrymu. Bylo jasné, že Fenelly se nesmírně dotklo, že ji nikdy nepozval na žádný ze svých pověstných večírků.

Eugenie pohlédla k molu a všimla si, že k němu přirazil malý soukromý trajekt. Pět automobilů a hrstka cestujících se právě připravovali k vylodění. První vlna ranních turistů se chystala vkročit na ostrov.

Přešla ulici pod transparentem s nápisem Daventryho festival uměleckých děl a zamířila k místu, kde nechala zaparkovanou svou toyotu. Otevřela dvířka a posadila se za volant. Sošku Jacoba Houstona položila s velikou opatrností na sedadlo vedle sebe.

Právě se chystala otočit klíčkem v zapalování, když ji ovanul prudký závan větru, jak kolem ní projelo nějaké auto. Ztuhla, když za volantem spatřila ženu s důvěrně známými blond vlasy.

Rhonda Priceová se vrátila na ostrov.

Tak tohle je ten profesionální postup, kterým se pyšnila bezpečnostní agentura Colfax. Rhonda Priceová přece měla být ještě v nemocnici. Nastartovala vůz, připravená vydat se za Rhondou.

Čekala, až dojede na konec ulice a zabočí na Island Way Drive. Potom se odlepila od chodníku a sledovala ji ve vzdálenosti, o které byla přesvědčená, že je dostatečně bezpečná. Nebyl důvod jet za ní příliš blízko. Bylo jasné, že Rhonda míří ke své malé chatě.

Tohle byla skvělá příležitost, kdy jí mohla položit pár otázek týkajících se Nelliina obrazu ze série Sklo.

O dvacet minut později už ujížděla po úzké, rozbité silnici, která končila víceméně přede dveřmi Rhondina obydlí.

Její malé auto bylo zaparkované před vchodem. Kufr byl otevřený.

Eugenie zastavila vedle Rhondina auta, vystoupila a zamířila ke dveřím. Byly pootevřené.

Zastavila se na prvním schodě a nakoukla do malé místnůstky za nimi. Zvuk hlučně otevíraných zásuvek, vycházející z ložnice, jí napověděl, že Rhonda Priceová překotně balí věci.

Eugenie zaklepala. Když se jí nedostalo žádné odpovědi, vešla do domu. Přistoupila ke dveřím do ložnice.

Rhonda byla uvnitř a bezhlavě házela oblečení do dvou odřených kufrů. „To odjíždíte tak brzy?” zeptala se Eugenie zdvořile.

Rhonda vyděšeně vykřikla a otočila se. V očích měla nepředstíranou hrůzu. Tu vzápětí, když spatřila Eugenii, vystřídal vztek.

„Vy?”

„Ano, já.” Eugenie se opřela jedním ramenem o rám dveří a založila si ruce na prsou. „Já jsem ta, která za vámi skočila do vody.”

„Jestli ode mě očekáváte, že vám budu děkovat, tak jste se přepočítala.” Rhonda se otočila zpátky k prádelníku a vytáhla další zásuvku. „Nemám čas vyjadřovat vám svou nehynoucí vděčnost. Musím chytit příští trajekt.”

„A proč?”

„Proč?” Rhonda vytáhla ze zásuvky pár svetříků. „Protože se mě někdo tuhle v noci

pokusil zabít, proto. A já tu nemíním čekat, až se o to pokusí znovu, ať to byl kdokoli.” „Vy si myslíte, že vás někdo do té vody strčil?”

„Já bych to nazvala silnějším slovem, než strčil.” Dotkla se obvazu na hlavě. Je mi fuk, co si kdo myslí. Já tam nespadla a po cestě se neuhodila nešťastnou náhodou do hlavy, až jsem ztratila vědomí. Někdo mě předtím udeřil.”

Eugenie zpozorněla. „Zahlédla jste někoho?”

Jenom vás.”

„Já přísahám, že jsem vás neuhodila.”

Rhonda po ní vrhla znechucený pohled. „To je mi jasné. Neskákala byste potom za mnou do vody, kdybyste chtěla, abych se utopila. Ale vím jistě že to, co se mi stalo, nebyla náhoda.”

Eugenie si vzpomněla na kroky, které tu noc zaslechla. „Pamatujete si vůbec něco?” „Ne. Doktor v nemocnici v Bellinghamu mi říkal něco o tom, že je běžné, když si člověk nepamatuje události, které se staly pár posledních minut před zraněním hlavy.” „Kdo by vás mohl chtít zabít?”

„To nevím.” Rhonda přistoupila ke skříni a začala strhávat z ramínek košile. „A protože nemůžu dokázat, že se o to někdo pokusil, udělám moudrou věc a na nějakou dobu odtud zmizím.”

„Stejně jako zmizela Nellie Grantová?”

Rhonda se k ní prudce otočila, v ruce pomačkané košile, a vykulila na ni oči. „Nellie Grantová nezmizela. Ona je mrtvá.”

„To se říká. A vy jste vydávala nejméně jeden její obraz za svůj, nemám pravdu?” „To je lež. „Rhondin pohled zalétl k prádelníku.

„V umění se vyznám, to už jste zapomněla?” pronesla Eugenie tiše. „Poznám styl i techniku jednotlivých umělců. Viděla jsem Nelliinu práci. A doma nad krbem mi visí jeden její obraz ze série Sklo.”

„Takže u vás skončil,” zamumlala Rhonda.

„O čem to mluvíte?”

„O ničem.” Rhonda pokrčila svým vyhublým ramenem. „Nemůžete vůbec nic dokázat.” „To je sporné. Nechám to ale plavat, když mi řeknete, proč jste vzala její obrazy.” „Já vám neřeknu vůbec nic.”

„Ale jděte, Rhondo, něco mi dlužíte za to, že jsem vás vytáhla z vody.”

Rhonda zaváhala a potom si povzdechla. „Ale co. Když mě Daventry odkopl, neopomněl mě upozornit, jak je moje nástupkyně úžasně talentovaná. A tak když oba dva odešli, rozhodla jsem se, že si pomůžu k těm úžasným uměleckým dílům.”

„A proč?”

Rhonda po ní vrhla ublížený pohled. „Obvyklý důvod. Potřebovala jsem peníze.”

„A jak jste se dostala do Skleněného domu? Leonard Hastings ho měl přece hlídat.”

„Leonard byl starý. Byl tak hluchý, že by neslyšel, ani kdyby přímo kolem něj projel nákladní vlak. A kromě toho musel taky někdy spát, ne? Přišla jsem v noci. Vyznala jsem se tam, protože jsem v tom domě nějakou dobu bydlela. A znala jsem bezpečnostní kódy ke dveřím.”

Eugenie cítila, jak další dílek skládanky zapadl na své místo. „Vy jste tam chodila přes

sklep, viďte?”

Rhonda se zatvářila překvapeně a potom přikývla. „Ano.” „Kdy jste si přišla do domu pro ty obrazy?”

„Nějakou dobu mi to trvalo, než jsem sebrala odvahu. Když jsem se ale doslechla, že přijeli lidi ze Seattlu a budou bydlet ve Skleněném domě, věděla jsem, že musím jednat rychle.” Rhonda uhnula pohledem. „Přišla jsem tam několik nocí předtím, než jste přijeli

vy.”

„Bylo to tu noc, kdy zemřel Leonard Hastings na infarkt?”

Jak to mám vědět?” Rhonda pokrčila rameny. „Já ho vůbec neviděla. Možná byl mrtvý,

když jsem procházela sklepem, ale přísahám, že jsem ho neviděla.”

„Víte to jistě?”

„Samozřejmě. Bylo by těžké nevšimnout si mrtvého těla.

Popadla jsem dva obrazy, které jsem tu noc v ateliéru našla, a utekla.”

„Ale vrátila jste se tam, viďte?“zeptala se Eugenie pomalu. „V tu noc, kdy jsme s Cyrusem přijeli na ostrov.”

Rhonda se ušklíbla. „Ale jo, ano. Chtěla jsem to ještě jednou zkusit. Už jsem vám říkala, že poprvé jsem tam našla jenom dva obrazy ze série. A já věděla, že jsou celkem čtyři. Když mi Fenella řekla, že si myslí, že by ten obraz mohla prodat za tři sta dolarů, rozhodla jsem se, že stojí za riziko vrátit se zpátky do domu a pokusit se ty dva zbývající obrazy

najít.”

„Přestože už jsme tam byli my dva s Cyrusem?”

Je to velký dům. Jak už jsem vám povídala, vyznám se tam. Myslela jsem si, že to zvládnu. Ale zrovna, když jsem otevřela dveře na schodišti vedoucím do sklepa, zaslechla jsem, jak křičíte nahoře z balkonu. Tak jsem rychle vypadla.”

Eugenie stiskla rty. „Ano, tím se mi pár věcí vysvětluje. Jak jste se dozvěděla, že existují čtyři obrazy ze série nazvané Sklo?”

„Daventry o nich řekl mému příteli.” Rhondina tvář se zkřivila nelibostí. „Adam byl na svou nejnovější malou umělkyni hrozně pyšný, víte? Říkal, že si od ní nechal namalovat aspoň svoje sklo, když nemá žádné děti, které by portrétovala. Říkal, že jeho sbírka skla bude dědictví, které po něm zbyde.”

„A jak se ten váš přítel jmenuje?”

Rhonda zavrtěla hlavou. „Do toho vám nic není. Nechci ho do ničeho zatahovat.” Jen bych si s ním chtěla promluvit, Rhondo. Prosím.”

„Na to zapomeňte. Nerada bych ho dostala do nějakých potíží.” Rhonda nastrkala košile do kufru. „Trajekt za chvíli odplouvá. Musím odtud vypadnout.” „Povězte mi něco o Nellie Grantové.” „Nemám vám co říct.” „Žárlila jste na ni.”

„Dlouho ne.” Rhonda zkřivila ústa. „Pokud jde o mě, ona byla jenom další z jeho obětí. Daventry se považoval za znalce umělců. Rád je objevoval, stejně tak jako rád nacházel nové kousky skla do své sbírky. Když z nich vysál všechno, co potřeboval, tak je odkopl.”

„Já vím.”

Rhonda se k ní otočila, „Vy jste znala Adama Daventryho?” „Krátce. Mezi námi byl čistě obchodní vztah, rozhodně nic osobního.” Eugenie se odmlčela a potom dodala: „Já jsem Nellie seznámila s Daventrym.” „To jste jí moc neposloužila, co?”

„To tedy ne.” Eugenie se nadechla. „A teď je pryč a já Potřebuju vědět, co se jí stalo.”

„Na mě se nedívejte.” Rhonda zvedla kufry z postele a postavila je na zem. „Pokud já vím, přepadla přes palubu lodi, když se vracela na ostrov. Když jste ale byla taková její důvěrná přítelkyně, dám vám ještě jeden obraz z té série, který jsem našla. Teď už mi stejně k ničemu nebude.”

Eugenie pozorovala, jak Rhonda přistupuje k prádelníku a sahá za něj. „Nemáte ponětí, Rhondo, kdo vás tuhle večer mohl udeřit?”

„Ne.” Rhonda vytáhla obraz a opřela ho o stěnu. „Ale došla jsem k závěru, že to mohlo mít něco společného s tím, co se stalo ve Skleněném domě v tu noc, kdy Daventry zemřel. A já s tím nechci nic mít.”

„Vy jste byla na tom posledním večírku?”

Jistě. Všichni tam byli. Každý z toho jeho spolku malých naivních umělců. Všichni jsme doufali, že si nás všimne některý z těch Daventryho zatracených znalců umění, víte? Byli jsme pořádní hlupáci.”

Eugenie pomalu zvedla obraz. „Co se tu noc stalo?”

„Adam Daventry spadl ze schodů a zlomil si vaz.” „Ano, to vím. Byla to nehoda.”

„Myslíte?” Rhonda se chopila kufrů. „Nepřekvapilo by mě, kdyby mu někdo k tomu pádu pomohl.”

„A proč by ho někdo chtěl zabít?”

„To je špatná otázka, slečno Swiftová. Správná otázka zní, proč by ho někdo nechtěl zabít?” Rhonda zamířila s kufry ke dveřím ložnice.

Eugenie šla chodbou za ní. „Vy si myslíte, že se vás někdo pokusil zabít, protože jste tu noc ve Skleněném domě viděla něco, co jste neměla?”

„Možná.” V obývacím pokoji Rhonda postavila kufry na zem a do papírové krabice začala házet barvy a štětce.

„Ty večírky ve Skleněném domě byly pořádně divoké. Bylo snadné tam uprostřed zábavy vklouznout, strčit Adama ze schodů a potom odejít, aniž by si toho někdo všiml.”

„A čím si myslíte, že jste pro vraha nebezpečná?”

Rhonda po ní vrhla opovržlivý pohled. „Kdybych to věděla, byla bych schopná zjistit, kdo mi rozbil hlavu a hodil mě tuhle v noci do vody.” Uchopila krabici s barvami a štětci a nesla ji ven k autu.

Eugenie přistoupila ke dveřím a pozorovala Rhondu, jak ukládá krabici do otevřeného kufru auta.

„Ráda bych, abyste si s někým promluvila,” prohodila Eugenie, když se Rhonda vracela pro kufry a procházela kolem ní. Je to soukromý detektiv. Má detektivní agenturu. Může vám pomoct.”

„Na to zapomeňte.” Rhonda vlekla kufry přes předsíň. „Nebudu s nikým mluvit. Chci odtud vypadnout.”

Eugenie otevřela kabelku a vytáhla svou navštívenku. „Podívejte, kdybyste se rozmyslela, zavolejte mi do Skleněného domu. Já zařídím, aby vám můj přítel pomohl.”

Rhonda přimhouřila oči. „Není váš přítel ten chlapík, který s vámi bydlí ve Skleněném domě? Ten hromotluk, co nosí ty křiklavé havajské košile?”

„No, ano. To je on. Ale být vámi, já bych ho neposuzovala podle jeho záliby v pestrobarevných košilích. Je majitelem skutečně úspěšné detektivní agentury. Vážně.”

Rhondina ústa se zkřivila v ironickém úsměvu. „Neuražte se, ale myslím, že vaši nabídku nepřijmu.”

Přibouchla víko kufru, vklouzla za volant a otočila klíčkem v zapalování. Bez jediného odhlédnutí vyrazila po silnici od chaty.

Eugenie ji s pocitem zklamání pozorovala, dokud nezmizela za zatáčkou. Potom zamířila ke své toyotě a otevřela dvířka. Oparně zasunula Nelliin obraz za přední sedadlo.

V okamžiku, kdy se chystala nastartovat, si všimla balíčku, který nechala ležet na předním sedadle vedle sebe. Na jeho tvaru bylo něco podivného.

Byl plochý.

Eugenie pomalu natáhla ruku, aby ho zvedla. Žaludek se jí svíral nevolností, když uvnitř balicího papíru slyšela zlověstný zvuk střepů.

Někdo rozbil umělecké dílo Jacoba Houstona a nechal tam vzkaz. Byl napsaný velkými tiskacími písmeny na kusu papíru, který byl vytržený z malířského skicáře.

Vzkaz byl prostý a jasný:

Nechte ji být! Opusťte ostrov, dokud ještě můžete.

Ve chvíli, kdy spatřil Eugenii, jak stojí na příjezdové cestě k Rhondině chatě a v rukách drží něco, co vypadalo jako velký zmačkaný papírový pytlík, Cyrus věděl, že se přihodilo něco velice nepříjemného.

Jako tomu bylo pokaždé, pokud šlo o Eugenii, jeho nejhorší obavy se potvrdily.

Když zaslechla zvuk jeho motoru, vzhlédla, ve tváři hluboce zarmoucený výraz.

„Zatraceně.” Zastavil a otevřel dvířka u auta. „Co tady děláš?”

„To bych se ráda zeptala tebe. Rhonda Priceová se vrátila na ostrov.”

„Já vím. Právě jsem ji minul. Ujížděla šílenou rychlostí zpátky k městu.”

Eugenie přimhouřila oči. Jak to, žes nevěděl, že ji propustili z nemocnice?”

„Asi před dvaceti minutami mi volal Quint.” Cyrus přejel pohledem balíček v jejích rukou a vykročil k ní. „Říkal, že odešla z nemocnice dnes ráno.”

„Neuraz se, ale bylo by fajn, kdyby tě ti tví detektivní ohaři informovali trochu s předstihem. Měla jsem velké štěstí, že jsem ji zahlédla, jak vyjíždí z trajektu. Stačilo pár minut a minula bych ji.”

„Rhonda se vůbec neobtěžovala odhlásit se z nemocnice. Jednoduše prošla vrátnicí. Nějakou chvíli si nikdo nevšiml, že zmizela. Než to Quint zjistil, byla už na trajektu.”

Eugenie zvedla obočí. „Kolik platíš svým lidem, Cyrusi?”

„Zřejmě až moc.” Nemělo smysl jí říkat, že málem rozsekal Quinta na tisíc malých kousků, když se dozvěděl o Rhondině neplánovaném odjezdu. Málokdy se přestal ovládat, pokud šlo o jeho zaměstnance. Skutečnost, že k tomu dnes ráno málem došlo, svědčila o tom, že neměl situaci pevně ve svých rukou.

Eugenie se zamračila. Jak jsi věděl, kde mě hledat?”

„Logická úvaha, má drahá slečno Swiftová. Když jsem se doslechl, že Rhonda má namířeno sem, dal jsem si to dohromady se skutečností, že jsi jela nakupovat. A dostal jsem něco, co by se dalo nazvat boží vnuknutí.”

„To nechápu.”

„Řekněme, že vzhledem k mému štěstí bylo nemožné, abyste si vy dvě ve městě nepřeběhly přes cestu. A také mi bylo jasné, že jakmile zahlédneš Rhondu, budeš s ní chtít mluvit. Když jsem viděl, že ani jedno z vašich aut není zaparkované na Waterfront Street, jel jsem se podívat sem, co se děje.”

Přikývla. „To zní logicky.”

„Taky si myslím, A teď mi řekni, k čemu tady vlastně došlo.”

„No, kromě jiného, jsem se dozvěděla, že Rhonda byla tím vetřelcem, kdo se tu naši první noc potuloval po Skleněném domě.”

„Sakra.” Cyrus se rozhodl, že si nebude všímat chladného povýšeného tónu jejího hlasu. Měla na to právo. „Víš to jistě?”

„Přiznala se k tomu. Říkala, že to bylo podruhé od Daventryho smrti, co se takhle vplížila do domu. Hledala Nelliiny obrazy ze série Sklo. Ví, že jsou celkem čtyři. Zatím má

dva.”

Cyrus o jejích slovech chvíli přemýšlel. „Takže teď víme o třech ze čtyř.” „Správně. Jeden visí v mém bytě, jeden jsem koupila v Půlnoční galerii a jeden mi Rhonda právě dala.” „Proč ti dala ten třetí?”

Eugenie se ušklíbla. „Myslím, že došla k závěru, že cokoli má spojitost se Skleněným domem, jí nosí smůlu.”

„Možná má pravdu. Říkala ještě něco zajímavého?”

„Myslí si, že Daventryho smrt nemusela být nešťastná náhoda. Je přesvědčená, že ji

někdo udeřil do hlavy a shodil do vody, protože tu noc ve Skleněném domě, kdy Daventry zemřel, zahlédla něco, co neměla.”

„Chápu. A nevzpomíná si, co by mohlo být to, co neměla vidět?”

Eugenie po něm vrhla rozladěný pohled. „No, nevzpomíná.”

„Jinými slovy, ona upředla svou vlastní malou teorii, kterou si vysvětluje, proč spadla v přístavu do vody. A proto je na útěku, je to tak? Bojí se, že ji někdo chce zabít.”

Eugenie si tiše povzdechla. „Zní to trochu nepravděpodobně, co?”

„Zní to přímo neuroticky.” Opřel se zády o nárazník auta a založil si ruce na prsou. Je to stejně nepravděpodobně jako to, že Nellie Grantová byla kvůli něčemu zavražděná.”

Eugenie na něj udiveně pohlédla. „Mluvíš nějak vážně. Nevykládej mi, že začínáš věřit mé teorii o tom, jak Nellie zemřela.”

„Řekněme, že na základě podivných okolností celého tohoto případu musím být připravený na všechno. Bylo by zajímavé vědět, kam teď Rhonda jela a co chce dělat.”

Eugenie se přehnaně sladce usmála. „Myslíš, že tentokrát se detektivní agentuře Colfax podaří vydat se včas po stopě Rhondy Priceové?”

„To bych jim radil, protože jinak najmu tebe a celou tou záležitostí tě pověřím.” Pohlédl na balíček, který držela v ruce. „Co je to? Něco z galerie Fenelly Weeksové?”

„Ano, je. Nebo vlastně bylo. Je to korunovační klenot mojí ranní detektivní akce.” Obrátila balíček v ruce. Střepy skla zacinkaly.

„Ty už jsi to rozbila?”

„Měla jsem pomocníka. Leželo to na předním sedadle mého auta. Někdo to rozbil, zatímco jsem byla uvnitř. Ať to udělal kdokoli, byl natolik laskavý, že mi nechal vzkaz, v němž mi to všechno vysvětluje.”

Eugenie mu podala list papíru vytrženého ze skicáře.

Cyrus si přečetl vzkaz a celý strnul. „Do háje.”

„Výstižně řečeno. Tak co z toho usuzuješ, šerloku?”

„Nic dobrého, to je víc než jisté.” Podíval se na ni. „Ale ať to znamená cokoli, je to osobní.”

Eugenie povytáhla obočí. „To jsem taky zjistila. Ten vzkaz ležel na předním sedadle mého auta.”

„Takhle to nemyslím. Píše se v něm nechte ji být. Ten, kdo to psal, tě jenom nevaruje, abys odjela z ostrova. Snaží se chránit Rhondu.”

„Ano, to vidím.” Tázavě na něj pohlédla přimhouřenýma očima. „Proč říkáš on?”

„Mohla by to být žena,” připustil Cyrus. „Ale o tom pochybuju. Vypadá to na mužské písmo. A naznačuje to nějaký vztah. Quint říkal, že v nemocnici Rhondu nikdo nenavštívil, ale dvakrát volal nějaký muž, aby se informoval na její stav.”

Eugenie se zamračila. „Zmiňovala se o nějakém příteli. Říkala, že Daventry mu pověděl o sérii obrazů Nellie Grantové nazvané Sklo. Proto Rhonda ví, že jsou čtyři.”

„Prozradila ti jeho jméno?”

„Ne. Říkala, že ho do toho nechce zatahovat.”

„Nějaký umělec?”

„Ano, myslím, že ano.” Eugenie prstem poklepala na balíček ve své ruce. „Ten vzkaz je napsaný na papíru, který je vytržený z malířského skicáře.” Oba se podívali na vzkaz.

„Takže umělec,” pronesl Cyrus zamyšleně. „Zřejmě někdo místní. Někdo, kdo musel být ve městě, viděl trajekt připlouvat a jel za vámi dvěma až sem.”

Eugenie potěžkala balíček rozbitého skla. „Ať je to, kdo chce, hodně mi dluží. Zničil mi mého Jacoba Houstona.”

„Kdo je to Jacob Houston?” zeptal se Cyrus se zájmem.

„To je umělec, který tu sošku vyrobil. Když ještě byla soškou. Fenella Weeksová se o něm zmiňovala, pamatuješ?” „Matně. Pracuje se sklem?”

„Ano. Je velmi dobrý. Ještě než odjedu z ostrova, chtěla bych vidět jeho další práce. Ráda bych některé z nich vystavila v Leabrookově muzeu na výstavě nazvané Broušené hrany, která se bude konat na podzim. Houston má neuvěřitelný smysl pro intuici a organický design. Používá mistrovskou techniku. Způsob, jakým nanáší barvy na sklo, je fenomenální…” Zarazila se. „Já tě nudím, Cyrusi, viď?”

„Promiň. Je mi to vidět na očích?”

„Myslím, že ano.”

Pokrčil rameny. „To se někdy stává. Raději bych si promluvil s tím chlápkem, co napsal tenhle vzkaz.”

„A jak ho chceš najít?”

„Musel ve městě čekat na trajekt.”

Zamračila se. „Vážně? Aha, já vím, co máš na mysli. On musel být ve městě, zatímco já byla ve Fenellině galerii.”

„Jo.”

„Frog Cove je malé město.” Výraz v její tváři ožil vzrušením. Jestliže Rhonda udržuje s někým blízký vztah, někdo odtud o tom musí něco vědět.”

„Jo.”

„Mělo by být jednoduché zjistit, o koho jde.”

„Přesně tak.” Cyrus se usmál. „A protože je to tak jednoduché, myslím, že to zvládnu. Pojedu do města a zjistím to jméno.” „Pojedu s tebou.”

Musel se obrnit trpělivostí. „Zdá se, že bude lepší, když to vyřídím sám.” „A jaký by v tom byl rozdíl, kdybych jela s tebou?”

„Nemusel by v tom být vůbec žádný rozdíl. Ale raději to udělám sám. Mám takový pocit, že to bude méně nápadné.”

„To je nesmysl.” Otevřela dvířka svého auta, vklouzla za volant a zase dvířka přibouchla. „Pojedu za tebou.”

„Jasně.” Chytil se za střechu toyoty. „To je skutečně moc chytré. Oba pojedeme do města a začneme se vyptávat na Rhondu Priceovou a jejího přítele. Myslíš, že to nebude nikomu podezřelé?”

„Já umím být chytrá.”

„Zapomeň na to, Eugenie. Nech to na mně. Dnes už jsi toho udělala víc než dost. Jestli se budeš motat kolem tak, jak jsi to udělala dnes ráno, může se stát, že všechnu práci úplně zmaříš dřív, než stačíme zjistit něco užitečného. Teď to nech na mně. Nezapomínej, že je to moje práce.”

„Ty se bojíš, že když se tu začnu příliš vyptávat na Nellie, pokazím ti vyhlídky, že najdeš Hádesovu číši, viď?”

Sevřel prsty kov střechy tak silně, až se sám divil, že do ní neudělal díry. „Tvůj nedostatek důvěry ve mě není předzvěstí dobrých pracovních vztahů mezi námi.”

„Podle mého názoru jsou naše pracovní vztahy dobré.” Prudkým rozzlobeným pohybem otočila klíčkem v zapalování. „Já moc dobře vím, o co ti jde, a moc dobře vím, jak na tom s tebou jsem.”

„Totéž můžu říct já o tobě. Nejsem tu jediný, kdo má nějaké zvláštní poslání.” V očích se jí zlověstně zablýsklo. „Co tím myslíš?”

„Tím myslím, že jsi ochotná se mnou spát, přestože mi nevěříš. A já bych rád věděl proč.”

„Proč ty… ” Zarazila se. Vztek jí nedovoloval dokončit větu. „Neopovažuj se mi tu naznačovat, že s tebou spím, protože si myslím, že tě tím přiměju k… k lepší spolupráci.”

Sevřel střechu auta ještě pevněji, jako by ho tím chtěl přišpendlit na místo pouhou silou svých svalů. „Tak proč se mnou sakra spíš?”

Obdařila ho velice nebezpečným úsměvem. „Já myslela, že tuhle otázku už sis dávno uspokojivě zodpověděl. To tys přišel s teorií, že jsem tebou sexuálně posedlá, na to už jsi

zapomněl?”

„Ta teorie se mi pořád líbí, ale je v ní pár trhlin.”

„Skvělá úvaha. Řekněte mi, pane Holmesi, jakpak jste dospěl k tak oslnivému závěru?”

Přimhouřil oči. „Já prostě nechápu, jak můžeš spát s mužem, kterému nevěříš, přestože jím jsi sexuálně posedlá.”

„Ale kdepak, můj drahý Holmesi, pochopils to špatně.” Zařadila zpátečku. „Mohla bych se zmýlit a vyspat se s mužem, kterému nevěřím. Takové chyby se může dopustit každá žena.”

„Vážně?”

„To bych řekla. Ale co vím jistě, je, že bych s ním nedosáhla orgasmu.” Prudce sešlápla plyn. Motor toyoty se rozeřval. Cyrus rychle pustil střechu a ustoupil dozadu. Jinak mu totiž hrozilo nebezpečí, že mu vyhodí rameno z kloubu.

„Snaž se, abych nevypadal ještě hůř, než vypadám, Quinte.” Cyrus mluvil do telefonu, zatímco ujížděl po úzké točité asfaltové silnici zpátky do města. Musím ti říct, že zatím detektivní agentura Colfax neudělala na slečnu Swiftovou žádný zázračný dojem.”

„Neboj se, tu Priceovou najdeme. Stredley už je na cestě do Seattlu.”

„Škoda že nemáme v Seattlu ještě otevřenou kancelář.”

„To se dá zařídit i v Portlandu, Cyrusi. Nedělej si s tím žádné starosti.”

„Dej mi vědět hned, jak ji vystopuješ.”

„Spolehni se.” Quint se odmlčel. „Promiň za ten úlet dneska ráno.” „Na to zapomeň. Jen dbej na to, aby se to už neopakovalo.”

„Nebude.”

Cyrus zaváhal. Je něco nového ve věci složka ZEC?”

„Chandlerův detektiv včera odjel ze Second Chance Springs. Zdá se, že je na cestě zpátky do L. A. V tuhle chvíli už ví, že Jessica Colfaxová měla před třiceti pěti lety dítě. Netrvalo mu to dlouho, než tě vyčmuchal.”

„Přemýšlel jsem o tom,” pronesl Cyrus. „Existuje pouze jediný logický důvod, proč se Chandler tak znenadání rozhodl mě po tak dlouhé době hledat. On se totiž začal bát, že bych mohl nějakým způsobem ohrozit jeho volební vyhlídky.”

„A co ho přimělo k závěru, že bys ho mohl po všech těch letech ohrozit?”

„Možná ho někdo vydírá.”

Na druhém konci linky se rozhostilo krátké tíživé ticho.

Jediný, kdo by ho mohl vydírat, jsi ty. A oba dva zatraceně dobře víme, že tys to neudělal.”

„Možná že někdo jiný odhalil pravdu a rozhodl se tu informaci využít,” navrhl Cyrus. „Možná. Ale není to pravděpodobné. Víš, nepřipadá mi, že bys měl doopravdickou dovolenou, šéfe.”

„A jak jsi na to přišel? Já se tu mám báječně. Připomeň mi, že ti mám poslat pohlednici.” Cyrus položil sluchátko.

Mohla bych se dopustit té chyby, že bych se vyspala s mužem, kterému bych nedůvěřovala. Ale co vím jistě, je, že bych s ním nedosáhla orgasmu.

Cyrus se snažil rozluštit spletitou logiku v Eugeniině záhadném prohlášení. Ta snaha se ukázala jako bezvýsledná. Jediný závěr, ke kterému dospěl, byl, že Eugenie mu aspoň do určité míry důvěřuje. Až do doby, dokud nenajde Hádesovu číši.

S tím se dá žít, napadlo ho. Aspoň nějakou dobu.

Ještě se mu hlavou honily Eugeniiny myšlenkové pochody, když dorazil do městečka. Snažil se soustředit na to, aby našel místo k zaparkování. To nebylo těžké.

Zajel k chodníku před kavárnou Neon Sunset a ledabyle se vysoukal z auta. Letmý pohled do přístavu mu napověděl, že trajekt s Rhondou Priceovou na palubě, už opustil ostrov. Na obzoru viděl bílé čáry zpěněné mořské vody.

Otočil se a zamířil ke kavárně. Mladá servírka s vlasy svázanými do ohonu právě

obsluhovala dva turisty. Vzpomněl si, že se jmenuje Heather. Usmála se na něj, když si sedal za pult.

„V minutce jsem u vás,” zavolala zvesela.

Trpělivě čekal, až bude volná, aby si mohl objednat.

„Já si to pamatuju. Obyčejný kafe, viďte?” zeptala se, když se vrátila za pult.

„Správně. Nemusím mít takový ty různý espresa s mlíkem.” Stočil oči k průhledné plastikové kopuli, pod níž byla naskládaná kupa koblížků. „Ty koblihy jsou čerstvé?”

Nakrčila nos. „Jakžtakž.”

„Tak já jednu zkusím.”

„Oukej.” Nadzvedla plastikový poklop. „Vezměte si.”

„Díky.”

Vůbec neměl chuť na koblihu, ale už před dávnými lety se naučil, že z nějakého nepochopitelného důvodu jsou lidé mnohem ochotnější si s vámi povídat, pokud něco přežvykujete. Vybral si jednu koblihu a zakousl se do ní.

„Kde máte přítelkyni?” zeptala se Heather nenucené, když mu nalévala kávu. „Mám pocit, že jsem ji před chvílí zahlédla.”

„Šla nakupovat. Musí se ale vrátit zpátky do Skleněného domu. Mám tu na návštěvě synovce.”

Celá se rozzářila. „Není to snad ten pohledný chlapec, který vystoupil včera odpoledne z trajektu?”

Cyrus se usmál, pusu plnou koblihy. „Vám neujde nikdo, kdo přijede trajektem viďte?” „To víte, že ne.”

„A viděla jste Rhondu Priceovou dnes ráno?”

„No jasně. Ale posledním trajektem zase hned odjela.”

„Nezdržela se tu dlouho, viďte?”

„To tedy ne.” Heather před něj postavila šálek s kávou. Je to smutné.” „A co je na tom smutného?”

„No, on tady byl, víte? Viděl ji, jak sjíždí z lodi, a mával na ni a všechno, ale když projížděla kolem, nepodařilo se mu upoutat její pozornost. A teď už je zase pryč.” „Někdo tu na ni čekal?”

Jacob Houston. Ten umělec, co dělá se sklem, víte? Je mi ho svým způsobem líto. Jemu na ní vážně moc záleží, ale ona ho má jenom za přítele. Na první pohled je vidět, jak ho to vnitřně ničí.”

Cyrus si pomyslel, že jsou dny, kdy mu informace skáčou samy do náruče. Přemýšlel, jestlipak Jacoba Houstona napadlo, že zničil svůj vlastní umělecký výtvor.

A také si říkal, jestli Houstonova touha chránit Rhondu Priceovou ho nevedla k tomu, že strčil Adama Daventryho ze schodů.

Bylo to stejně pravděpodobné jako druhý scénář, který nedávno vymyslel. A ten spočíval v tom, že Nellie Grantová předstírala svou vlastní smrt, aby mohla zmizet, protože zavraždila Daventryho.

Zdá se, že v případě, který měl být posuzován jako nešťastná náhoda, se náhle vyskytlo nějak moc podezřelých z vraždy, pomyslel si Cyrus.

Eugenie ještě zuřila, když vešla do zrcadlové atriové haly. Cyrus ji dráždil, ale na sebe měla vztek. Ta zmínka o orgasmu z ní vypadla, ani nevěděla jak. Jak jen mohla říct takovou věc?

Napadlo ji, jaký má na ni Cyrus zvláštní a nepředvídatelný vliv. V budoucnu bude muset být mnohem opatrnější.

„Ricku?” Zastavila se pod schodištěm. „Kde jsi?”

