Jayne Ann Krentz

Tajemná legenda

ČÁST I

PRVNÍ KAPITOLA

Namlouvání už měl plné zuby. Nebyli přece pubertální výrostci -oba už byli dávno dospělí lidé. Chtěl ji a byl si skoro stoprocentně jistý, že ona chce jeho.

Nebylo potřeba dál hrát nějaké přihlouplé hry na schovávanou. Slíbil si, že jestli po něm Diana bude i dnes večer chtít, aby odešel, odejde, ale už nikdy se nevrátí.

I když dělala tu nejlepší zeleninovou směs v celém Oregonu. Hrome.

Lhal sám sobě, a až příliš dobře si to uvědomoval. Jestli mu i dnes zdvořile ukáže dveře, stejně se s ní znovu setká, zítra ráno. Domluví si další schůzku a pak ještě jednu a další a další, dokud se mu nepovede projít dveřmi její ložnice.

Diana Prenticeová mu prostě učarovala.

Nebylo to jen prchavé okouzlení. Začínal jí být přímo posedlý, skoro stejně posedlý jako svým psaním.

Vybavil si ji a jeho tělo na tu představu okamžitě zareagovalo. Ve čtyřiceti by se ti to už stávat nemělo, pomyslel si a neklidně si

poposedl, protože džíny mu v jistých místech najednou začaly být nepříjemně těsné.

Ovšem na druhou stranu bylo docela povzbudivé vědět, že může i ve svém věku trpět nečekanými erekcemi.

Proč ale zrovna v souvislosti s myšlenkami na Dianu Prenticeovou?

Rozhodně nebyla nějaký mladý, vysoký zajíček s bujným poprsím a dlouhýma štíhlýma nohama. Bylo jí čtyřiatřicet, byla spíš menší a pevně stavěná. Pevný, rovný nos. Bojovná brada. Vystouplé lícní kosti. Její úsměv v sobě skrýval náznak ženské tajemnosti, ale i kapku zlomyslnosti.

Jediná věc, která na ní byla opravdu nádherná, byla barva jejích očí. Promarnil už spoustu času tím, jak se snažil přijít na jediné slovo, kterým by popsal jejich odstín.

Nakonec usoudil, že nejvýstižnější je oříšková. Pokud vzal v úvahu, že je spisovatel, věděl, že by měl přijít s něčím méně otřelým - tak fádní slovo by mu z románu vyškrtl každý jen trochu zběhlý redaktor.

Na druhou stranu ale nebylo nijak snadné přijít na jediný výraz, který by vystihl podivuhodnou směs tyrkysu, zelenkavé a zlaté, která hrála v Dianiných mandlových očích. Kdykoliv se jí do nich zadíval, musel myslet na nějakou exotickou, tajuplnou šelmu. Smyslnou a žádoucí, ale nezkrotnou a svéhlavou. Pokud by se někdy oddala muži, udělala by to jen z vlastní vůle, nikdy by se k tomu nedala donutit.

Pokud šlo o její vlasy, bylo to daleko jednodušší. Byly tříslové, zkrátka a dobře tříslové. Světle zlatavé se sytě hnědými pramínky. Colby chtěl už několik dlouhých týdnů ponořit dlaně do jejich bohaté, voňavé záplavy. Představoval si, jak by to pokračovalo -stáhl by ji na zelený koberec měkké trávy a pak se s ní miloval, dokud by se mu cele neoddala.

Pak už by ho nemohla udržovat ve stavu nejistoty.

Musela se mu vzdát - proč se s tím ale pořád nechtěla smířit? Patřila jen jemu. Vždy patřila jen jemu. Nemohla mu přece donekonečna vzdorovat.

Ztěžka si povzdechl, uvědomil si, že jeho myšlenky nabraly nepřirozený směr. Nebylo obvyklé, aby na nějakou ženu myslel tak naléhavě, s: ak majetnickým pocitem.

K čertu s tím vším. Znovu myslel na něco úplně jiného, než na co by myslet měl.

Zasténal, otevřel oči a zadíval se do slábnoucího světa zapadajícího slunce. Věděl, že za pár chvil se úzké údolí mezi dvěma skalními štíty ocitne ve stínu. Velký oblý kámen, na kterém seděl, rychle ztrácel poslední zbytky tepla, které se v něm za celý den nashromáždilo.

Vysoko nad hlavou se v kruzích vznášel nějaký dravý pták, hledal asi poslední úlovek, než se půjde uložit ke spánku do hnízda v koruně nějaké rozsochaté borovice.

Pozorně se zaposlouchal do podvečerních zvuků a na chvilku se mu zdálo, že slyší, jak se z hnízda ozývá volání dravcovy družky, ale nevěděl to určitě - možná si to jen namlouval. Tady, na vrcholu vodopádu, nebylo slyšet skoro nic, jen bouření zpěněné vody, které většinu zvuků z údolí překrylo.

Líně se na kameni otočil na bok a opřel se o loket. Naklonil se nad okraj propasti a zadíval se na burácející vodu. Pomalu se blížil čas každodenního kouzla. Rozhodně o něj nechtěl přijít.

Pod ním si prodíral cestu vodopád Dáma v řetězech. Vytékal z tajuplného pramene skrytého hluboko v srdci skal. Divoká voda vytvářela pár metrů pod ním těžkou, třpytivě bílou stěnu, která o sto metrů níž dopadala do řeky.

Colby ale věděl, že za několik okamžiků, právě ve chvíli, kdy se slunce ocitne těsně nad obzorem, se panenská běl vodopádu promění v šarlatovou barvu krve. Podivný optický jev, který byl výsledkem šikmo dopadajících paprsků večerního slunce, ho nikdy nepřestal uchvacovat.

V mlžnatém oparu, který odjakživa halil vodopád, se objevil první náznak barvy. Slunce kleslo o další stupínek k obzoru. Po obloze se rozstříkly pruhy zlatavé, oranžové a žluté. Jiskřivé vlny vodopádu všechny barvy zachytily a odrazily. Na okamžik se z útesů snášela dolů záplava roztaveného zlata.

Po několika vteřinách se zlatavá proměnila v barvu ohně.

A barva ohně pak v barvu krve.

Colby se posadil, objal si loktem kolena a zaujatě se vpil pohledem do dlouhé stuhy šarlatových vod. Čas jako by se zastavil.

Potom slunce sklouzlo za obzor a vodopád měl zase obvyklou barvu, stříbřitě se třpytil v namodralých podvečerních stínech.

Zvedl hlavu a zadíval se na střechy městečka, které se na konci úzké rokle choulilo ke břehům říčky.

Možná udělal chybu, když se sem rozhodl vrátit. Co si myslel, že tu najde? Ve Fulbrook Corners se za posledních dvacet let vůbec nic

nezměnilo. Dál to bylo ospalé nanicovaté hnízdo, kde lišky dávají dobrou noc.

Vodopád se stejně jako před dvaceti lety měnil při západu slunce v krvavou stěnu a Colby Fulbrook Corners nenáviděl stejně, jako když mu bylo dvacet.

Jediný rozdíl spočíval v tom, že tu letos byla Diana Prenticeová. S tou myšlenkou se Colby konečně zvedl a začal se prodírat mezi ohlazenými balvany na vrcholku vodopádu.

Diana už na něj jistě čeká. Pozvala ho na večeři a on slíbil, že přinese víno.

Chmurně uvažoval, jestli prožije i dnešní večer ve stavu nevybitého sexuálního napětí. Potom se v duchu znovu ptal, proč takové stavy vlastně snáší, proč nedá Dianě jednoznačně najevo, co od ní čeká.

Na otázku nenašel odpověď - stejně jako na otázku, proč se tohle léto vrátil do Fulbrook Corners.

„Klid, Příšero, o večeři nepřijdeš. Od té doby, co tu bydlíš, jsem ti neupřela ani jedno jídlo, a ty to moc dobře víš.” Diana Prenticeová se zasmála na velkého skvrnitého psa, který seděl vedle křesla a s nadějí v očích ji upřeně pozoroval. Natáhla k němu ruku a podrbala ho za ušima. Pes se přisunul blíž a položil jí hlavu do klína. „Vážně, člověk by skoro řekl, že jsi umíral hlady.”

„Kdoví, třeba ano, než sis ho sem nastěhovala.” Colby se na psa díval s neskrývaným odporem. Tyto city byly ale oboustranné. Před Dianou se k sobě chovali zdvořile, tím však také končila veškerá jejich náklonnost. „Nebo má místo žaludku drátenický pytel. Je to ten nejohavnější pes, jakého jsem v životě viděl, Diano. Ani troška šarmu. Ani stopa po nějakých hezkých povahových rysech. Neumí žádné zábavné kousky. Není v něm zkrátka vůbec nic, co by stálo za zmínku. A to musím zdůraznit, že jinak psy miluju.”

Diana se neurčitě pousmála a v očích jí pobaveně zablesklo. „Náhodou když tu nejsi, mluví o tobě velice uznale.”

„Cha, to bych se vsadil že ne. Vypadá spíš, jako by mi chtěl každým okamžikem prokousnout krk.” Colby na psa vycenil zuby. „Snáší mě, protože má strach, že by ses jinak urazila. Nejspíš se bojí, že pokud by si osvojil nevhodný zvyk kousat hosty, které sis pozvala na večeři, zmenšila bys mu porce.”

„Jestli je tak chytrý, aby si tohle všechno dokázal domyslet, nemůžeš o něm přece říct, že by byl úplně hloupý.” „Neřekl jsem, že je hloupý, řekl jsem, že je ohavný.” „No, není to zrovna zvíře, které by si člověk pořídil jako domácího mazlíčka,” připustila Diana zamyšleně. „Jenže já na mazlíčky stejně nikdy moc nebyla.” Po chvilce tiše dodala: „Kdyby ano, nepozvala bych tě na večeři do svého letního sídla, Colby Savagare.”

Colby rozhodně domácího mazlíčka nepřipomínal. Stejně jako pes i on byl silný, chytrý a nebezpečný - tedy pokud by člověk byl natolik nerozumný, aby ho provokoval. O Colbym věděla jen tolik, že má byt v Portlandu a že je mu čtyřicet. Na svůj věk i vypadal. V jeho tváři bylo několik nekompromisních rysů.

Černé vlasy mu už na skráních prokvétaly několika šedivými praménky. Kdyby měl příjemné, pravidelné rysy úspěšného obchodníka, lékaře nebo právníka, mohl by vypadat seriózně. Protože ale takové rysy neměl, vzbuzovaly v ní jeho prokvetlé spánky spíš představu vlka samotáře, zjizveného nesčetnými rvačkami.

Znali se už několik týdnů, a Diana ho vždy viděla jen v džínách, vyrudlé džínové nebo khaki košili a s pohorkami na nohou. Svým způsobem mu to slušelo - k člověku, jako byl on, takové oblečení skoro neodmyslitelně patřilo.

„Kdes k té obludě vlastně přišla?” zeptal se jí nedbale a naložil si na talíř další porci smažené zeleninové směsi.

„Našla jsem ho v útulku,” usmála se při vzpomínce. „Stačil nám jediný pohled, abychom věděli, že k sobě prostě patříme. Byl to nejspíš osud.”

„Aha. Spíš bych si myslel, že jemu stačil jediný pohled, aby zjistil, že máš měkké srdce. Řekl bych, že někdo měl zatraceně dobrý důvod, proč toho psa odložil do útulku.”

„Byl opuštěný.” Pohladila psa po rozcuchané srsti a Příšera se jí přitulil k noze. Zvedl k ní ostražité hnědé oči, které přímo přetékaly láskou a oddaností.

„Nedokážu si pomoct. Když ho někdo nechal být, prokázal tím jen zdravý rozum. Co je vůbec zač? Vypadá, jako kdyby měl mezi předky draka.”

„Ani nevím. Paní v útulku povídala, že má v sobě krev rhodeského ridgebacka, ale o zbytku nic nevěděla.”

„Vsadil bych se, že se předtím, než sis ho vzala, potuloval po smetišti.”

Pes se divoce zašklebil a hned se to pokusil zamaskovat zívnutím. „A čím sis vydělával ty, než se z tebe stal spisovatel?” zeptala se ho nečekaně. Její zvědavost ohledně Colbyho a jeho života byla

každý den naléhavější. Přitahoval ji, ale nechtěla se smířit s myšlenkou, že ji přitahuje někdo, komu příliš nerozumí. Vždy byla zvyklá mít dokonalý přehled o sobě, o svém okolí i o svém životě.

„Všechno možné i nemožné, podle momentální situace a příležitosti. Jednu dobu jsem byl v armádě. Potom jsem většinou dělal na stavbách. A pak se to moje psaní konečně začalo prodávat.”

Vycítila, že mu její otázky nejsou příjemné. Pokud se uvolil odpovědět, byla to spíš výjimka než pravidlo. Právě proto si tyhle kusé zlomky informací s rozkoší vychutnávala. „Nechceš ještě trochu

rýže?”

„Díky.” Colby se hbitě zmocnil misky. „Bez urážky, ale to neumíš vařit nic jiného než zeleninovou směs s rýží? Pokaždé když jsem tu byl, jsme měli k večeři to samé.”

Diana se pousmála. „Je to jediné jídlo pro víc lidí, které jsem se kdy naučila vařit. Na takové věci mi nikdy nezbyl čas. A kromě toho mi zelenina vyhovuje. Aspoň po ní netloustnu.”

„Tak to je asi dobře, že já zeleninu taky rád.” Colby si pokapal rýži sójovou omáčkou.

„Zdá se, že Příšera není sám, kdo tu má zdravou chuť k jídlu.”