„Tady nahoře.” Jeho hlas přicházel z druhého poschodí. „Cyrus už se vrátil?” „Ne. Zastavil se ve městě.” Eugenie postavila tašku s nákupem na zem a začala vystupovat po schodech. V druhém poschodí se otočila a vydala po balkonu za zvukem

Rickova hlasu. „Koupila jsem suroviny na mexické fazolové sendviče. Máš je rád?” Jasně. A vzalas taky čipsy a salsu?”

„To víš, že ano.” Ve dveřích knihovny se zastavila. „Co děláš?” „Pomáhám Cyrusovi.”

Rick seděl na zemi, nohy zkřížené do tureckého sedu, před masivním šuplíkem se složkami. Byl zabrán do jejich prohlížení. Na podlaze vedle něj ležel zápisník a tužka. „A jak Cyrusovi pomáháš?”

Rick k ní zvedl oči. „Probírám se tady těmi složkami a dělám zápisky, co v nich je. Říkal, že mu tím ušetřím spoustu času.”

„Chápu.” Vešla do dlouhého pokoje. „Takže ty děláš přehled toho, co je ve složkách?” „Dalo by se to tak nazvat. Cyrus mi dal seznam položek, které mám vyhledat.” „On je vážně rozhodnutý najít tu Hádesovu číši, viď?”

„Děláš si srandu? Po tom, co se stalo před třemi roky, by udělal cokoli, jen aby ji našel. A taky svého bývalého partnera.

Eugenie se pomalu posadila na sedátko u okna. „Muselo ti být něco kolem patnácti, když Cyrusovi zemřela žena.”

„Jo. Cyrus o tom moc nemluví, ale hodně ho to vzalo. Maminka jednou říkala, že si myslí, že se cítí za Katyinu smrt zodpovědný.”

„Protože ji nedokázal ochránit?”

„Tak nějak. Ale nebyla to jeho vina. Nějaký silniční pirát to do ní napálil. Nikdy ho nenašli. Cyrus byl tou dobou v nemocnici. Nemohl udělat nic pro to, aby ji ochránil.” „To ne,” souhlasila Eugenie. „Nemohl dělat vůbec nic.”

Katy Cyruse zradila. A přitom se sama dostala do nebezpečí, pomyslela si Eugenie. Cyrus ale nebude mít pokoj, dokud se nepostará, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Eugenii bylo jasné, že se bude muset smířit s faktem, že pro Cyruse je teď nejdůležitější vypátrat Damiena Marche. Byl posedlý myšlenkou najít téměř mýtickou Hádesovu číši, protože věřil, že mu to pomůže splnit cíl, který si dal.

Rick se nadzvedl, aby mohl vytáhnout další zásuvku se složkami. „Znáte se s Cyrusem už dlouho?”

„Ne, dlouho ne.”

„Jen mě to zajímá.” Rick zabořil oči do složky. „Zdá se, že tě bere vážně.”

Tato novinka ji omráčila víc než cokoli, co se toho dne stalo. Jak to můžeš vědět?”

„Prostě to vím. Poznám to ze způsobu, jak s tebou mluví.”

Jak se mnou mluví?”

„Jo. Víš, tak normálně.”

„Já ti nerozumím, Ricku. Co je u Cyruse normální?”

Rick přestal listovat složkami. Svraštil obočí ve snaze podat co nejlepší vysvětlení. „Podle toho, jak jsem Cyruse poznal, byl odjakživa v jednání s lidmi tak nějak tichý. Ne tichý, že by se styděl, ale spíš jako by naslouchal a vyčkával.”

Vzpomněla si na první dojem, jaký na ni Cyrus udělal. Nepřístupný, odtažitý, ale velice dobře si uvědomoval své okolí. „Asi vím, jak to myslíš.”

„Když mluví, je vždycky dokonale chladný.”

„To jako že se umí dobře ovládat?”

„Jo. Skvěle se ovládá.” Zdálo se, že Ricka potěšilo, jak rychle ho pochopila. „Nikdy neujede. I když ho něco opravdu hodně naštve, zachová si chladnou hlavu. Jediný způsob, jak poznáš, že je vážně vzteky bez sebe, je, že je ještě chladnější. Maminka říká, že by se měl trochu víc poddávat svým citům.” Eugenie pomyslela na hloubku vášnivého citu, který ve vzácných okamžicích zahlédla v Cyrusových očích. A potom si vzpomněla na žhoucí zelený žár, jenž viděla v jeho pohledu, když se s ní miloval. „Hmm.”

„Cyrus tvrdí, že jestliže mužský nepropukne v srdcervoucí pláč pokaždé, když zaslechne nějakou tklivou píseň, neznamená to, že by neměl žádné city.”

„S tím souhlasím.”

„Cyrus říká, že pokud jde o tyhle věci, každý chlap má právo na své soukromí.” „Oukej. S tím taky souhlasím.”

Rick spokojeně přikývl. „Člověk musí znát Cyruse hodně dobře, aby poznal, když ho něco skutečně naštve.”

„Já to nepoznám. Mně připadá pořád stejný.”

„Tohle jsem měl na mysli, když jsem říkal, že se k tobě chová jinak. Chová se tak nějak mnohem uvolněněji.”

„Myslíš?”

„Jo.” Po Rickově tváři přeběhl hloubavý výraz. „Dokonce tě škádlí. Tetu Katy nikdy neškádlil.”

„Chápu.” Eugenie si nebyla jistá, jestli chce poslouchat řeči o Katy. Rick si sedl na bobek. „Už je to sice dávno, ale já si pamatuju, jak se k ní choval. Vždycky byl klidný a opatrný. Jako by byla vyrobená ze skla.” „Myslíš tím, že k ní byl ohleduplný?”

Rick přikývl. „Maminka říká, že Katy byla křehká. Jemná. Potřebovala někoho, o koho se mohla opřít. Ale s tebou je Cyrus jiný. Vsadil bych se, že v tvé přítomnosti by se dokázal přestat ovládat.”

„A vedle tvé tety se vždycky ovládal?”

„Vždycky. Aspoň si to myslím. Maminka říká, že pro tetu Katy byl skálou a od doby, co

táta… “

Rick se náhle zarazil. „No, však víš.” „Ano,” přikývla Eugenie. „Myslím, že vím.”

„Choval jsem se jako blázen, když se táta s mámou rozvedl. Nadělal jsem si spoustu potíží. Jednou v noci mě sebrali policajti na jednom divokým večírku. Máma byla úplně bezradná, nevěděla co dělat. A tak zavolala Cyruse.”

„A on se o všechno postaral.”

„Jo. A potom byl pořád nablízku.” V Rickových očích se objevil přemýšlivý výraz. „Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel. Ale když se teď ohlédnu zpátky, uvědomuju si, kolik jsme toho spolu prožili. Bral mě do přírody pod stan. Kupoval lístky na míčové hry. Sedával s mámou u bazénu, když jsem soutěžil v plaveckém týmu. Učil mě řídit. Prostě se mi hodně věnoval.”

„Připadá mi to, jako by ti chtěl na nějakou dobu nahradit tátu.”

„Myslím, že se mu to podařilo.” Rick si zhluboka povzdechl. „Neměl jsem po něm tak vyjet jenom proto, že donutil tátu přijít na mou maturitní oslavu.”

„No, já nevím. Možná tehdy na začátku bylo dobře, že tě Cyrus chránil. Ale myslím, že teď už jsi dost dospělý na to, aby ses o sebe začal starat sám, nemáš ten pocit?”

Rick po ní vrhl rychlý pohled a potom stočil oči stranou. „Já vím, že dělal jenom to, o čem byl přesvědčený, že je pro mě nejlepší, ale nechci, aby za mě zařizoval věci stejným způsobem jako kdysi, když jsem byl mladší. Už nejsem žádné dítě.”

„Tak mu to řekni,” navrhla Eugenie. „On to pochopí.”

„Myslíš?”

„Ano.”

Rick se zatvářil pochybovačně. „Je těžké donutit Cyruse, aby změnil názor potom, co rozhodl, co je pro tu kterou situaci nejlepší. Je něco jako mateřská letadlová loď.” Jako mateřská letadlová loď?”

V koutcích Rickových úst to nepatrně zaškubalo. „Nedá se s ní lehce manévrovat. Těžko se otáčí. Stanoví si kurz a potom už jenom pluje.”

„Já vím, co máš na mysli.” Eugenie pomyslela na Cyrusovo odhodlání najít Hádesovu číši. „Přesto si myslím, že když mu řekneš, že odvedl setsakra dobrou práci tím, že ti pomáhal, aby se z tebe stal muž, a že teď už jsi připravený řídit se svým vlastním kurzem díky všemu, čemu tě naučil, měl by to pochopit.”

„Možná máš pravdu. Možná bych mu to měl takhle říct.”

Otevřeným oknem zaslechli zvuk Cyrusova džípu. Eugenie se otočila na širokém sedátku a vyhlédla z okna na příjezdovou cestu.

„Už se vrátil.” Vstala a zamířila ke dveřím. „Nejvyšší čas. Doufám, že získal to jméno, které jsem potřebovala, nebo jinak si najmu za partnera jinou detektivní agenturu.”

Rick se uchechtl. „Neboj se. Cyrus vždycky získá, co chce.”

„To se uvidí.”

Eugenie seběhla ze schodů a vyšla na verandu. Zastavila se u zábradlí, o něž se opřela oběma rukama, a pozorovala Cyruse, jak vystupuje po schodech k domu. „Tak co?” vyhrkla.

„Mám jméno Rhondina anděla strážného tady na ostrově.” Významně se usmál. „Zkus

hádat.”

„Nemám ani ponětí.” „Jacob Houston.”

„Houston?” Několik vteřin na něj užasle zírala. „On si rozmlátil svůj vlastní výtvor, aby mě zastrašil? Tomu nevěřím. To už musí být, když umělec kvůli tobě rozbije vlastní dílo.” „Pochybuju, že věděl, co je uvnitř balíčku.”

Na chvíli se zamyslela. „Máš asi pravdu. Tohle nemohl vědět.” Pohlédla na něj s hlubokým podezřením v ok”u. „Tys s ním ale sám nemluvil, že ne?”

„Ne. Myslel jsem si, že bychom to měli udělat spolu.” Cyrus vyšel schody a zastavil se. „Partnere.”

„Můžeme zajet do jeho dílny hned teď.” Eugenie se rychle otočila. „Dojdu si pro kabelku. Nemůžu se dočkat, až uslyším, co na to Houston řekne.”

„Ne tak rychle.” Cyrus se natáhl a chytil ji za paži. „Nejdřív uspořádáme malé strategické sezení, než se zase někam bezhlavě vydáš.”

„Kdo tady potřebuje strategické sezení? Já chci dostat nějaké odpovědi.”

„Ty dostaneme. Ale nesmíme to uspěchat. Nejdřív to musíme promyslet a potom jednat. Na základě mých mnohaletých zkušeností v byznysu ti zaručuju, že to tak půjde mnohem snadněji.”

Otočila se. Jestli si myslíš, že budu ztrácet čas klábosením o strategii, zatímco bych mohla zmáčknout Houstona… “

„Strýčku Cyrusi?” oslovil ho Rick ode dveří.

Cyrus se podíval za Eugenii. „Tak cos zjistil, Ricku?”

„Říkal jsi, abych se zaměřil hlavně na věci, které vypadají neobvykle. Něco jsem našel. Myslíš, že by to mohlo být nějak užitečné?”

Eugenie viděla, že Rick drží několik rolí vybledlého technického výkresu. „Co je to?”

„Nákresy, které dělal architekt ke Skleněnému domu,” vysvětloval Rick. „Našel jsem je vzadu v zásuvce. Jako by je tam někdo před hodně dlouhou dobou zastrčil a zapomněl na

ně.”

„Ukaž.” Cyrus vytrhl jednu z rolí Rickovi z ruky a nedočkavě ji rozbalil. Potom tiše hvízdl. „Plány. To jsou konečné verze nákresů, které se použily při výstavbě tohoto domu plného zrcadel. Ráno mi, Ricku, připomeň, že mám zavolat svému právníkovi, aby tě zanesl do mé závěti.”

Rick se zaculil. „Mně by stačil tvůj džíp.”

„Nebuď tak chamtivý.”

Eugenie pohlédla na výkresy. „A k čemu ti budou tyhle plány dobré?”

Cyrus zvedl oči od vybledlého papíru. Po tváři se mu rozlil téměř vlčí úsměv. „Ty to nechápeš? Daventry určitě schoval Hádesovu číši někde tady v domě. Potřeboval k tomu tajný sejf. Tyhle nákresy by mi mohly ukázat, kde je. A jestli budu mít štěstí, ta číše je pořád tady.”

„Nebude ti vadit, když si přitom budeme trochu povídat?” zeptal se Rick o hodinu později.

„Nebude.” Cyrus přešel ke vzdálenému konci knihovny, v ruce měřicí pásmo. Shýbl se, aby mohl udělat na podlaze značku. „Zase mě chceš zpucovat za to, že jsem pozval tvýho tátu na tu oslavu?”

„Ne.”

Cyrusovi se ulevilo. „To jsem rád.”

Rick uchopil jeden konec pásma a přešel s ním na druhý konec místnosti. „Eugenie říká, že bych si o tom měl s tebou promluvit.”

Cyrus překvapeně vzhlédl. „Co s tím má sakra co dělat Eugenie?” „Dnes odpoledne, než jsi se vrátil, jsme si trochu povídali.” „To zní zlověstně.”

Rick se hořce usmál. „Ale kdepak. Jenom mi pomohla uspořádat si myšlenky.” „Sedm metrů, patnáct centimetrů. Jaké myšlenky?”

„Počkej, musím to zapsat.” Rick naškrábal číslice do bloku. „Já vím, proč jsi tátu přinutil přijít na maturitní oslavu.”

„Myslel jsem, že už nechceš mluvit o svým tátovi.”

„Já už se proto na tebe nezlobím.” Rick protáhl obličej. „Mám pocit, že to nebylo poprvé, kdy jsi pomohl tátovi vzpomenout si, že má se mnou schůzku.”

Cyrus se narovnal a přešel s páskou k sedátku u okna. „Hele, tvůj táta toho měl prostě moc a n ějak nedokázal odhadnout, co je nejd ů ležitější. Jediné, co jsem udělal, bylo, že jsem mu pomohl to napravit.”

„To se ti teda povedlo.” Cyrus soustředěně měřil délku sedátka. „Metr osmdesát šest. Myslím, že si to brzy dokáže všechno srovnat sám.”

„Možná. Ale možná taky ne. A zatím jediné, na čem mu záleží, je jeho příští obchod, na kterým pracuje. Vím to. Zatraceně, Cyrusi, vždycky jsem to věděl.”

„Tak pamatuj na to, že až budeš mít svoje vlastní dítě, nesmíš ho zanedbávat, jako to dělal tvůj táta.”

„To nebudu,” pronesl Rick tiše. „Budu to dělat jako ty.”

Cyrus hleděl na čísla na měřicím pásmu. Náhle mu přestávala dávat smysl. „Jo? No, já možná nejsem ten nejlepší příklad k následování.”

„Ty jsi ten nejlepší příklad, který jsem kdy měl. Takže tebe budu následovat.”

Cyrus nevěděl, co na to říct. Nitrem se mu rozlilo zvláštní teplo. Snažil se soustředit na pásmo. „Šířka sedátka je přesně devadesát centimetrů.”

„Mám to.” Rick spěšně zapisoval číselný údaj.

Rozhostilo se ticho. Cyrus svinul pásmo a Rick zatím zapisoval do bloku nové naměřené údaje.

Po chvíli si Rick odkašlal. „No, abych se vrátil k tomu, o čem jsem s tebou chtěl mluvit… “

„Poslouchám.”

„Když jsem se předtím bavil s Eugenií, napadlo mě, že od té noci, co jsi pro mě přišel na tu policejní stanici, jsi pro mě udělal spoustu věcí. Myslím, že jsem to všechno bral jako samozřejmost. Nikdy jsem nemyslel na to, kolik máš práce, obzvlášť během těch tří let, kdy ses snažil znovu vybudovat svůj podnik.”

Cyrus se otočil, aby mu viděl do tváře. „Cokoli jsem udělal, Ricku, bylo proto, že jsem to chtěl udělat. Jsi báječnej kluk. Jestli budu mít někdy syna, doufám, že bude jako ty.”

Rick se hluboce zarděl. „Jo? No, to díky.”

„Tak o čem jsi chtěl mluvit?” Rick si povzdechl. „O dítěti.” „O dítěti?”

„Já už nejsem dítě, strýčku Cyrusi.” Rick se mu přes pokoj zadíval do očí. „Když jsem byl mladší, něco takového, jako jsi teď udělal s tátou a tou maturitní oslavou, mi nevadilo. Chtěl jsi mě chránit. Ale teď už to nepotřebuju, chápeš?”

Cyrusovou hlavou proběhly vzpomínky na uplynulých pět let. Viděl sám sebe, jak učí Ricka připravovat táborový oheň. Jak vymalovat pokoj. Jak používat kondom. A co nejdůležitějšího, jak potlačovat zlost a vypořádat se s bolestí, kterou mu způsobil Jake Tasker tím, že ho zradil a veškeré povinnosti vůči němu hodil bezstarostně za hlavu. Ano, Cyrus chtěl Ricka chránit. Rick ho potřeboval.

Ale zdálo se, že teď už ho nepotřebuje.

„Tak dobře,” přikývl Cyrus.

„Říkal jsi mi, že člověk musí být schopný vyrovnat se se skutečností, že ostatní lidé nežijí vždy podle jeho představ. Že je důležité stanovit si svoje vlastní pravidla a dělat všechno pro to, abys žil podle nich. Říkal jsi, že jedině tak se nebudu muset po zbytek života stydět podívat na sebe do zrcadla.”

Cyrus se zamračil. „Tohle jsem vážně řekl?”

„Nejméně milion a půlkrát.”

„Zatraceně. To mi připomíná dědečka Beaua, který mi říkával totéž. Vypadá to, že se ze m ě stává starej strejc.”

Rick si toho nevšímal. „Já už se teď dokážu o sebe postarat sám, strýčku Cyrusi. Tys mi k tomu dal nářadí. Používat už ho musím sám.”

„Znamená to, že už si nebudeš půjčovat můj džíp?”

Rick se zasmál. Vypadal, jako by z něj spadla obrovská tíha. „Řekl jsem, že se o sebe dokážu postarat sám. Nemínil jsem tím, že bych už nikdy nechtěl mít přístup k tvýmu džípu.”

Cyrus si oddechl. Rick nebyl jediný, kdo měl pocit, jako by mu spadlo velké břímě z beder. „Toho jsem se bál. Ale vraťme se zpátky k práci. Jak se ty míry liší od rozměrů uvedených v plánech?”

Rick pohlédl na výkres a potom do svých poznámek. „Naprosto se to shoduje.”

„Takže žádný prostor pro tajný úkryt. Tak zkusíme aspoň pracovnu.”

Jasně.” Rick s blokem a výkresem v ruce vyšel za Cyrusem z knihovny na chodbu. „Mám pocit, že Eugenie nevěří, že tu Hádesovu číši najdeš. Myslí si, že marníš čas.”

„To je jedna z věcí, které jsou na Eugenii zajímavé,” pronesl Cyrus. „Vůbec se nestydí říct ti do očí svůj názor.”

Eugenie držela svou trpělivost na uzdě až do večeře. Když snědla poslední topinku, opřela se na židli a pozorovala Cyruse s Rickem, jak dojídají jídlo. „Tak fajn, vy dva máte možnost dělat si své věci. Mám to chápat tak, že jste nenašli žádné nesrovnalosti mezi plány a skutečnými rozměry místností?”

„Zatím ne,” odpověděl Rick. „Udivuje mě, jak je obtížné změřit každý rozměr v místnosti.”

„A to jsme ještě nebyli ve sklepě,” dodal Cyrus. „Ale půjdeme tam hned po večeři.” „Ani náhodou.” Eugenie po něm šlehla pohledem. „Teď jsem na řadě já. Promluvme si o tom, jakou strategii použijeme na Jacoba Houstona.” „Aha, ta strategie.” „Ano. Ta strategie.”

Cyrus se vlídně usmál. „Nedělej si starosti. Vyřídím to s ním ráno.”

„Ne, to neuděláš.” Eugenie už toho měla dost. Prudce vstala ze židle. „Já to s ním vyřídím teď večer. S tvou profesionální radou, nebo bez ní. On je umělec. Já vím, jak jednat s umělci.

„Řekl jsem, že to zařídím sám.”

„To určitě. Od chvíle, co dnes odpoledne Rick objevil plány k tomuhle domu, jsi na můj případ ani nepomyslel. Jediné, co máš v hlavě, je, jak najít nějakou tajnou skrytou komoru.”

„Já ale tvůj případ neignoruju. Jenom stavím věci do logického pořadí. Pořád ho mám na paměti.”

Obdařila ho zářivým úsměvem. „Tak měj, pane Detektive.” Dotkla se dvěma prsty čela na znamení pozdravu, otočila se k němu zády a uchopila klíčky od auta, které ležely na mozaikovém stolku z benátského skla.

„Sakra.” Gumové chrániče na nohách židle, na níž Cyrus seděl, zavrzaly na dlaždičkách, jak ji -prudce odsunul a vstal. „Povídal jsem ti přece, že něco takového vyžaduje trpělivost.”

„Čekala jsem celé odpoledne, až si vy dva přestanete hrát s těmi výkresy. Déle už čekat nebudu.”

„Nemůžeš jet za Houstonem sama.” Cyrus za ní vykročil chodbou.

„Můžeš jet se mnou.” Vrhla po něm přes rameno chladný úsměv a vklouzla do svých černých střevíců, které měla u dveří. „Pokud se ovšem dokážeš na chvíli přestat honit za tajnými sklepeními a chodbami.”

„Tak jo, jdu s tebou.” Cyrus pohlédl na Ricka. „Chceš jít s námi, nebo zůstaneš tady?”

„Půjdu s vámi.” Rick zatím také vstal. Je práce soukromého detektiva vždycky takhle zajímavá?”

„Ne,” odpověděl Cyrus. „Naštěstí pro mě.”

Pohled do jasného otvoru ve sklářské peci byl jako okno do srdce miniaturní sopky. Eugenie stála ve dveřích dílny Jacoba Houstona a pozorovala, jak umělec prostrkuje sklářskou píšťalu otvorem a noří ji do roztaveného skla uvnitř pece. Cyrus s Rickem jí zvědavě nakukovali přes rameno, na chvíli oněmělí výjevem před sebou.

Chápala jejich ohromení. Za dobu své kariéry už měla mnohokrát možnost sledovat výrobu skla, ale ten proces ji nikdy nepřestával uchvacovat. Ta rozporuplná a záhadná hmota, která si ponechávala své charakteristické vlastnosti v pevném i tuhém skupenství, hmota, která mohla být přeměněna v nekonečné množství tvarů, dokázala propouštět a odrážet světlo, ji přitahovala a fascinovala.

Dávná historie výroby skla, řemeslo a umění, jehož kořeny sahají tisíce let dozadu, má své neodmyslitelné kouzlo. Dnes večer pracoval Jacob Houston se sklářskou píšťalou způsobem, který znali už umělci ve starém Římě před dvěma tisíci lety.

Často myslela na to, že kdyby se sklo nestalo pro lidi tak všeobecně používanou věcí, byli by ochotnější pohlížet na ně jako na úžasný materiál, jakým ve skutečnosti je.

Jacob si nevšiml, že má diváky. Veškerou pozornost upínal na svou práci. Když ho Eugenie pozorovala, uvědomila si, že Fenella měla v jedné věci pravdu; Jacob byl při práci sebejistý a klidný. Jenomže to je tentýž muž, který dnes ráno rozbil balíček se skleněnou soškou na předním sedadle jejího auta, připomínala si. Měl výbušnou povahu.

Jacob Houston?” zavolala, aby přehlušila řev pece.

„Mám práci.” Jacob se neotočil, aby se podíval, kdo stojí ve dveřích. Plně se soustředil na roztavenou skleněnou hmotu na sklářské píšťale.

„Dnes jsem mluvila s vaší přítelkyní Rhondou Priceovou,” vykřikla Eugenie.

„Co sakra…?” Jacob se otočil a překvapením otevřel ústa dokořán. Rychle přimhouřil oči. Objevilo s v nich něco, co by se dalo považovat za strach. Hmota na špičce sklářské píšťaly byla doběla rozpálená.

Eugenie odhadovala, že Jacobovi je něco mezi čtyřiceti a padesáti roky. O většinu vlasů na temeni už přišel. Jejich zbytek měl svázaný do malého, hubeného culíku. Byl to statný muž s rysy medvěda a silnýma rukama.

„Vy jste ta žena z Leabrookova muzea” zamračil se na ni, „která tak rozzlobila Rhondu.

Nemám vám co říct. Vypadněte odtud.”

„Jen klid, Houstone.” Cyrus si stoupl za Eugenii. „Neodejdeme, dokud nám neodpovíte na pár otázek.”

Jacobovy oči divoce přelétly z Eugenie na Cyruse. „Řekl jsem vám, že mám práci. Nechci si s vámi povídat.”

„Jmenuju se Cyrus Colfax. Tohle je můj synovec, Rick Tasker. A slečnu Swiftovou už jistě znáte.”

Jacob nejistě zašilhal po Eugenii. „Vážně?”

Eugenie ho obdařila úsměvem, který si schovávala pro obzvláště temperamentní umělce. „Jsem velkou obdivovatelkou vaší práce, pane Houstone. Ten balíček, který jste dneska v mém autě rozbil, bylo ve skutečnosti vaše dílo nazvané Slunce. Chvíli předtím jsem je koupila v Půlnoční galerii. Mělo přijít do mé soukromé sbírky.”

„Slunce? Jacob na ni zíral celý otřesen. „V tom balíčku bylo moje Slunce?”

„Bohužel ano,” přikývla Eugenie. „Bylo to neuvěřitelné. Překrásná směs barvy a designu. Vystihl jste podstatu techniky. Síla a jemnost. Barva a světlo. Zamilovala jsem se do ní ve chvíli, kdy jsem ji zahlédla.”

„Bože můj.” Jacob si setřel pot z čela holou paží, hustě porostlou chloupky. „Nemůžu tomu uvěřit. Moje překrásné Slunce.”

Je na tisíc malých kousků.” V Cyrusově hlase byla znát chladnokrevná radost. „Nic nezbylo, jen drobné střepy.”

Eugenie po něm vrhla varovný pohled, ale bylo příliš pozdě. Jacobovi už vhrkly do očí slzy a začínaly se mu koulet po tvářích.

„Myslím, že bychom si měli promluvit,” navrhl Cyrus.

Jacobova dílna byla něco jako jeskyně utopená v šeru se třemi skleněnými výtvory, které zářily jako obrovské, mistrovsky broušené drahokamy. Eugenie měla co dělat, aby se soustředila na rozhovor. Oči jí neustále zalétávaly k těm třem kouskům. Každý z nich byla kouzelným dílem utvořeným pouze ze světla a barvy.

Nejúžasnější z nich byla elegantní mísa ze světle zeleného skla. Eugenii napadlo, že mají stejně nenapodobitelnou barvu jako Cyrusovy oči.

Cyrus se zadíval přímo na Jacoba přes umakartový stůl. „Proč se snažíte Rhondu chránit?”

„Říká, že ji někdo udeřil a strčil do vody.”

Jacob seděl za stolem, lokty opřené o stůl, hlavu ve svých velkých dlaních. „Cožpak to nechápete? Myslí si, že se ji někdo pokusil zabít.” „A vy tomu věříte?” zeptala se Eugenie pohotově.

„Já nevím.” Jacob si otřel dlaní široký obličej. „Prostě to nevím. Ale je to možné.”

„A proč jste se pokusil vystrašit slečnu Swiftovou?” Cyrus po něm vrhl znechucený pohled. „Ona přece skočila za Rhondou do vody.”

„Věděl jsem, že s ní Rhonda nechce mluvit. Nechtěla ji ani vidět. Když jsem zahlédl slečnu Swiftovou, jak ji sleduje od přístavu, jel jsem za ní, rozbil ten balíček a nechal jí vzkaz. Jen jsem ji chtěl přimět, aby odjela a nechala už Rhondu na pokoji.”

Eugenie ucítila vůči tomu muži náhlou lítost. Než Cyrus mohl pokračovat ve svém vyšetřování, udělala krok kupředu. „Já chápu, proč jste to udělal, Jacobe, ale nebylo to nutné. Vím, proč se mi Rhonda vyhýbá. Má to co dělat s obrazy Nellie Grantové. Už jsme si to vyjasnily. Myslím, že mě už se teď Rhonda nebojí, ale rozhodně má strach z někoho jiného.”

„Ona si myslí, že ji ta osoba chtěla zabít,” zanaříkal Jacob. „Proč by ji někdo chtěl zavraždit?” divil se Cyrus.

„To nevím.” Jacob měl oči upřené na desku stolu před sebou. „Myslí si, že je to proto, že na posledním Daventryho večírku viděla něco, co neměla.” Eugenie se k němu naklonila. „A co viděla?”

„To je právě to.” Jacob si zhluboka povzdechl. „To ona neví. Už stokrát jsme to probírali a ani jeden z nás nemůže přijít na to, co mohla vidět, že ji to vystavilo takovému nebezpečí.” A taky nechápeme, proč někdo zaútočil na její život až teď, a ne hned po tom večírku.”

„Vy jste na tom večírku byl také?” zeptal se Cyrus.

Jistě. Všichni jsme tam byli. Zval všechny umělce, kteří žijí na tomhle zatraceným ostrově. Daventry nás využíval, víte? Servíroval nás členům Klubu znalců jako předkrm. A my jsme mu to dovolili, bůh nám buď milostiv, protože všichni jsme toužili dostat příležitost udělat kariéru. Jeho přátelé měli peníze. Spoustu peněz. Byli to důležití sběratelé.”

Eugenie se na Cyruse zamračila. Potom se otočila zpátky k Jacobovi. „Znal jste Nellii Grantovou?”

„Nellii?” Jacob přikývl. Jasně. Znali jsme se. Je mi jí líto.

Neprokoukla Daventryho. Pořád si myslela, že bude dělat všechno pro to, aby jí pomohl v kariéře. Krmil ji stejnýma kecama jako Rhondu, než ho přestala bavit.”

„Rhonda mi dnes řekla, že si myslí, že Daventryho někdo zavraždil,” nadnesla Eugenie opatrně.

„Já vím. Začala o tom přemýšlet, když ležela v nemocnici.” Jacob si zamnul obočí. „Bylo to jediné, co ji napadlo, čím by se dalo vysvětlit, proč se ji někdo pokusil zabít.” „Pokud ji někdo skutečně chtěl zabít,” podotkl Cyrus suše.

Jacob si povzdechl. „Rozumím, co chcete říct. Je možné, že ho někdo strčil ze schodů. Ale stejně pravděpodobné je, že zakopl a upadl. Vím jistě, že si ten večer bral nějakou drogu. Rhonda říká, že se po ní cítil silný a neporazitelný. Naprosto se ovládal. Možná že jak tak stál nahoře na schodišti, byl přesvědčený, že dokáže létat.”

„Když mluvíme o drogách, co jeho hosté?” Cyrus se opřel v židli a natáhl si nohy před sebe. „Oni je také brali?”

„Kdepak.” Jacob zkřivil tvář v grimase. „Byl to uvolněnej flám, ale to bylo všechno. Neříkám, že by se nenašlo pár lidí, kteří by neodmítli nabídku okusit nějakou drogu. Ale Daventry si to svinstvo schovával pro sebe. Nedal ji ani členům toho svýho klubu. Všichni si vystačili s padesátiletou whisky a francouzským šampaňským.”

„Byl Daventry posedlý těmi flámy kvůli drogám?” zeptal se Rick, který za celou tu dobu promluvil poprvé.

Při zvuku jeho hlasu sebou Jacob trhl. S mírně překvapeným výrazem ve tváři k němu otočil hlavu. „To si nemyslím. On se vždy považoval za výjimečného a byl přesvědčený, že nemusí dodržovat žádná pravidla. Myslel si, že má tolik peněz, že se může vykoupit z jakékoli šlamastyky. Rhonda říká, že měl svou vlastní zásobu drog, protože to byl jeden z dalších způsobů jak se cítit výjimečným. Rád vlastnil věci, které nikdo jiný neměl.”

Cyrus se nepatrně zavrtěl na židli. „To sedí.”

Eugenie na něj pohlédla. Bylo jí jasné, že myslí právě na Hádesovu číši. Jacob se zamračil. „Odpověděl jsem na všechny vaše otázky. Tak co teď bude s Rhondou?”

„A co by s ní mělo být?” opáčil Cyrus.

„Ať už po ní někdo jde nebo ne, je jasné, že je vyděšená k smrti. Myslí si, že je v nebezpečí.”

„Řekla jsem jí, aby mi zavolala, pokud bude mít pocit, že potřebuje ochranu,” prohodila Eugenie.

Cyrus povytáhl obočí. „Proč by ti, pro všechno na světě, měla volat?”

Eugenie si decentně odkašlala. „Řekla jsem jí, že zařídím, aby jí tvoje agentura pomohla, kdyby to potřebovala.”

„No teda,” zamumlal Cyrus. „To je od tebe moc hezké, že mi dohazuješ kšefty.”

Jacob otáčel hlavou na mohutném krku, jak se střídavě díval z Eugenie na Cyruse. „Co to vedete za řeči o poskytování pomoci?”

„Jsem majitelem detektivní agentury Colfax. Tímhle se živím.” Cyrus vrhl po Eugenii

rozzlobený pohled. „Chtěl jsem to tady na ostrově uchovat v tajnosti.” „Má to úroveň?” zajímal se Jacob.

„Samozřejmě.” Eugenie pohlédla na Cyruse. „Dej mu svoji vizitku.”

„Cyrus je můj strýc,” přidal se Rick. „Můžu se za něj zaručit. Ukaž mu licenci soukromýho detektiva, strýčku Cyrusi.”

Jacob hleděl na Cyruse s výmluvným, tázavým výrazem ve tváři.

„Tak dobrá.” Cyrus zalovil v kapse a vytáhl ošoupanou koženou náprsní tašku. Otevřel ji a ukázal oficiálně vyhlížející kus papíru. Potom z malé kapsičky vytáhl navštívenku a podal ji Jacobovi.

Jacob sevřel malý kus papíru v mohutné dlani. „Znamená to, že Rhondě pomůžete?” „Možná.” Cyrus semkl ústa do úzké linky. „Za předpokladu, že o to bude stát.” V Jacobových očích blýskl slabý plamínek naděje. „Snad ji přesvědčím, aby vám věřila.” „Nemusíte to přehánět. V současnosti mám dost práce.”

Cyrus vstal a pohlédl na Eugenii. „Myslím, že dnes večer jsme toho vyřídili víc než dost. Tobě se podařilo odhalit moje přestrojení a navíc to vypadá, že mám štěstí, žes mi našla novou klientku, která si zřejmě nebude moct dovolit mi za mé služby zaplatit. Raději odsud vypadneme, než mi uděláš ještě nějakou další laskavost.”

„Tak dobře.” Eugenie vstala. Ještě jedna věc, Jacobe.”

Úzkostlivě na ni pohlédl. „O co jde?”

„Leabrookovo muzeum pořádá každoročně na podzim výstavu skla.” „Já vím. Broušené hrany. Vloni jsem na ni jel do Seattlu. Úžasná podívaná.” „Ráda bych na té letošní výstavě předvedla některé z vašich prací.” „Z mých prací?” Jacob několikrát zamrkal. „V Leabrooku?”

Pohlédla na vázu z neuvěřitelně zeleného skla na krbové římse. „A ráda bych také dostala nějakou náhradu za tu sošku, co byla na předním sedadle mého auta. Chtěla bych ji do své soukromé sbírky.”

„Ano, samozřejmě.” Jacob pohlédl na Eugenii a potom na vázu. Rychlým, neohrabaným pohybem vstal, až převrhl židli. „Můžu vám dát támhletu, jestli chcete.”

„Ale jistě.” Eugenie sledovala hladovým pohledem vázu, kterou sundal z římsy. „Ta se mi líbí.”

Déšť stékal po okapech Skleněného domu a bušil do oken. Eugenie ležela sama v posteli a naslouchala.

Napadlo ji, kolik toho má déšť společného se sklem. Pokud je tato průhledná substance obklopená světlem, tak ho přenáší a odráží. Ale když kolem ní žádné světlo není, stává se neprůhlednou stejně jako sklo.

Byla půlnoc. Za oknem vládla neprůhledná tma a déšť narážel do skleněných tabulek.

Obrátila se, odhodila přikrývku a posadila se na kraj postele. Cyrus za ní do pokoje nepřišel. Nevěděla, jestli proto, že se dnes v noci rozhodl spát sám, nebo ještě pobíhá po zrcadlových místnostech s plány domu a pásmem v ruce.

Tiše seděla a naslouchala, zdali za dveřmi neuslyší zvuk jeho kroků. Uvědomovala si, že na ty kroky čeká už celou hodinu.

Když nic neslyšela, vstala, natáhla si župan, vklouzla do pantoflí a otevřela dveře. Vyšla na chodbu. Zpod dveří Rickova ani Cyrusova pokoje nevycházelo světlo.

Převázala si župan páskem a zamířila ke schodišti. Mdlé světlo, které se linulo z prvního poschodí, potvrdilo její domněnku, že Cyrus je ještě vzhůru.

Tiše sešla ze schodů, přešla halu a zahlédla, že v obývacím pokoji svítí malá lampička. Po Cyrusovi nebylo ani památky.

Pokračovala v cestě domem ke dveřím vedoucím do slunečního pokoje. Uvnitř místnosti s prosklenými stěnami se všechno topilo v temnotě. Cyrusovu přítomnost cítila ještě dřív, než zaslechla jeho hlas.

„Co se děje, Eugenie? Nemůžeš spát?”

„Nemůžu.” Vešla do místnosti a čekala, až si její oči zvyknou na tu neproniknutelnou tmu.

Konečně ho spatřila. Seděl v jednom z křesel z chrómu a bílé kůže a zíral do lesa obklopeného nocí. Nohy měl natažené před sebe, ruce složené v klíně. Jak vidím, ty taky nemůžeš usnout?” „Trochu jsem přemýšlel,” odpověděl.

Zavřela za sebou dveře, vykročila kupředu a posadila se do křesla vedle něj. Deštivá noc je obklopovala ze všech stran.

„A k čemu jsi došel?” zeptala se po chvíli.

„Napadlo mě, že existuje několik způsobů jak se z téhle šlamastyky dostat.” „Tou šlamastykou myslíš můj případ?”

„Jo. Připouštím, že nejpravděpodobnější scénář je ten, který uvádějí úřady. Totiž že Daventryho smrt byla nešťastná náhoda. Co když se ale mýlí?”

Zatvářila se užasle. „Ty si začínáš myslet, že Daventryho mohl někdo zavraždit?”

„Možné to je. Když to logicky uvážím, něco mi říká, že jestliže Daventryho zavraždili, bude v tom hrát roli s největší pravděpodobností ta Hádesova číše. Žádné drogy. Bůhví, že v minulosti už kvůli tomu zatracenýmu kousku skla zemřel nejeden člověk.”

Eugenie věděla, že myslí na svou zemřelou ženu. „To jsi říkal.”

„Skutečnost, která svědčí proti téhle možnosti, je, že strčit někoho ze schodů je zločin spáchaný na základě příležitosti, a ne plánovaná vražda. A výsledek se nedá předvídat.” „Říkal jsi, že ten, kdo ukradl Hádesovu číši, je dokonalý profík.”

„To je pravda. Tak co kdybychom to vzali z jiného konce. Co kdybychom předpokládali, že Daventryho zavraždili z jiného důvodu, který neměl vůbec nic společného ani s drogami, ani s Hádesovou číší?”

„A co z toho vyplývá?”

„Velice osobní důvody,” prohlásil Cyrus.

Eugenie svraštila obočí, jak usilovně o jeho slovech přemýšlela. Všichni se shodli na tom, že Daventry měl nepřátele.

„Ty myslíš, že ho třeba zabil někdo, kdo ho nenáviděl a naskytla se mu skvělá příležitost jak se ho zbavit?”

Možná jsi celou tu dobu měla pravdu. Možná tvoje přítelkyně Nellie vážně viděla něco, co neměla.”

„Daventryho vraždu?”

„Nebo něco, co vraha utvrdilo v tom, že by ho mohla identifikovat. A možná Rhonda Priceová taky něco zahlédla.”

Eugenie se zhluboka nadechla. „To má logiku. Nellie třeba někdo shodil do vody den po Daventryho smrti. Proč ale ten někdo čekal tak dlouho, než začal jít po krku i Rhondě?”

„To nevím. Ale myslím, že jedno je jisté. To, že se objevily obrazy ze série Sklo, situaci trochu změnilo.”

Eugenie na něj překvapeně pohlédla. „To máš pravdu. Rhondu někdo shodil do vody jenom pár dní po tom, co jeden z nich dala do prodeje v Půlnoční galerii. Co můžou mít ty obrazy ale společného s Daventryho smrtí?”

„To taky nechápu,” připustil Cyrus. „Snažím se na to jenom pohlížet z nové perspektivy. Hledám něco, co by nám pomohlo dát do souvislosti tyhle nevyřešené otázky a tři smrti.”

„Tři? Došlo přece jen ke dvěma úmrtím, Daventryho a Nelliině.”

„Nezapomínej na Leonarda Hastingse,” připomněl jí Cyrus nezvykle tiše.

„Ten ale zemřel na infarkt.”

„Nebyla provedená pitva. V lékařské zprávě se píše, že to byl infarkt a on měl už dlouho problémy se srdcem. Nikdo o tom nepochyboval.”

Jak ale vrah mohl dosáhnout toho, že se jeho smrt dala pokládat za přirozené selhání srdce?” zeptala se Eugenie.

Cyrus pokrčil rameny. „Hastings bral spoustu léků. Někdo mohl zaměnit prášky, které

bral pravidelně, za jiné, třeba za nějakou Daventryho drogu. Bůhví, co to s ním mohlo

udělat.”

„To je velice podivný nápad, Cyrusi.”

„Já vím. Nechávám myšlenky jen tak plynout a hledám nějaký nový úhel pohledu.” Eugenie se usmála. „Tohle dělají umělci. Říká se tomu kreativní proces.” „Tak mi můžeš říkat Michelangelo.”

Eugenie se zkoumavě zadívala do jeho tváře utopené ve stínu a snažila se vyčíst její výraz. Nebylo to možné. „Uvědomuješ si, co říkáš? Jestli existuje skutečně nějaký vrah, musí to být někdo z místních lidí. Někdo, kdo žije tady, na ostrově. Někdo, kdo choval k Daventrymu osobní nenávist.”

„Myslím, že lidí, kteří Daventryho neměli v lásce, je tu celkem slušný počet.”

Eugenie se zachvěla. „Kam touhle novou teorií směřuješ?”

„Směřuju tím k závěru, že si přeju, abys odjela z ostrova. Můžeš se vrátit do Seattlu s Rickem zítřejším trajektem. Zařídím, aby tě tam čekal Stredley Bude na tebe zatím dávat pozor, než to tady vyřeším.”

Chvíli zůstala natolik vzteky bez sebe, že nebyla schopná slova. „Tak to tedy ne. Mě se tak snadno nezbavíš.”

„Nemám z toho dobrý pocit,” zavrtěl Cyrus hlavou. Je tu spousta práce a já ji nemůžu dělat, když budu mít starost o tebe.”

„A kdo říká, že máš mít o mě starost? Já se starám sama o sebe už dostatečně dlouhou

dobu.”

„Možná, ale nedokážeš se sama uchránit před vrahem.”

„Ten vrah, pokud nějaký existuje, nejde po mně. Jde po někom, kdo mohl něco zahlédnout v tu noc, kdy byl Daventry zavražděný.”

„Jo. A možná taky půjde po lidech, kteří kvůli Daventryho smrti kladou příliš mnoho otázek. Chci, abys mu šla z cesty.”

„Moc si vážím tvého zájmu,” odsekla upjatě. „Ale já z tohohle ostrova neodjedu.”

„Eugenie,” pronesl Cyrus velice jemně. „Vím, že to, co ti teď řeknu, je nerytířské, kruté a laciné, ale když dojde na lámání chleba, jsem o dost silnější než ty.”

„Možná jsi silnější, ale já zase mnohem rychlejší.”

Cyrus udělal tak rychlý pohyb, že se ocitla v jeho náruči dřív, než si vůbec stačila všimnout, že vstal z křesla.

„Tak dobře, vidím, že když na to přijde, i ty se dokážeš pohybovat docela rychle.” Eugenie věděla, že mluví udýchaně. S tím nemohla nic dělat. Ona zůstala bez dechu. Srdce jí tlouklo jako zběsilé a dlaně jí pálily.

„Klíčem je motivace,” prohlásil Cyrus. „A v tuhle chvíli jsem vysoce motivován.”

Jeho tvář byla vytesaná do tmavého stínu. Díky světlu, které probleskovalo zpod zavřených dveří, mohla vidět pouze jeho zářící oči. Cítila žár a sílu, která zněj vyzařovala. Rovněž cítila hloubku jeho odhodlání.

„Tohle není způsob, jakým by se dal vyřešit konflikt mezi námi dvěma,” pronesla varovně.

„Ty máš svou teorii, jak dosáhnout svého,” zašeptal s ústy těsně na jejích rtech. „A já zase svou.”

„Myslím, že jsem ti řekla, že nemůžeš používat sex, abys mě přinutil udělat to, co chceš.”

„A co když to, co chci, je, abys se mnou dělala sex?” „No, dobře, myslím, že to by mohla být výjimka.” „Dejme tomu, že ano.” Políbil ji, vášnivě a hluboce.

Nemá smysl mu cokoliv říkat, napadlo Eugenii. Nebyl ochotný naslouchat. Ovinula mu ruce kolem krku a vrátila polibek.

Celým tělem jí projela už známá vlna vzrušení a zvědavosti, díky níž se celá zachvěla radostným očekáváním. Zajela mu prsty do vlasů.

Cyrus vzdychl, udělal krok stranou a strhl ji na vedle stojící polstrované lehátko. Padla na něj a jejich nohy se propletly. Pod svým stehnem cítila jeho mužství, tvrdé jako kámen.

Zasunul jí ruku do rozevřeného županu. Látka se lehce rozestoupila. Vzdychla, jakmile ucítila jeho teplé prsty na svých ňadrech. Když jí začal přejíždět palcem po bradavce, pokusila se vyslovit jeho jméno nahlas. Vznikl z toho tlumený, sotva slyšitelný zvuk. Zaryla mu prsty do ramen.

„Zatraceně,” zasténal a přitiskl jí ústa k hrdlu. „Dámo, vy jste nebezpečná.”

Jenom s vámi, pomyslela si Eugenie. Proč to tak je?

Zčistajasna ji napadla otázka, ale vypařila se v okamžiku, kdy se mezi nimi rozhořel plamen lásky.

Zápasila s knoflíčky jeho košile, dokud pod dlaní neucítila jeho holou hruď. Uvědomila si, jak nesmírně ráda se ho dotýká. A milovala jeho vůni. A sílu, která z něj vyzařovala. Dobrý bože. Co když se do něj zamilovala?

To bylo nemožné. Všechno se to stalo tak rychle. Tohle nemohla být láska. Byl to sex. Nádherný, vzrušující, ale nic víc než sex.

Stále se dokázala ovládat. Nesmí dát své srdce v sázku. Nebo snad ano?

Její znepokojivé myšlenky se znovu rozplynuly v kouři, který vznikl při hoření plamenů jejich vzájemné touhy. Eugenie je nechala odplynout. Poslední věcí na světě, o kterou stála, bylo rozebírat dnes večer své zmatené city vůči tomuto muži.

Cyrus jí pomalu začal vyhrnovat župan až k pasu. Sedla si obkročmo na něj a třesoucími se prsty mu rozepínala pásek u kalhot. Jeho v tu chvíli plně vzedmuté mužství jí samo vklouzlo do ruky.

Jemně ji stiskl v rozkroku. Na jeho dlani cítila, jak je sama vzrušená. Zvrátila hlavu dozadu. Musela potlačit výkřik, který by jinak byl slyšet o patro výš v ložnici, kde spal Rick.

Opatrně svírala Cyrusův těžký úd v rukou, užaslá nad jeho velikostí a váhou. Když Cyrus zasunul prsty do jejího těla, měla pocit, že se roztaví stejně jako sklo ve sklářské

peci. V okamžiku byla rozpálená doběla. Sklonila hlavu a začala mu sázet vlhké polibky po ramenou.

Ani nevnímala bubnování deště do prosklených stěn, které je obklopovaly. Noc vytvořila kolem dvou stínů uvnitř slunečního pokoje bublinu ze tmy.

Když do ní Cyrus konečně vnikl, a dával si při tom načas, měla co dělat, aby nevykřikla rozkoší a pocitem slasti.

Rukama jí svíral stehna. Držel ji pevně, aby se už nemohla hýbat. „Chci cítit, až to na tebe přijde.”

Přitiskl se k ní ještě těsněji.

„Teď,” zašeptal. „Pojď.”

Vydechla. Tělo se jí sevřelo pevně jako pěst, jakmile se začalo blížit vyvrcholení. Přitáhl si její tvář ke své a polibky utišil její výkřiky.

Než se dostavil poslední z prudkých svíjivých záchvěvů jejich těl, nadzvedl se a překulil ji na záda. Přitiskl ji k polštářům, zatímco oběma ještě otřásaly křeče doznívajícího vyvrcholení vášně.

Cyrus se zadíval do tmy nad proskleným stropem slunečního pokoje. Až skončí tohle dobrodružství s Eugenií, všechno v jeho životě bude jiné. V tom ale nebyl problém. Nic se totiž vůbec nezmění.

Jeho život bude naprosto stejný, jako býval předtím, než do něj Eugenie vstoupila.

Už nebudou žádné diskuze o umění s povýšenou, nadutou snobkou, která nevynechá jedinou příležitost, aby mu nedávala přednášku o muzeu.

Už žádné dohadování se s tvrdohlavou, sebevědomou ženou, která si myslí, že toho ví o práci v bezpečnostní agentuře víc než on.

Už žádná ztráta sebeovládání.

Už žádný vášnivý sex s divokou kočkou.

Uvědomil si, že seznam narůstá. A byl stále depresivnější.

Už si nebude povídat s někým, kdo mu rozumí tak jako ještě nikdo předtím.

Zmocnil se ho mrazivý strach, který úplně potlačil pocit tepla a uspokojení po právě prožitém milování. Musel si připomenout, že nevěří na zlé předtuchy. Byl zvyklý pracovat s fakty. Věděl, jak se jim postavit přímo. Všechno na dlouhém seznamu věcí, o které přijde, až Eugenie odejde z jeho života, bylo prostým faktem.

Rozhodl se odložit celý seznam stranou. Dnes v noci neměl čas myslet na budoucnost. Měl jiné, mnohem aktuálnější problémy.

Jednou rukou objal Eugenii kolem ramen. „Tak kde jsme to skončili?”

„Myslím, že jsme se o něco přeli.” Líně se natáhla na lehátku. Ruka jí spočívala volně na jeho žaludku. „Říkal jsi něco o tom, že jsi mnohem větší a silnější.”

„A ty jsi zase tvrdila, že jsi rychlejší.”

„To je pravda. Jsem rychlejší.” Přímo předla uspokojením. „Ale zatím jsme se nedostali k části mozkové. V této oblasti vynikám, abys věděl.”

„Na tom tolik nesejde. Tvrzení, že mozek je něco víc než svaly, je pouhý mýtus. Šíří ho chytří lidé, kteří nemají žádné svaly. Ve skutečném světě však svaly vždycky zvítězí nad rozumem.”

„Já z ostrova neodjedu, Cyrusi,” naklonila se nad ním, „dokud nezjistíme, co se tady

děje.”

Pohlédl na ni, vědom si odhodlání, které z ní vyzařovalo. Byla zvyklá starat se sama o sebe. A měla ve zvyku příkazy udělovat, a ne se jim podřizovat. V žádném případě nepatřila k ženám, kterým by muž mohl vládnout.

Možná by jí měl dovolit, aby na ostrově zůstala. Koneckonců na to měla právo. A navíc tu na ni aspoň bude moci dohlédnout.

Výmluvy, výmluvy.

Zdravý rozum mu napovídal, že v Seattlu by jí bylo líp.

„Tahle situace může být nebezpečná,” prohodil opatrně. „Chci mít jistotu, že jsi v bezpečí.”

„S tebou jsem ve větším bezpečí, než bych byla sama v Seattlu,” namítla sladce. „Nezapomínej, že přes bezpečnost jsi odborník.” „Ty se mi to nesnažíš moc usnadnit, co?”

„To tedy ne.” Zlehka se otřela svými rty o jeho bradu. „Vlastně se snažím o to, aby to bylo nemožné.”

Jestli si myslíš, že mě můžeš ovládat pomocí sexu…,” začal Cyrus.

„Ano?”

Zasténal. „Tak máš pravdu.”

Nohou mu začala přejíždět po lýtku směrem vzhůru. Cítil, jak se ho začíná zmocňovat vzrušení. To není možné. Proboha, už jsem moc starý na takové rychlovky.

Telefon na vedlejším skleněném stolku zazvonil. Eugeniina noha se zastavila. Cyrus se nadzvedl na jednom lokti a natáhl se pro sluchátko.

„Tady Colfax.”

„To jsem já, Jacob Houston. Musím s vámi mluvit.”

Napětí v Jacobově hlase přimělo Cyruse k maximální ostražitosti. Rychle ze sebe setřásl účinky Eugeniiných doteků a posadil se na kraj lehátka. „Co se děje, Houstone?”

„Právě jsem se vrátil z Rhondiny chaty. Něco se stalo.” „Co jste dělal v jejím domě takhle pozdě v noci?”

„To se vám právě snažím vysvětlit. Hned potom, co jste odešli, jsem jí zavolal. Řekl jsem jí, že by se s vámi měla spojit. Chtěl jsem, aby přijala vaši nabídku, že jí pomůžete. Dlouho jsme si povídali.”

„Co říkala?”

„Nakonec souhlasila. Slíbila, že vám ráno zavolá. Potom mě prosila, abych zajel na její chatu a sbalil pár věcí, které tam nechala. Tak jsem tam jel.” „Uprostřed noci?”

„Já jsem noční pták,” vysvětloval Jacob. „Byl jsem vzhůru.”

„Pokračujte.” Cyrus se odtáhl od Eugenie. Stoupl si, upravil si spodky a zatáhl zip u kalhot. „Co se stalo?”

„Chata je vzhůru nohama.” Jacob rozčilením zvýšil hlas.

„Všechny zásuvky jsou vyházené. Věci ze skříní v kuchyni jsou poházené po zemi. Jako by tam řádili vandalové.” „Místní mládež?”

„Možná, ale po tom, co se jí stalo v přístavu, si tím nejsem tak jistý. Zní to bláznivě, ale skoro to vypadá, jako by tam někdo něco hledal.” „A napadá vás, co by to mohlo být?”

„Ne. Vždyť vám to říkám. Rhonda ani netuší, proč ji někdo chtěl zabít, takže je jasné, že nemůže vědět, proč se někdo vloupal do její chaty. K čertu, možná to byli vandalové. Myslíte, že byste to poznal?”

„Možná.” Cyrus zvažoval možnosti. „Stavím se pro vás. Zajedeme spolu k Rhondě a podíváme se na to.”

„Tak dobře.” Bylo slyšet, že se Jacobovi ulevilo. „Díky. Budu na vás čekat tady ve své

chatě.”

Cyrus pomalu zavěsil.

Eugenie si klekla na lehátku a upravila si župan. „Co se děje?”

Cyrus pečlivě zvažoval každé slovo. Jacob říká, že se někdo vloupal do Rhondiny

chaty.”

„A proč nezavolal Peacefula?”

„To nevím.” Nechtěl ji lekat, dokud všechno neuvidí na vlastní oči. „Možná má o Rhondu takový strach, že není schopen uvažovat s jasnou hlavou.”

Rozsvítil lampu a otočil se k Eugenii. Rozcuchané tmavé vlasy jí rámovaly tvář. Oči měla stále ještě rozzářené po čerstvě prožitém milování. Ovinula si župan kolem těla, ale zpod jeho spodního kraje jí vykukovala jedna nahá noha.

Zmocnil se ho náhlý pocit vlastnictví, prudký primitivní pud, který ho šokoval svou intenzitou. Zhluboka vydechl.

„A co chceš s těmi vandaly dělat?” zeptala se Eugenie.

S téměř nadlidským úsilím se Cyrus donutil soustředit myšlenky zpátky na vzniklý problém. „To nevím. Ale raději se tam zajedu podívat. Houston byl velice nervózní. Ať tak či tak, je to teď něco jako můj klient. A politika společnosti spočívá v tom, že je třeba klienta co nejvíce uklidnit.”

„Pojedu s tebou.” Eugenie vstala z lehátka. „Dej mi minutku, než hodím něco na sebe.”

„Ne.” Zabořil jí prsty do vlasů. Ty zůstaneš tady. Kdybych tě chtěl vzít s sebou, musel bych vzbudit Ricka a říct i jemu, co se stalo. A on by chtěl jet taky. Nemá smysl, abychom všichni takhle v noci pobíhali po ostrově.”

Zaváhala. Bylo vidět, že je nerozhodná. „No… “

„Za hodinu jsem zpátky,” prohodil lehkým tónem. Políbil ji na ústa a zamířil ke dveřím. Jdu si pro bundu. Mám ji v pokoji.”

Rychle vystupoval po skleněném schodišti a po balkonu ke svému pokoji. Jeho revolver ráže 38 ležel na témže místě, kam ho den předtím uložil, na dně jeho plátěného vaku. Vyndal ho ven, pevně jej sevřel v prstech a přes paži si přehodil koženou bundu, aby nebyl vidět.

Eugenie čekala pod schody, oči doširoka rozevřené. Na jeho bundu ani nepohlédla.

„Cyrusi?”

Něco v tónu jejího hlasu ho přibilo k zemi. „Ano?” „Slib mi, že budeš opatrný.”

Pomalu se usmál. Je hezké, když má o vás někdo strach, pomyslel si. „Spolehni se.”

V oknech Jacobovy chaty se nesvítilo. Když ale Cyrus zahnul na příjezdovou cestu, upoutalo jeho pozornost mdlé světlo, které vycházelo z přilehlé dílny.

V dílně nebyl telefon. Jacob mu musel volat z chaty. Neříkal nic o tom, že by se ten večer chtěl vrátit ke sklářské peci. Z jeho slov se spíš dalo usuzovat, že nepracoval celý večer. Říkal, že mluvil po telefonu s Rhondou velice dlouho a potom odjel do její chaty sbalit jí věci.

Cyrus zastavil před chatou a krátce zatroubil. Nedostalo se mu žádné odpovědi.

Chvíli seděl za volantem a zkoumavě pozoroval prostor před sebou. Chloupky na pažích se mu naježily. Po chvíli sáhl pod bundu a vytáhl revolver ráže 38.

Se zbraní v ruce vystoupil z auta a zamířil do stínu blízko stojících stromů. Déšť už ustal, ale z těžkých větví stále kapala voda. Trhl sebou, když mu několik chladných kapek dopadlo na krk. Jsou chvíle, kdy práce detektiva není tak úžasná a plná nadšení, jak si lidé obvykle myslí, napadlo Cyruse.

Okny dílny probleskovalo světlo ze sklářské pece. Je zajímavé, jak oheň vždy dokáže přilákat vaši pozornost, pomyslel si Cyrus. Dlouhou chvíli pozoroval okolí, ale uvnitř dílny neviděl žádný pohyb.

Otočil se k chatě, která se utápěla ve tmě. Jacob tvrdil, že bude čekat uvnitř chaty, a ne v dílně.

Proplétal se mezi mokrými stromy k zadnímu vchodu do chaty. Když zahlédl dveře, vyšel z úkrytu stromů a přitiskl se ke stěně z klád.

Se zády těsně u zdi se doplížil až ke dveřím a zmáčkl kliku. Zlehka se jeho stisku podvolila.

Zhluboka se nadechl, strčil do dveří, které se pootevřely, a postavil se tak, aby mu stěna chaty poskytovala jakousi ochranu. Potom otevřel dveře dokořán. Objevil se jednoduchý pokoj utopený ve stínu.

„Houstone? Jste tady?”

Když nedostal žádnou odpověď, vklouzl za roh a nahmatal vypínač.

Místnost zalilo světlo ze špinavého stropního svítidla. Cyrus od dveří zkoumal situaci.

Vnitřek malé chaty vypadal jako vykuchaná ryba. Každá zásuvka byla otevřená. Na podlaze ležela hromádka obnošených flanelových košil, které někdo strhal z ramínek ve skříni. Dokonce i lednička byla zbavena všech svých zásob.

Po Jacobovi nebylo ani památky.

Tlumený šepot za Cyrusovými zády mu byl jediným varováním, že není v místnosti sám.

Zareagoval instinktivně. Rychle se vrhl na vlhkou zem.

Šepot ustal. Cyrus uslyšel zavíření vzduchu. Vzápětí něco velice těžkého dopadlo na stěnu chaty. Narazilo to do dřeva v místě, kde měl před malým okamžikem hlavu. Z ticha se ozvalo rozzlobené zasyčení. „Zatraceně.”

„Tys ho minul, idiote,” Ozval se další hlas od skupinky stromů. „Prašť ho. Rychle. Do háje, on se hýbe.”

Koutkem oka Cyrus zahlédl boty z hadí kůže. Rychle se k nim překulil a plnou vahou svého těla na ně nalehl.

„Ten parchant.” Muž v botách se zakymácel, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Potom se zakymácel znovu, tentokrát povážlivěji.

Nad Cyrusovou hlavou zasvištělo něco dlouhého kovového. Když se překulil na stranu, zahlédl jakousi tvář, kterou halila černá maska.

V jediném okamžiku se postavil na nohy a uchopil zbraň. Na její hlaveň dopadlo světlo vycházející z místnosti.

Ještě pohyb a je po tobě,” pronesl Cyrus výhružně. Ježíši.” Muž v masce ztuhl.

„On má zbraň!” zaječel muž ukrytý mezi stromy. „Utíkej!”

„S tím jsem nepočítal.” Muž v masce upustil dlouhou kovovou tyč, otočil se a třemi dlouhými skoky zmizel mezi stromy. Cyrus pomalu spustil ruku s revolverem.

Rychle utíkající kroky nalevo od něj mu napověděly, že i druhý muž usoudil, že bude lepší odtud zmizet.

Čekal ve stínu chaty, dokud nebyli oba zcela z doslechu. Potom pohlédl na dlouhý kovový předmět na zemi. Byla to sklářská píšťala, s níž Jacob toho odpoledne pracoval. Zvedl ji ze země a pomalu kráčel k dílně.

U dveří se zastavil. Noc byla chladná, ale rozpálená pec vyhřála místnost na nepříjemnou teplotu. Ve vzduchu byla silně cítit whisky. Na nedaleké polici Cyrus zahlédl otevřenou láhev. Byl si téměř jistý, že odpoledne tam nebyla.

Pohled na plameny v peci ho znepokojoval. Přemýšlel, jak se asi taková sklářská pec uhasíná. Napadlo ho, že Eugenie by to mohla vědět. Může jí zavolat z chaty.

V okamžiku, kdy se obrátil k odchodu, zahlédl Jacoba. Ten mohutný muž ležel tváří dolů ve stínu pod lavicí, vedle něj těžké kovové kleště.

Cyrus odložil píšťalu a rychle se k němu vrhl. „Houstone.” Jacob při zvuku svého jména zasténal. „Co?”

Cyruse se zmocnila úleva. Klekl si na jedno koleno vedle něj. „Co se stalo?” „Nevím.” Jacob se zavrtěl, zvedl hlavu a nepřítomnýma očima pohlédl na Cyruse. Obličej měl zkřivený bolestí. „Colfaxi. Co tady děláte?”

„Volal jste mi, vzpomínáte?” Cyrus jemně prohmatal Jacobovi lebku. „Au.” Jacob sebou trhl a opatrně si sáhl na hlavu. „Do háje, to bolí.” „Promiňte. Vypadá to, že vás někdo udeřil těmito kleštěmi.”

Jacob rychle zamrkal. „Něco si pamatuju. Myslím, že byli dva. Přišli sem hned potom, co jsem s vámi domluvil.”

„Když jsem sem dorazil, pořád se tu ještě potloukali.”

„Myslím, že mě nebacili tak silně, jak chtěli. Byl jsem omráčený; ale pamatuju si, co říkali. Když mě sem táhli, nadávali, jak jsem těžkej.” Jacob nasál vzduch. „Co to tady smrdí?”

„Whisky. To jsem nevěděl, že při práci s tímhle pijete.” Cyrus ukázal směrem k rozpálené peci.

„Nikdy nepiju, když pracuju se sklem.” Jacob se pokusil postavit na nohy. Je tu vedro. Co se to děje? Zatraceně, to ta pec.”

„Mám takový pocit, že vy jste ji nezapálil, že ne?”

„To víte, že ne. Hned potom, co jste se slečnou Swiftovou odešli, jsem ji vypnul. Už jsem nechtěl pracovat.” Jacob se s obtížemi, ale odhodlaně, sunul kupředu. „Musím ji zavřít.”

„Dobrý nápad.” Cyrus znovu pohlédl na láhev s whisky. „Napadá vás, proč někdo chtěl tohle místo podpálit?”

Jacob se ohlédl přes rameno, v očích úzkost. „Zapálit to tady? Zbláznil jste se?”

Mně to tak připadá. Myslím, že ta whisky měla být jen fasáda. Už vidím ten titulek v místních novinách: Opilý umělec při práci se sklem nešťastnou náhodou podpálil svou dílnu i chatu.

V Jacobových očích se objevil strach. „A sám při tom uhořel taky. Zatraceně, Colfaxi, oni mě chtěli upálit, je to tak?”

Cyrus zaváhal a potom usoudil, že nemá cenu snažit se zastírat holou skutečnost. „Vypadá to tak.”

„Já věděl, že tě tam dnes večer nemám pouštět samotného.”

Eugenie postavila konvici s čajem na keramický sporák a otevřela skříň, aby vyndala šálky. „Bože můj, Cyrusi, mohli tě zabít.”

„Ale jdi.” Cyrus usazený v kuchyňské židli zvedl oči významně ke stropu. Jacob byl nahoře a právě odnášel dva vrchovatě naložené kufry do jedné z prázdných ložnic. Houston už je takhle dost vynervovaný. Není třeba ho ještě víc znepokojovat.”

„A co já?” Nalila vodu do konvice. „Já jsem na tom ještě mnohem hůř.”

Cyrus se zaculil. „Ale ne, nejsi. Jsi chladná jako ledový čaj.” To nebyla lež. Když před deseti minutami dorazil do Skleněného domu s Jacobem v patách, nehnula ani brvou. Bylo fajn mít při sobě ženu, která byla připravená i na nejhorší.

Bylo fajn mít při sobě Eugenii, a tečka.

„Co s tím bude dělat zástupce šerifa Peaceful?” zeptala se Eugenie.

„Nic moc dělat nemůže. Ani Jacob, ani já nedokážeme identifikovat ty dva muže, kteří nás napadli. Došel k závěru, že šlo o nějaké vandaly, kteří sem přijeli z pevniny. Říkal, že v minulosti se to už jednou nebo dvakrát stalo. Děti se opily, ukradly loď a jely hledat rozptýlení.”

Upřeně se na něj zadívala. „Neřekl jsi Peacefulovi všechno, že ne? Že Daventry a Nellie byli možná zavražděni a Rhonda je v nebezpečí?” „A co si myslíš?”

Povzdechla si. „Myslím, že Peaceful by tě měl za blázna, kdybys mu tvrdil, že během posledních několika týdnů byli dva nebo tři lidé zavražděni a on si toho ani nevšiml.”

„Jo, to sedí. Taky jsem k tomuhle závěru dospěl. Ve vší úctě k Peacefulovi musím uznat, že ani já bych nevěřil, že tu nedávno byl někdo zavražděný. A co víc, já už si tím totiž vůbec nejsem jistý. Neexistuje žádný důkaz, že se něco takového stalo.”

Jacob je vyděšený,” namítla Eugenie.

„Já vím. A nejenom kvůli sobě. Bojí se o Rhondu. Jedno je jisté.”

„A co?”

„Dnes v noci byli v Jacobově chatě dva muži. A to vážně ohrožuje mou teorii, že vrah, pokud nějaký existuje, je místní člověk.” Zamračila se. „A proč?”

„Protože domněnka, že ti dva pobudové, na něž jsem dnes v noci narazil, by mohli žít delší dobu tady na ostrově, aniž by je někdo odhalil, se zdá příliš neskutečná.” Je to nepravděpodobné, viď?”

„Jo. Není to nemožné, ale nepravděpodobné ano.” Cyrus se napil čaje. Byl horký a zvláštním způsobem uklidňující. Napadlo ho, jak je Eugeniina péče o něj dnes večer příjemná. „Moc si na to nezvykej, varoval sám sebe. „Když tedy budeme předpokládat, že nejsou místní, potom musíme připustit, že Peaceful měl pravdu, pokud tvrdil, že měli člun, kterým se sem připlavili z pevniny.”

Eugenie poklepávala prsty po šálku s čajem. „Já myslím, že není pravděpodobné, aby dva vrahové použili trajekt k cestě na místo činu i zpátky.”

„To je velice nepravděpodobné.”

„Obzvláště když to znamená, že tu někde musí vyčkávat až do zítřejšího rána, aby mohli z místa činu uniknout trajektem, co jede v osm.”

Cyrus její slova zvažoval. „Zase, je to nepravděpodobné, ale ne nemožné.”

Zítřejší trajekt bude pořádně plný, protože zítra sem budou přijíždět turisté na první den Daventryho festivalu uměleckých děl. Pro dva lidi bude snadné splynout s takovým davem.”

„To mě nenapadlo.”

„Ale mě ano.” Cyrus se usmál. „Proto dostávám dobře zaplaceno. Takže jen kvůli bezpečnosti hodlám učinit opatření týkající se trajektu pro případ, že by se ti dva na něm

chtěli ztratit.”