„Já k tomu mám aspoň dobrý důvod,” zamumlal Colby plnými ústy. „Odpoledne jsem si trochu zašplhal po skalách.”

„To jsi zase lezl na vodopády?”

„Mno.”

„Tebe ty vodopády fascinují, co?”

„Jednou tě tam při západu slunce vezmu. Je to nádherný pohled. Když na vodopád dopadá pod určitým llhlem večerní slunce, vypadá voda jako krev.”

Diana se otřásla. „Pojmenovals snad knihu, na které pravě pracuješ, podle toho vodopádu?”

„Krvavý opar’!” Pomalu, zkoumavě jí přejel přimhouřeným pohledem po tváři. Odložil vidličku a natáhl ruku po sklence s vínem.

Savagarův pohled Dianu vždy rozrušil. Byl to také jeden z důvodů, proč si od něj držela odstup už od chvíle, kdy se s ním před třemi týdny seznámila na místní poště. Cítila v jeho pohledu něco podivně nebezpečného a výhružného. Když se k ní ale o pár dnů později vícemeně pozval na večeři, nedokázala odmítnout.

Po prvním večeru následovaly další a další. Teď už se znali skoro měsíc a Diana pořád nevěděla, co si má myslet o tom, že tu teď sedí a hraje smyslnou hru na schovávanou s mužem, se kterým se sice zná, ale o kterém takřka nic neví.

Zdravý rozum jí radil, aby z toho podivného vztahu vycouvala, dokud je ještě čas, ale ke svému vlastnímu překvapení postupně zjišťovala, že už to asi nedokáže. Příliš ji přitahoval, byla příliš zvědavá a zapředená do osidel čehosi, co nedokázala pojmenovat.

„Cos vlastně dneska celý den dělala?” zeptal se Colby. Možná vycítil, kterým směrem se ubírají její myšlenky, a chtěl je odvést jinam.

„Jako vždycky,” pousmála se a nabídla psovi kousek brokolice. Pes ji zhltl stejně vděčně, jako by to byl krvavý biftek. „Nasnídala jsem se a sepsala jsem pár dalších životopisů pro agentury, které mi mají sehnat zaměstnání. Vyzvedla jsem si poštu, byla jsem na procházce s Příšerou a pak jsem si přečetla dalších pár kapitol z Ceny strachu.”

„To vypadá, že si báječně užíváš dovolenou. Proč jsi vlastně jela zrovna sem? Proč jsi nejela někam k moři?”

Diana se neklidně ošila. Stejnou otázku si už sama nejednou položila. „Vlastně ani nevím. Nejspíš jsem chtěla jet někam, kde budu mít klid. Jednoho dne jsem se prostě zadívala na mapu, uviděla na ní Fulbrook Corners a něco jako by se mi prostě sepnulo v hlavě. Rozhodla jsem se intuitivně, bez přemýšlení.”

„A teď tu místo koupání sedíš se mnou a pokoušíš se prokousat jedním z mých románů. Osud si s námi zkrátka někdy podivně zahraje, řekl bych. Mimochodem, nevím, jestli se nemám urazit, že ti trvá tak dlouho, než se prokoušeš výsledkem mé půlroční práce.” Colby se škádlivě, trochu zlomyslně pousmál.

Diana, která zrovna podávala psovi další sousto, k němu zvedla pohled. „Abych řekla pravdu, nemůžu to číst po větších částech. Jde z toho na mě hrůza.”

Colby pokrčil rameny. „Možná proto, že jsi horory nikdy předtím nečetla.”

„Klidně přiznávám, že je obvykle nečtu. Teď když mám za sebou necelou půlku Ceny strachu, je mi jasné, proč jsem se tomuhle druhu literatury dosud vyhýbala. Byl to jen příznak zdravého rozumu. Když čtu tu knížku večer, než jdu spát, mám těžké sny.”

„Tak to je jen dobře,” poznamenal nenucené. „Dostávám zaplaceno za to, že děsím lidi.”

Zamračila se. „Jak takové věci vůbec můžeš psát?

Nevadí ti to? Nejde na tebe někdy strach z vlastní fantazie?”

„Když dokážu vyděsit sám sebe, je to znamení, že je všechno v nejlepším pořádku. Znamená to, že to, co vyděsilo mě, vyděsí i čtenáře.”

Potřásla hlavou a překvapeně si uvědomila, že ucítila něco, co se až příliš podobalo zklamání. „Pochybuju, že bych někdy dokázala pochopit, jak uvažuješ.”

„A to ti vadí?” zeptal se tiše. Opřel se, natáhl nohy pod stůl a dopil ze sklenky poslední zbytek vína. Oči pod přimhouřenými víčky se mu ostře, tázavě zaleskly. „Je to snad důvod, proč tu teď hrajeme tuhle hru? Snažíš se zjistit, jak uvažuju, než si mě pustíš do postele?”

Ztuhla a ucítila, jak pod její dlaní Příšera zbystřil. Pes se teď na Colbyho díval, jako by se snažil odhadnout, jestli si jeho protějšek dovolí ještě něco víc a dá mu tím záminku, aby zasáhl,

„Nevěděla jsem, že tu hrajeme nějakou hru,” prohlásila po několika okamžicích Diana. Chřípí jí zbělelo, jak se snažila znovu nabýt chladnokrevnosti, která jí vždy tak dobře posloužila ve světě obchodu a financí. „Myslela jsem, že se z nás pomalu stávají přátelé. Jestli máš pocit, že tu s tebou hraju nějakou pochybenou nebo nepoctivou hru, bylo by asi lepší, kdybys odešel.”

Příšera nezavrčel, jen tiše vycenil zuby.

Colby se nejdříve podíval na psa, potom na Dianu. „Zapomeň, že jsem něco řekl,” prohlásil. Znělo to skoro pobaveně. „Tak snadno se mě nezbavíš. Nechci ti nic ulehčovat. Sama si ale určitě jasně uvědomuješ, že mě schválně necháváš na pochybách už od první chvíle, kdy jsme se setkali. Nechala jsi mě dojít na půl cesty, ale dál najednou ani krok.”

Znechuceně se na něj podívala. „Konečně mi to dochází. Tebe přátelství vůbec nezajímá, o to ti vůbec nejde, co? Zveš se ke mně na večeře jen proto, že se nudíš. Možná si myslíš, že by sis letos ve Fulbrook Corners mohl užít trochu víc legrace, kdyby sis našel partnerku do postele.”

Dlouze se na ni zadíval. „Nikdy jsem si nemyslel, že bych si ve Fulbrook Corners užil nějakou legraci - ani v posteli, ani nikde

jinde.”

Začervenala se. Jeho slova zněla nějak divně, naléhavě, jako by se za nimi skrývalo víc, než by se mohlo na první pohled zdát. „Tak proč ses sem vracel, po dvaceti letech?”

Naklonil se k ní a složil ruce na stole.

„Už jsem ti to přece vysvětloval. Musím se rozhodnout, co podniknu s domem po tetičce Jesse, a taky jsem potřeboval trochu klidu, abych mohl dokončit práci na Krvavém oparu. Řekl jsem si, že zabiju dvě mouchy jednou ranou.”

„Myslím, že je v tom i něco víc.”

Pomalu potřásl hlavou. „Myslet si můžeš, co chceš, Diano, ale varuju tě. Rozhodně ti nehodlám dovolit, aby ses celé léto bavila tím, že budeš zkoušet, co ještě vydržím a co už ne.”

„Toho se tedy bát nemusíš,” odsekla popuzeně. „Určitě se dokážu zabavit jinak. Už jsem ti vysvětlila, že se musím do konce srpna rozhodnout, co bude dál s mou kariérou. Určitě bude užitečnější, když se budu zabývat prací a ne tebou. Pojďme to tedy celé uzavřít, tady a teď. Oba jsme udělali chybu. Byli jsme úplně vedle. To se občas stává, dokonce i lidem v našem věku.” Vyzývavě se usmála, vstala a začala ze stolu sklízet špinavé nádobí. „Zákusek?”

„Jo, zákusek si dám,” zavrčel Colby, vyskočil od stolu a postavil se jí do cesty. Hrubě, neurvale ji objal.

„Co to…?!” vyhrkla a prudce se mu opřela dlaněmi o hrudník. V očích jí žhnulo vztekem. Zatímco se snažila najít ztracenou rovnováhu, Příšera zuřivě, nesouhlasně štěkal.

„Odvolej toho psa,” přikázal jí Colby. Jeho rty se nebezpečně přiblížily k jejím ústům.

„Proč? Jen se mě snaží chránit.”

„Přede mnou tě chránit nemusí. Dokážeš se o sebe postarat sama. Přikaž mu, ať si jde po svém.”

Diana na okamžik zaváhala. Výhružné ovzduší, které vyzařovalo z muže i psa, jí zastřelo rozum neprůhledným mrakem. Nakonec ale zvítězil zdravý rozum. „Sedni, Příšero,” přikázala pevným hlasem. „Hodný pejsek. Lehni. Nic se neděje. No tak, Příšero - lehnil”

Na psa to neudělalo žádný zvláštní dojem, dál podezíravě pozoroval toho cizího dvounožce, jak svírá v objetí jeho paní. Výhružně si ho měřil nepřátelským pohledem.

„No tak!” vyhrkl Colby. „Slyšels přece paničku! Lehni! Nic jí neudělám.”

S posledním zavrčením, kterým si asi chtěl postěžovat, jak nikdo neocenil jeho dobrou vůli, se Příšera neochotně otočil a stáhl se do kouta. Dál ale pozorně sledoval, co se bude dít.

„Je z tebe nervózní,” prohlásila Diana. „A já taky, když na to přijde.”

„Tak to jsme si kvit. V posledních týdnech jsem z tebe málem zešílel.” Zajel jí prsty do vlasů a vysvobodil je z přísného uzlu, do kterého je měla svázané. „Tohle jsem chtěl udělat už dávno,” dodal

spokojeně, zatímco se mu Dianiny vlasy rozprostřely po prstech. Nadzvedl jí palcem bradu a sklonil se k ní.

Zadržela dech. Pochopila, že ji konečně dostihl osud, který už celý měsíc tak bezstarostně pokoušela. Tak dlouho se pokoušela vzdorovat tomu, co bylo koneckonců nevyhnutelné, že když to nakonec přece jen přišlo, nedokázala to pochopit. Jistá si v té chvíli vlastně byla jen jedním - že se chce osudu konečně poddat a prožít všechno, co jí nabízel.

Pomalu zvedla ruce a objala Colbyho kolem krku.

Zasténal. „To je ono, tak to má být. Proč jsi byla celý měsíc tak tvrdohlavá a vzdorovitá?” Jeho ústa se zmocnila jejích rtů, naběhlých slastným očekáváním. Prudce, nesmlouvavě ji k sobě přitiskl.

Polibek byl právě takový, jaký si představovala, a přitom v něm bylo i cosi naprosto nečekaného - cosi exotického, cizího a výlučného. a přitom jako by to zároveň byla ta nejpřirozenější věc na celém světě.

Jeho rty chutnaly tak, jak si představovala, že by chutnat měly, přitom v jeho ústech bylo i něco nového, podivuhodného a naléhavého. Pocítila neodolatelnou touhu vyjít mu vstříc a oplatit mu vše, co od něj právě dostávala.

Ještě pevněji ji objal a Diana ucítila pod pasem jeho tuhé mužství. Chtěl ji, a ani se to před ní nepokoušel tajit. V tom okamžiku se v ní něco zlomilo, najednou měla dojem, jako by na tohoto muže, na tento polibek čekala celý život.

Jen matně si uvědomovala klouzavý, plíživý, zkoumavý pohyb jeho dlaní, kterými jí sjížděl k pasu. Ucítila, jak cestou zavadil špičkami prstů o křivku jejích ňader, a jako poryv větru ji naplnila smyslná vlahost.

Když vzal do dlaní její zadeček a pevně ji k sobě přitiskl, tiše zasténala.

Osvobodil její ústa, pomalu, opojně váhavě, začal jí vytahovat košili z kalhot a tiše přitom šeptal: „Věděl jsem, že to s tebou bude právě takové.” Vdechl vůni jejích vlasů. Dlaně se mu třásly touhou. „Nejdřív sladké a horké a překotné. Mám dojem, jako bych na tebe už dlouho, předlouho čekal.”

„Ach, Colby.”

„Pšš. Mlč. Teď mlč.” Přejel jí palcem po křivce rtů a zadíval se jí do tváře. Tvářila se udiveně. „Napoprvé to bude rychlé a divoké. Potom to ale budeme dělat pomalu a uvolněně, slibuju. Hrome, potom si to budeme vychutnávat. Napoprvé ale ne. Teď jsem na to moc žádostivý.” Dlaně se jí teď vplížily pod košili, hledaly měkké obrysy jejích ňader.

Ozvalo se tiché lupnutí přezky na podprsence a ten nepatrný zvuk způsobil, že Diana jako mávnutím kouzelného proutku vystřízlivěla z opojení, do kterého ji zaklely jeho rty.

Prudce zamrkala a pokusila se rozptýlit mlhu, která jí halila mysl. Všechno jako by se v ní rozpadlo na tisíce kousků, které zavířily v blikavém zmateném reji. Na zlomek vteřiny ji napadlo, že takhle se možná cítí noční můra, když letí k plameni, který ji nakonec nevyhnutelně usmrtí.

Nakonec v ní ale zvítězil primitivní ženský pud sebezáchovy a strhl ji zpět do bezpečí.

„Ne.” Její hlas byl sotva silnější než šepot. „Ne, Colby,” řekla znova. Teď už to znělo daleko rozhodněji. „Ne teď, ne dnes večer., nejsem. nejsem na to připravená. Chci si to rozmyslet. Nechci.”