„Jaká opatření?” „Mám plán.”

„Zatím mě to nijak neuklidňuje.”

Je to legrační. Mne ano. Já se vždycky cítím mnohem líp, když vím, že mám plán. Pracuju velice metodicky.”

Eugenie nakrčila nos. „Tak dobře, řekni mi o svém plánu.”

„Povím ti všechny podrobnosti hned, jakmile Rick vstane a přijde sem k nám dolů.”

„Já už jsem tady!” ozval se Rick od kuchyňských dveří. Dopínal si knoflíčky u košile a zeširoka přitom zíval. „Co to je za plán?”

Cyrus na něj zamyšleně pohlédl. „Co bys řekl tomu, kdybys zkusil jeden z nudných aspektů práce soukromého detektiva?”

Rickova ústa se uprostřed zívnutí zavřela. Oči se mu rozhořely nadšením. Jasně. Co mám ud ělat?”

„Říká se tomu očko. Povím ti, jak se to dělá.” Cyrus se předklonil a lokty opřel o stehna. Sepnul ruce, prsty volně spojené, v očích soustředěný výraz. „Ty a já odvezeme Jacoba Houstona z ostrova trajektem, který jede v deset hodin. Jeden z mých lidí, chlápek jménem Paul Stredley, na nás bude čekat v přístavu na pevnině.”

„Pokračuj,” vybídl ho Rick.

„Stredley si od nás Houstona převezme a potom pojede vyzvednout do Seattlu Rhondu Priceovou. Postará se o to, aby ti dva byli v bezpečí, dokud tohle všechno neskončí.”

„A to je všechno, co mám udělat?” Rick byl očividně zklamaný. „Odvézt s tebou Jacoba na trajektu?”

„Ne, to zdaleka není všechno.” Cyrus se usmál. „Já se příštím trajektem vrátím sem. Ty ale zůstaneš v přístavu. Zbytek dne budeš sledovat každou loď, která přijede z ostrova. Budeš zapisovat čísla všech aut, která povezou jednoho nebo dva muže. A taky budeš dávat zvláštní pozor na dva pěší cestující.”

„Myslela jsem, že nemáš žádný jejich popis,” podivila se Eugenie.

Cyrus pokrčil rameny. „Moc toho nemám, ale něco přece. Dva muži střední postavy, z nichž jeden může mít na sobě boty z hadí kůže, flanelovou košili a džíny.” Pohlédl na Ricka. „Pochopils to?”

Rick zářil vzrušením. Jasně.”

„Snaž se vypadat nenápadně, až se budeš potloukat v přístavu. Můžeš nějakou dobu strávit v kavárně nebo předstírat, že rybaříš z mola.”

„Mám nápad,” vmísila se Eugenie. „Mohl by si vzít z ateliéru nahoře nějaké štětce a papír a tvářit se, že maluje. Lidé si rádi dělají náčrtky trajektů.”

Cyrus povytáhl jedno obočí. „To není špatný nápad.”

Rick se ušklíbl. „Myslíš, že ti dva frajeři budou vážně tak hloupí, aby jeli trajektem?” „Člověk nikdy neví.”

„A co naše měření v domě?” zeptal se Rick. Ještě jsme nestačili vyměřit sklepení.” „To bude muset počkat. Dokončím to později.” Eugenie na něj pohlédla. „Já ti pomůžu.” „Díky,” usmál se Cyrus.

„A co ty, Eugenie?” obrátil se k ní Rick. „Co budeš dělat ty, až odjedeme?”

Eugenie vrhla po Cyrusovi odhodlaný pohled. „Já udělám přesně to, co jsem měla celou dobu v úmyslu. Zajdu na festival umění. Budu mít skvělou příležitost popovídat si s některými z místních umělců o Nellie.”

Cyrus se na ni podíval a bylo mu jasné, že se mu žádným způsobem nemůže podařit ji od jejího záměru odradit. Napadlo ho, že jediná výhoda, kterou by to mohlo mít, je, že uprostřed davů lidí, kteří festival navštíví, bude v bezpečí. A on bude přece pryč jenom pár hodin. Do jak velkých potíží by se za tu krátkou dobu mohla dostat?

Ve skutečnosti nestál o odpověď.

„Snaž se postupovat obezřetně, až se budeš těch lidí vyptávat,” nabádal ji. „Vždycky je to tak lepší.”

„Já umím být velice obezřetná.”

„Tvořím díla, která představují hrubou sílu a sex.” Mladý muž se naklonil k Eugenii, která zkoumala sochy vystavené ve stánku. „To vidím,” odvětila Eugenie. „Síla a sex.” „Redukované na základní skutečnosti.” Přikývla. „Základní skutečnosti.”

Podle nápisu nad stánkem se jmenoval Kevin Lanton. Byl to takový James Dean, hubený, dychtivý, v potrhaných džínách a flanelové košili. Na těch umělcích něco je, pomyslela si Eugenie. Přestože s nimi spolupracovala už dlouhá léta, stále je viděla v romantickém světle.

Chápala je, přestože se jí vždy nedařilo chápat jejich díla, která v sobě měla jakousi podmanivou, cílevědomou čistotu.

Bez ohledu na jednotlivé povahy a charakterové vlastnosti, měli všichni jedno společné. Jejich práce pro ně byla životně důležitá. Byla jim útočištěm a vášní. V některých případech je podezřívala, že je to jejich pojítko s duševním zdravím.

Nejskvělejší umělci, s nimiž se setkala, byli vydaní na milost silám, které jim umožňovaly tvořit. Žili ve stavu napětí. Ale samotný akt tvorby jim přinášel jedinečný okamžik jásavé radosti, která byla jiným odepřena. Eugenie věděla, že platí vysokou cenu za ten okamžik v ohni, ale někdy vytvořili něco, co dovolilo ostatním ochutnat, byť jen krátce, žár plamenů.

Je to podobné jako její vztah s Cyrusem, napadlo ji. Zmocnil se jí smutek. Až ten vztah skončí, bude za to muset zaplatit vysokou cenu, ale než k tomu dojde, bude se její srdce vyhřívat v samém žáru ohně.

V tu chvíli se ale její srdce v žádném žáru ohně nevyhřívalo. Bylo půl jedenácté dopoledne a ona procházela uličkou plnou lidí a stánků v ulici Harbor.

Cyrus s Rickem a Jacobem, ukrytým pod přikrývkou na zadním sedadle džípu, odjeli před dvěma hodinami prvním trajektem na pevninu.

Návštěvníci festivalu začínali přijíždět v houfech na tuto slavnou událost.

Místní umělci a řemeslníci, kteří pracovali v Daventryho dílnách, byli připravení na nápor potenciálních zákazníků. Vlaječky vesele povívaly ve větru. Po celé ulici byly rozsety nejméně tři tucty barevných stánků, v nichž se vystavovala keramika, sklo, obrazy, výrobky ze dřeva, sošky a umělecké předměty z textilu.

Mezi tyto stánky bylo zamícháno pár takových, v nichž se prodávala pražená kukuřice, křehké pečivo, sendviče, espreso a nealkoholické nápoje.

Dokonce i počasí spolupracovalo. Déšť konečně ustal. Výroční Daventryho festival uměleckých sbírek měl skvělé podmínky k hvězdnému zahájení.

Eugenie byla ale zklamaná. Její vyptávání nepřineslo moc dobré výsledky. Zatím měla možnost mluvit pouze s několika místními umělci. Nedozvěděla se nic nového. Většina jich znala Nellie Grantovou jen zběžně. Nikomu z nich ale nebyla tak blízká, aby mu její smrt ležela nějak příliš na srdci.

Eugenie se přinutila soustředit pozornost zpátky k předmětům vystaveným ve stánku. Jako by slyšela Cyrusova slova Vypadá to jako několik zrezivělých talířů svařených dohromady.

„Úžasné.” Přejela rukou po okraji jednoho hodně rezavého talíře. „Vy jste našel způsob jak použít některé z nejsymboličtějších artefaktů naší kultury, abyste vyjádřil potenciál jak pro tvorbu, tak pro destrukci, kterou v sobě skrývá síla moci.”

„A sex,” doplnil ji Kevin.

„Předpokládejme, že mezi sílou sexu a moci existuje nějaký rozdíl.” Eugenie si

připomínala, že na festival přišla s určitým cílem, a tím rozhodně nebylo tlachání o uměleckých teoriích. Bylo ale těžké se tomu vyhnout. Milovala tenhle druh dohadování se. „Mně to připadá jasné, že energie, která je dodávána jednomu, zásobuje i to druhé.” „Možná ano. Ale musíte zvážit konečný výsledek.”

„Ne, pokud se snažíte ilustrovat základní podstatu sil.” Eugenie byla ráda, že nikde poblíž není Cyrus. Ten by se teď určitě válel smíchy. „To vy jste řekl, že chcete k věci zaujmout minimalistický přístup. Proč se obtěžovat s vytvářením dvou hnacích sil, když existuje pouze jedna?”

„Nejsem si jistý, že existuje pouze jedna.”

„Já myslím, že je to jasné. Můžete to vidět ve skle.”

„Se sklem nepracuju,” odfrkl si Kevin. „Tahle hmota je pro mě moc křehká, abych do ní mohl vtisknout hrubou sílu a sex.”

„S tím nesouhlasím.” Necháváš se unášet, napomínala sama sebe. Na něco takového skutečně neměla čas. Jakou lepší hmotu byste chtěl k vyjádření síly a sexu hledat než tu, která je zároveň tekutá i pevná? Sklo je hmota, která je silná i zranitelná. Doslova se rodí v ohni, přestože tvar na sebe bere až po zchladnutí. Objasňuje nejčistší podstatu všech základních sil.”

Cyrus by už v tu chvíli určitě brečel smíchy, napadlo Eugenii.

Kevin zavrtěl hlavou. „Sklo je příliš přitažlivé, aby představovalo sílu. Síla je hrubá. Síla je ošklivá. Síla je zvířecí.”

„To je nesmysl. Síla je prostě průhledná a neviditelná, dokud se jí nedá tvar a směr. Nemůže být hrubá ani ošklivá, ani nic jiného. Prostě jenom existuje, stejně jako vítr… ” Eugenie se náhle zarazila. Bylo to směšné. Už si nemohla dovolit marnit víc času. „Podívejte, tohle je velice zajímavé a vaše díla jsou neobvykle poutavá. Já jsem si ale chtěla promluvit o něčem jiném.”

„A to jako o čem?”

„Znal jste Nellii Grantovou?” Navzdory slibu, který dala Cyrusovi, byla už před půl hodinou, kdy započala se svým vyptáváním, nucená zapomenout na obezřetnost. Brzy bylo zřejmé, že nikdo není schopný porozumět jejím nepřímo kladeným otázkám. Nicméně se svými otázkami na tělo stejně moc velkého úspěchu nedosáhla, pomyslela si zachmuřeně.

„Myslíte Daventryho poslední kočku?” Kevin pokrčil rameny. „Jo. Na několika večírcích jsem se s ní setkal.”

„Byla to moje přítelkyně.”

„Vážně?” Teď, když už se spolu nebavili o jeho umění, Kevin očividně ztratil zájem o další konverzaci. „To je zlé, že spadla přes palubu. Nechápu, jak mohla vyjet v takový den na moře.”

Eugenie ztuhla. „Proč to říkáte?”

„Počasí bylo špatné. Musela vědět, že to bude nebezpečné. Někteří lidé si myslí, že byla v depresi kvůli Daventryho smrti a že chtěla spáchat sebevraždu. Já ji ale viděl tu noc na večírku. Nevypadalo to, že by byla do Daventryho nějak vážně zamilovaná. Jestli chcete znát pravdu, vypadala pořádně naštvaně.

„Napadá vás proč?”

„Nevím. Nemluvil jsem s ní. Viděl jsem ji jenom z dálky. Šla si pro něco nahoru.”

Než mu Eugenie mohla položit další otázku, Kevin se od ní odvrátil, aby pozdravil jiného potencionálního zákazníka.

Chvíli čekala a potom usoudila, že nemá smysl se ho dál vyptávat.

Potlačila povzdech a vykročila uličkou mezi stánky. Jenom marním čas, pomyslela si.

Dva chlapíci, co pracují s keramikou a jeden, co dělá do textilií. To nebylo moc. Ano, všichni se s Nellií znali. Ale žádný z nich ji neznal blíž. Nikdo z nich neviděl ve Skleněném domě v tu noc, kdy Daventry zemřel, nic podezřelého. Většina z nich otevřeně přiznala, že na večírku hodně pila.

Právě vytahovala z kabelky peněženku, aby zaplatila za dvojité espreso, když si všimla výlohy Půlnoční galerie, vzdálené jen pár kroků od ní. Fenella Weeksová v ní kvůli festivalu vyměnila obrazy.

Výjev z podmořského života zmizel. Na jeho místě byl pověšený úchvatný obraz moře s ostrými konturami.

Bylo to jedno ze vzácných děl obrazných umění, kterým se podařilo překročit hranice všednosti. Na povrchu znázorňoval moře s rozbouřenými vlnami, ale ukrýval v sobě něco mnohem závažnějšího. Měl hloubku a vášeň, prudkost a životní sílu. Eugenie cítila, jak ji do sebe přímo vtahují.

Napadlo ji, že Kevin Lanton se snažil vyjádřit podstatu hrubé síly a sexu ve svém výtvoru z rezavých talířů. Ale ve skutečnosti toho cíle dosáhl tento obrázek. Byl namalovaný různými odstíny zelené barvy, které jí připomínaly silné sklo.

Nikdy neviděla Cyrusův krb, ale intuice jí napověděla, že tenhle obraz s mořem se nad něj bude dokonale hodit.

Zastrčila peněženku zpátky do kabelky a vystoupila na chodník. Pomalu kráčela směrem ke galerii a nemohla spustit z toho moře ve výloze oči.

Očekávala, že až přijde blíž, zjistí, že ten obrázek je povrchní a všední. Čím víc se ale blížila, tím se stával podmanivější. Než došla ke dveřím obchodu, věděla, že ho Cyrusovi koupí.

Když vešla dovnitř, zvonečky nad vchodem se vesele rozklinkaly.

V galerii nikdo nebyl, zela prázdnotou. Nebylo divu. Dnes ráno představovaly největší atrakci stánky v ulicích. Málokdo chtěl trávit čas v nějakém obchodě, když se venku nabízely celé stánky plné umění.

„Fenello?” Pohlédla směrem k zadní části galerie, ale za pultem nikdo nestál. Přemýšlela, jestli si Fenella nevyběhla ven pro kávu nebo zjistit, jaká je konkurence.

Závěs, který odděloval prodejní místnosti od zadní části galerie, se průvanem trochu poodhrnul. Když Eugenie zavřela dveře, zase se vrátil na své místo.

„Fenello? To jsem já, Eugenie Swiftová. Chtěla bych si s vámi promluvit o tom obrazu moře za výlohou.”

Nedostalo se jí žádné odpovědi. Obešla pult a odhrnula těžký závěs. Zadní místnost galerie byla plná věcí, stejně jako tomu bývá u většiny zadních místností v muzeích a jiných galeriích. Viselo tam plno obrazů a tísnilo se mnoho uměleckých předmětů, které z toho či onoho důvodu nebyly vůbec vystaveny.

O jednu stěnu stály opřeny obrazy v rámu. Sbírka malých, ručně vyřezávaných mořských racků připevněných na kusu dřeva. Na stole ležela jakási nepopsatelná keramika.

Eugenie se zvědavě rozhlédla kolem a chtěla začít couvat z místnosti ven. Náhle koutkem oka spatřila záblesk skla.

Na několik vteřin přestala dýchat. Potom, velice pomalu, pustila závěs. Tiše se za jejími zády zavřel. Zadní místnost Fenelliny galerie se zahalila do šera.

Eugenie nerozsvítila stropní svítidlo. Kolem okrajů závěsu sem prostupoval dostatek světla, aby mohla rozeznat předměty na polici.

Udělala krok kupředu a potom další a zacházela hlouběji do zaprášeného skladu, aby si mohla lépe prohlédnout věc, která se krčila ve vzdáleném koutě. Když byla natolik blízko, aby ho viděla zřetelně, cítila, jak se jí sevřel žaludek nervozitou. Měla pocit, jako by spatřila ducha.

Zastavila se a zírala na předmět. Byl vyrobený z ostrých střípků skla a zbytků staré oceli. Byly do sebe zapleteny a působily dojmem příšery, která se živí svým vlastním vztekem a šílenstvím.

Eugenii naskočila husí kůže zděšením. Tento výtvor už viděla dříve v Daventryho síni bývalých milenek. Intuice jí napovídala, že ten, kdo tohle hrůzné dílo stvořil, byl schopný spáchat i vraždu.

Police, na níž toto dílo stálo, byla příliš vysoko, aby si je Eugenie mohla podrobně prohlédnout. Rozhlédla se kolem a uviděla malou stoličku.

Přetáhla ji přes místnost a postavila pod vysokou polici. Rychle si na ni stoupla a opatrně se natáhla pro výtvor z úlomků skla a kovu.

Musela sebrat všechnu odvahu, aby je uchopila. Nejen proto, že jeho ostré okraje jej činily nebezpečným, ale i proto, že se její tělo tomu bránilo. Nechtěla se dotýkat hrůzy.

Trhla sebou, když prsty velice opatrně sevřela toto seskupení skla a kovu. Přímo cítila chorobnou zuřivost, která z něj vyzařovala. Dílo bylo těžké. Sklo dokáže vždy překvapit svou váhou, pomyslela si.

Opatrně je natočila tak, aby viděla podpis autora. Našla jej na spodní části.

Fenella Weeksová.

„Bože můj.” Automaticky sevřela výtvor pevněji v ruce. V konečcích prstů ucítila chladnou palčivou bolest. Z prstu vytryskla krůpěj krve. „Zatraceně.”

Zpozorněla a naslouchala, jestli neuslyší zvonky nade dveřmi, které by ohlašovaly, že se Fenella vrací.

Ve vedlejší místnosti bylo ticho. Slyšela pouze hluk z trhu, ale ten zněl tak vzdáleně, jako by se festival konal na jiné planetě.

Ruce se jí roztřásly. Rychle postavila výtvor zpátky na polici. Ucítila úlevu, že se ho zbavila.

Na poraněném prstu se objevila další krůpěj krve.

Zděšeně na ni pohlédla. Přemítala, jestli se nějakou náhodou neocitla v jakémsi strašidelném pohádkovém příběhu, kde se hrdinka píchne do prstu a stane se neštěstí. Kdyby tu byl Cyrus, řekl by jí, aby si to vyřídila se svou představivostí. Ta myšlenka ji uklidnila.

Seskočila ze stoličky, zhluboka se nadechla a sáhla do kabelky pro kapesník. Když jej našla, omotala si ho kolem krvácejícího prstu a spěchala k závěsu. Zmocnila se jí nesmírná touha být z tohoto obchodu co nejdříve venku.

Jestliže prvním pravidlem detektivní práce bylo zachovat si chladnou hlavu, druhým bylo nezpanikařit. Cyrus samozřejmě neměl zapotřebí, aby se mu něco takového připomínalo, pomyslela si, když odhrnovala závěs. Ten by nikdy nepodlehl panice.

Vedlejší prodejní místnost byla stále prázdná, ale oknem Eugenie zahlédla známou postavu, jak se rychle blíží ke galerii. Fenella měla na sobě volné vzdušné černé šaty zdobené exotickými motivy. Z uší jí visely těžké náušnice z kovu a kousků jiných věcí. V jedné ruce držela kelímek s kávou.

Eugenii bylo jasné, že už se nemůže vytratit z obchodu, aniž by ji Fenella zahlédla. Otočila se a rychle se sklonila nad nejbližším skleněným dílem, mísou z našedlého modrého skla, působící zakaleným dojmem.

Zvonky nade dveřmi se radostně rozezněly. Eugenie se otřásla, jak ji ten zvuk vyděsil.

„Eugenie!” vykřikla Fenella. Znělo to překvapeně, ale zdálo se, že je ráda, že ji vidí. „Neviděla jsem vás vcházet do obchodu.”

„Dobré ráno, Fenello.” Eugenie se napřímila a otočila se k ní. Pokusila se vyloudit na tváři něco, co se mělo podobat úsměvu. „Napadlo mě, že jste si odskočila pro kávu.”

Fenella přešla k pultu a udělala grimasu. „Ten festival se mi líbí, ale mně nejdou obchody. Všichni se motají jenom kolem stánků, obzvlášť když je slunečné počasí. Nem ůžu jim za to dávat vinu. Chtěla jste něco?”

Na okamžik se Eugenii úplně vypařily myšlenky z hlavy. Jediné, po čem toužila, bylo utéct. V poslední chvíli si vzpomněla na důvod, který sem původně zavedl její kroky.

„Ten obraz ve výloze,” prohodila pohotově. „To moře. Nemám takové obrazy moc v lásce, ale tenhle je výjimečný. Myslím, že Cyrusovi se bude líbit.”

,Je moc dobrý, viďte?”

„Ano.” Eugenie předstíraně klidným krokem přešla ke dveřím. „Někdo z místních

umělců, přepokládám?”

„Samozřejmě. Už jsem vám říkala, že podporuji pouze místní umělce. Jmenuje se Brad Kolb. Úžasná technika.”

„Skvěle využité barvy. Má to hloubku a nejsou tam žádné přehnané detaily.”

„To máte pravdu.”

Eugenie otevřela dveře. Nejraději by se dala do běhu, ale místo toho se přinutila vrhnout na Fenellu zářivý úsměv. „Až se Cyrus odpoledne vrátí, řeknu mu o něm.”

„Takže to byl skutečně on, koho jsem viděla odjíždět prvním trajektem?”

„Odvážel svého synovce zpátky na letiště.” Ten jejich vymyšlený příběh musí působit šíleně, pomyslela si Eugenie. Od zkušeného detektiva by člověk očekával, že přijde s nějakým důmyslnějším zdůvodněním, proč odjíždí z ostrova. Cyrus ale trval na tom, že čím jednodušší vysvětlení, tím lepší. -

„Uložím Kolbův obraz dozadu, dokud se nevrátíte s panem Colfaxem.”

Jen klid, napomínala se Eugenie. „Díky. Budu vám moc vděčná.”

Fenella pobaveně povytáhla tenké, nepřirozeně klenuté obočí. „Zajímalo by mě, jestli se mu to bude líbit. Obávám se ale, že to nebude na jeho vkus příliš hezké.”

Eugenii jeho slova pobouřila, ale tahle chvíle nebyla vhodná na to, aby Cyruse hájila. Musela přemoci nevysvětlitelnou touhu bránit jeho umělecký vkus. „Vím jistě, že se mu to

bude líbit.”

Vyběhla ze dveří a spěchala k chodníku plnému lidí. Nutně potřebovala dát si kávu a nějaké klidné místo k přemýšlení. O deset minut později, kelímek s kávou v ruce, zamířila k místu, kde nechala zaparkované auto. Posadila se za volant, usrkla lahodného moku a snažila se uspořádat si všechno v hlavě. Když o tom tak přemýšlela, musela uznat, že ve skutečnosti si nedokáže vysvětlit, proč jí tak stoupl adrenalin v krvi, když na tom ohavném výtvoru z kovu objevila Fenellin podpis. Zareagovala spíš emotivně, což se jí u umění stávalo vždycky. Bylo na čase udělat krok zpátky a podívat se na celou situaci z objektivního hlediska.

Takže Fenella Weeksová patřila k Daventryho odloženým milenkám, pomyslela si. To je dobré. Moc velkou úroveň neměly. Nellie nikdy o jejich vztahu nemluvila, takže o něm buď nevěděla, nebo ji to nezajímalo.

Ani Fenella se nikdy nezmínila o svém bývalém vztahu s Daventrym. Dokonce prohlašovala, že ani neví, jaký je ze Skleněného domu výhled. Možná to není překvapivé, ani podezřelé, pomyslela si Eugenie. Věděla, že kdyby se ona sama dopustila té chyby, že by se s Daventrym vyspala, také by to nepřiznala.

Napila se espresa a prsty druhé ruky zamyšleně poklepávala po volantu.

O Daventrym se tvrdilo, že otevřeně zesměšňuje své bývalé lásky tím, že očerňuje jejich umělecký talent. O Fenelle ale neřekl ani slovo.

Proč?

Vzduchem se vznášela nezodpovězená otázka.

Eugenie ucítila, jak se jí žaludek sevřel čerstvým napětím. Jednu věc po druhé, pomyslela si. Kdyby tu byl Cyrus, zřejmě by jí doporučil, aby si dřív, než bude vyvozovat nějaké závěry, ověřila fakta.

Jediným skutečným faktem, který v tu chvíli měla k dispozici, byl kus bláznivého sousoší, které našla ve Fenellině zadní místnosti. Bylo možné - nepravděpodobné, ale možné - že se ve své úzkosti dopustila osudné chyby. Možná že umělcem, který vytvořil tu příšernou věc v Daventryho galerii, nebyla Fenella, ale někdo, kdo pracoval se stejným materiálem.

Eugenie se rozhodla, že je načase zajít se podívat zblízka na ten výtvor do Skleněného domu. Musí mít jistotu.

Dopila kávu a hodila kelímek do malého koše na odpadky. Prsty se jí třásly, když zasouvala klíč do zapalování. Říkala si, že nebylo příliš moudré přidávat do adrenalinu, který jí divoce proudil v žilách, další porci kofeinu.

Další moudrá rada pro detektiva amatéra, pomyslela si, když nastartovala toyotu. Když jednáš s vrahem, nedávej si kávu.

Možným vrahem, opravila se, zatímco zajížděla na parkoviště v přístavu. Nikdo nepředložil jediný skutečný důkaz, že by Daventry byl zavražděn.

Pokud ale zavražděn byl a Nellie ten zločin viděla, hodně by se tím vysvětlovalo.

Cesta zpátky do Skleněného domu byla nekonečná. Varovné skřípění pneumatik jejího vozu, když vybírala zatáčky, Eugenii napovídalo, že jede příliš rychle. Dvakrát zpomalila na rozumnou rychlost, ale než dojela k příští zatáčce, měla plynový pedál sešlápnutý opět k podlaze.

Divoce zajela na příjezdovou cestu před Skleněným domem, prudce zabrzdila a vyskočila z auta.

Chvíli zápasila s novým kódem na bezpečnostním zámku u vchodových dveří, než se jí podařilo vběhnout do zrcadlové haly. Odhodila kabelku na nejbližší skleněný stolek, a aniž by se zdržovala zouváním bot, vyběhla po schodech do třetího patra.

Když vyběhla na galerii, stěží popadala dech. V mžiku stála přede dveřmi místnosti, kde Daventry uchovával díla svých bývalých milenek.

Zhluboka se nadechla a stiskla kliku.

Místnost bez oken se utápěla ve tmě jako egyptská hrobka. Jakmile vstoupila dovnitř, ovanul ji chladný, ztuchlý vzduch. Nahmatala vypínač a rozsvítila.

Záměrně dramaticky rozmístěná světla zablikala a ozářila každičký kus té prazvláštní sbírky, zatímco prostor kolem nich se utápěl v temném stínu.

Pomalu kráčela lesem podstavců z černého skla a nespouštěla oči z příšerného výtvoru vyrobeného ze skla a kovu na druhém konci. Krčil se ve své skleněné kleci a čekal na ni. Jeho ostré hrany v umělém světle zlověstně zářily. Tma, která tento podstavec obklopovala, se zdála mnohem černější a neproniknutelnější než šero rozprostírající se kolem ostatních podstavců.

Mám přehnanou představivost, pomyslela si Eugenie. Bylo by pěkné mít tu s sebou Cyruse. Jeho lakonický, rezervovaný přístup k těmto věcem by pro ni byl lepším povzbuzujícím lékem než kofein.

Došla k poslednímu podstavci, oči upřené na ďábelský výtvor za sklem.

Tentýž umělec. Musel to být ten samý člověk. Její intuice ji nikdy nezklamala, když šlo o to určit něčí techniku a styl.

Otevřela schránku a sáhla dovnitř tak opatrně, jako by sahala do terária s jedovatým hadem.

Prsty sevřela ošklivé dílo. Jeho ostré hrany se jí zaryly do dlaní. Zvedla je z podstavce a začala natáčet tak, aby se mohla podívat, kdo je podepsaný na jeho spodní straně. „To je moje práce, samozřejmě,” ozval se ode dveří Fenellin hlas. „Ale to vy už přece víte, že

ano?”

Eugenie ztuhla. Hrany výtvoru se jí zařezávaly do kůže. Ta bolest zlomila kouzlo, jakým na ni Fenellina pobavená slova zapůsobila

Eugenie, držíc sochu opatrně v obou rukách, se otočila ke dveřím.

Obrys Fenelliny postavy se ostře rýsoval v jasném slunečním světle, které se odráželo od zrcadlových stěn atria. V galerii vládla taková tma, že bylo nemožné vidět jí do tváře, ale bylo zřejmé, že v ruce drží nějaký předmět.

„Ano, to jsem věděla.” Eugenii se ulevilo, když slyšela svůj vlastní hlas. Zněl mnohem klidněji a sebejistěji, než se cítila. Jen jsem si chtěla být jistá.”

„Uvědomila jsem si, k čemu došlo, když jsem spatřila kapky krve na podlaze zadní místnosti mé galerie.” Fenella za sebou zavřela dveře, čímž úplně odřízla přístup světla zvenku. „Bála jsem se, že budete dělat potíže. Doufala jsem, že prostě odjedete, aniž byste dostala odpověď na svoje otázky, ale vy jste toho nenechala.”

Udělala krok kupředu. Na její pravou ruku přitom dopadl paprsek jednoho ze světel. Eugenie viděla, že drží zbraň. Na několik vteřin se jí zastavil dech.

„Nemá smysl mě zabíjet,” vyhrkla. „Nemůžu nic dokázat.”

„To jsem si zpočátku říkala taky. Ale potom jsem si uvědomila, jakou jsem udělala chybu, když jsem vám prodala Rhondin obraz.” „Vy jste věděla, že Rhonda ten obraz nemalovala.”

„Samozřejmě že jsem to věděla,” odfrkla si Fenella znechuceně. „Rhonda nemá žádný talent. Když mě požádala, abych prodala obraz, protože potřebuje peníze, měla jsem za to, že ho ukradla v nějaké galerii na pevnině.”

Jakmile jsem ho ale koupila, řekla vám, že ho malovala Nellie Grantová. Proto jste se začala bát potíží, je to tak?”

„Když se Rhonda vrátila ten den zpátky na ostrov a zjistila, že jsem prodala ten obraz právě vám, úplně se sesypala. Řekla mi, že jste byla Nelliina přítelkyně a že možná poznáte její práci.”

„Já jsem jenom chtěla zjistit, co se stalo Nellii.”

„Nemohla jsem vám dovolit, abyste se začala příliš vyptávat na její smrt,” pronesla Fenella. „Bála jsem se, že to povede k… jiným věcem.” „Vy jste ji zabila, viďte?”

„Nezabila.” Fenella se zatvářila upřímně překvapeně. „Plánovala jsem si, že se jí zbavím, ale ukázalo se to zbytečné. Vyřešila ten problém sama tím, že přepadla přes palubu člunu, když se vracela na ostrov.”

„A proč jste chtěla její smrt?”

„Viděla mě tu noc na večírku,” pronesla Fenella. „Pozorovala mě ze dveří právě téhle místnosti. Slyšela, jak se s Daventrym hádám.” „Vy jste se tu noc s Daventrym pohádala?”

„Bohužel jsem se neovládla. A Nellie Grantová mě viděla, jak jsem ho strčila ze schodů.”

„To není možné. Ze dveří téhle místnosti přece nemohla nic vidět. Musela by vyjít ven na balkon a podívat se přímo dolů.”

„Ne,” zavrtěla hlavou Fenella. „Stačilo, aby se podívala přímo na protější stěnu.” „Bože můj. Zrcadla.”

„Přesně tak. Jsou navržená tak, aby odrážela schodiště od podlahy ke stropu. Když Daventry spadl, náhodou jsem se podívala na stěnu. Viděla jsem Nellie stejně dobře, jako ona musela vidět mě.”

„A co se stalo?”

Fenella si povzdechla. „Musím se přiznat, že jsem zpanikařila a utekla. Myslela jsem, že zavolá Peacefula Jonese. Ale nic takového se nestalo.”

„Nešla to ohlásit,” řekla Eugenie. Ještě tu noc náhle odjela z ostrova.”

A přišla ke mně do Seattlu na návštěvu, dodala v duchu. Proč to Nellie udělala? Při své poslední návštěvě v Eugeniině bytě se ani slůvkem nezmínila o tom, že by viděla Fenellu Weeksovou, jak strčila Daventryho ze schodů.

„Vzala si v přístavu jeden z Daventryho člunů,” pokračovala Fenella. „Nevěděla jsem, co má v úmyslu, ale protože nešla na policii, usoudila jsem, že z toho chce těžit.”

„Těžit? A jak?”

„Myslela jsem si, že mě zřejmě bude chtít vydírat. Jenomže zemřela dřív, než mohla vznést nějakou hrozbu.”

„Když se rozkřiklo, že se ztratila v bouři, myslela jste si, že je po všem a vaše tajemství je v bezpečí, viďte?”

„Ano,” přikývla Fenella. „Pak jsem ale dostala pořádnou sprchu. Ten odporný Leonard Hastings mě začal vydírat. Věřila byste tomu? Ukázalo se, že i on viděl, jak jsem strčila Daventryho ze schodů. Číhal v tu chvíli v jednom z pokojů v druhém patře.”

„Bože můj,” vydechla Eugenie. „Vy jste ho zabila, viďte?”

„Platila jsem mu tak dlouho, než jsem vymyslela plán. Nakonec jsem usoudila, že nejjednodušší bude vyměnit některé z jeho léků za silnější medicínu. Meditation Jonesová

mi v tom moc pomohla. Řekla mi o různých nezákonných drogách, které člověka s tak špatným srdcem, jaké měl Leonard Hastings, dokážou zabít. Samozřejmě ji ani ve snu nenapadlo, jak jsem její informaci využila.” „A jak jste si opatřila drogy?”

„Od pouličního prodejce v Seattlu.” Fenella se zachichotala. „To nebylo těžké.”

„Takže když byl mrtvý i Hastings, myslela jste si, že už se vám nemůže nic stát.”

„Tentokrát jsem byla přesvědčená, že jsem v bezpečí,” přikývla Fenella. „Ale pak jste se tu objevila vy. Věděla jsem, že jste bývala Nelliinou přítelkyní. Několikrát se o vás zmínila. Začala jsem si dělat starosti.”

„Proč jste se pokusila zabít Rhondu Priceovou ten večer, když za mnou přišla do restaurace? Ona vás také viděla, když jste strčila Daventryho?”

„Rhonda?” Fenella vyřkla to jméno s nádechem opovržení. „Ale kdepak ta. Je to jenom malá hlupačka bez talentu. Tu noc byla příliš opilá. Ta by si nevšimla ničeho, i kdyby stála přímo vedle mě.”

„Tak proč jste ji udeřila a shodila do moře?”