Umlčel ji netrpělivým polibkem a přikryl dlaněmi její ztuhlé bradavky.

„Chci tě.”

„To nestačí.” „A ty chceš mě.”

„Ani to nestačí. Nech mě, Colby.”

Na zlomek vteřiny nevěděla, jestli ji opravdu pustí. Se znepokojivou jistotou si uvědomila, že jestli to neudělá, ocitnou se znovu na samém okraji útesu a ona se s ním tentokrát nechá smést do bezedné sametové temnoty, která se pod ním rozprostírala a která je do sebe vábila očekáváním smyslných rozkoší.

Necítila se na to ještě připravená. V Colbym bylo ještě příliš

mnoho věcí, kterým nerozuměla a které jí trochu naháněly strach.

A potom, najednou a bez varování, byla znovu volná. Colby se od ní prudce odvrátil a o několik kroků odstoupil. Divoce si prohrábl vlasy. Přešel k oknu a zadíval se do temné letní noci, na nebe poseté myriádami zářivých hvězd.

Příšera ho pozorně sledoval, ale ani se přitom nepohnul.

„Co je to s tebou?” zašeptal od okna, ale neotočil se k ní. Z toho, jak mu ztuhla ramena, mohla jasně vytušit, že není v příliš smířlivé náladě. „Proč mě vždycky pustíš na půl cesty. a potom mě zastavíš? To je hra, která se hodí k adolescentům, ale ne k nám. Už ti není sedmnáct.”

Zavřela oči. „V tom máš pravdu. Už dávno mi není sedmnáct.” Otevřela oči a zadívala se na jeho záda. „Ale tobě taky ne. Proč ten

střemhlavý útok a potom ten vztek, když ti nedám, jak říkají sotva odrostlé děti? Je ti čtyřicet, Colby. Jsi už trochu starý na to, aby ses choval jako výrostek, když nedostane na zadním sedadle auta to, co

chtěl.”

Prudce se otočil, v očích mu hrálo něco, co si nedovedla jasně vyložit. „Promiň,” řekl stroze. „Možná jsem si něco někde špatně

vyložil?”

„Asi ano,” odsekla. Točila se jí hlava. Nikdy by si nepomyslela, že jejich společný večer takhle skončí.

Dál stál u okna, chladný a tvrdý jako mramorová socha. Chvíli, která byla delší než celá věčnost, se jen měřili pohledy. Nikdo nenabídl východisko z trapné situace.

„Co ode mě chceš?” zeptala se po chvíli zoufale. „Pár uspěchaných souloží? Jednu společnou noc?”

„Vypadám snad jako pitomec? Lásky na jednu noc dneska přece nikdo nebude riskovat.”

Znělo to dotčeně.

„To je pravda,” souhlasila pohotově. „A co tedy chceš?”

„Copak to není poznat?” Strčil si ruce do zadních kapes džin a začal nervózně přecházet od stěny ke stěně. „Chci s tebou mít poměr.”

„Na pár dní? Týdnů? Možná dokonce na celý zbytek léta?”

Šlehl po ní podmračeným pohledem. „Jo, možná na celé léto. Možná i na déle. Na tak dlouho, jak to vydrží, proboha. Na tak dlouho, jak nám to bude vyhovovat. Hrome, kdo by dokázal na takovou otázku odpovědět? Copak ty si musíš vždycky na všechno najít odpověď? Nebo by ti bylo milejší, abych ti tu teď jako na divadle odpřisáhl nehynoucí lásku, jen abych tě dostal do postele? Chtěla bys raději poslouchat romantické lži než pravdu?”

Složila ruce na stole, propletla si prsty a zadívala se na ně. „Jsem obchodnice,” vysvětlila omluvným tónem. „Odpovědi mám ráda. Než skočím do rybníku, vždycky se raději podívám, kolik je v něm

vody.”

„To takhle mučíš všechny muže, kteří o tebe projeví zájem? Opravdu musíš všechno analyzovat jako výroční finanční zprávu? To potom není divu, že jsi ještě svobodná.”

Prudce k němu zvedla hlavu. Zalila ji vlna hněvu. „Vypadni,

Colby.”

Zarazil se, a když vycítil sílu jejího hněvu, ušklíbl se. „Promiň, to bylo nevkusné.”

„Ano, bylo. Chci, abys odešel, hned ted’.”

Znovu si prohrábl vlasy. „Co kdybys na tu poslední větu zapomněla? Neměl jsem právo.”

„Ani v nejmenším. A teď odejdi, než na tebe pustím psa.”

Příšera jako na povel zavrčel a zvedl se z pelechu.

Pozorně Colbyho sledoval a cenil přitom zuby. Bylo jasné, že se už nemůže dočkat.

„S tím zatraceným psem mi nevyhrožuj.” Vrhl na Příšeru chmurný pohled a vykročil k ní. „Jestli mě chceš vyhodit, budeš to muset udělat sama.”

„O to se právě pokouším.”

Zarazil se, pouhé dva kroky před ní, a přejel po ní pohledem, ve kterém byl nejen vztek, ale snad i trocha bezradnosti a lítosti. „Omluvil jsem se. Co víc můžu udělat?”

Bojovně vysunula bradu. „Proč ses s tou omluvou vlastně obtěžoval? Určitější myslel vážně každé slovo, které jsi vyslovil.”

„Ne, nemyslel!” vybuchl. „Věř mi, každého slova teď z duše lituju. Přeju si, abych byl zticha.”

Přešla ke dveřím a otevřela je. „Fajn. Teď odejdi.”

„Počkej, Diano, chci si s tebou promluvit.”

„Není o čem.”

Pomalu vykročil k otevřeným dveřím. „Zajímalo by mě, jestli toho budeš litovat stejně jako já.”

„Nejspíš ne,” odsekla suše. „Není čeho.”

„Jedna nula pro tebe.”

Prošel kolem a zmizel v temnotě.

Zavřela za ním dveře a opřela se o ně. Před domem zaburácel motor Colbyho džípu. Diana se do něj na chvilku zaposlouchala, potom se zhluboka nadechla a podívala se na Příšeru.

„Tak mám dojem, kamaráde, že jsem právě udělala největší chybu svého života,” povzdechla si. „Nebo jsem o vlásek utekla hrozné katastrofě.”

Příšera se zvedl a položil jí hlavu na koleno. Roztřesenou dlaní ho pohladila po hlavě. „Někdy z něj jde na mě hrůza, ale přitom mě nějak podivně přitahuje. Mám takový divný pocit, jako bych se s ním už někdy setkala. snad v nějakém jiném životě. Něco hluboko uvnitř mě před ním varuje a říká mi, že je nebezpečny ale nedokážu si ujasnit, co to je. A proč mám ten podivný pocit, že mě Colby potřebuje? A co je ještě horši, proč já potřebuju jeho?”