Fenella se nadechla. „Strašně mě rozzlobila, když mi řekla, že ten obraz, co mi dala do prodeje, ve skutečnosti namalovala Nellie.” „To nechápu.”

„Ten obraz měl spojitost s tím, co se tu noc stalo. A vás vedl k tomu, že jste se o to víc vyptávala.”

Náhlý divoký vztek ve Fenellině hlase vyslal vlny zděšení ke vzdálenému konci galerie. Ty zasáhly Eugenii plnou silou.

„Ano,” přikývla Eugenie, „Já vím, co tím myslíte.”

„Bylo mi jasné, že jestliže ten obraz poznáte, budete o to víc přesvědčená, že se tady stalo něco špatného. A začnete se v tom ještě víc šťourat. A kdo mohl vědět, kam až to všechno povede?”

„A vy jste teď měla na krku dvě vraždy, a ne jednu. Už jste se nemohla cítit v bezpečí.”

„Začala jsem mít zlé sny,” zpovídala se dál Fenella. V jejím hlase byla teď patrná jakási tajemná podrážděnost. „Co když Hastings nechal někde zprávu? Co když o tom někomu řekl? Kam odjela Nellie Grantová tu noc po Daventryho smrti? Řekla někomu o mně předtím, než zemřela?”

„Tolik nezodpovězených otázek,” zašeptala Eugenie.

„Ano.” Fenellin hlas zněl ostře. „A já se bála, že kvůli tomu obrazu k nim ještě řadu otázek přidáte vy.”

Eugenie tiše hvízdla. Jinými slovy, vy jste se pokusila Rhondu zabít jenom proto, že vám nechtěně ukázala, že jste zranitelná.”

„Ta hloupá malá Daventryho děvka. Nechtěla jsem ji ve skutečnosti zabít. Upřímně řečeno, je mi fuk, jestli žije nebo je mrtvá. Ona nic neví. Sledovala jsem ji do té restaurace jen proto, abych se dozvěděla, co má ten večer za lubem.”

„A když vyběhla zadními dveřmi, čekala jste tam na ni?”

Fenella udělala krok kupředu. Ten pohyb způsobil, že látka jejích černých šatů zlověstně zašustila. „Využila jsem příležitosti a popadla prkno, které bylo při ruce. Zasloužila si to.”

Eugenie na ni užasle hleděla. „Vy jste Rhondu nenáviděla. Nejenom proto, že vyrukovala s tím Nelliiným obrazem a tím vás znervóznila, ale protože byla jednou z bývalých Daventryho milenek.”

„Před pěti lety mě ten parchant Daventry odkopl kvůli řadě takových malých netalentovaných holek, jako byla Rhonda Priceová,” pronesla Fenella trpce.

„A proč?”

„Proč? Protože měl ze mě strach, samozřejmě.” Do Rhondina hlasu se vrátil pobavený tón. „On věděl, že mám velký talent, ale měl z něj strach. Byl na něj až příliš velký. Příliš silný. Věděl, že ho ze mě nemůže vysát jako z těch ostatních ubožaček. Hluboko v duši

měl příšerný strach, že bych ho mohla zničit.”

Eugenie pohlédla na hrozivý výtvor ze skla a kovu ve svých rukou. Měla pocit, že rozumí, proč se Daventry cítil nesvůj tváří v tvář Fenellině uměleckému talentu. Znovu zvedla oči. „Když vás nechal, přísahala jste, že vám za to zaplatí, je to tak?”

„Ano, správně, zařekla jsem se, že mi zaplatí.”

„Mám jednu otázku. Proč jste čekala pět let?”

Fenella se zasmála pronikavým vysokým smíchem. „Protože tak dlouho mi trvalo, než jsem našla uspokojivý a přesvědčivý způsob jak ho zničit. Jsem koneckonců umělkyně. Zničení Adama Daventryho mělo být mistrovským dílem.

„Prosím? To mi chcete říct, že vám trvalo pět let, než jste přišla na tak úžasný nápad, jakým bylo strčit ho ze schodů? Neuražte se, ale to mi nepřipadá příliš tvořivé.”

„Neměla jsem v úmyslu ho ten večer zabít,” odsekla Fenella. „Pohádali jsme se. Měla jsem velkou zlost. Neovládla jsem se a strčila do něj. Silně. Byl pod vlivem některých těch svých tvrdých drog. Ztratil rovnováhu a upadl. Já jsem to ale nechtěla udělat.”

„Chápu.”

„Proč bych ho chtěla zabíjet, když mi tak dobře platil za to, čím mi ublížil?” Jak to, že vám platil?”

Fenella postoupila blíž do dalšího paprsku světla. „Vydírala jsem ho.” „A čím? Daventry se nikoho nebál natolik, aby se nechal vydírat. Vysmál by se vám do tváře.”

„Mně se nevysmál,” pronesla Fenella hrdě. „Nechal si tahat peníze z kapsy, abych držela jazyk za zuby.”

„To nestačím žasnout. A co jste na něj měla?”

„Pět dlouhých let jsem měla Adama Daventryho v merku. On byl tak zatraceně arogantní, že by ho nikdy ani nenapadlo, že stojím ve stínu, čekám a pozoruji. Myslel si, že jsem se vytratila z jeho života, protože ukončil náš vztah. Ale já mu byla blíž, než ho kdy napadlo. Byla jsem mu blíž než kterákoli z těch jeho děvek. A když se dopustil své velké chyby, byla jsem připravená.”

Eugenie byla úplně zticha. Myslela si, že ví, co bude následovat, ale věděla také, že by bylo hloupé Fenellu předbíhat. Ego té ženy bylo v tu chvíli jediné zranitelné místo.

„A jaká byla ta Daventryho osudová chyba?” zeptala se Eugenie.

„Před pár měsíci, když se začal zajímat o starožitné sklo, navštěvoval nezákonné trhy s uměním. Jeho kontakty s lidmi, kteří mu dodávali speciální drogy, ho dovedly k těm, kdo věděli, jak získat nebezpečné, nadmíru cenné předměty.”

„Jaké předměty, Fenello?”

„V tomhle případě šlo o kus velice starého skla, nazvaného Hádesova číše.” Eugenie nic neřekla, ale musela se zhluboka nadechnout.

Fenella se zasmála. „Vy se vyznáte ve skle, Eugenie Swiftová. Jste na to odborník. Jistě znáte legendu, která tu číši doprovází.” „Něco jsem slyšela.”

„Kvůli tomu kusu skla umírali lidé. Daventryho varovali, že bývalý vlastník téhle číše by klidně zabil, jen aby ji získal zpátky. Musel chránit své tajemství. Jenom hrstka lidí věděla, že ji má ve svém vlastnictví právě on. Daventry ale netušil, že k těm lidem patřím i já.”

„Dokud jste ho nezačala kvůli minulosti vydírat.”

„Měla jste vidět jeho tvář, když zjistil, že jsem se přestěhovala na ostrov a otevřela si tu galerii.” Fenella se zachichotala. Nebyl to příjemný zvuk. „Řekla jsem mu, že zprávu o tom, že on je novým majitelem Hádesovy číše, jsem napsala do dopisu, který bude rozeslán na určité adresy, v případě, že by se se mnou cokoli stalo. Samozřejmě to byla lež.”

„Žádný dopis tedy neexistuje?”

„Pokud jde o takovou informaci, stěží bych mohla komukoli jinému věřit, nemyslíte?” Fenella ta slova pronesla, jako by Eugenie nebyla dostatečně chápavá. „Ale Daventry mi uvěřil.”

„On byl ochotný vám za vaše mlčení platit?”

„Ale kdepak, nejdřív zkoušel všechno možné.” Ve Fenellině hlasu bylo znát pohrdání. „Řekl mi, že bychom to mohli dát zase spolu dohromady a začít tam, kde jsme přestali. Prý si uvědomil, že já jsem ta nejúžasnější umělkyně, jakou kdy poznal. Ten blázen si vážně myslel, že by mě mohl svést.”

„Vy jste ho ale raději přinutila, aby vám platil.”

„Ano, přinutila.” Fenellin has se třásl vztekem. „Stovky tisíc dolarů mi zaplatil.”

„Dokud nedošlo k té hádce na schodech.”

„Byla to všechno velká ironie.”

„Co tím myslíte?” zeptala se Eugenie.

„Kdysi mi řekl, že to, čím ho umělkyně přitahují, je jejich nepředvídatelná povaha. Říkal, že se mu líbí ten oheň v nich. Měl rád jejich výbušnost. Vzrušovalo ho to.” „A nakonec zemřel proto, že v jeho případě jste tu svou výbušnost neovládla.” „Ano,” zašeptala Fenella. „A teď zemřete i vy.”

Eugenie si uvědomila, že ji musí nějak rozptýlit. A hned. Vzpomněla si na slzy, které vhrkly Jacobovi Houstonovi do očí, když si uvědomil, že nevědomky rozbil napadrť svoje vlastní dílo.

„Víte co, Fenello? Vy vážně máte talent. Udělala krok blíž ke světlu. Chtěla, aby Fenella viděla, že stále drží v rukou její výtvor. „Ale je velká škoda, že dokážete tvořit jenom samé zrůdnosti.”

„To není pravda,” vykřikla Fenella. „Moje práce je mnohem skvělejší, než si vy vůbec dokážete představit. Položte mou Květinu.”

„Jak si přejete.” Eugenie zvedla ošklivou skleněnou splácaninu skla a kovu do výšky a vší silou jí mrštila o zem.

Fenella zaječela.

Sklo se tříštilo. Kov zaskřípěl, jak tvrdě narazil na zrcadlový povrch. Fenella stiskla spoušť.

Střela narazila na stěnu za Eugeniiými zády. Ta se přinutila překonat strach a udělat nějaký pohyb. Věděla, že má pouze několik vteřin, během nichž se Fenellina pozornost zaměří na její rozbitou Květinu.

Skrčila se a snažila se hledat úkryt ve stínu u podlahy. Po čtyřech se plazila k nejbližšímu skleněnému podstavci.

„Ty zatracená mrcho.” Fenellin hlas vystoupal do výšky šíleným vztekem. „Ty nevíš o umění vůbec nic, Eugenie Swiftová. Nic.”

Místností se rozlehl další výstřel. Eugenie se schoulila za podstavec a krčila se tam, zatímco naslouchala zvukům tříštícího se skla. Střepy dopadaly na podlahu vedle ní. Něco těžkého spadlo z podstavce a škráblo ji do stehna.

Poslouchala, jak se Fenella plíží mezi spoustou podstavců s vystavenými díly.

„Ty hloupá děvko. Hloupá ředitelko muzea. Ty si myslíš, že rozumíš umění? Nemáš ani ponětí, co umění ve skutečnosti je. Tomu rozumí jenom opravdový umělec. A ty nejsi žádná umělkyně. Žádná z Adamových děvek nebyla umělkyně.”

Další zvuk tříštícího se skla. Eugenie si uvědomila, že tentokrát předtím nepadl žádný výstřel. Fenella musela něco rozbít.

„Bylas taky jednou z Daventryho děvek, Eugenie Swiftová? Bylas jednou z těch hloupých konkubín, které si samy říkaly umělkyně?”

Další střepy. Něco těžkého a křehkého se rozbilo poté, co dopadlo na dlaždice.

„Ani jedna z vás neměla špetku talentu.”

Další vystavený kus se přeměnil na hromádku střepů.

„Můj talent Daventryho děsil, abys věděla.” Fenella se rozplývala blahem. „Proto začal vyhledávat tyhle děvky. Nemohl se s mým talentem vyrovnat.”

Další sklo se rozbilo, když do něj Fenella udeřila zbraní. „Ze skutečných géniů nedokázal vysát oheň,” křičela.

Eugenie si uvědomila, že Fenella postupuje systematicky mezi podstavci. Ničila skleněná pouzdra i výtvory uvnitř nich. Hrozilo nebezpečí, že jí to bude trvat tak minutku nebo dvě, než dorazí k podstavci, za nímž se ukrývala Eugenie. Ta s napětím čekala, až Fenella rozbije další podstavec.

„Povrchní. Bez fantazie. Všichni jste amatéři!” ječela Fenella, zatímco sklo se tříštilo.

Eugenie využila hluku rozbíjejícího se skla a přikrčila se.

„Kde jsi, Eugenie Swiftová? Už se ti nepodaří dál se schovávat.” Fenella rozbila další podstavec. „Zničím všechny Daventryho děvky, včetně tebe.”

Eugenie naslouchala Fenelliným krokům. Ta procházela uličkou po pravé straně. Naštěstí to vypadalo, že ničí jednotlivá umělecká díla metodicky. Nejbližší podstavec nalevo a potom napravo.

Nalevo, napravo.

Nalevo, napravo.

Daventry měl v životě určitě spoustu umělkyň, napadlo Eugenii. V tu chvíli stály mezi ní a kulkou přibližně další čtyři z nich. Protáhla se kolem podstavce tak, aby zůstal mezi ní a Fenellou. Kroky se přiblížily. V tu chvíli už Fenella kňučela vztekem. Ten zvuk měl na Eugeniiny nervy tentýž účinek, jaký měla zbraň na sklo. Přeměnil je v drobné střepy.

Fenella rozbila další podstavec. Další umělecký kus dopadl na dlažbu. Tentokrát něco jemnějšího.

Nalevo, napravo.

Fenella už byla od ní necelý metr. Eugenie vykoukla zpoza podstavce a zahlédla napřaženou paži, která se rýsovala v úzkém proužku bílého světla. Volné černé šaty se

vlnily jako pavučinový plášť.

„Ty hloupá Daventryho děvko. Tys taky věřila těm jeho lžím? Samozřejmě že ano. Všechny jim věřily.”

Na malý okamžik se k ní Fenella otočila zády. Eugenie usoudila, že tohle je její jediná šance.

Střelhbitě se narovnala ze své skrčené pozice. Fenella zuřivě zařvala, když na ni Eugenie plnou vahou skočila.

Následkem toho nárazu padly obě na podlahu.

Jejich pád ukončilo řinčení skla, jak Fenella narazila hlavou o roh výstavního boxu. Její zbraň dopadla na skleněné dlaždice.

Fenella dopadla na podlahu a zůstala bez hnutí ležet. Eugenie na ni skočila. Zděšení z jejich střetu ji připravilo o dech.

Když se dostatečně vzpamatovala, aby se mohla postavit na nohy, uvědomila si, že Fenella upadla do bezvědomí.

Zástupce šerifa Peaceful Jones na malé klinice sledoval svou ženu, jak se napřímila nad lůžkem. „Moc smutná situace, vážně.”

Meditation si povzdechla a odložila nástroje. „Má podivnou auru. Velice nepříznivá barva. Temná a blátivá. Není v ní ani kousek světla.”

Cyrus je pozoroval a usoudil, že v tomto případě už se nedá nic dodat.

Úřady nechaly odvézt Fenellu na pevninu helikoptérou. Byla při vědomí, ale nikdo by je nenazval jasným. Cyrus slyšel, jak mumlá něco o tom, že má v úmyslu pozabíjet všechny Daventryho bývalé milenky. O ničem jiném nemluvila. Meditation Jonesová prohlásila, že je zcela pohroužená sama do sebe.

Peaceful důkladně prozkoumal místo činu. Eugenie mu všechno klidně a odborně vylíčila. Když skončila, Peaceful zavrtěl hlavou.

„Nechápu, jak se mohla domnívat, že může vydírat někoho, jako byl Daventry. Muži jako on ani za mák nezáleželo na tom, jestli odhalí některý z jeho starých skandálů.”

„To by si člověk nepomyslel,” přikývla Eugenie.

Něco v jejím hlase upoutalo Cyrusovu pozornost. Nepodívala se mu do očí. „Zajímalo by mě, co na něj měla,” pronesl hloubavě Peaceful.

Eugenie si odkašlala. „Myslím, že to mělo co dělat s nějakým pochybným obchodem s uměním.”

„To by mě nepřekvapilo,” ušklíbl se Peaceful. „Vsadil bych se, že většina Daventryho obchodů byla pěkná levota.”

„Víš jistě, že jsi v pořádku?” zeptal se Cyrus, když usazoval Eugenii do džípu. Už dlouho ho nic tak neznepokojilo jako její současné podivně tiché chování. „Možná bych tě měl odvézt do Seattlu k tvému doktorovi, co říkáš?”

„Ne.” Eugenie si zapnula bezpečnostní pás s nezvyklou opatrností. „Nejsem nemocná. Jsem jenom trochu v šoku.”

„Do háje. Nejen ty, já taky.” Cyrus se posadil vedle ní a se zachmuřenou důkladností si nasadil na oči sluneční brýle. „Divím se, že jsem sám nepropadl hysterii.”

V koutcích úst jí to zaškubalo potlačovaným úsměvem. „To by byl zajímavý pohled. Nějak si tě neumím představit, jak máš hysterický záchvat, a to za žádných okolností.”

„Každý má nějaký svůj kritický bod.” Cyrus položil jednu ruku na volant a druhou na opěradlo jejího sedadla. „Myslím, že já jsem ten svůj odhalil dneska.”

„Není možná.”

„K čertu, Eugenie, ta cáklá potvora tě mohla zabít.” Vyjel s džípem z parkoviště a zamířil k hlavní silnici.

„Nemusíš mi to hláskovat.” Její hlas zněl podivně odtažitě. „Já tam byla. Všechno jsem

viděla.”

„Proč jsi musela uhánět sama do Skleněného domu hned potom, cos našla u Fenelly v zadní místnosti tu věc?”

„Už jsem ti to řekla. Potřebovala jsem si být jistá, že Fenella je autorkou obou těch výtvorů. Když jsem odešla z galerie, Fenelle došlo, že jdu po ní. A rozjela se za mnou.”

Cyrus pevně sevřel volant. „Mělas počkat, až se vrátím zpátky na ostrov.”

Jestli na mě míníš takhle křičet, chci vystoupit, a hned.”

„Sakra.” Nechtěl na ni křičet. To bylo to poslední, co měl v úmyslu. Jenomže nevěděl, jak jí vysvětlit, že ten strach, který mu svírá žaludek, mu brání v tom, aby se plně ovládal. Vždyť ona málem zemřela.

Snažil se soustředit na silnici plnou zatáček. Protože s ní nedokázal vést nenucenou konverzaci, raději se pohroužil do zádumčivých myšlenek. Dnes málem přišel o Eugenii. Zbývalo ještě pár nezodpovězených otázek. Moc nechybělo. Mohl ji ztratit navždycky. Ježíši. Ona málem zemřela. Co s těmi nezodpovězenými otázkami?

Na předním sedadle se rozhostilo nezvyklé ticho. Eugenie se odvážila je přerušit, až když byli v půli cesty od Skleněného domu. Zavrtěla se a otočila hlavu k Cyrusovi.

„Pořád víc to vypadá, že jsem se mýlila, když jsem si myslela, že Nellii někdo zavraždil. Fenella řekla, že ona ji nezabila a já jí, nevím proč, věřím. Možná Nellie skutečně přepadla přes palubu.”

Ještě tentýž den se rychle vracela na ostrov pro své věci. Nebyla tak opatrná jako jindy,” souhlasil tiše. „Možná vůbec nevěnovala pozornost předpovědi počasí.”

Eugenie si povzdechla. „Třeba se přece jenom mýlím, ale zatím pro to nevidím jiné logické vysvětlení.”

„Tak to budeš muset pustit z hlavy.”

„Taky si myslím.” Pozorovala Cyruse při řízení. „Svěřila jsem Peacefulovi, že Fenella nepřetržitě vztekle řvala, když mě v galerii zaháněla do kouta.” „Já vím.” Cyrus sevřel volant pevněji. „Musela být úplně bez sebe.” „Díkybohu.”

Udiveně na ni pohlédl. „Co tím myslíš?”

Eugenie se podívala okénkem ven na vody Soundu. „Kdyby ji nepopadl ten amok a nezačala všechno kolem sebe rozbíjet, neměla bych žádnou šanci.”

Cítil, jak se celá zachvěla. Zasáhlo to i jeho a žaludek se mu sevřel úzkostí. „To mi ani nepřipomínej.”

„Napovídala spoustu věcí. Všechny jsem je ale samozřejmě Peacefulovi nezopakovala.”

Je div, že si vůbec dokážeš pamatovat aspoň něco z toho, co řekla, když vezmu v úvahu, v jaké situaci ses nacházela.”

Eugenie si odkašlala. „Jsem ráda, že to takhle vidíš, protože to chci použít jako omluvu úřadům, až se vrátí a budou se vyptávat, proč jsem se jim nezmínila o pravém důvodu jejího vydírání.”

Cyrus se zamračil. „Řekla jsi, že to mělo něco společného s jeho ne právě čistými obchody s uměleckými předměty.”

„To je pravda. Jenom jsem ale nedodala, o jaký předmět v tomto případě šlo.”

Sundal nohu z plynu a zamyšleně zíral před sebe na silnici. Potom k ní otočil hlavu. „Chceš snad říct, že Fenella Weeksová něco věděla o Hádesově číši?”

„Zjistila prý, že Daventry získal tu číši s pomocí lidí, kteří mu obstarávali drogy.”

„Do háje.” Cyrus se snažil dát si to všechno dohromady z jiného konce. „Možná Fenella po té číši šla. Tím by se dalo vysvětlit spoustu věcí.”

„Ne, myslím, že jí vůbec nešlo o tu číši. Jejím jediným cílem bylo se pomstít. Myslím, že to její úspěšné vydírání ji naprosto uspokojovalo.”

„Až do té noci, kdy strčila Daventryho ze schodů.”

„To ale nebyl zločin spáchaný na základě příležitosti, jak ses domníval,” pronesla Eugenie tiše. „Byl to zločin z vášně.”

„Asi se nezmínila, kam Daventry tu zatracenou věc schoval, že ne?”

„Myslím, že ani neví, ani ji nezajímá nějaký úkryt,” Eugenie se na okamžik odmlčela. „Ale potvrdila, že byl po té číši posedlý a věděl, že vlastnit ji znamená velké riziko.”

„Musí být někde v tom domě.” Cyrus znovu sešlápl plyn. Daventry ji potřeboval mít po ruce, aby ji mohl vidět, kdykoli si vzpomene.” Řetězec jeho logických úvah přetrhla náhlá myšlenka. Pohlédl na Eugenii. „Můžu se domnívat, že jsi konečně ochotná připustit fakt, že Hádesova číše existuje a Daventry ji měl?”

„Musím připustit, že Fenelliny řeči na mě udělaly opravdu silný dojem.”

Zhluboka se nadechl. „Natož když vezmeme v úvahu okolnosti, za jakých je pronášela.”

„To ano.”

Jestli tě to uklidní,” pokračoval Cyrus, „nemyslím si, že by sis měla dělat hlavu s tím, že po tobě půjdou úřady proto, že ses jim opomněla zmínit o Hádesově číši.”

„Já si taky myslím, že se to nestane.” Usmála se. „Pokud jde o světové znalce umění, pro ně ten pohár vůbec neexistuje.”

„A ty patříš k těm odborníkům, kteří věřili, že je to mýtus. Je vidět, že si příliš ceníš své profesionální pověsti a nepřeješ si, aby si lidé mysleli, že popřáváš sluchu malomyslným tvrzením bláznů o tom, že existuje nějaký mýtický kus skla.”

„To máš pravdu.”

Cyrus se odmlčel. „Takže jaký je pravý důvod toho, že jsi nic o té číši neřekla?” „Odpověď na to znáš.”

Cyruse náhle zasáhl blesk poznání. Udělala to kvůli němu.

„Tys o tom mlčela kvůli mně, viď, že ano?” zeptal se opatrně. „Chtělas mi dát šanci, abych ho našel.”

Sundal ruku z volantu a položil jí ji na stehno. „Díky, Eugenie. Máš to u mě.” „Snažila jsem se jenom dodržet naši vzájemnou dohodu.”

Jasně. Stejně ti děkuju.” Jásavé teplo se vytratilo a Cyrus se zase pohroužil do neradostných myšlenek. Přinutil se soustředit na nejčerstvější události toho dne. „Máme ještě spoustu nezodpovězených otázek.”

„To ano.” Zamračila se. „To skutečně máme.”

„Takže si projdeme, co zatím víme. Daventry byl zavražděn, a Nellie to viděla. Tu noc opustila ostrov v jeho člunu.”

„Přijela mě navštívit, ale já pořád vlastně nevím proč.” „Darovala ti přece svůj obraz ze série Sklo” připomněl jí Cyrus.

„A od té doby jsme objevili další dva obrazy.” Eugenie na něj pohlédla. „Ty Nelliiny obrazy tu hrají nějakou roli, viď?”

„To určitě,” přikývl Cyrus, „a já bych rád věděl jakou.”

„Každý z nich je portrét nějakého kusu skla z Daventryho sbírky,” uvažovala Eugenie pomalu. „Možná že na tom posledním, co nám chybí, je namalovaná Hádesova číše.”

„I kdyby tomu tak bylo, co to pro nás znamená? Obrázek té zatracené věci nemá žádnou hodnotu.” Zarazil se. „Pokud si ale někdo myslel, že ano, mohlo by to vysvětlit, proč někdo prohledal Jacobovu i Rhondinu chatu.”

„Mnohem logičtější by bylo prohledat Skleněný dům, ne?”

„Ne, pokud bys měla důvod si myslet, že někdo ty obrazy přemístil,” namítl Cyrus. Chvíli ztichl, jak tu možnost zvažoval.

„Takže?” dožadovala se Eugenie odpovědi.

„Na první pohled to vypadá, jako by se tu odehrávaly dva různé scénáře.” „Chápu, co myslíš. Fenella Weeksová byla jednoznačně odpovědná za jednu řadu událostí, které vyplynuly z Daventryho smrti, a za kroky, které podnikla, aby ji utajila.” „Správně,” přikývl Cyrus. „Ale Hádesova číše je v tom jistým článkem. Přesto si myslím,

že Fenella pracovala sama a vedly ji k tomu její vlastní bláznivé pohnutky. O Nelliiny obrazy neměla zájem.”

„Tak kdo jiný by po nich pátral?”

„To je dobrá otázka.” A zřejmě taky pěkně nebezpečná, pomyslel si Cyrus. Proč by ale někomu šlo víc o obraz než o samotnou číši?

Eugenie si položila dlaně na stehna a jemně jimi přejížděla po látce svých černých džín. „Co tedy uděláme?”

Cyrusovi se nelíbil ten nezvykle sklíčený tón jejího hlasu.

„Vrátíme se do Skleněného domu, kde si dáš pořádnou horkou sprchu, a já zatím otevřu láhev jednoho z těch ukrutně drahých vín uložených v Daventryho vinném sklípku. Potom ti uvařím večeři. A až teprve pak si promluvíme, co podnikneme dál.

Úkosem na něj pohlédla. „Ty budeš vařit večeři?”

„Ber to jako dobrodružné jídlo.”

„Cyrusi?”

„Jo?”

„Mohl bys prosím tě zastavit? Dělá se mi špatně.” Je to snad z obavy z mého kuchařského… ” „Ne. Prosím tě.”

„K čertu. Mělo mi to dojít. Říkal jsem si, kdy to na tebe dolehne.” Zajel s džípem ke straně vozovky a otevřel dveře dokořán. Než stačil oběhnout auto, stála už venku v předklonu. Jemně ji držel, zatímco křeče zmítaly jejím tělem.

Když bylo po všem, podal jí svůj kapesník.

„Promiň,” zašeptala. Slzy jí stékaly po tvářích. Je to tak trapné. Nikdy nebrečím.” „To je dobré znamení. Je dobře, žes to dostala ze sebe ven, než abys to zadržovala. Lidé, kteří to potlačují, mívají později velké problémy.” Říkáš to, jako bys věděl, o čem mluvíš.”

Cyrus si vzpomněl na první oběť vraždy, kterou objevil. Vrah použil nůž a pak si počkal, až se na místo dostaví první policajt.

Nakonec všude byla spousta krve, jeho vlastní, vrahovy a oběti. Všechna se smísila dohromady s pouliční špínou. Cyrus to přežil a zůstala mu z toho souboje jizva a vědomí, že zabil člověka.

Potom si vybavil skvrnu na zemi od krve, která se rozlila kolem Katyina mrtvého těla. Myslel na hluboký svíravý pocit viny, který se ho tenkrát zmocnil za to, že ji nedokázal ochránit před Damienem Marchem.

„Jo,” řekl. „To vím.”

Zabořila mu tvář do ramene a ještě hodně dlouho plakala.

Telefon zazvonil právě ve chvíli, když Cyrus vkládal špagety do hrnce s vařící se vodou. Pročítal pokyny na zadní stran ě sáčku a sáhl po sluchátku. „Tady Colfax.”

„To jsem já.” Rickův hlas zněl unaveně, ale vzrušeně. „Mám hotovou tu zprávu.” Cyrus slyšel dopravní hluk z ulice. „Kde jsi?”

„Sedím v autě pana Stredleyho. Před pár minutami mě vyzvedl v přístavu. Veze mě na

letiště.”

„Fajn.” Cyrus pohlédl na hodinky. „Do odletu máš dost času. Tak co tvoje zpráva?”

„Opsal jsem poznávací značky všech aut, v nichž seděli dva muži. Moc jich nebylo. Celkem sedm. Dal jsem ten seznam panu Stredleymu. Říká, že je předá panu Yatesovi, aby to vyšetřil.”

„Dobrá práce. Moc si cením tvé pomoci, Ricku.”

„Taky jsem si pořádně prohlédl všechny pěší turisty. Žádný z nich na sobě neměl boty z hadí kůže.”

„Metoda vyřazování nepodstatných věcí patří k naší práci.” „Chceš, abych v tom pokračoval?” zeptal se Rick dychtivě.

„Někde na tebe čeká přece práce, nebo jsi zapomněl?” „Nezapomněl. Ale Cyrusi?”

„Jo?”

„Začínám uvažovat o tom, že bych se dal k bezpečnostní agentuře.” Cyrus se zasmál a zamíchal špagetami. „Tebe to neomrzelo?” „Ani náhodou.”

„Promluvíme si o tom později.”

„Já mluvím vážně,” trval na svém Rick.

„Já taky. Něco ti povím. Jestli budeš mít zájem o práci soukromého detektiva i potom, až ukončíš první ročník školy, zaměstnám tě příští léto v bezpečnostní agentuře Colfax,

platí?” „Vážně?”

„To mě znáš tak málo, že nevíš, kdy co myslím vážně?” Rick se odmlčel. „Ale vím.” „Dej mi Stredleyho.”

Špagety se vařily o pět minut déle, než si Cyrus ověřil, jak jsou na tom Rhonda s Jacobem.

„Zatraceně.” Mrštil sluchátkem, vypnul sporák a popadl chňapky. „Co se stalo?” zeptala se Eugenie ode dveří.

„Něco takového se při přípravě tuňákových sendvičů stát nemůže.” Sléval vodu ze špaget přes připravené síto do dřezu a koutkem oka si ji prohlížel.

Vypadala úplně normálně. Tvář měla zrůžovělou po nedávné sprše. Kolem uší se jí vlnily vlhké pramínky tmavých vlasů. Zbytek husté hřívy měla svázaný velkou sponkou na temeni hlavy. Na sobě měla svetr a volné splývavé kalhoty.

„Bylo od tebe hezké, že ses pustil do vaření,” prohodila.

„Takový jsem já, pan Hospodyňka.” Postavil prázdný hrnec na pult. Jak ti je?”

„Díky, už mnohem líp. Ta horká sprcha mi pomohla. Chceš pomoct?”

„Ne, mám to tu všechno pod kontrolou.”

Pohlédla na špagety. „To říkají všichni muži.”

„Sedni si a napij se vína.”

„Tak jo.”

Cyrus začal nakládat na talíře špagety a salát, který připravil. „Právě jsem mluvil s Rickem a Stredleym. Rick je na cestě domů a Stredley mi řekl, že Rhonda Priceová a Jacob Houston jsou v bezpečí v hotelu v Portlandu, zapsaní pod falešnými jmény. Quint jim přidělil lidi, co je budou hlídat, dokud tohle všechno nebude vyřešené.”

Oči se jí rozšířily. „To bude pěkně drahé, viď?”

„Jo.”

„Toho jsem se bála,” zanaříkala.

„S tím si nedělej starosti. Já si to můžu dovolit.”

„Říkal Rick nebo pan Stredley ještě něco jiného?”

Cyrus zaváhal. „Rick tvrdí, že chce dělat detektiva.”

Eugenie po něm vrhla letmý významný úsměv. Jaký strýc, takový synovec.”

Zasmál se. Nedokázal potlačit pocit uspokojení, který se ho po Rickových slovech zmocnil. „V příštích čtyřech letech možná změní názor nejméně stokrát.”

„Možná ano. Ale možná taky ne. Hodně se ti podobá.” Pohlédla na něj přes okraj sklenky s vínem. „Víš co, Cyrusi? Ty bys byl vynikající táta.”

Cyrus nevěděl, co na to říct. Plně si v tu chvíli uvědomil, že jediné děti, které by chtěl mít, by byly s ní. Na to, aby toto téma nadnesl, mu ale nepřipadla vhodná chvíle.

„Trochu jsem přemýšlela,” pokračovala Eugenie.

„Na to zapomeň.” Přinesl talíře a postavil je na stůl. „Už jsem ti řekl, žádné přemýšlení, dokud si pořádně neodpočineš.”

„Vždyť jste s Rickem nestačili dokončit to vaše vyměřování tady ve Skleněném domě.”

„No a?”

Pohlédla mu do očí. „Myslím, že dnes v noci nebudu schopná usnout. Co kdybychom to dodělali dnes?”

„Tak jo, jsem pro.” Posadil se.

Eugenie pohlédla na jídlo, které před ni postavil. Tvář se jí poprvé od chvíle, co ji přivezl z Peacefulovy kanceláře, rozjasnila.

„Kde jsi přišel na nápad dát na špagety tuňáka?” „To byla čistě kulinářská inspirace,” pronesl skromně.

O tři hodiny později Cyrus našel, co tak dlouho hledal. Nesrovnalost o velikosti téměř tří čtverečních stop.

„Takže, co víme.” Přejel pohledem místnost a přitom namotával pásmo. „Vinný sklep.” „Tam jsme tu první noc našli Leonarda Hastingse.” Eugenie si prohlížela řadu lahví. „Myslíš, že o něčem věděl?”

„Kdo ví? Možná že když zjistil, že je jeho šéf mrtvý, usoudil, že by bylo dobré pomoct si k pár lahvím tohohle fajnovýho vína. Mohla bys mi přečíst rozměry východní stěny, prosím

tě?”

Eugenie se naklonila nad výkresem. „Čtyři metry šedesát.”

Jasně, tady to je. Délka původní stěny byla jen tři a půl metru.” Cyrus odložil pásmo a ze zaprášených polic začal sundávat láhve vína. „A co hledáš teď?”

„Vsadím tři ze svých havajských košilí, že někam do téhle stěny vestavěl Daventry tajný

sejf.”

Většina zrcadel z černého skla na stěně za policemi s vínem byla plná špíny a pokrytá silným nánosem prachu. Když Cyrus odstranil všechny láhve i z poslední police, našel v místě, kde se setkávaly dvě plochy skleněných zrcadel, nějaké šmouhy a otisky prstů.