DRUHÁ KAPITOLA

U nohou mu vířila krvavě rudá voda. Vše kolem se utápělo v šarlatovém oparu. Vodopádem znovu proudila krev.

Vysoko nad jeho hlavou zel zpoza stříbřité záplavy vodopádu vchod do temné jeskyně. V jejích útrobách se skrývala další, menší jeskyně, vlastně spíš stísněná tajemná sluj. Zoufalství, smíšené s neodolatelným vábením, které ho zalévalo temnými vlnami, pocházelo právě z této sluje.

Šplhal po strmé stezce za vodopádem a věděl, že nebude svobodný, dokud neukojí sílu, která ho láká do jeskyně. Nebude moci odejít, dokud neudělá vše, co od něj ta neznámá síla žádá. Věděl ale také, že sám to nedokáže. Potřeboval k tomu i ji, ale tentokrát za ním bude muset přijít sama a oddat se mu z vlastní vůle, jinak tu budou oba uvězněni až do skonání světů.

Colby se se škubnutím probudil a zachvěl se, jak ho opouštěly poslední útržky mátožného snu. Bylo to čím dál horší. Stále stejný sen, který se mu vracel v posledních dvaceti letech snad každou noc. Nikdy ale nebyl tak naléhavý, tak intenzivní a živý jako letos. Od chvíle, kdy se vrátil do Fulbrook Corners, se sen proměnil v noční můru.

Posadil se a spustil nohy z pelesti postele. Natáhl ruku k lampičce na nočním stolku, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a nechal ji zhasnutou. K tomu, aby zjistil, že se mu třesou ruce, světlo nepotřeboval.

Znechuceně si povzdechl, vstal, a tak jak byl, nahý, doklopýtal do ošumělé kuchyně v přízemí. Otevřel obstarožní ledničku a v matném světle slabé žárovky si zachmuřeně prohlédl její obsah.

Neměl moc na vybranou - zbytek salátu z tuňáka, plátkový sýr, nakládanou zeleninu a pivo. Vybral si salát a pivo, kolenem přibouchl dveře lednice a odnesl si misku i láhev ke starému dubovému stolu, pokrytému řadou rýh a škrábanců, kde jako kluk náhodně jídával.

Teta Jesse moc nevařila - ani pro sebe, ani pro malého synovce, který se po smrti své matky zčistajasna ocitl přede dveřmi jejího domu. Daleko víc ji zajímala vlastní kariéra básnířky - i když to byla kariéra odsouzená od samého počátku k záhubě. Colby se brzy naučil, že o dostatek zásob v ledničce se musí starat sám -pokud zapomněl nakoupit, zůstali oba o hladu. Když na to teď vzpomínal, musel uznat, že mu takové kuchařské experimenty byly už od útlého věku dobrou průpravou do budoucna. Alespoň to musel tetě Jesse přičíst k dobrému.

Teď, ve čtyřiceti, už pro něj bylo daleko snazší cítit k tetě Jesse a jejímu výstřednímu chování jisté sympatie. Dnes už dokázal pochopit její zničující básnický temperament, její sklony utápět se v dlouhých obdobích deprese i touhu po soukromí. Nikdy nikoho nechtěla ani nepotřebovala, a pak měla zčistajasna na krku svého synovce. Ať byla jakkoliv nevypočitatelná, a možná i svým způsobem sobecká, nedalo se jí upřít dobré srdce - vždyť ho mohla s klidným svědomím dát do sirotčince.

Ruce se mu už přestaly třást. Rychlým nacvičeným pohybem si otevřel láhev piva. Dlouze se napil a zamyslel se nad tím, jak večer všechno naprosto zbytečně pokazil.

Nejspíš od Diany dostal, co si zasloužil. Teď musel vymyslet, jak znovu získat půdu, kterou ztratil tím, že se na ni pokoušel naléhat. Musel vymyslet nějakou lest, kterou by ji přinutil, aby se s ním znovu setkala.

„Chcete umejt přední sklo, slečno Prenticeová?” Diana se přes zaprášené sklo pousmála na vyzáblého pumpaře oblečeného do skvrnitých vojenských kalhot. Eddy Spooner čekal, jak se rozhodne, v jedné ruce houbu, ve druhé gumovou stěrku.

„Buď tak hodný, už to asi potřebuje.”

„To teda jo. V létě se tady pekelně práší. Čekáte tady na Colbyho, až si půjde vyzvednout poštu?”

Dianě se úsměv zkroutil do podivného úšklebku. O tom, že se vídá s Colbym, si ve Fulbrook Corners nejspíš už štěbetali i vrabci na střechách. „Tak nějak. Už jsi ho dnes ráno viděl?”

„Nee.” Spooner hodil pohledem po přízemním domku, kde byla místní pošta. Stál na druhé straně hlavní ulice přímo proti benzínové pumpě. „Zatím po něm není ani vidu, ani slechu. Asi je na něj ještě moc brzo.”

„Aha. Asi máš pravdu.” Začervenala se. Ráno si přivstala jen proto, aby nezmeškala, až si Colby půjde vyzvednout dopisy.

Poštu považovala za neutrální území. Zdálo se jí bezpečnější pokusit se s Colbym znovu navázat kontakt v místě, kde se poprvé setkali - určitě to bylo méně riskantní než navštívit ho ve starém zchátralém domě, kde se na léto ubytoval.

Spooner pomalu jezdil houbou po předním skle a upřeně ji pozoroval. Jako vše, i tuhle práci vykonával bez nejmenšího náznaku zájmu. „Prý vám to s Colbym klape,” prohodil po chvíli.

„Opravdu?” odpověděla ledově. Její hlas by zmrazil i Eskymáka. O svém vztahu ke Colbymu se rozhodně nechtěla vybavovat, a už vůbec ne s pumpařem.

„To se docela dalo čekat, že Colby vyjede po první hezký ženský, která se tu od Vánoc objevila. Vždycky mířil tak vysoko, až se to místním zajídalo. Já mu ale vždycky říkal - vykašli se na ně, jdi do toho, člověče. Co můžeš ztratit? Jo, svýho času jsme se s Colbym něco napovídali o ženskejch.”

Diana si poprvé lépe prohlédla muže, který jí každý týden plnil nádrž auta benzínem. Poprvé si také uvědomila, že je Spooner zhruba stejně starý jako Colby, snad o rok, o dva starší. Z toho si rychle vyvodila, že ti dva tu spolu vyrůstali a že možná dokonce chodili ve škole do stejné třídy.

To poznání ji překvapilo. Eddy Spooner v jejích očích vypadal, jako by patřil do úplně jiného světa než Colby. Rozdíl nespočíval jen v tom, že Spooner měl na sobě maskáče a těžké šněrovací kanady. Nemohly za to ani řídnoucí zplihlé světlé vlasy, které mu padaly na límec. Její pocit vycházel hlavně z toho, že ve Spoonerově tváři, která dřív mohla být docela zajímavá, se už dávno usadil jakýsi zahořklý výraz. V tom se právě lišil od dynamického, i když někdy i zbytečně agresivního Colbyho.