„Proboha, snad si vážně nemyslíš, že to bude tak jednoduché?” divila se Eugenie užasle.

„Ty tomu říkáš jednoduché?” Cyrus uchopil masivní starodávný otvírák na láhve.

„Ustup.”

„Počkej, Cyrusi, nemůžeš tu stěnu jen tak rozbít. Ta oprava bude stát hotové jmění. Jestli je za tou zdí nějaký trezor, musí přece existovat způsob jak se k němu dostat.” „To možná ano, ale nemíním strávit celou noc tím, že ho budu hledat.” Namířil otvírák na skleněnou stěnu.

Eugenie si zakryla uši rukama a trhla sebou bolestí, když se ozval náraz a sklo se tříštilo. Až potom si Cyrus uvědomil, že ten den slyšela až příliš mnoho zvuků rozbitého skla.

„Promiň,” omlouval se. Jsi v pořádku?”

„Ano.” Oči se jí rozšířily, když se mu dívala přes rameno do otvoru. „Bože můj, podívej se. Měl jsi pravdu. Je tam sejf.”

Cyrus se naklonil, aby se mohl lépe podívat na číselný mechanismus zámku. Zmocnilo se ho zoufalé zklamání, které z něj vysálo počáteční pocit triumfu. „Do háje.”

Eugeniina tvář získala na okamžik pobavený výraz. „Neříkej mi, že nevíš, jak ten sejf

otevřít?”

„Otevřít ho nebude žádný problém.” Stiskl kliku trezoru. „Ať už tady byl jako poslední kdokoli, nezamkl ho.”

„To nevěstí nic dobrého, co?”

„To tedy ne. Někdo nás předešel.” A přitom si byl Cyrus tak jistý, že číše bude ukrytá tady, ve Skleněném domě.

Dotkla se jeho ramene. Je mi to líto, Cyrusi.”

Neřekl nic, ale uvědomoval si teplo jejích prstů. Mlčky otevřel dveře sejfu. Eugeniina ruka na jeho rameni ztuhla. „Uvnitř něco je.”

Přimhouřil oči před paprskem světla, které se odrazilo od kovového rámu. „Obraz.”

Sáhl dovnitř sejfu a vytáhl zarámovaný obraz.

„Čtvrtý obraz ze série Sklo.” Eugeniin hlas se chvěl vzrušením. „Nevšimla jsem si ale, že by byl tenhle kus ve sklepení mezi těmi ostatními.” Naklonila se blíž a výraz její tváře byl napjatý soustředěním. Je starý. Velice starý. Reprodukce. Nikdy jsem neviděla něco tak… Bože můj, není to…?”

„Jo.” Cyrus studoval důmyslně vybroušené postavy, které se snažily osvobodit od rudě a jantarově zbarveného skla. „To není jen nějaká stará váza. Je to Hádesova číše.”

„Ne. Počkej. Nech ji být. Nech ji být!” „Cyrusi, probuď se.”

Panika jím lomcovala ve vlnách, které surově jitřily jeho nervy napjaté jako struny. Ucítil ruku na rameni a škubl sebou, aby ji setřásl.

„Poslouchej mě, Cyrusi. To se ti jenom zdálo. Probuď se!”

„Co se to…?” Otevřel oči a nechápavě zíral na Eugenii, která se nad ním skláněla.

Vlasy se jí hustě vlnily kolem obličeje. Měsíční světlo dopadalo na její tváře a odhalovalo výraz účasti v očích. Noční košile se vzdouvala nad plnými ňadry.

„Měl jsi noční můru,” chlácholila ho, když viděla, že se konečně probral.

„Řekni to ještě jednou.” Poslední zbytky adrenalinu mu zalomcovaly tělem. Pomalu se posadil a prohrábl si rukou vlasy. Stále se ještě nedokázal plně vzpamatovat z otřesných vzpomínek na zlý sen.

„K čertu.”

Jsi v pořádku?”

Jasně.” Odhrnul přikrývku a vstal.

„Zhluboka dýchej,” radila mu Eugenie pohotově.

„Dobře. Budu zhluboka dýchat.” Zamířil do přilehlé koupelny, rozsvítil světlo a roztočil kohoutek se studenou vodou.

Eugenie ho následovala a zůstala stát ve dveřích. „Myslela jsem, že to budu já, kdo bude mít dnes noční můry.”

„Tak to buď ráda.” Sklonil se nad umyvadlem a začal si stříkat vodu na obličej.

„Co se ti to vlastně zdálo?”

Stáhl ručník z držáku a zabořil do něj obličej. Hlavou mu proběhl prožitý pocit strachu a bezmoci. „Už si nevzpomínám. Víš, jak je to se sny.”

Natáhla ruku, aby se mohla dotknout jeho holé paže. „Bylo to o Katy?”

Něžný tón jejího hlasu mu z nějakého důvodu vadil. „Ne.” Uvědomil si, že o Katy už se mu nezdálo víc než rok. Stále měl v sobě jakýsi pocit zodpovědnosti, stejně jako touhu ji pomstít, ale časem už ve svých nočních můrách přestal vídat její krev.

„Takže to bylo o mně, že jo? Toho jsem se bála. Ty se cítíš zodpovědný za to, co se stalo dneska.”

Ztuhl. Stačilo jí dvakrát hádat a věděla pravdu. Za tu krátkou dobu, co se znali, mu rozuměla víc než Katy nebo Rick nebo kdokoli jiný, včetně jeho prarodičů.

„Stačilo málo a mou vinou jsi dnes odpoledne přišla o život,” pronesl hořce.

„Ale kdepak! Já sama jsem se málem dnes odpoledne nechala zabít. S tebou to nemělo nic společného. Jak jsi říkal předtím, kdybych zůstala ve městě a čekala, až se vrátíš z pevniny, nic z toho by se nikdy nestalo.”

Pomalu svěsil ruku s ručníkem a pohlédl na ni. „Ty tomu vážně věříš?”

Je to pravda.” Založila si ruce na prsou a opřela se o rám dveří. „Nedovolím ti, abys na sebe bral zodpovědnost za průšvih, do kterého jsem se dnes odpoledne vlastní vinou

dostala.”

„Tak ty mi nedovolíš?”

„V žádném případě ne,” pousmála se. „Už toho máš na talíři dost. Není třeba k tomu přidávat ještě pocit viny kvůli mně.” „Jseš úžasná.”

Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Ty taky.”

Ani se nepohnul, když se zase postavila zpátky. „Vím, že bych asi neměl tohle téma teď načínat, ale zajímalo by mě, co bude dál.”

„Máš na mysli další krok při hledání Hádesovy číše?”

„Nemluvím o tom zatraceným kusu skla,” namítl. „Mluvím o nás dvou.”

Její oči byly neproniknutelné a nekonečně hluboké. „Aha.”

„Pokud si vzpomínám,” pokračoval, „na začátku našeho společného pátrání ses několikrát zmínila, že my dva nemáme vůbec nic společného.”

„Ano, něco v tom smyslu jsem řekla. Myslím, že tenkrát jsi se mnou souhlasil a později jsi dokonce naznačil, že podle tvého názoru jsem arogantní, sebevědomá a nafoukaná snobka.”

Zvedl ruku. „Na svoji obranu ti musím připomenout, že jsem se taky zmínil, že sdílíme společný zájem o jeden velice zvláštní předmět.”

„O sex?”

Trhl sebou. „Když to takhle zestručníš na jediné slovo, zní to dost povrchně, co?” „Jo, to zní. Zajímavě, ale povrchně.”

Upřeně jí hleděl do očí. „Tak se mi zdá, že jsme se oba mýlili. Možná jsme dělali předčasné úsudky na základě prvních dojmů.”

„To je docela možné.” Usmála se. „A kam tím vším míříš?”

Zapomeň na to, pomyslel si. V tu chvíli už ztrácel půdu pod nohama. Takovéhle rozhovory nebyly jeho parketa. A nebyl čas vhodný na to mluvit o budoucnosti. Možná k tomu nebude nikdy vhodná doba. A v tom případě bude nejlepší, když udrží jazyk za zuby.

„Já ti povím, kam tím mířím.” Odložil ručník na umyvadlo a přistoupil k ní. Jdu zpátky do postele. S tebou.”

Objala ho oběma rukama kolem krku. „To zní slibně.”

Stále se usmívala, ale Cyrus měl pocit, že odhalil v jejích očích stín zklamání. Co mu tím asi chtěla říct? přemýšlel. Nezdálo se mu ale vhodné se jí na to ptát. Její odpověď by se mu možná nelíbila.

Přitiskl svá ústa na její rty, vzal ji do náruče a odnášel do postele, kde ji uložil do rozestlaných přikrývek. Náhlá touha po ní ho zasáhla takovou silou, že na ni nalehl málem plnou vahou. Viděl touhu v jejích očích, když si ho k sobě přitáhla.

Ona ho chtěla. A to mu prozatím stačilo.

Voňavý žár jejího těla ho celého pohltil.

Rozevřel jí župan a uchopil jedno ňadro do dlaně. Palcem jí přejížděl po bradavce. Vykřikla a celá se prohnula do oblouku. Zajel jí rukou mezi stehna a jemně ji stiskl. Vnímal horkost jejího těla připraveného k lásce.

Zatajil dech, když ucítil, jak sevřela jeho mužství v dlani. Její doteky byly jemné a nesmírně vzrušující. Laskal ji, dokud neucítil, jak se celá chvěje. Potom vsunul prsty dovnitř jejího těla. Hýždě se jí napjaly. Boky se zvedly do výšky.

Pomalu do ní pronikal stále hlouběji.

Zvedla kolena a pevně jej sevřela kolem boků. Uvědomoval si přesně ten okamžik, kdy očišťující žár jejich vzájemné vášně spálil poslední útržky jeho neblahého snu.

Eugenie se probudila krátce před svítáním. Chvíli ležela tiše, protože nevěděla jistě, co ji vlastně vytrhlo z překvapivě hlubokého spánku.

Potom si vzpomněla na obraz, který s Cyrusem objevili. Na Nelliině obrazu Hádesovy číše bylo něco, co ji znepokojovalo.

Cyrus se vedle ní zavrtěl. Nadzvedl těžkou nohu, kterou měl předtím přehozenu přes její stehno. „Ty nespíš?”

„Nespím.” Otočila hlavu na polštáři směrem k němu. „Myslela jsem na ten čtvrtý obraz. Proč by ho někdo nechával v Daventryho tajném sejfu?”

Cyrus zívl. „Možná to měla být zlodějova nemístná představa o povedeném vtipu.”

„Ty si vážně myslíš, že ten, kdo číši ze sejfu ukradl, pokud tomu tak skutečně bylo, tam nechal obraz jako výsměch tomu, kdo ho bude hledat?”

„Není to nemožné. Hádesova číše odjakživa přitahovala velice zvláštní lidské povahy.

Existují ale ještě jiné možnosti.”

Jako?”

Zamyšleně se na ni zadíval. Je zajímavé, že Daventry podstoupil takové riziko a ukázal Hádesovu číši Nellie. Musel jí hodně věřit.”

Pokrčila rameny. „Já si myslím, že věřil spíš svojí vlastní schopnosti svádět a vydržovat si mladé, hezké umělkyně. Možná měl pocit, že Nellie ovládá. Byl to velice arogantní muž, Cyrusi.”

Cyrus přikývl. „Ať to vezmu z jakéhokoli úhlu, další krok bude spočívat v tom, že se zaměříme na členy Klubu znalců. Vzhledem k tomu, že číše zmizela, oni jsou těmi nejvíce podezřelými.”

„Ty se nikdy nevzdáváš, vid?”

Usmál se. Jedno z nejoblíbenějších rčení mého dědečka Beaua bylo to o želvě a zajíci. Pomalá a těžkopádně se pohybující želva nakonec zvítězí.” „Víš, co si myslím?”

„Co?”

Opřela se o loket. „Myslím si, že rád působíš na lidi dojmem, že jsi pomalý, těžkopádný typ člověka, protože to vyhovuje tvým účelům. Lidé si pak nedávají pozor. Mají sklon tě podceňovat.”

Chvíli o jejích slovech přemýšlel a potom zavrtěl hlavou. „Ne, já si myslím, že takový jsem doopravdy.”

„Tak tohle na mě nezkoušej. Ty jsi chlap, který přijel odněkud z pouště na velkém koni, aby vyčistil město od zlých hochů.”

Cyrus se neusmál. „Nedělej ze mě žádného hrdinu, Eugenie.”

„Ale ty jím jsi.” Naklonila se k němu a zlehka mu přejela svými rty přes ústa. „A nechápu, že jsem málem vzdala snahu takového hledat.”

O hodně později Cyrus cítil, jak se vedle něj zavrtěla. „Cyrusi?” „Ano?” Zabořil prsty do jejích rozcuchaných vlasů.

Stále si v hlavě omílal slova, která předtím pronesla. Byl zvyklý, že ho nazývali všelijak, včetně toho, že je spolehlivý a klidný. Ale nikdo ho ještě nenazval hrdinou.

„Ráda bych se ještě jednou podívala na ten obraz, který jsme našli v sejfu,” pronesla Eugenie. „Minulou noc, p ř i všem tom vzrušení, jsem se soust ř edila jenom na tu č íši. Ale na tom pozadí něco je. Něco důvěrně známého.

„Něco důvěrně známého?”

„To dělají ty barvy. Nechci k tomu říct nic víc, dokud se na něj ještě jednou nepodívám.”

O čtyřicet pět minut později Cyrus přinesl obraz do kuchyně, kde Eugenie připravovala espreso ve strojku. Otočila hlavu a začala zkoumat obraz Hádesovy číše.

Ranní světlo odhalovalo rozdíly v barvě a umělecké propracovanosti, kterých si ve svém úžasu a vzrušení minulé noci nevšimla. Nellie byla skutečně velmi talentovaná umělkyně, pomyslela si Eugenie.

„Ta číše byla namalovaná stejnou technikou, jakou Nellie používala, když malovala ostatní tři skleněné kusy,” pronesla po chvíli.

Opřela se zády o pult. Oči i ostatní smysly měla upřené na obraz a hledala rozdíly, kterými se lišil od těch tří ostatních ze série Sklo.

„Tak co?” zeptal se Cyrus nedočkavě.

„To pozadí bylo malováno ve spěchu, a ne stejnou technikou jako samotná číše. Všimni si, že Nellie tentokrát nepoužila sklepní místnost jako pozadí.” Cyrus se zkoumavě zadíval na obraz. ,Je jiný,” připustil.

Eugenie přistoupila blíž k obrazu. Natáhla ruku a dotkla se nánosů akrylové barvy na plátně. „Myslím, že přemalovala původní pozadí. A dělala to ve spěchu.” „Nános barvy na malbě se zdá být v některých místech trochu silnější.” „To není její obvyklá technika,” prohlásila Eugenie. „Při malbě tohoto pozadí pracovala s

akrylovými barvami, jako by byly vodové. Rychlé, rozmáchlé tahy štětcem. Minimalistická imprese. Nepohrávala si se světlem jako u těch ostatních tří obrazů z té série.” „Pokračuj,” pobídl ji Cyrus. „Říkalas něco o barvách.”

Eugenie se usmála. „Mám pocit, že tvé oči nemají takový ten skelný lesk jako jindy, když mluvím o umění.”

„Tentokrát máš mou plnou a neochvějnou pozornost.”

Z Eugeniiny tváře zmizel letmý pobavený výraz. „To teda vidím.”

Otočila se znovu k obrazu. Umínila si, že nesmí pronášet žádné ukvapené úsudky. Doposud se vždycky mohla plně spolehnout na svoji intuici, ale v takové vážné situaci se musela držet faktů. Musela použít logiku.

Vpíjela barvy a abstraktní tvary, které obklopovaly číši. Zmocnila se jí zmatená závrať.

To není možné.

„Kolem té číše to působí dojmem ohně,” zašeptala váhavě.

Cyrus se zatvářil nerozhodně. „Možná. Je tam hodně červené a oranžové. A co má

být?”

„To dává smysl. Sklo se rodí v ohni. Bylo by to logické pozadí. Ale ty ostatní barvy, které Nellie použila při obvodu obrazu…” Objížděla rukou obraz, zděšená vlastními úvahami.

Cyrus se na obraz zamračil. „Hodně zelené a žluté.”

„To není žlutá. To je jantarová.” Eugenie sevřela rukou okraj pultu za svými zády. Hlavou jí proběhly vzpomínky na Nelliinu poslední návštěvu u ní doma.

Nedokončená stěna vedle jejího krbu vyplněná tlustou nadýchanou růžovou izolací. Kupa skleněných dlaždiček, čekajících, až je někdo nalepí kolem krbu.

„Nemůžu se dočkat, jak to bude vypadat, až to bude hotové, Eugenie. Bude to velkolepé.”

Eugenie musela dvakrát polknout, než se jí vrátil hlas.

„Nedávno jsem konečně dokončila úpravu bytu, Cyrusi. Přesně tentýž odstín zelené a jantarové barvy, které Nellie použila ve svém obrazu, mají dlaždičky, které obklopují můj plynový krb.”

„Cože?”

„Už jsem ti řekla, že jsem ji naposledy viděla v den její smrti. Zastavila se u mě v bytě, aby mi řekla, že se vrací na Frog Cove pro věci. Stěna mého obýváku vedle krbu byla nedodělaná. Bylo tam třeba opravit elektrické vedení.”

„Co to říkáš?”

Zhluboka se nadechla. „Vím, že to bude znít bláznivě, ale pro ni byla hračka strčit předmět takových rozměrů, jako je číše, otvorem do stěny a skrýt ho za izolací.” Cyrus se zatvářil užasle. „Myslíš to vážně?”

„Mohla tam být hezky schovaná a chráněná izolací, zatímco řemeslník mohl klidně dokončit obklad a vymalovat zeď.” Zvedla hlavu a pohlédla Cyrusovi do očí. „Pořád jsem nechápala, proč Nellie jela takovou dálku z ostrova Frog Cove kvůli tak krátké návštěvě a potom se zase vracela zpátky sbalit si věci. Nedávalo mi to smysl.”

Cyrus ji pozoroval. „Chceš snad říct, že si myslíš, že Nellie schovala tu číši ve stěně tvého obýváku?”

„Ano.” Eugenie mu pohlédla do očí. „A potom přemalovala pozadí tohoto obrazu, aby mi tím naznačila, kde mám tu číši hledat.”

„Proč ale ten obraz schovala do Daventryho tajného sejfu, kde bys ho třeba nikdy nenašla?”

Eugenie pomalu zavrtěla hlavou. „Ona si byla jistá, že ho najdu.”

„Proč by ti ale nechávala klíč?” Cyrus hodil narychlo sbalený vak na zadní sedadlo svého džípu.

Celého se ho zmocnil pocit spěšné naléhavosti, který vyvěral z vědomí, že Hádesova

číše se zřejmě nachází v Eugeniině bytě. Cítil, jak další díl skládanky zapadá na své místo. Ty jednotlivé díly byly ostřejší než kusy rozbitého skla a dokázaly se zapíchnout mnohem hlouběji.

Eugenie uložila kufry z červené kůže do zavazadlového prostoru své toyoty. „To nevím.”

„K čertu. Vždyť jsi ani nevěřila, že Hádesova číše existuje. Proč ti o ní nic neřekla? Musela vědět, že by tě něco takového nesmírně zajímalo.”

„To ty pořád tvrdíš, že ta číše je nebezpečná.” Eugenie uložila do kufru červenou tašku. „Možná si řekla, že čím méně toho budu vědět, o to víc budu v bezpečí.”

„Blbost.” Cyrus přistoupil k toyotě a zavřel kufr. Jí vůbec nešlo o tvou bezpečnost. Kdyby tě chtěla chránit, nikdy by neschovala číši do tvého bytu. Věř mi, že s takovými přáteli už nepotřebuješ žádné nepřátele.”

„Byla ten den strašně nervózní.”

„Stala se svědkem vraždy a ukradla kus skla, které ji mohlo zabít. Měla zatraceně pádný důvod k tomu, aby byla nervózní.” Vzal Eugenii za paži a převedl ji k ke dveřím auta na straně řidiče.

„To odpoledne se ale přesto vrátila na ostrov,” připomněla mu Eugenie, když si sedala za volant. Proč by to dělala, kdyby právě ukradla tu číši? Měla se přece soustředit na to, aby se dostala co nejdál od místa zločinu?”

„Mě napadá pouze jediný dobrý důvod,” pronesl Cyrus a zavřel dveře toyoty. „Aby předstírala svou vlastní smrt utonutím v moři.”

Eugenie se náhle zmocnilo zděšení. „Bože můj. Ty si vážně myslíš…?”

Cyrus se na ni díval okénkem auta. „Byla to žena, která měla dva velké problémy. Jak jsem řekl, nejenže se stala svědkem vraždy, ale ukradla předmět, který ji mohl zabít. Potřebovala zmizet.”

„Proč se se mnou ale nespojila, Cyrusi?”

„Jsem si jistý, že se ti ozve. Až se to všechno uklidní a ona bude připravená si tu číši vyzvednout.” Narovnal se. „Uvidíme se na trajektu. Jeď velice, velice opatrně.”

Eugenie vystoupila z auta a šla se postavit k zábradlí lodi. Svěží vánek z moře jí nadouval černou větrovku a čuchal vlasy. Ostrov Frog Cove za jejími zády pomalu mizel v

dáli.

Spíš vycítila, než slyšela Cyruse, který si stoupl za ni. Nedotkl se jí. Opíral se rukama o zábradlí a hleděl do šedozelených vln. Na sobě měl obnošenou koženou bundu a pod ní havajskou košili v barvě červené a zelené, posázenou množstvím ibišků. Svěží vítr čechral i jemu tmavé vlasy s šedivými pramínky na spáncích.

Vypadal stejně soustředěně a uvolněně jako vždy, ale ona v něm cítila připravenost lovce. Pod povrchem to v něm přímo vřelo. Pohlédla na jeho velké ruce. Vzpomínka na ty silné, neuvěřitelně citlivé prsty na jejím těle v ní vznítila žár.

Přemýšlela, co by se asi stalo, kdyby tu Hádesovu číši našli. Poprvé jí to připadlo jako možná alternativa. Jestlipak Cyrus zmizí z jejího života, jakmile se mu dostane ta číše do ruky?

Při té představě se jí zmocnila melancholie. Násilím se přinutila ji potlačit.

„Ať už tu číši najdeme nebo ne, chci, abys věděla, že bezpečnostní agentura Colfax bude Nellie Grantovou hledat dál,” prohlásil Cyrus.

Jeho slova odvála pocit smutku, který ji předtím obestřel. „Ty si vážně myslíš, že Nellie je naživu?”

„Myslím, že existuje velice reálná možnost, žes měla pravdu, když jsi pochybovala o jejím utonutí při pádu ze člunu.”

„Já si ale myslela, že ji někdo zavraždil. Nikdy jsem neměla žádný důvod myslet si, že by předstírala svou vlastní smrt.

„Ať je to jak chce, my zjistíme, jak to bylo.”

Eugenie mu věřila. „A co Jacob Houston a Rhonda Priceová?”

„Myslím, že jakmile vypustíme do světa, že se našly všechny čtyři Nelliiny obrazy, budou v bezpečí. Ten, kdo prohledával jejich chaty, určitě hledal ty obrazy.”

Eugenie sevřela pevně zábradlí. Jestliže máš pravdu, znamená to, že někdo ví, že jeden z obrazů obsahuje klíč, který naznačuje, kde se číše ukrývá.”

Cyrus dlouho mlčel. Na okamžik měla pocit, že ji neslyšel. Když konečně odpověděl, věděla, že došel ke stejnému závěru.

„Jo,” pronesl konečně. „Zdá se, že někdo ví, jak je čtvrtý obraz ze série Sklo důležitý.”

„Ale kdo?”

Cyrus si znovu dal na čas s odpovědí. „Mohl by to být někdo ze členů Klubu znalců.” Měla pocit, že ve skutečnosti tomu moc nevěří. „Nebo?” „Damien March.”

Eugenie si náhle uvědomila, jak je vítr studený. Pevně se zachumlala do větrovky.

Po chvíli ji Cyrus vzal kolem ramen a přitáhl si ji.

Stáli přivinuti k sobě u zábradlí, dokud trajekt nepřirazil do přístavu.

Cyrus vstoupil do bytu, položil svůj vak a dva Eugeniiny kufry na zem a zvědavě se kolem sebe rozhlédl.

Myslel si, že už si zvykl na hladký povrch blazeovanosti, která byla Eugenii tak vlastní. Jakmile ale pod tím povrchem objevil inteligenci, nezměrnou vášeň a sílu, zapomněl na to pozlátko. Nicméně luxusní zařízení jejího domova mu ostře připomnělo, že Eugenie žije v naprosto jiném světě, než v jakém se pohybuje on.

„No tedy. Tady tě to dokonale vyjadřuje,” pronesl.

Eugenie se ušklíbla. „To mi nezní jako kompliment.”

Otevřela skříň na chodbě a pověsila dovnitř vak s oblečením.

Cyrus přešel přes halu a zůstal stát v klenutém průchodu do obývacího pokoje. Zkoumavě se zadíval na bílý koberec. „Mám si zout boty?”

„Prosím tě.” Eugenie si vyzula střevíce a odkopla je do skříně na kabáty. Potom vklouzla do měkkých černých cviček, jaké nosí baletky. „Sem si můžeš dát svoje věci.”

Cyrus ucítil tíhu zbraně, kterou měl pod bundou. Nechám si bundu, jestli ti to nevadí. Je tu trochu zima.”

Překvapeně na něj pohlédla. „To jsem si neuvědomila. Hned zapnu topení.” „Nemusíš.” Zul si mokasíny a uložil je do skříně. „Mně je fajn.” Eugenie zaváhala, jako by nevěděla, co s ním teď, když ho má přímo ve svém bytě. Cyrus se usmál. „Zřejmě do toho interiéru moc nezapadám, viď?” „Nebuď směšný.” Pohlédla směrem k obývacímu pokoji. „Asi se budeš chtít podívat na ten krb, ne?”

„Jo.”

„Je v obýváku.” Prošla kolem něj po bílém koberci. Pomalu šel za ní a prohlížel si vystavené kusy skla. „Tvoje soukromá sbírka?”

„Ano.”

Přikývl. Sněhobílý byt s elegantně rozmístěnými barevnými doplňky a půvabnými křivkami se vyznačoval dokonalou čistotou, která ho znepokojovala. „Víš co, Eugenie? Ty žiješ v umělecké galerii.”

Obdařila ho zvláštním úsměvem. Je legrační, že to říkáš. Já právě myslela na totéž. Až dodnes mi ta podobnost vůbec nepřišla.”

Pohlédl k levé stěně a spatřil krb. „Teď už chápu, cos měla na mysli, když jsi poukazovala na barvu těch dlaždic. Jsou stejné jako ty na obrazu s číší.”

„Říkala jsem ti to. Ten obraz nad krbem mi darovala Nellie, když jsem ji viděla naposledy.”

Pohlédl na něj a potom přešel přes pokoj, aby si mohl zblízka prohlédnout ručně malované dlaždice kolem plynového krbu. „Která část krbu byla nedodělaná ten den, kdy

tu Nellie byla?”

„Dolní část vpravo od krbu.”

Zastrčil si ruce do zadních kapes kalhot.

„Tak se na to podíváme. Máš tu kladivo a velký nůž?”

„Myslím, že mě to bude bolet víc než tebe,” zanaříkala Eugenie.

„Bezpečnostní agentura Colfax uhradí všechny výlohy za opravu.”

Povytáhla obočí. „Vidím, že jsi v poslední době neprováděl žádné úpravy v bytě. Výdaje za zazdění a vymalování jsou to nejmenší. Skutečný problém je sehnat firmu, která ti tak drobnou opravu provede.”

„To máš pravdu. Už dlouho jsem neupravoval žádný byt.”

Nemělo by to ani význam, pomyslel si. Muž, který žije sám a živí se výhradně tuňákem, neplýtvá časem a energií na nějaké pošetilé zařizování výstředního bytu.

O deset minut později, vyzbrojený kladivem a kuchyňským nožem, Cyrus začal odsekávat dlaždice kolem krbové římsy. Potom se skrčil a pokračoval ve spodní části stěny.

Při prvním úderu sebou Eugenie škubla.

„Nerozpláčeš se mi tu, viď, že ne?” zeptal se, když bral do ruky nůž. „Kdybys jenom věděl, kolik mě ta zeď stála času a peněz.” „Jen klid.” Napřáhl ruku k dalšímu úderu.

O pár minut později vytáhl první kus izolace a dal jej na stranu. Nadýchaná růžová hmota se vzedmula.

Cyrus sáhl do otvoru a opatrně zkoumal vnitřek.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Eugenie se otočila. „Kdo to jen může být? Zřejmě bytná. Asi viděla moje auto v garáži a jde se zeptat, proč jsem se vrátila z dovolené tak brzy. Hned jsem zpátky.”

„Sem ji nevoď.. Nevím, jak bych jí vysvětlil tu díru ve stěně…” Zarazil se, když se jeho pátrající prsty dotkly předmětu zabaleného do čehosi, co připomínalo ochranný obal z bublinek.

Slyšel, jak se dveře otevřely. Zaslechl tichý naříkavý ženský hlas. „Eugenie, ach bože, je mi to tak líto… “

„Nellie. Ty žiješ. Nemůžu uvěřit… ” Eugeniin hlas ze zadrhl s alarmující rychlostí. „Ach.” „Do háje,” zaklel si Cyrus tiše pro sebe.

Potom zaslechl jiný hlas, pěstěný, květnatý, s nádechem blahosklonného humoru. Tenhle zvláštní hlas neslyšel celé tři roky, ale nezapomněl na něj. Nezapomene na něj, dokud bude živ.

„Dobrý večer, slečno Swiftová. Buďte tak laskavá, zavřete dveře a zamkněte, jinak váš mozek i mozek slečny Grantové potřísní ty vaše krásné bílé stěny.”

„Ale ne, Colfaxi, nemusíš vstávat.” Damien March, který před sebou strkal Eugenii a bledou ženu s vlasy jako oheň, se zastavil pod dveřní klenbou, která oddělovala obývací pokoj od haly. Na jeho patricijských rysech byl znát ledově chladný výraz pobavení, když shlížel na Cyruse skrčeného na podlaze.

„Já na tom trvám. Mnohem víc se mi líbíš tam, kde jsi.”

Cyrus se vzdal původního úmyslu se postavit. Znovu se skrčil k probourané stěně a pohlédl na Eugenii. Ta stála jako solný sloup vedle jakési rusovlásky. Ve tváři měla chladný výraz, ale v jejích očích Cyrus viděl zděšení.

Otočil se k Damienovi a chladně se usmál při pohledu na jeho elegantní bílý plátěný sportovní plášť, dokonale střižené modré kalhoty a ručně šité boty z italské kůže. Kromě zbraně držel ještě draze vypadající kožený kufřík.

„Vidím, že si pořád udržuješ perfektní vzhled. Dlouho jsme se neviděli, Marchi.”

„Bohužel ne dost dlouho. Já bych dal přednost tomu, kdybychom se už neviděli vůbec. Když tak mluvíme o oblečení, musím tě požádat, aby sis sundal bundu.” Přitiskl zbraň blíž k Eugeniině šíji. „Upozorňuju tě, že takové už se nenosí.”

„Ty se vyznáš.” Cyrus sledoval, jak Eugenie slabě přimhouřila oči, když si stáhl bundu a odhodil ji stranou.

Damien při pohledu na košili posetou ibišky a palmami zamlaskal. „Vidím, že máš stále v oblibě ležérní vzhled. A žádnou zbraň. Vážně, Colfaxi, jsi pro tuhle příležitost pozoruhodně vhodně oblečený.”

„Eugenie nemá ráda zbraně.”

Damien se zachechtal. „To se mi hodí.”

Eugenie zaťala prsty v malou, rozzlobenou pěst. „Myslím, že svůj názor přehodnotím.”

„Nedávejte si vinu, slečno Swiftová. I kdyby byl Colfax ozbrojený, nebylo by mu to nic platné. Musel by střelit skrz vás, aby zasáhl mě. Znám ho moc dobře a můžu vás ujistit, že nemá odvahu na to, aby udělal cokoli, čím by ohrozil nevinnou ženu.”

„Na rozdíl od vás, co?” odsekla.

„Připouštím, že se nezdržuju zastaralými a z módy vyšlými představami o mužské cti, které stojí v cestě mému úspěchu a naději na přežití. Jsem realista, slečno Swiftová. A my realisté máme mnohem pragmatičtější názor na svět.”

Jste zlý a zbabělý zločinec, a žádný realista,” vyštěkla na něj. „V tom je rozdíl.”

„Pokud tomu věříte, má drahá, pak zřejmě věříte i všem pohádkám.”

„Ale jistěže. Jak by si jinak člověk dokázal vysvětlit existenci takových zrůd, jako jste

vy?”

Cyrus ztuhl. „Myslím, že teď není vhodná doba se s ním hádat, drahoušku.”

„Má pravdu, slečno Swiftová. Teď není vhodná chvíle na diskuzi o křehkém předělu mezi dobrem a zlem.” Damien pozoroval Cyruse s pobaveným, nicméně ostražitým výrazem v očích. Jak jsem řekl, raději bych se s tebou už nikdy nesetkal Colfaxi, ale vzhledem k stávající situaci jsem neměl na vybranou.”

„Bylo to nevyhnutelné,” souhlasil Cyrus. „Byl jsem si docela jistý, že nebudeš mít tolik slušnosti, abys skutečně zemřel.”

„A ty bys mě nikdy nepřestal hledat.”

„To máš pravdu.”

Damien si zlehka, odevzdaně povzdechl. „Věděl jsem, že nakonec s tebou stejně budu muset něco udělat. Ty a ta tvoje zatracená těžkopádná umíněnost. Dřív nebo později bys mě jistě našel.”

„To jo.”

„Tak si myslím, že si nemůžu stěžovat, že ne? Tvůj talent odjakživa brzdil ten tvůj kouzelně legrační smysl pro povinnost a odpovědnost. Musím ale připustit, že všechno děláš s neochvějným odhodláním.”

„Ó, díky.”

„Určitě ještě neznáš slečnu Grantovou,” Damien kývl hlavou směrem k rusovlásce. „Tak dovol, abych vás seznámil. Nellie, ty moje malá zlodějská děvko, tohle je Cyrus Chandler

Colfax.”

Cyrus zkoumal výraz beznaděje a porážky v Nelliiných vodových očích. Vypadala vyčerpaně a vyděšeně.

„Já myslel, že jste se utopila v moři,” prohodil.

„Slečna Grantová se pokusila předstírat svou vlastní smrt.” Damien se znovu uchechtl. „Nebyla ale natolik chytrá, aby to dotáhla do konce, nemám pravdu, drahoušku? Moji lidé ji objevili před několika dny v jednom laciném hotelovém pokoji v Las Vegas.”

Jak jste ji našli?” zeptala se Eugenie.

„To nebylo těžké,” usmál se Damien. „Chystala se prodat na aukci Hádesovu číši, víte? A zachovala se poněkud lehkomyslně při výběru kontaktních osob. Jedna z nich pracovala pro mého známého. A on přišel okamžitě za mnou.”

„To nechápu.” Eugenie pohlédla na Nellie. „Co s tím má co dělat nějaká aukce?”

Nellie se zalily oči slzami. „Byla jsem blázen.”

„Ano, tos byla, drahoušku,” souhlasil Damien. „Ale nakonec jsi byla užitečná, tak na sebe nebuď tak přísná.”

„O co tu tedy vlastně jde?” dožadovala se Eugenie vysvětlení.

Damien se usmál. „To je dávná a poněkud složitá historie, slečno Swiftová. Víte, já jsem věděl, že Colfax je na stopě Hádesově číši. Postaral jsem se, aby se k němu donesly řeči o jejím zloději a o tom, že má být znovu prodána na nelegálním trhu. Věděl jsem, že se o to bude velice zajímat.”

„Ty ses postaral, abych se o tom dozvěděl, protože jsi chtěl abych tu číši našel pro tebe, je to tak?” pronesl nešťastně Colfax.

„Když se to tak vezme, jsem už nějakou dobu tvým zákazníkem.” Damien se tvářil mnohem pobaveněji než předtím. Jakožto oběť této poněkud neobvyklé a poněkud soukromé krádeže, jsem těžko mohl jít na policii. Potřeboval jsem do toho případu zapojit někoho, kdo by měl silný motiv k tomu, aby mou ztracenou číši našel.”

„Mě.”

Damien po něm vrhl úsměv, z nějž vyzařoval samolibý souhlas. „Ano, tebe, Colfaxi. Věděl jsem, že jakmile se dozvíš, že ta číše někde vyplula na povrch, půjdeš jako ohař po stopě v naději, že tě zavede ke mně.”

„Zatraceně, toho jsem se bál.”

Ta možnost tu vždycky existovala, pomyslel si Cyrus. Nicméně ho zlobilo, když se dozvěděl, že byl zneužit. Neměl ale moc možností. Ať tak či tak, události ho dovedly k Damienovi, přesně tak, jak to přepokládal. Bohužel to setkání se uskutečnilo za pro něj velmi nepříznivých okolností.

„Musím s radostí konstatovat, že ses toho úkolu zmocnil se svou obvyklou buldočí úporností,” pokračoval Damien.

„Podařilo se ti odhalit, že mou číši koupil Adam Daventry. Ale než jsi zjistil, že novým majitelem je on, byl po smrti, je to tak?”

„Jo,” přikývl Cyrus. „Nechal se shodit ze schodů ještě dřív, než jsem se k němu dostal.” Koutkem oka zahlédl, jak sebou Nellie škubla.

Damien po něm vrhl soucitný pohled. „Sledoval jsem tvoje pokroky z bezpečné vzdálenosti. Musím říct, že mě zajímal tvůj vztah ke slečně Swiftové. Vím, že je odbornice na sklo, ale tys po ní nechtěl, aby ti tu číši našla nebo ohodnotila. Když jsem se pak dozvěděl, že Daventry odkázal svou sbírku skla Leabrookovu muzeu, všechno mi to do sebe hezky zapadlo.”

„Co tím myslíte?” zeptala se Eugenie.

Jako zástupce Leabrookova muzea jste měla neomezený přístup do Skleněného domu. A to bylo přesně to, co Colfax potřeboval. Jediné, co mu pak zbývalo, bylo najít způsob, jak se na vás přilepit, a už byl uvnitř.” Damien se odmlčel a rádoby šibalsky na Eugenii mrknul. „Aby se tak řeklo.”

Eugenie upřeně hleděla na Cyruse. „Chápu.”

„Co mně ale pořád nebylo jasné, slečno Swiftová,” pokračoval Damien, „byl váš podivný zájem o slečnu Grantovou. Nejdřív jsem nechápal, proč jste si koupila její obraz v té žalostně ubohé ostrovní galerii.”

Eugenie se zamračila. „A proč vás to tak překvapuje?”

Cyrus k ní zvedl oči. „Cožpak to nechápeš? On si myslí, že jediný důvod, proč jsi využila příležitosti bydlet ve Skleněném domě, je ten, žes také slyšela povídačky o Hádesově číši.”

„Cože?” Eugenie se překvapeně podívala na Damiena. „To přece není pravda. Já jsem až donedávna vůbec nevěřila, že ta číše existuje. Na ostrov jsem jela proto, abych zjistila, co se stalo s Nellie.”

Nellie zvedla hlavu. „Tys mě tam jela hledat?”

„Myslela jsem, že jsi mrtvá,” pronesla Eugenie tiše. „Ale nechtělo se mi uvěřit té historce o tvé smrti. Myslela jsem, že tě někdo zavraždil.”

„A chtěla jsi zjistit, kdo to udělal. Bože, Eugenie, nikdy jsem si neuvědomila… ” Nellie vzlykla.

„Promiňte, slečno Swiftová,” Damien vrhl po Eugenii okouzlující úsměv. „Já jsem zcela samozřejmě předpokládal, že i vám jde o tu číši. Uznávám, že by mě nikdy nenapadlo, že byste mohla chtít vyšetřovat domnělou smrt slečny Grantové. Byla to koneckonců jenom pošetilá malá umělkyně, která náhodou pracovala pro vás. Proč vám tak leželo na srdci, co se s ní stalo?”

„Pochybuju, že byste tomu porozuměl,” odsekla Eugenie.

Nellie sklopila hlavu a její rudá hříva jí zakryla tvář. Je mi to tak líto, Eugenie.”

„Neplač, Nellie.” Eugenie natáhla ruku, aby se jí dotkla.

March pevněji sevřel zbraň v prstech. „Nehýbejte se, slečno Swiftová.”

Eugenie ztuhla a ruka, kterou se právě chystala dotknout Nelliina ramena, se jí zastavila ve vzduchu. „Vy jste ale skutečně odporný tvor, viďte, Marchi?”

„To je věc názoru,” zašklebil se Damien.

Cyrus zahlédl v Eugeniiných očích vzpurný výraz. „Eugenie, ne.”

Nespustil zní oči, dokud neochotně nenechala ruku opět klesnout.

„Raději ho poslechni, drahoušku,” uklidňoval ji tiše. „On mě moc dobře zná.”

„On nás ale zabije,” zašeptala Nellie zlomeným hlasem.

„Ale, ale, slečno Grantová,” výsměšně ji okřikl Damien, „není třeba propadat beznaději. „Řekl jsem vám přece, že pokud budou všichni spolupracovat, není důvod, abychom se v klidu nerozešli a nikdy v životě se už nesetkali. Žij a nech žít, to je moje krédo.”

„Až na případy, kdy se někdo stane závazkem, jako tomu bylo u Katy,” pronesl Cyrus.

„Ach ano, malá Katy.” Damien zavrtěl hlavou s předstíranou lítostí. „Ona byla problém. Nejenže mi před třemi lety pomáhala zorganizovat tu krádež Hádesovy číše, ale také věděla, že mám v plánu zmizet. Samozřejmě že jsem vůbec neměl v úmyslu brát ji do svého nového života s sebou. Katy skutečně nebyla můj typ.”

„Tys ji využil,” pronesl Cyrus tiše.

„Víš, vždycky jsem si říkal, proč pořád cítíš potřebu tu hloupou malou děvku pomstít. Ona tě přece zradila bez jediného zaváhání.” „Tys ji svedl, parchante.”

„Ujišťuju tě, že mi to nedalo moc práce. Víš, jednou mi řekla, že si tě vzala jenom proto, že u tebe měla pocit bezpečí a jistoty. Potom ale zjistila, že bezpečí a jistota se po chvíli mohou stát pěkně nudnými záležitostmi.”

Cyrus ucítil dobře známý vztek, ale byl stejně vyčichlý a chladný jako city, které kdysi choval ke Katy. Ona byla pryč stejně jako všechno, co k ní kdysi cítil. Zůstal jenom úkol ji pomstít.

„Takže tys jí nabídl vzrušení, je to tak?” zeptal se Cyrus.

„Což si ona zaměnila za pravou lásku a neutuchající vášeň.” Damienova jemná ústa se zkřivila pohrdáním. „Začala na mně viset. Když zjistila, že mám v plánu zmizet i s číší, byla už nechutně hysterická.”

„Tys ji zabil,” udeřil na něj Cyrus. „Chladnokrevně jsi ji zastřelil. A narafičil jsi to tak, aby to vypadalo, že se stala obětí zloděje aut.”

„Neměl jsem na vybranou. Běžela by rovnou za tebou, Colfaxi, jako to dělala vždycky, když se něco pokazilo.”

„Věděla toho příliš moc,” pronesl Cyrus.

„To je pravda,” usmál se Damien na Nellie tím svým úsměvem krokodýla. „Stejně jako slečna Grantová.”

Nellie zvedla hlavu a zadívala se na Eugenii. „Snažila jsem se ho zbavit. Ze všech sil.” „Tys mu řekla o sérii obrazů nazvané Sklo, viď?” zeptala se jí Eugenie. Nellie zavřela oči. „Neměla jsem na vybranou. Když mě ti jeho dva zabijáci našli, musela jsem jim něco říct. Vyhrožovali mi hroznými věcmi, pokud jim to nepovím.” „Chápu,” chlácholila ji Eugenie. „To je v pořádku.”

„Slečna Grantová ten příběh trochu popletla,” vložil se do toho Damien. „Mně řekla, že jí Daventry nařídil, aby namalovala na portrét Hádesovy číše nějaké vodítko. Ona sama mu prý nerozuměla, ale nějaký odborník na sklo by to rozluštil.”

Cyrus se zamračil. „Vodítko?”

Nelliiny rty se chvěly. „V tu chvíli to bylo jediné, co jsem byla schopná vymyslet. Řekla jsem mu, že Daventry mi nikdy neprozradil, kam číši schoval, ale že chtěl, abych nechala nějaký vzkaz, kde je ukrytá, pro případ, že by se s ním něco stalo.”

Damien se hořce usmál. „To byla moc chytrá historka. Já jí věřil, protože jsem věděl, že Daventry úzkostlivě dbal na to, aby po sobě zanechal nějakou věčnou památku. Napadlo mne, že chtěl, aby tenhle největší poklad, Hádesova číše, byl po jeho smrti nějak spojen s Daventryho sbírkou. A k tomu musel samozřejmě zanechat nějaký klíč k místu, kde je ukrytý.”

„Ale úkryt, který nejspíš připadal v úvahu, by mohl být nebezpečný.” Cyrus pohlédl na Nellie. „Vaše historka nebyla úplně celá vymyšlená, viďte? Pravdou bylo, že jste to byla vy, kdo nechal vodítko na obraze, a ne Daventry.”

Nellie zoufale přikývla.

Cyrus se otočil zpátky k Damienovi. „A tak ses vydal hledat ty čtyři obrazy.”

Damien přikývl. „Bohužel než se moji lidé dostali na ostrov, jeden z těch obrazů zmizel v galerii a byl prodán. Uvědomil jsem si, že někdo už obrazy ze Skleněného domu vzal s úmyslem je prodat.”

„Rhonda Priceová?” nadhodil Cyrus.

„Ano.” Damienovi ztvrdly oči. „Než ale mým lidem došlo, co se stalo, byla pryč. Jeli tedy do domu jejího přítele, kde nic nenašli. Bohužel narazili na tebe, Colfaxi.”

Eugenie zkoumavě pohlédla na Nellie. „Proč jsi tu číši vůbec brala?”

„Já vím, bylo to hloupé, ale nedokázala jsem odolat.” Zavřela na pár vteřin oči. „Viděla jsem Fenellu Weeksovou, jak strčila Daventryho ze schodů. Tu noc, když zástupce šerifa Peaceful a ostatní odešli, jsem si uvědomila, že když je Daventry mrtvý, jsem jediný člověk na světě, kdo ví, že Hádesova číše je ukrytá v tajném sejfu v jeho vinném sklepě. Taky jsem věděla, kde Daventry schovává lístek s číselnou kombinací.”

„A co Fenella Weeksová? Vy jste se jí nebála?” zeptal se Cyrus. „Věděla přece, že jste svědkem toho, jak vraždila.”

„Fenella byla šílená.” Nellie lhostejně pokrčila rameny. „S tou bych si dokázala poradit. Ona nebyla důvodem, proč jsem předstírala nehodu na člunu. Mě víc zajímala ta číše.

Věděla jsem, že je to nebezpečné.”

„A protože jste se stala osobou číslo jedna pro všechny, kdo šli po té zatracené číši, rozhodla jste se zmizet,” dodal Cyrus.

Damien povytáhl obočí. „Největší chybou slečny Grantové bylo, že věřila, že může kopat za první ligu na soukromém trhu s uměním.”

„Malá zlatá rybka v moři plném žraloků, jak říkával dědeček Beau,” zamumlal Cyrus.

„Přesně tak,” usmál se zeširoka Damien. „A já jsem byl první žralok na scéně.”

Eugenie se zamračila na Nellie. „Tu noc po Daventryho smrti jsi přemalovala pozadí obrazu s Hádesovou číší. Přivezlas tu číši sem do Seattlu a schovala ji. Potom, při zpáteční cestě na ostrov, jsi předstírala svou vlastní smrt. Proč jsi ale nechala v sejfu ten obraz?”

Nellie se horními zuby zakousla do třesoucího se rtu. Na okamžik měl Cyrus pocit, že se zhroutí přímo na koberec. Místo toho se ale trochu vzchopila.

„Věděla jsem, že to, co mám v plánu, je hodně nebezpečné,” pronesla. „Chtěla jsem, abys tu číši v případě, že by… že by se se mnou něco stalo, získala pro Leabrookovo muzeum ty, Eugenie.”

„Tys chtěla, abych ji našla?”

„Byla jsi moje přítelkyně. Dalas mi práci, když jsem ji potřebovala. Podporovalas moje umění. Snažila ses varovat mě před Daventrym.”

Jak jsi ale mohla pro všechno na světě čekat, že ten tajný sejf najdu?” nechápala stále Eugenie.

„Byla to jen otázka času,” odpověděla Nellie. „Daventry se zmiňuje o tajném sejfu ve své závěti. Já jsem ale předpokládala, že to bude trvat měsíce, možná rok nebo dva, než právníci vyřídí všechny náležitosti týkající se spravování tak obrovského majetku. Kdybych se z nějakého důvodu nemohla vrátit do Skleněného domu a vyzvednout obraz ze sejfu, někdo by ho otevřel a našel by obraz Sklo IV. Kdybys ho viděla ty, věděla bys, že je to moje práce a vypátrala všechny spojitosti.”

„Proč jste nenechala v tom sejfu samotnou číši?” zeptal se Cyrus.

Nellie svraštila zrzavé obočí. „Protože jsem se bála, že by ho mohl najít některý ze členů Klubu znalců nebo třeba Fenella Weeksová. Ti všichni věděli, že Daventry tu číši vlastní a spočítali by si, že je ukrytá někde ve Skleněném domě. Musela jsem ji dostat pryč dřív, než ji někdo z nich začne hledat.”

Eugenie se na ni zamyšleně zadívala. „Co kdyby někdo z nich našel obraz?”

„Jim by ten klíč nic neříkal,” vysvětlovala Nellie. „Poznali by číši, ale to by bylo všechno.”

„Tys ale věděla, že já poznám nejen Hádesovu číši, ale i svou vlastní stěnu nad krbem.”

„Věděla jsem, že se začneš ptát.” Nelliiny oči zalétly k díře ve stěně vedle Cyruse. „Určitě si vzpomeneš, jak jsem tě přišla naposledy navštívit a zřejmě sis kladla otázku, co jsem ti tím obrazem chtěla říct. Odjakživa jsi měla neuvěřitelný smysl pro intuici. Nakonec by sis to všechno dala určitě dohromady.”

Cyrus se opřel pohodlně o stěnu a propletl si prsty na břiše. Jistě jste ale nečekala, že si Eugenie začne klást otázky týkající se vašeho úmrtí krátce potom, co jste zmizela.”

V Nelliině tváři se objevil výraz plný bolesti a zmatku. „Ne, ne, to jsem nečekala.”

„Vás totiž vůbec nenapadlo, že by si mohla dávat vinu za to, že vás s Adamem Daventrym seznámila,” pokračoval Cyrus chladně. „A nikdy vám nedošlo, že mohla mít strach, že vás někdo zavraždil, protože jste viděla nebo zaslechla ve Skleněném domě něco, čím jste se mohla vystavit nebezpečí.”

Teď už se Nellie koulely po tvářích slzy. „Já věděla, že je Eugenie hodná, ale jak jsem mohla přepokládat, že jí na mně bude natolik záležet, aby chtěla zjistit, co se mi doopravdy stalo? Nikomu na mně nikdy v životě nezáleželo.”

„Strašně nerad přerušuju tak dojemnou scénu,” vložil se do toho Damien, „ale začíná to být poněkud sentimentální.”

Cyrusovi neušlo, jak je nebezpečně znuděný. Damien jako obvykle neměl stání, když

nebyl středem pozornosti. „Co bude dál?”

Damien přimhouřil oči. „Ty teď dokončíš malé domácí úpravy, Colfaxi. Vyndej tu číši.” Cyrus zaváhal.

„Dělej.”

Cyrus pokrčil rameny a sáhl do útrob huňaté elastické izolace. Chvíli tam šátral, dokud jeho prsty nenarazily na předmět zabalený do bublinkového obalu. Zarazil se.

„Tak co?” V Damienově hlase teď byla znát hrozící naléhavost. Je tam?”

„Něco tam je.” Cyrus zasunul do otvoru ve zdi i druhou ruku a z jeho úkrytu vytáhl zabalený předmět.

„Nedávejte mu ji!” vykřikla Nellie. Jakmile číši získá, všechny nás zabije.”

„Zmlkni,” okřikl ji Damien. „Rychle, Colfaxi. Neplýtvej časem a vrať mi můj majetek.”

„To není váš majetek,” opravila ho Eugenie přísně. „Nechci si hrát na Indiána Jonese, ale Hádesova číše patří muzeu. Jmenovitě Leabrookovu muzeu.”

„Patří mně,” prohlásil Damien se zaťatými zuby. „Dej mi ji, Colfaxi.”

Jen pomalu, Marchi. Nezapomínej, že taky něco váží.”

Cyrus si uvědomil, že už zapomněl, jak je těžká. Pod tlustým ochranným obalem z bublinek zahlédl matnou záři skla rudého jako krev. „Dávej pozor,” nabádala ho Eugenie chvatně.

Teď je skutečně pravá chvíle projevovat profesionální vášeň, pomyslel si Cyrus. Co byli tihle umělci za lidi? Eugenie jako by úplně zapomněla, že stojí proti namířené zbrani, jež spočívá v ruce muže, který by neváhal stisknout spoušť.

Cyrus natočil číši tak, aby ji mohl lehce protáhnout otvorem ve zdi. „Zapomeň na tu zatracenou číši, Eugenie. Pokud to náhodou ušlo tvé pozornosti, máme teď mnohem vážnější problémy… Hop.”

Bezpečně zabalená číše mu vyklouzla z ruky a pomalu, pomaličku se koulela po koberci. Všichni tři ostatní přítomní jako by na okamžik ochrnuli. Za jiných okolností by Cyrusovi připadal výraz neuvěřitelného zděšení v jejich tvářích jako zábavný.

„Tys ji upustil!” vykřikla zoufale Eugenie. Instinktivně udělala krok směrem k číši, ruce napřažené před sebe.

Nellie vydechla.

„Ty nešikovnej blázne!” zařval Damien. „Ta číše je skoro dva tisíce let stará.” Odstrčil Eugenii z cesty a namířil hlaveň revolveru na Cyruse. Jeho pozornost ale rozptyloval balíček koulící se po koberci.

Cyrus už měl jednu ruku zasunutou do nadýchané růžové izolace. Prsty sevřel zbraň, kterou tam schoval v okamžiku, když si uvědomil, kdo je za dveřmi.

Zacílil, jak nejlépe ze své nevýhodné pozice mohl, a stiskl spoušť.

Kulka proletěla vrstvou izolace a zabořila se do horní části Damienovy hrudi.

Nellie vykřikla.

Damiena ten náraz odhodil na stěnu, přičemž vyšla z jeho zbraně rána. Upustil zbraň i kožený kufřík na zem.

Rozhostilo se zlověstné ticho. Cyrus si pomyslel, že jistě nebude trvat dlouho. Sousedé už asi zuřivě vytáčejí číslo 911, které patřilo policii. Rychle vstal a zamířil k Eugenii. Jsi v pořádku?” nespouštěl oči z Damiena.

„Ano,” zašeptala, neschopná vydat hlasité slovo. Zkusila to znovu. Tentokrát už dokázala vyslovovat nahlas. „Ano, jsem v pořádku. Díky tobě. Bože, Cyrusi, tobě nic není?”

„Není.”

„Vždyť krvácíš.”

Cyrus si teprve teď uvědomil palčivou bolest v levé paži. Sklopil oči. „To je v pořádku. Jen mě škrábnul.”

Eugenie si stáhla z krku šátek. „Nellie, vytoč 911.” Nellie zírala s ústy dokořán na Damiena. Je mrtvý?”

„Okamžitě vytoč 911, Nellie.” Eugenie ovázala šátek kolem horní části Cyrusovy paže.” „Au,” zasykl.

„Promiň.” Eugenie utáhla šátek. „Měl by sis lehnout. Máš šok, víš?” „Nemám žádný šok. Je to jen povrchové zranění.” Eugenii náhle vhrkly do očí slzy. „Mohl tě zabít, Cyrusi.”

Její upřímný zájem o něj zmírnil bolest v jeho paži víc, než by dokázal jakýkoli utišující lék, ale uvědomil si, že není vhodná doba ani místo na to, aby jí o tom říkal. Přešel přes bílý koberec a zastavil se kousek od ležícího muže.

Damien se nepatrně pohnul. Otevřel bolestí otupělé oči a s mrazivou nenávistí se zadíval na Cyruse. „Takže nakonec jsi tu naši malou hru vyhrál ty.”

„To je stará historka s želvou a zajícem, jak by řekl můj dědeček Beau.” Cyrus vytáhl kapesník a sehnul se, aby zdvihl Hádesovu číši. „Ty jsi ten zajíc a já želva. Pomalu se sunu vpřed, dokud nedostanu, co hledám.”

Jdi už do háje s těmi svými zatracenými rčeními tvýho dědečka.”

Damien slabě zakašlal. „Řekl ti taky o tom přísloví, že staré hříchy vrhají dlouhé stíny?”

Cyrus ucítil v žaludku mrazivé sevření. Shýbl se k Damienovi. „Jo, řekl.”

Damien pomalu zavřel oči. Je pravdivé, abys věděl. Mohl sis nadělat velký prachy. A co víc, mohls mít skutečnou moc. Mohls to mít všechno, ty hloupej parchante.”

„Takže o to ti šlo?” zeptal se Cyrus.

„Ano. Ale udělal jsem chybu. I když jsem dokázal ten stín ovládat… ” Damienovi sklouzla hlava ke straně. Už se nepohnul.

Cyrus vstal a zvedl kožený kufřík. Měl rozměry přenosného počítače. Když ho otevřel, spatřil černý kovový předmět.

Sáhl do kapsy a vytáhl mobilní telefon. Quint Yates se ohlásil hned po prvním zazvonění.

„Potřebuju tě tady v Seattlu, Quicku. Přileť nejbližším letadlem z Portlandu. „Už jsem na cestě.”

Eugenie položila ruku Cyrusovi na rameno. Uložil telefon do pouzdra a dotkl se jejích prstů.

Hleděl na krev, která potřísnila Damienův elegantní sportovní kabát z bílého plátna. V odrazu světla měla stejnou barvu jako Hádesova číše.

Cyrus byl zamyšlený.

Eugenie si dělala starosti. Už měl zase tu svou rezervovanou náladu. Temná aura, která ho obklopovala, potemněla ještě víc po odchodu lidí z pohotovosti a od policie. Ale když se vrátil z dvouhodinového setkání s Quintem Yatesem, upadl do naprosto skličujícího stavu.

Přemýšlela, jestli by neměla zavolat do nemocnice a informovat se na chování pacientů při dostavení se následného poúrazového šoku. Nezdálo se, že by Cyrus utrpěl nějaký šok, ale vzhledem k jeho rezervovanému chování se nedalo říct, co se pod tou slupkou odehrává.

Budoucnost číše nebyla ještě dořešená. Zatím ji uložili do Leabrookova muzea. Bylo zřejmé, že se o jejím vlastnictví s největší pravděpodobností rozhodne podle zákona, ale nikdo z těch, kdo tyto zákony vymýšlejí, nebral v úvahu Cyrusovu neúnavnou houževnatost.

Eugenie, která neunesla pohled na krví potřísněný koberec a otvor ve zdi u krbu, objednala pro sebe a Cyruse pokoj v hotelu ve městě. Byla nucená převzít veškerou iniciativu, protože Cyruse očividně nezajímalo, kde bude trávit tuto noc.

Neprojevoval žádný zájem o dění kolem sebe. Nakonec tedy Eugenie zvedla telefon, aby u hotelové služby objednala večeři na pokoj.

Až tehdy se vynořil odkudsi z hlubin své duše, v nichž se až dosud utápěl.

„Zapomeň na hotelovou službu,” pronesl. Jídlo je vždycky studené.”

Eugenie, šťastná, že konečně vidí nějakou odezvu, neodporovala. „Tak jo. Jde se ven.”

Kráčeli ulicí do několik bloků vzdálené restaurace v sousedním Belltownu. Byl příjemný teplý večer a většina restaurací na First Avenue dala stoly na chodník. Moderní lidé, oblečení převážně do černé nebo neutrálních bledých barev a džínoviny, pojídali topinky a popíjeli chlazené víno a místní pivo.

Eugenie si vybrala jednu ze svých oblíbených restaurací. Servírka ji poznala a našla jim stůl v zadním rohu přeplněné místnosti.

Po několika minutách Eugenie vzdala snahu soustředit pozornost na jídelní lístek. S nezájmem ho odložila a zlehka se předklonila. „Víš jistě, že bys neměl být spíš v posteli?”

„Cože?” Cyrus nezvedl oči od svého jídelního lístku.

Eugenie se k němu naklonila ještě víc a zvýšila hlas, aby přehlušila hlasitý hovor kolem nich. „Řekla jsem, že bys měl být možná raději v posteli.”

Konečně zvedl oči a podíval se na ni. Měla pocit, že v nich spatřila záblesk humoru. Netrvalo to dlouho, ale nesmírně se jí ulevilo, když zahlédla něco jiného než jen záhadné dálky, které tam viděla celé odpoledne.

„Zbožňuju, když se necháš unést posedlostí po mém těle,” pronesl. „Neboj se, slibuju ti, že nakonec skončíme v posteli, nejdřív se ale potřebuju najíst.”

„Já nemluvím o sexu a ty to víš.” Zčervenala, když si uvědomila, jak zvýšila hlas. Rychle se rozhlédla kolem ve strachu, že by ji někdo z lidí, sedících u sousedních stolů, mohl slyšet. Jediná hlava se ale neotočila.

„Cyrus se zatvářil pobaveně. „Víš to jistě?”

„Proboha, vždyť tě teprve před několika hodinami postřelili.” Zamračila se a pohlédla na jeho levou paži. Pod rukávem havajské košile, která byla tentokrát plná růžových plameňáků, bylo vidět bílý obvaz. „Neměl by ses přepínat.”

„Nemyslím si, že večeřet v restauraci by mohlo mé ruce nějak ublížit.” Odmlčel se, když se u jejich stolu zastavil číšník. „Tak copak si dáte?”

Eugenie netrpělivě pohlédla na jídelní lístek. „Grilované ahi, prosím. Středně

propečené.”

„Já si dám totéž. Dostal jsem tu správnou chuť na tuňáka.”

Cyrus podal jídelní lístek číšníkovi. Jako by si poprvé všiml sklenice s vínem, jež stála před Eugenií. „A pivo.”

Eugenie poklepávala prsty po stole, zatímco číšník pečlivě zapisoval Cyrusovu objednávku.

„Co se děje?” zeptal se Cyrus, když zůstali zase sami. „Myslíš, že můžeš míchat alkohol s prášky proti bolesti, co ti dal doktor?” „Asi ne. Ale vzhledem k tomu, že jsem si žádný z těch prášků nevzal, je to bezpředmětná otázka.”

„Ty je nebereš?” podivila se Eugenie užasle. „Copak tě ta ruka nebolí?” „Na to nepomůže nic než sklenice dobrého piva.” Znovu se opřela na židli. „Já to vzdávám.” „Dobře. Změníme téma.”

„Asi by sis chtěl promluvit o Hádesově číši,” pronesla s vypětím všech sil. Pokrčil rameny. „K tomu se dostanu později. Teď je bezpečně uložená v Leabrookově muzeu.”

Jeho nezájem o číši její úzkost nikterak nezmírnil. Místo toho jako by rozdmýchal plameny její vzrůstající nervozity. Něco nebylo v pořádku. „Tak to vyklop, než se z toho zblázním.”

„A co mám vyklopit?”

„Cokoli, co tě trápí.” Natáhla se přes stůl a dotkla se jeho ruky. „Podívej, určitá dávka úzkosti a zoufalství je po tom, cos dnes prožil, naprosto normální.”

Oči se mu rozšířily údivem. „Já ale nejsem zoufalý. Jenom přemýšlím.”

„No, mně nepřipadá, že by v tom byl nějaký velký rozdíl.” Zaváhala. „Ty myslíš na minulost, viď?”

V tu chvíli se vrátil ke stolu číšník s pivem v ruce. Začal nalévat pivo do sklenice. Cyrus ho mávnutím ruky poslal pryč.

Jakmile číšník odešel, zvedl Cyrus sklenici a zhluboka se napil. „Když mluvíme o minulosti, s Katy jsi měla pravdu.”

„Vážně?”

„Zradila mě. Myslím, že jsem to nikdy nechtěl takhle vidět, protože to znamenalo přijmout skutečnost, že mě nemilovala natolik, aby odolala Damienu Marchovi.” Je mi to moc líto, Cyrusi.”

„V jistých ohledech mě potřebovala.” Zkoumavě si prohlížel vinětu na láhvi. Jenomže potřebovat neznamená totéž co milovat, nemám pravdu?”

Eugenie zaváhala. „Myslím, že i v lásce je obsažen jistý stupeň potřeby. S láskou se pojí spousta věcí. Řekla bych, že ta správná kombinace prvků se liší od člověka k člověku. To je možná důvod, proč nelze pojem láska definovat.”

Cyrus přikývl. Je to něco jako umění.”

„Ano.” Usmála se. „Nemůžeš to popsat, ale poznáš to, když to vidíš.” „Problém je v tom, že dokud to nevidíš, nevíš přesně, jak to má vypadat, nemám pravdu?” Oči měl temně zelené. „A tak děláš chyby.”

„Ano.”

„Já udělal chybu s Katy.”

Je to pryč, Cyrusi. Už jsi ji pomstil. Nech minulost spát.”

Jeho prsty si pohrávaly se sklenicí piva. „Existuje něco, co bys měla vědět.”

Eugenie zadržela dech. „Co je to?”

„Katy jsem nechal jít už dávno. To ale neznamená, že bych dokázal zapomenout na Damiena Marche. Jsou to dvě rozdílné věci, přestože byly ve spojení. Dává to smysl?”

„Ano. Staré city jsou jedna věc, spravedlnost je něco zcela jiného. A proto, že první věc už odezněla, neznamená, že bys měl ignorovat tu druhou.”

Napil se piva a potom s přehnanou opatrností postavil sklenici na stůl. „Ty jsi namyšlená ředitelka muzea s vytříbenou mluvou. Jak je možné, že mi tak dobře rozumíš?”

„Vynechal jsi intuici. Jsem namyšlená ředitelka s vytříbenou mluvou, co má smysl pro intuici.”

„Myslel jsem, že tvoje intuitivní schopnosti se vztahují pouze na umění.” „Věř mi, Colfaxi, ty jsi skutečný muzejní kousek.”

Cyrus se neusmál. „Takže ty se domníváš, že je to intuice, která umožňuje, abys mi tak dobře rozuměla?”

„No, abych řekla pravdu, nemyslím si, že právě tohle je jediný důvod, proč ti někdy rozumím.”

„A jaký je ten pravý důvod?”

Opřela se loktem o stůl a bradu nechala spočívat v dlani. Je to pro tebe hodně

důležité?” „Ano, je.”

Opatrně vážila slova. „Myslím, že je to proto, že toho máme v zásadě hodně společného.”

Tvář se mu nepatrně rozjasnila. „Nebyl jsem si jistý, jestli na to přijdeš.”

Takže to nebyla minulost ani Hádesova číše, co ho uvrhlo do tak truchlivé nálady. Byl to jejich vztah, kterým se v myšlenkách zaobíral. Nevěděla, jestli má cítit úlevu nebo ještě větší úzkost než kdykoli předtím.

Čekala v bolestném napětí, co řekne dál, ale znovu upadl do přemýšlivé nálady. Když už to nemohla déle vydržet, odkašlala si.

„Chtěl jsi mi říct ještě něco jiného?” zeptala se tiše.

„Jo.”

Teď to přijde. Náhle měla pocit, jako by visela na útesu nad velmi hlubokou řekou. Jestli jí dá sbohem a řekne, že to byla jen legrace, obávala se, že nebude ručit za své příští chování.

Cyrus zíral do sklenice s pivem, jako by to byla křišťálová koule.

Jestli jí oznámí, že pro ně dva nevidí žádnou budoucnost, vrhne se přes stůl, popadne tu jeho havajskou košili a roztrhá ji na malinké kousky. Cyrus se znovu napil piva.

Eugenie přemítala, že pokud vůbec nepromluví, dožene ji k šílenství. Cyrus prolil hrdlem další doušek piva.

Eugenie zmačkala ubrousek v dlani. Začínala zuřit. Ona trpí nevyřčenou bolestí z úzkostlivého očekávání a on si tu sedí, popíjí pivo a její bolest ho hluboce nezajímá. To není fér.

Vzteky bez sebe si pomyslela, že se ocitla na samém začátku. Cyrus přece vůbec není její typ. Není možné aby se do takového člověka mohla zamilovat. Zamilovat se.

Zavřela oči. Bože, přesně to udělala. Zamilovala se do muže, který nosil křiklavé havajské košile a nad krb si věšel obrazy s výjevem moře. Do muže, v jehož očích se zračil prázdný výraz, když mluvila o umění.

To bylo příliš. Jediné, co jí zbývalo, bylo hodit sebou na zem a vzteky bušit pěstmi do podlahy.

Otevřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. „Máš velké štěstí, že jsem vychovaná žena, která by ze sebe nikdy nedělala na veřejnosti blázna.” Cyrus povytáhl obočí. „Hmm?”

Eugenii napadlo, že by ho mohla kopnout pod stolem, aby zjistila, jestli ho to přiměje dát se do hovoru.

„Nuže?” Samotnou ji překvapil nádech nedočkavosti v jejím hlase. „Cos chtěl říct?” „March vydíral Zackery Elland Chandlera.”