Spooner už od prvního pohledu vypadal jako člověk, který bude až do smrti vinit druhé z toho, že se mu nikdy nic nepovedlo. Vypadal, jako by všechny jeho sny už dávno zmizely jako pára nad hrncem, jako by už neměl jediný důvod, proč dál žít.

„Vy jste se s Colbym kamarádili, když jste byli malí?” zeptala se opatrně.

„Jasně. Chodili jsme spolu ven. Když ale odjel z města, ztratil jsem přehled o tom, co se s ním děje. Já byl pár let v armádě a pak jsem se sem vrátil. Letos se tu objevil Colby poprvý po nějakejch dvaceti letech. Zajímalo by mě proč. Nikdy si o tyhle díře nemyslel nic hezkýho, a po tom všem, co se tehdy stalo, si lidé ve Fulbrook Corners nemysleli nic hezkýho o něm.”

Diana mu už už chtěla položit další otázku, ale než stačila otevřít ústa, přivábil její pozornost povědomý zvuk motoru Colbyho džípu.

„Vida, už je tady.” Spooner hodil houbu do kbelíku a naklonil se k okénku. „Benzín dělá rovnejch deset doláčů.”

„Díky, Eddy.”

Diana sáhla po kabelce. Koutkem oka přitom sledovala, jak Colby zastavuje před poštou.

Spooner si od ní vzal peníze a zadíval se na Příšeru, který seděl na sedadle pro spolujezdce a všechno kolem pozorně sledoval.

„To je teda kus hafana,” prohodil.

Příšera zívnul a předvedl zuby. Byl na podobné komentáře zvyklý.

„Člověk má se psem pocit bezpečí,” zamumlala nepřítomně Diana a poplácala psa po krku.

„No jo, když ženská bydlí sama, potřebuje psa na hlídání. Já jsem taky míval psa, moc hezkýho vlčáka, ale před pár lety pošel.” Spooner sklouzl pohledem k bleděmodrému zánovnímu cadillaku, který v té chvíli zajížděl na parkoviště před poštou.

„Asi bych už měla jet,” prohodila Diana a otočila klíčkem v zapalování. Modrého auta si zatím nevšimla.

„Já bych na vašem místě na poštu zrovinka teď raděj nechodil,” poradil jí Eddy. „Leda byste chtěla zažít pořádný rodeo.” Na rtech se mu objevil pokřivený úsměv, jako by si vychutnával, že ví víc než ona.

„Děje se snad něco?” zeptala se ho bez obalu. „Asi jo. Vidíte ten kaďour, co zrovna zaparkoval před poštou?” „Ano.” Netrpělivě si pomyslela, že to ze Spoonera leze jako z chlupaté deky.

„Vidíte tu starou dámu, co z něj zrovinka vystupuje?” „A co má být?” vyhrkla Diana tupě.

Hodila pohledem po stárnoucí šedovlasé ženě s hrdým profilem, o které Spooner mluvil. Při vystupování jí pomáhal řidič, rozložitý muž s býčí šíjí, kterému mohlo být asi pětačtyřicet. Byl obtloustlý a zdálo se, že mu břicho co nevidět utrhne z košile všechny knoflíky.

„To je paní Fulbrooková osobně; Jejich rodině tady v okolí patřilo skoro všechno, na co se podíváte, už od dob mýho prapradědečka.”

„Opravdu?”

Spooner zřejmě vycítil, že to na ni neudělalo žádný dojem. Položil na střechu jejího buicku dlaň špinavou od smíru, sklonil se k okénku a přimhouřenýma očima se na ni zadíval.

„Vy o tý všemocný a pekelně bohatý madam Fulbrookové nic nevíte, co?”

„Měla bych?”

„No, pro začátek by snad stačilo vědět, že to je Colbyho tchyně.” „Jeho tchynětl”

„Jo. A ještě něco vám povím - z hloubi duše Colbyho nesnáší.” Spooner odstoupil od auta, spokojený, že si konečně získal její pozornost. „Nashle příští týden, slečno Prenticeová. Rád si s várna zase popovídám.”

„Sbohem, Eddy.” Odjela od stojanu a musela si přitom dávat dobrý pozor, aby se dokázala soustředit na řízení. Ta žena byla Colbyho tchyně? Colby ale přece nebyl ženatý… Kdyby byl, určitě by jí to pověděl. Nepřipadal jí jako člověk, který by s ní chtěl hrát tak nečestnou hru.

Na druhou stranu si ale musela připustit, že toho o Colbym ví příliš málo, než aby si na něj mohla udělat nezvratný názor. Vždyť právě proto se s ním včera večer odmítla pomilovat.

Zaparkovala vedle Colbyho džípu, vypnula zapalování a vystoupila. Rozum ji v poslední chvíli varoval, že by si to vše ještě měla rozmyslet a že by se měla pokusit vyhnout tomu, co se asi právě teď odehrává na poště. Mohla by se z toho vyvinout nechutná scéna. Zvědavost ale nakonec zvítězila. Musela se přece o Colbym dozvědět víc, a teď k tomu možná měla jedinečnou příležitost.

„Zůstaň, Příšero,” přikázala psovi. „Když tě budu potřebovat, zakřičím.”

Pes ji ale moc nevnímal, právě si totiž vyměňoval nevraživé pohledy s řidičem paní Fulbrookové. Diana se na toho muže jen krátce zadívala a hned zase odvrátila pohled. Muž měl širokou sanici, v očích nepříliš inteligentní výraz a vypadal každým coulem jako rozený rváč. Diana si pomyslela, že přesně takhle asi vypadá člověk, který jako dítě trhal mouchám křidélka. Vyrazila k poště.

Sotva prošla dveřmi, vycítila, že ve vzduchu visí hutné napětí. Ticho, které tu vládlo, bylo nepřirozené. Nikdo neklevetil o počasí, všichni jen stáli, jako by je přibil, a napjatě sledovali představení, které se právě odehrávalo před jejich očima.

Colby se právě otáčel od okénka, v ruce hrst dopisů. Na zlomek vteřiny na Dianě ustrnul pohledem a v šedých očích mu zablesklo, potom se ale obrátil k paní Fulbrookové, která mu mezitím zastoupila cestu.

„Harry mi pověděl, žes sem přijel na léto, Colby Savagare.” Hlas staré ženy zněl, jako by byla zvyklá celý život rozkazovat. Svých sedm křížků nesla s mrazivou důstojností. Vlasy měla sepnuté do majestátního drdolu a její hnědé oči bodaly jako dvě ostré jehly. „Nejdřív jsem tomu nechtěla věřit, ale potom jsem si uvědomila, že jestli jsi někdy měl něčeho dost, byla to drzost.”