„Cože?” Na ubrus vystříklo víno ze sklenky, kterou držela v ruce. Rychle ji postavila na

stůl a snažila se přeorientovat. Tak tohle je ta její neuvěřitelná intuice. S vynaložením maximálního úsilí se snažila vzchopit. „Víš to jistě?”

„Quint o tom našel v Marchově počítači celou složku. Nazval ji Stín.

Eugenie si v duchu vybavila kufřík, který Cyrus v tichosti uklidil do její skříně v hale, když zaslechl policejní sirény. Na malý okamžik jej otevřel, ale jí to stačilo, aby v něm zahlédla černý kovový předmět. Později, vzhledem ke zmatkům, jež následovaly po příjezdu policie, na něj úplně zapomněla.

„Teď už se nedivím, že ses o tom počítači nezmínil policii.”

„Nemohl jsem riskovat.” Klidně na ni pohlédl. „Nemohl jsem vědět, co je na hard disku. Když March začal mluvit o tom, že staré hříchy vrhají dlouhé stíny, došlo mi, že by tím vyděračem mol být on.”

„Tys mlčel, abys chránil svého otce, viď?”

Cyrus pokrčil rameny. „March je mrtvý. Nikdo už nepotřebuje žádné důkazy proti němu.” „Co se stalo s tím počítačem?”

„Quint vymazal složku Stíny a zařídil, aby policie ten kufřík našla sama.” „Proč ho prostě nehodil do moře?”

Cyrus se na ni podíval. „Protože kromě jiných zajímavých drobností tam jsou složky, v nichž jsou uvedena jména těch dvou gaunerů, co prohledávali Rhondinu a Jacobovu

chatu.”

Jak jsi pro všechno na světě přišel na to, že March vydíral Chandlera?” „Vylučovací metodou. On byl jedním z mála lidí na světě, kteří se mohli dozvědět, že Chandler je můj otec. Já mu to nikdy neřekl, ale zřejmě mu to pověděla Katy.” „Chápu.” Přemýšlela o jeho slovech. „Kdo jiný ještě ví, že Chandler je tvůj otec?” „Quint Yates, ty a já.”

Upřeně se na něj zadívala. „To je celý seznam?”

„Jo.”

Zalila ji vlna příjemného tepla. Takže on jí svěřil největší tajemství svého života. To muselo něco znamenat.

„Teď už to ale mohou vědět i jiní lidé,” pronesla opatrně. „Soukromý detektiv, kterého si tvůj otec najal. A právník, který to zařizoval. Bože, Cyrusi, nelze říct, kdo o tom ještě ví. Ať tak či tak, jisté je, že tvůj otec má problém.

„To ano. Mne.”

„Chandler tě možná nepřestane hledat, dokud tě nenajde. I když výhrůžky vyděrače ustanou, nemůže už dál přehlížet tvou existenci.”

„To je pravda.” Cyrusova ústa se zkřivila v neradostném úsměvu. „On ví, že jsem potencionální pouto.”

„Takže co hodláš udělat?”

Pokrčil rameny. „A kdo říká, že musím vůbec něco dělat? To je Chandlerův problém, ne můj.”

Eugenie si povzdechla. „Nemůžeš kolem toho chodit jako kolem horké kaše. To se musí dořešit.”

„Mýlíš se. Já tuhle zatracenou věc řešit nemusím.”

Jestli to vážně tak cítíš, proč jsi dnes večer tak zamyšlený?”

„Byl to těžký den.”

Eugenie se probudila krátce po půlnoci s vědomím, že je v posteli sama. Několik vteřin jí trvalo, než si uvědomila, že spí v hotelovém pokoji. Potom zahlédla tmavý stín. Byl to Cyrus. Stál u okna otočený k ní zády a díval se na noční město. Jeho rozložitá ramena jí zakrývala většinu výhledu na osvětlené ulice a domy.

„Co se děje?” Posadila se a opřela o polštáře. „Bolí tě ta rána?”

„Ani ne. Vzal jsem si prášek.”

„Jinými slovy, bolí tě to jako čert.”

„Až prášek zabere, bude to dobrý.”

Usadila se do tureckého sedu a opřela si ruce o kolena. „Přestaň se s tím trápit, Cyrusi:” Ani se nesnažil předstírat, že nerozuměl. „Co mu mám sakra říct?” „To nevím. Myslím, že pro začátek bys ho mohl upozornit, že ten vyděrač už zemřel. Začněte odtud.”

Cyrus sevřel ruku v pěst a opřel ji o okenní rám. Jestli mi nabídne peníze, abych

mlčel… “

„Tak mu plivneš na boty a odejdeš středem.”

Pomalu se otočil a vykročil k posteli. Tam se zastavil a zadíval se jí do očí. „Jo, přesně to udělám.”

Natáhla se, uchopila ho za ruku a pevně ji stiskla. „Tohle je velká příležitost. Dej si záležet, abys měl na sobě tu nejlepší havajskou košili.”

Zvolil si košili v barvách ocelově modré a žluté, posetou úžasně zbarvenými rybičkami plovoucími v kruhu.

Upravená, úhledně oblečená šedovlasá žena, která seděla za stolem kanceláře, si s hluboce podezřívavým pohledem zadívala na rybičky na jeho košili.

„Smím se zeptat, jestli se vaše návštěva týká života zvěře v divoké přírodě? Pokud ano, mohu vám poskytnout jeden z písemných projevů pana Chandlera na toto téma.”

Cyrus se naklonil kupředu a opřel se rukama o její pracovní stůl.

„Vyřiďte panu Chandlerovi, že s ním chce mluvit Cyrus Colfax ze Second Chance Springs. Přicházím jako zástupce voličů.”

„Prosím?”

„Prostě mě ohlaste. Myslím, že výsledek vás překvapí.”

Sekretářka zdvihla bradu. „Pan Chandler očekává každou chvíli svou ženu. Chtějí jít spolu na oběd.”

„Nezdržím se dlouho. Řekněte mu, že jsem tady, jinak se ohlásím sám.”

Žena se rychle rozhlédla, ale v blízkosti nikdo jiný nebyl. Cyrus si záměrně zvolil pro svou návštěvu tuto polední hodinu. Věděl, že Chandler obvykle pracuje přes oběd, zatímco většina jeho zaměstnanců odchází z kanceláře.

Žena za stolem zvedla sluchátko a rychle do něj mluvila. „Promiňte, že vás vyrušuji, pane, ale přišel za vámi pan Colfax z nějakého místa zvaného Second Chance Springs. Myslím, že nepatří k těm obvyklým skupinám… Cože?” Pohlédla na Cyruse, očividně zmatená. „Ano, pošlu ho za vámi, pane.”

Pomalu zavěsila. „Pan Chandler vás přijme.”

„Tím jsem si byl jistý.” Cyrus přešel místnost k zavřeným dveřím, které vedly do šéfovy kanceláře. Překvapila ho chladná prázdnota, jež ho zevnitř zaplavila. Eugenie by to uměla vysvětlit.

Pomyšlení na ni mělo hřejivý účinek. Stiskl kliku a otevřel dveře.

„Já vím, že podle zákona máme na tu číši právo my, Tabitho.” Eugenie došla na konec kanceláře a zase se vracela po orientálním koberci. „Myslím si ale, že bychom se ho měly

vzdát.”

„Nevěřím vlastním uším.” Tabitha, která seděla za stolem, na ni hleděla přes obroučky brýlí. „Hádesova číše je s největší pravděpodobností nejdůležitější kus starožitného skla, který se tu za posledních padesát let objevil.”

„Ty si myslíš, že to nevím?”

„A přesto mi docela vážně navrhuješ, abychom ho předaly nějakému neznámému sběrateli, který nemůže ani předložit pádný důkaz o tom, že ho kdysi vlastnil?”

„To nemůže.” Eugenie se zastavila u pracovního stolu. „Ale Cyrus za něj ručí a já si myslím, že bychom měli jeho slovu věřit. Říká, že ta číše patří jeho klientovi. Cítí odpovědnost mu ji vrátit.”

„To je směšné.” Tabitha přimhouřila oči. „Ať sem tedy ten klient, ať už je to kdokoli, přijde a promluví si s našimi právníky.”

„To neudělá. Už jsem ti říkala, že Cyrus ho označil jako velice výstředního člověka. Přeje si zůstat v anonymitě. Ale má na tu číši právo.”

Tabitha zavrtěla nevěřícně hlavou. „Nechce se mi věřit, že se se mnou hádáš kvůli tomu, abych se vzdala Hádesovy číše. Očekávala bych, že se budeš zuby nehty rvát za to, abychom si ji mohly nechat.”

Eugenie se smutně usmála. „Neumíš si představit, jak je to pro mě těžké, ale cítím, že za daných okolností je to správná věc. Cyrus kvůli té číši riskoval život. A přitom zachránil Nellie i mě. A taky Rhondu Priceovou a Jacoba Houstona.”

„Hmm, zřejmě ano. Ale na druhou stranu, kdyby nebylo tebe a zázemí, které mu poskytlo Leabrookovo muzeum, možná by tu číši vůbec nikdy nenašel.”

Eugenie se málem rozesmála. „To se mýlíš, Tabitho. Věř mi, že dřív nebo později by ji zcela jistě našel.”

Postoj Zackery Elland Chandlera mluví za vše, pomyslel si Cyrus. Chandler stál rozhodně, ochranářsky před zarámovanou fotografií své ženy a dětí. Jeho zákonitá manželka a děti.

Zářivé paprsky kalifornského slunce, které sem pronikaly oknem za jeho zády, vrhaly jeho tvář do nečitelného stínu. Agresivní, rozhodná linie ramen a pevně zaťatá čelist ten výraz ještě umocňovala.

Právě tu čelist Cyrus tak často vídal ve svém zrcadle. Stokrát už měl možnost spatřit Chandlerovu fotografii v novinách a televizi, ale nikdy nebyl schopný odhalit něco víc než letmou rodinnou podobu. Tváří v tvář to bylo samozřejmě mnohem očividnější. Při tom pohledu ho zamrazilo.

„Kdo sakra jste?” vyjel na něj Zackery.

„Rozhodně ne ten, kdo vás vydíral. Ten člověk se jmenoval Damien March. Už je mrtvý.”

Chandlerova tvář zůstala nehybná. „Mrtvý?” „Úplně.”

„Zatraceně, tohle je další pokus o vydírání, ne? Vy jste tady, abyste zaujal místo Damiena Marche, nemám pravdu? Tak to vám povídám, že marníte čas. Nedám vám ani co by se za nehet vešlo a na nějaké politické výhody už úplně zapomeňte.”

Pocit chladu, který se Cyruse zmocnil, se ještě znásobil. „Já jsem nepřišel kvůli penězům ani politice.”

„A kdo jste?”

„Myslel jsem, že vám to vaše sekretářka řekla. Moje jméno je Colfax. Cyrus Chandler Colfax ze Second Chance Springs. „Odmlčel se. „Myslím, že jste znal mou matku.”

Po dobu několika vteřin se mu nedostalo žádné odpovědi. Potom se Zackery pohnul, takže sluneční paprsky už na něj nedopadaly. Ze zrnitého papíru novin anebo televizní obrazovky se těžko dala určit barva jeho očí. V tu chvíli Cyrus poprvé viděl jejich skutečnou barvu. Byly zelené.

„Vy tady tvrdíte, že jste můj syn?” zeptal se Zackery užasle.

„Bohužel ano.”

Zackery se zadíval Cyrusovi do očí. „Zatraceně. Je to pravda. Ty jsi můj syn.”

„To ale není tak, že my bychom z toho obchodu nic neměly, Tabitho.” Eugenie dál přecházela po místnosti. „Když budeme postupovat správně, mohlo by nám to neuvěřitelně prospět u veřejnosti. Leabrookovo muzeum si získá důvěru za to, že má podíl na znovuobjevení Hádesovy číše.”

„Hmm.”

„Svoláme tiskovou konferenci.” Eugenie, která cítila ze strany Tabithy stále nedostatek nadšení, několikrát rozhodila ruce. „Zavoláme fotografy. Místní noviny o tom můžou napsat senzační článek na titulní stranu. Vsadím se, že se tím ohromně zvýší zájem o

výstavu Ostré hrany.”

„Ty už sis to všechno jaksepatří promyslela, viď?”

„A co víc, pokud to správně načasujeme, ten příběh se dostane do sdělovacích prostředků těsně před slavnostní recepcí pořádané k výročí založení Nadace Leabrookova muzea. Správní rada bude nadšená.”

„Pokud samozřejmě nezjistí, že máme na tu číši jakožto na součást Daventryho sbírky zákonné právo a že jsme se jí místo toho dobrovolně vzdali,” utrousila Tabitha suše.

Eugenie sebou trhla. „Ano. Jestli se o tomhle nedozví.”

Zhluboka se nadechla. „Musíme se jí vzdát, Tabitho.”

„Pro tebe je to hodně důležité, viď?”

„Vím, že od tebe žádám příliš. Možná víc, než na co mám vůbec právo. Ale já si doopravdy myslím, že bychom měly Cyrusovi tu číši nechat. Je to otázka profesionální

etiky.”

„Pokud se nepodrobíme krevní zkoušce, těžko někdo najde nějaký důkaz, aby to zjistil,” prohlásil Cyrus. „Moje matka nechala zapsat do křestního listu smyšlené jméno. Prohlásila, že otec jejího dítěte zmizel a že neexistuje způsob jak se s ním spojit.”

„Ano, to vím. Rád bych věděl, proč to udělala?”

„Byla velmi mladá,” připomněl mu Cyrus. „Chtěla tě chránit.”

„A před kým?”

„Před mým dědečkem. On byl ze staré školy. Šel by na tebe s puškou. Možná by jednoho dne podlehla a nakonec mu řekla pravdu, ale zemřela při nějaké autohavárii, když mi bylo pár měsíců.”

Zackery sevřel dlaněmi okraj stolu za zády. „Dozvěděl jsem se o její smrti teprve nedávno. Je mi to líto. Víc líto, než dokážu vyjádřit.”

Je víc lidí, kteří o tom ví. Já můžu ručit za ty, kterým jsem to sám řekl. Těm věřím, že dokážou udržet tajemství. Ty se musíš postarat o ty, kterým jsi to prozradil sám. Jestli si myslíš, že dokážou mlčet, všechno bude v pořádku.”

Zackery přimhouřil oči. „Ty mi chceš říct, že o tom budeš mlčet?”

„Nemám důvod to někomu vyprávět.”

Zackery hned neodpověděl. „Povídal jsi, že ten March byl vrah?” „Přiznal se k tomu přede mnou a dvěma dalšími svědky.”

„A koho zabil?”

Cyrus zaváhal. „Mou ženu. Jmenovala se Katy.” Nastalo dlouhé ticho.

„Bože můj.” Zackery si prohrábl rukou vlasy. „To jsem si neuvědomil.” „Ano, já vím.”

„Zabil ještě někoho dalšího?”

„Nijak by mě to nepřekvapilo. Před dvěma dny to nastražil tak, aby mohl zabít mě a dva

další lidi.”

Zackery se na něj zadíval zvídavým pohledem. „Ty jsi ale naživu.” „Dopadlo to pro mě příznivě.” „A co to máš s rukou?”

Cyrus pohlédl na vybouleninu, kterou tvořil obvaz pod rukávem jeho košile. „March vystřelil dřív, než jsem stačil převzít kontrolu nad celou situací.”

„Chápu.” Zackery si jej zamyšleně prohlížel. „A čím se vlastně živíš?”

„Proč?”

„Zajímá mě to. Ty o mně víš mnohem víc než já o tobě.”

Cyrus na něj pohlédl. „No, jisté je, že politikou se zatím nezabývám.”

„Tak dobře, dobře, vyhrála jsi.” Tabitha položila brýle na naleštěnou desku pracovního stolu. „Leabrookovo muzeum má neposkvrněnou pověst pro svou bezúhonnost. Jestliže

máš pocit, že by ta pověst byla navždycky pošpiněná, kdybychom si tu číši nechali, nezbývá nám nic jiného než se našeho požadavku vzdát.”

Eugenie se svezla na nejbližší židli, vyčerpaná tou náročnou rozmluvou. Chabě se na Tabithu usmála. „Díky. Jsem tvojí velkou dlužnicí.”

„Ano, to jsi. Ale dřív nebo později očekávám, že mi to oplatíš.” Tabitha se ušklíbla. „Ostatně jako vždycky.”

„Neočekávám, že mi uvěříš, když ti řeknu, že než mi začaly chodit do počítače ty vyděračské vzkazy, vůbec jsem o tvé existenci nevěděl,” prohlásil Zackery. „Na tom už ani nezáleží.”

„To se mýlíš. Na tom záleží.” Zackery se opřel o desku stolu a založil si ruce na prsou. Jak dlouho už znáš celu pravdu?” „Od svých jedenadvaceti let.”

„A kdo ti to řekl?”

„Neměl jsem nikoho, kdo by mi to řekl. Zjistil jsem si to úplně sám.” Zackery pevně stiskl rty. „A proč ses mi neozval?” „Nezdálo se mi, že by to mělo nějaký smysl.”

„Teď mi tu ale tvrdíš, že jsi mě přišel zachránit před eventuální noční můrou. V mé profesi neudělá nikdo nic tak, aniž by za to neočekával něco na oplátku.” Do háje. Bude se mě snažit podplatit.

Cyrus cítil, jak se ho zmocňuje hněv. Jak v jeho nitru propuká zuřivá bouře, kterou, když ji okamžitě neovládne, způsobí nedozírné škody.

Věděl, že odtud musí vypadnout. A hned.

„Myslím, že už jsme si všechno řekli.” Cyrus se otočil ke dveřím.

V okamžiku, kdy sáhl na kliku, se dveře otevřely. Stála v nich přitažlivá žena v pastelovém kostýmku a zvědavě se na něj usmála.

„Promiňte.” Mrkla na Zackeryho. „Bernice si zřejmě někam odskočila. Nevěděla jsem, že máš návštěvu, drahoušku. Počkám venku.”

Jen pojď dál, Mary,” usmál se na ni Zackery. „Rád bych tě představil svému nejstaršímu synovi.”

„Těší mě,” Mary natáhla k Cyrusovi ruku. „Moc jsem se těšila na setkání s vámi. Stejně tak i Jason a Sarah. Zackery nám o vás už všechno řekl. Nebo aspoň tolik, kolik o vás dokázal zjistit. Ta podoba je úžasná, to vám tedy povím.”

Eugenie na něj čekala na letišti. Netrvalo mu ani vteřinu, než ji zahlédl v davu u východu do haly. Měla na sobě černou sukni do půli lýtek a přiléhavý pletený svetřík. Kolem krku měla ovázaný hedvábný tyrkysové modrý šátek a vlasy staženy dozadu do důvěrně známého uzlu.

Vypadala kultivovaně, elegantně a neuvěřitelně bohémsky.

Jakmile ho zahlédla, zářivě se na něj usmála. Cyrus se zastavil a zablokoval ostatním pasažérům cestu. Nevšímal si nespokojeného mumlání a bručení za zády. Nemohl spustit z Eugenie oči.

Byla nádherná. Napadlo ho, že nikdo a nic v jeho životě mu nepřineslo takovou radost jako ona, když tu na něj dnes večer čekala. Nevšímal si davu, který proudil kolem něj, pustil svůj plátěný vak na zem a popadl ji do náruče.

Dlouho trvalo, než se od ní odtrhl. „Řekl jsem ti někdy, že hned v první chvíli, kdy jsem tě uviděl, jsem si pomyslel, že vypadáš jako divoká kočka?”

Zaklonila hlavu. Oči jí zářily. „To je legrace, že to říkáš. Poprvé, kdy jsem uviděla já tebe, jsem si pomyslela, že vypadáš jako tvrdý, ostřílený strážce zákona ze starodávného westernu. Takový, který v pravé poledne zastaví vlak a vyčistí ho od zlých hochů.”

„I přes tu mou košili?”

Pohrávala si s jedním z knoflíků na jeho pestře zbarvené košili. „Za košili se nemůžeš schovávat, Colfaxi. Tak pojď, jedeme domů. Lidi z úklidové agentury odvedli neuvěřitelně skvělou práci. Ve zdi mám sice pořád tu díru, ale s tím se dá žít. Krev je pryč, i ta policejní páska, kterou označují místo činu.”

Domů. To slovo mu několik vteřin vířilo hlavou. Ber to s klidem, pomyslel si. Eugenie mluvila nenucené. Nezávazně.

Když procházeli halou, vzala ho za ruku. Tak jak to šlo?”

„Chandler svolal na dnešní odpoledne tiskovou konferenci. Tam prohlásil, že má syna, o jehož existenci dosud nevěděl. Řekl, že má radost z toho, že mě může uvítat ve své rodině. Dokonce prozradil novinářům, že jsem zmařil úmysly vyděrače.”

„Zmařil?”

„To je slovo, které se používá v politických kruzích.”

„Chápu.”

„Pro kalifornské noviny to bude tučné sousto aspoň na dva dny. Chandler v tom umí chodit, to se mu musí nechat. Mám pocit, že ty volby vyhraje.” „Co ještě řekl novinářům?” zeptala se Eugenie.

„Prohlásil, že na sebe bere plnou zodpovědnost za svůj vztah s mou matkou. Lituje prý, že ho nevyhledala a neřekla mu, že je těhotná. Prý by se k ní zachoval tak, jak správný muž má, už kvůli svým rodičům, kteří by na tom jistě trvali.”

„A jak to prošlo?”

„Novináři to zbaštili. Získali materiál pro senzaci a skandál byl zažehnán v zárodku.” „Nebuď takový cynik,” namítla vyčítavě. Je to velmi dojemný příběh. Ty svému otci nevěříš?”

„Děláš si srandu?” ušklíbl se Cyrus. „Starý Z. E. Chandler by řádil jako tygr, kdyby se dozvěděl, že si jeho syn chce vzít nějakou nulu ze Second Chance Springs. A přinejmenším by se snažil mou matku uplatit, aby šla na potrat. Skutečným problémem pro Chandlera by byl můj dědeček.”

Usmála se. „Dokážu si představit dědečka Beaua, jak se chystá sdělit mu k tomu své stanovisko.”

Cyrus přikývl. „Veřejnost tu historku ale spolkne. Chandler je politik, Eugenie. Dokáže

se ti zadívat do očí a přinutit tě, abys mu věřila.” Je to tvůj otec. Buď k němu trochu shovívavější.”

Sevřel její ruce ve své. „Mohl bych uvést jednu věc, která by svědčila v jeho prospěch.”

„A jakou?”

„Když šlo do tuhého, odmítl vyděrači zaplatit. To se u člověka musí ocenit.” „Ano.” Vrhla po něm chápavý pohled. „To musí.”

Cyrus opustil Los Angeles ještě včas, aby unikl několika novinářům, kteří po něm chtěli interview. V letadle při zpáteční cestě do Seattlu zavolal Quintovi, aby zakázal všem zaměstnancům podávat novinářům jakékoli informace. Teď, když bylo všechno venku, věděl, že zájem veřejnosti brzy opadne.

Zatím měl jiné problémy. Jako třeba svou budoucnost, která visela ve vzduchu. Co sakra udělá, jestliže se mu nepodaří Eugenii přesvědčit, že oni dva patří k sobě?

Eugenie parkovala na letištním parkovišti. Cyrus hodil svůj vak na zadní sedalo toyoty a přes střechu auta se na ni podíval. „Mám řídit?” zeptal se.

„Ne, díky. Máš za sebou dost náročný den. Nestává se denně, aby se člověk setkal se svým dávno ztraceným otcem. To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je odvézt tě domů z letiště a nalít ti sklenici dobrého piva.” Otevřela dvířka a usedla za volant.

Posadil se vedle ní, zapnul si bezpečnostní pás a oddal se novému pocitu, že je o něj pečováno. Měl za sebou několik skutečně náročných dní. Byl unavený. Víc, než si uvědomoval.

„Zatímco jsi byl pryč, měla jsem dlouhý rozhovor s Tabithou,” pronesla Eugenie, když vyjížděla z parkoviště. „Souhlasí s tím, že se Leabrookovo muzeum vzdá svého nároku na Hádesovu číši. Můžeš ji vrátit jejímu právoplatnému majiteli.”

Cyrus se neúspěšně pokusil natáhnout nohy před sebe. „Tys ji k tomu přemluvila, viď?” Potlačil zívnutí.

„Ano.” Vrhla po něm rychlý, pátravý pohled. „Netváříš se ale nijak překvapeně, nadšeně, a dokonce ani vděčně.”

Pokrčil rameny. „S bitvou o Hádesovu číši jsem si nedělal starosti. Věděl jsem, že nakonec uděláš správnou věc.”

„Cože?” Hlas jí vylétl do výšky zuřivou nevěřícností. „Snad si nemyslíš, že jsem se za tebe rvala jenom proto, že jsem si myslela, že tvůj klient má větší právo na ten zatracený pohár než Leabrookovo muzeum?”

Pohodlně se opřel v sedadle, zaklonil hlavu a zavřel oči. „Jo.”

„To je naprostá blbost. Udělala jsem to proto, že tě miluju. Slyšíš mě, Colfaxi? Vzdala jsem se číše kvůli tobě. Pro žádnýho jinýho mužskýho na celé zeměkouli bych nikdy nic takového neudělala. A řekla bych, že bys mohl projevit aspoň trochu uznání.”

Na okamžik m ěl Cyrus pocit, že usnul. Otevřel oči a spatřil červená koncová světla auta před nimi.

Nebyl to sen.

Otočil hlavu a pohlédl na Eugenii. Ta zírala zatvrzele před sebe a pevně svírala volant, jako by si představovala, že je to jeho hrdlo.

„Chceš mi snad naznačit, že náš vztah se posunul za hranici sexuální posedlosti?” zeptal se.

„A co když ano?” odsekla.

„To by pro mě byla neskutečná úleva,” připustil. „Protože v tom případě bych ti mohl říct, že i já tě miluju.”

Rozhostilo se ticho. Několik příštích mil se zdálo, že se Eugenie plně soustředí na řízení. Blížili se k výjezdu z dálnice u Western Avenue, když znovu promluvila. „A co to pro nás znamená?” zeptala se. Usmál se napětí v jejím hlase. „Začneme plánovat.” Vyhodila směrovku. „Plánovat? Jaké plány máš na mysli?

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti. Přesunu ústředí bezpečnostní agentury Colfax

do nové kanceláře v Seattlu a přistěhuju se k tobě.” Otevřela ústa a zase je zavřela. Jenom to?”

„Já jsem prostý chlapec. Myslím, že není třeba situaci komplikovat víc, než je nezbytně nutné.”

Usmála se do čelního skla. „Tak jo.”

Jediné, co o dva týdny později scházelo na slavnostní recepci pořádané Leabrookovým muzeem, byl Cyrus.

Kdyby toho nebylo, pomyslela si Eugenie, všechno ostatní probíhalo perfektně. Leabrookovo muzeum bylo vyzdobeno ve stylu Art Deco, který se dokonale hodil k překrásné sbírce skla, jež se tam pořádala. V několika vázách z počátku třicátých let byly naaranžovány záplavy květin. Od kvartetu muzikantů se linuly libé zvuky Le Jazz Hot. Číšníci, z nichž většina byla příležitostnými herci v místních okrajových divadlech, roznášeli podnosy se šampaňským. Ve svých černobílých oblecích vypadali spíš, jako by pracovali na lodi Aquitania, která křižovala vody Atlantiku mezi dvěma světovými válkami.

Leabrookova sbírka vzácného a obdivuhodného skla byla jako vždy středem pozornosti. Odrážela se v důmyslně nasvícených vitrínách, křehké ale mocné pojítko s minulostí, které nepřestávalo Eugenii uchvacovat.

Byly tam vystaveny helénistické mísy ze třetího století před naším letopočtem, v nichž se kdysi uchovávaly exotické masti pro egyptského kněze. Na druhé straně místnosti byla vystavena nádoba ze čtvrtého století, kterou jakási římská matrona používala pro své parfémy. V jiném křídle se nacházely překrásné poháry a lahvičky z dvanáctého století, jež byly kdysi součástí nějaké středověké šlechtické domácnosti.

V další z vitrín se třpytily nádherně zdobené skleněné předměty z benátského skla z patnáctého století. Anglické a irské křišťálové sklo z osmnáctého století na sebe upoutávalo svým leskem pozornost. V novém křídle, které nechali vybudovat poté, co se Eugenie stala ředitelkou muzea, byla umístěna sbírka současného výtvarného skla, jež pozvedlo starobylé řemeslo do sféry umění.

Eugenie, která chtěla být oblečená v souladu s tématem, zvolila vypasované saténové smaragdově zelené šaty ve stylu třicátých let. Byly střiženy tak, aby jí z větší části odhalovaly záda. Jediné, čeho litovala, bylo, že tam není Cyrus, aby to ocenil.

Odjel před dvěma dny, aby vrátil Hádesovu číši jejímu utajenému majiteli. Včera telefonoval, že doufá, že se mu podaří vrátit se zpět včas, aby stihl recepci. Jenomže dvě hodiny předtím, než Eugenie opustila byt, jí volal Quint Yates. „Žádal mě, abych vám vyřídil, že se trochu opozdí,” oznámil jí.

„Stalo se něco?”

„Ne.”

„Tak proč se tedy opozdí?” naléhala Eugenie netrpělivě.

„To neřekl.” Quint předal vzkaz, který měl, a jasně dal najevo, že nevidí žádný důvod jejich rozhovor dál prodlužovat. Prostě zavěsil.

„To je skvělá návštěvnost.” Tabitha, která stála vedle Eugenie, se odmlčela a spokojeně se rozhlížela kolem. „Měla jsi pravdu s tou publicitou, drahoušku. To načasování je dokonalé. Připouštím, že mi to bude chvíli trvat, než se přenesu přes ztrátu Hádesovy číše, ale myslím, že zájem médií mi to vynahradí.”

„Povede to určitě ke zvýšenému zájmu o vstupenky na výstavu Ostré hrany, která se bude konat příští měsíc,” přikývla Eugenie.

„Vážně, musím říct, že ta váza od Jacoba Houstona, kterou jsi sem přivezla z ostrova, je úchvatná. Jsem moc ráda, že Leabrookovo muzeum jako první vystaví jeho práci. Myslíš, že na tu výstavu seženeme další jeho díla?”

„Neboj se, mluvila jsem s ním včera. Mimochodem, prozradil mi, že se budou s Rhondou Priceovou brát.”

Tabitha se zamračila. „Doufám, že ten sňatek nijak nepříznivě neovlivní jeho práci.”

Eugenie se zasmála. „Myslím, že nebudeme mít žádné problémy získat jeho sklo. Rhonda se sama určila jeho manažerkou. Má s ním velké plány.”

Hmm. Možná zamýšlí zvednout ceny jeho výrobků nejméně na trojnásobek.” „To přinejmenším.”

Eugenie si všimla Nellie, která stála opodál s několika členy správní rady. Zvedla sklenku se šampaňským na znamení, že jí připíjí na zdraví. Nellie se usmála a potom se otočila zpátky k staršímu muži v bílém obleku, který jí nenápadně nakukoval za výstřih.

Tabitha sledovala Eugeniin pohled. „Myslíš, že jsme udělaly dobře, když jsme ji znovu zaměstnaly a nepočkaly, až se po umělecké stránce trochu odpíchne od země?”

Jen klid. Nezapomínej, že teď je pro všechny hrdinkou. Tu práci jsme jí musely dát.”

Nelliina úloha v celém tom případu s Hádesovou číší byla na Eugeniino naléhání poněkud pozměněna. Tabitha a Cyrus se tomu chvíli vzpírali, ale nakonec to vzdali. Než se ta historka dostala k policii a novinářům, byla Nellie vykreslená jako odvážná mladá umělkyně, která ukryla Hádesovu číši, aby ji uchránila před šílenou obchodnicí jménem Fenella Weeksová.

„Když tak mluvíme o hrdinech,” prohodila Tabitha, „myslím, že vidím pana Colfaxe.” „Cyrus je tady?” Eugenie se otočila a tep se jí zrychlil. „Kde?”

„Právě prošel dveřmi.” Tabithe se pobaveně zablýsklo v očích. „V té své košili se nedá přehlédnout. Mám pocit, žes říkala, že si na dnešní večer přece jenom vypůjčil smoking.”

Eugenii poskočilo srdce, když spatřila Cyruse v křiklavé červeno modré havajské košili plné papoušků. I on ji už zahlédl a vykročil jejím směrem. Jako by si vůbec nevšímal davu, který se před ním rozestupoval jako malé plachetnice před letadlovou lodí. Oči měl upřeny na Eugenii.

V ruce držel velký těžký předmět, zabalený do papíru.

Eugenie se zamračila. „On si ten smoking vážně půjčil. Visí ve skříni. Zřejmě sem přijel přímo z letiště. Omluv mě, Tabitho.”

Tabitha ji obdařila chápavým úsměvem. Jen běž, má drahá.” Eugenie položila sklenku se šampaňským na stůl a vklouzla do davu. Setkali se uprostřed místnosti.

Eugenie pohlédla do Cyrusových zelených očí. „Co tě tak zdrželo?”

„Tohle.” Podal jí buclatý balíček, který držel v ruce. „Trvalo mi to trochu dýl, než jsem očekával, než jsem přemluvil svého klienta, aby daroval Hádesovu číši Leabrookovu muzeu.”

„Daroval…?” Eugenie si uvědomila, že nechala ústa otevřená údivem. Pohlédla na balíček a potom zase na Cyruse. Koutkem oka si všimla, že se několik hlav otočilo jejich směrem.

„Proboha, Cyrusi, chceš mi snad namluvit, že souhlasil s tím, aby si Leabrookovo muzeum tu číši nechalo?”

„Jo. Říkal, že máš pravdu. Že prý je to příliš vzácný kus na to, aby ho vlastnil jenom jeden majitel.” Cyrus mrknul. „A navíc, trochu jsem ho přesvědčil, že v muzeu bude mnohem bezpečnější.”

Eugenie se rozesmála. „Tabitha bude líbat zemi, po které půjdeš.”

„Není nad spokojeného zákazníka. Promiň, nestačil jsem zajet domů a převléknout se do smokingu.”

„Tím se netrap. I já jsem dnes měla plné ruce práce.”

„Vážně?”

„Vyzvedla jsem letenky na svatební cestu.” Narovnala mu límeček u pestře zbarvené košile. „Myslela jsem, že bychom si mohli zaletět na Havaj.”

Cyrusovy oči byly zelené a hluboké. Prsty se zlehka dotkl její tváře. „Svatební cesta následuje obvykle po svatbě.”

„Ano, to je pravda.”

„Mám to chápat jako ,ano’ na otázku, kterou jsem ti dal, než jsem odjel?”

Eugenie se usmála a měla takový pocit jistoty, jako by se dívala na dno poháru z třpytícího se broušeného skla.

Eugenia Swiftová, mladá ředitelka muzea, má v Seattlu sestavit katalog sbírky uměleckého skla, jejíž majitel záhadně zemřel. Soukromý detektiv Colfax, který ji doprovází a s nímž naoko tvoří manželský pár, má k cestě ještě jiný

důvod než ochranu Eugenie. Osud podivné dvojice, na niž číhá vrah, závisí na dokonalé souhře předstíraného manželství…