Colby zmrazil stařenu pohledem. „Občas byla drzost taky to jediné, co jsem měl. Promiňte, paní Fulbrooková, někdo na mě

čeká.”

„Kdo? Ta Prenticeová? Je mi jí líto. Už jsem se o ní také něco doslechla. Ví vůbec, co jsi zač?”

„Ne, ale to nevíte ani vy!” ucedil studeně Colby. „Ty darebáku!” zasyčela.

„Nejste první ani poslední, kdo mě tak nazval. Doufám ale, že mého syna necháte na pokoji. Jestli se dozvím, že se o něj otíráte.”

„Dobré jitro, Colby.” Diana k nim vykročila, jako by nic neslyšela. Vykouzlila zářivý úsměv podomního obchodníka. „Napadlo mě, že bychom se tu dnes mohli potkat. Chtěla jsem ti zavolat a připomenout ti ten výlet k vodopádu, cos mi slíbil.” Vrhla úsměv k úřednici za přepážkou, která vše sledovala s otevřenými ústy a našpicovanýma ušima. „Máš dnes pro mě něco, Bernice? Poněkud spěchám.”

Bernice zavřela ústa, zatékala pohledem mezi Colbym, paní Fulbrookovou a Dianou. „Jenom jeden dopis.” Podala jí ho.

„Díky.” Diana si zběžně prohlédla typicky mužskou škrábanici na obálce a vložila dopis do kabelky. Nenucené se do Colbyho zavěsila. Ucítila přitom, jak má Colby napjaté všechny svaly v těle. Potom obdařila úsměvem i Margaret Fulbrookovou. „Omluvíte nás, že ano? Colby mi tenhle výlet slibuje aspoň týden. Mám už sbalené jídlo a všechno, co k takovému pikniku patří.”

„Jste stejně nerozumná, jako byla moje dcera. Aspoň ale nejste mladičká nerozvážná dívenka. Jste dost stará, abyste za svoje chyby mohla nést zodpovědnost. A dejte na moje slova, každá žena, která se zaplete s Colby Savagarem, se dopouští životního omylu.” Paní Fulbrooková se otočila a pohrdavě odkráčela z haly.

Diana instinktivně vycítila, že je nejvyšší čas, aby se zařídili podle ní; doslova dostrkala Colbyho ke dveřím, a když jimi procházeli, řekla dost nahlas, aby ji slyšeli i všichni ostatní: „Vypadá

to, že dnes bude horko. Možná bych si s sebou mohla vzít plavky. A hlavně nesmím zapomenout koupit bramborové lupínky - jaký by to byl piknik bez lupínků? Nemáš náhodou chladicí box?”

Sotva se ocitli před poštou na vlahém ranním vzduchu, zmlkla. Řidič paní Fulbrookové vystoupil z cadillaku a pomáhal právě své paní nastoupit. Hodil po Colbym hrozivým pohledem, a Diana proto raději nasměrovala Colbyho na druhou stranu.

„No dobrá, operace se podařila, pacient zemřel,” prohlásil kysele Colby, když stanuli u jeho černého džípu. Opřel se o blatník a poklepal si svazkem dopisů o dlaň. „Mám ti za to poděkovat?”

Diana si dlaní zastínila oči a sledovala, jak z parkoviště odjíždí modrý cadillac. „To asi přijde na to, jak moc jsi tu záchranu potřeboval.

„Docela dost. Naposled jsem se s tou jezinkou dostal do hádky před dvaceti lety. Možná jsem od té doby vyšel ze cviku. Myslím ale, že s Harrym bych si poradil. Hodně přibral, a asi je teď daleko pomalejší než dřív.”

„Harry je ten řidič, jestli se nepletu.”

„Harry Gedge je holka pro všechno. Udělá vše, co mu ta baba přikáže.” Colby už o ty dva ztratil zájem. „ Myslelas to s tím piknikem vážně, nebo to byla jen válečná lest?”

Diana se zhluboka nadechla.

„To záleží na tom, jestli je Margaret Fulbrooková (voje tchyně, nebo ne.”

Colby se ironicky ušklíbl. „Zdá se, že tě někdo rychle uvedl do obrazu.”

„Eddy Spooner od benzínové pumpy,” přiznala.

„Starý dobrý Eddy. Do jisté míry má pravdu. Před dvaceti lety jsem se oženil s dcerou Margaret Fulbrookové.” Sledoval pohledem mizející cadillac.

„A dál?” pobídla ho.

„Co - dál?” Věnoval jí rádoby zmatený pohled. Povzdechla si. „Jsi pořád ženatý?”

„Ne.” Skryla úlevu potřesením hlavy. „To dřív naprší a uschne, než z tebe člověk vypáčí kloudnou odpověď, co?”

Nepatrně se pousmál. „A odpovědi ty přímo miluješ, co?”

„Ráda bych si jich pár poslechla, než s tebou vlezu do postele.”

Colby ztuhl a v očích mu blesklo zájmem. „Takže pořád ještě přichází v úvahu, že bychom se spolu eventuálně mohli vyspat?”

„Eventuálně ano.”

Oddechl si a krátce přikývl. „Jestli na odpoledne zařídíš piknik, možná ti budu moct dát pár odpovědí ohledně Margaret Fulbrookové.”

„Dohodnuto.” Diana se vydala ke svému autu.

„Vyzvednu tě tak, hm, za hodinu,” zavolal za ní Colby. „A vezmi si nějaké sportovní boty, u vodopádu to klouže.”

„Včera večer jsem se choval nemožně. Omlouvám se, jestli je to co platné.” Colby se převalil na bok. Určitě si neuvědomoval, jak ladně to působí. Zadíval se na městečko, které se hluboko pod nimi krčilo podél břehů řeky.

Diana seděla vedle něj na dece, nohy měla zkřížené pod sebou a naslouchala šumění vodopádu. Sledovala Colbyho pohled a stejně jako on si vychutnávala výhled do údolí. Středem městečka se jako stříbřitá stuha klikatila řeka, oba břehy spojoval starý zrezavělý most. Po levé straně říčky byly domky namačkané jeden na druhý, i z dálky vypadaly ošuntěle a uprášeně. Pravý břeh byl vyhrazený výstavním domům, utápějícím se ve svěží zeleni. Její přechodný domov odtud vidět nebylo, věděla ale, že je na stejném břehu jako dum, ve kterém bydlí Colby - na břehu nemajetných.

Příšera se už vzdal naděje, že by ještě mohl dostat nějaké další bramborové lupínky, a tak se jí za zády rozvalil na kamen vyhřátý odpoledním sluncem.

„Možná ses choval nemožně, ale třeba jsem si o to koledovala.” Odmlčela se a po chvilce pokračovala: „ I lodně jsem o tom přemýšlela. Opravdu jsem ti dávala dvojznačné signály.”

Colby pomalu odvrátil pohled od města a zadíval se jí do tváře. „Signály? O čem to mluvíš? To slovo jsem neslyšel nikde jinde než v televizi, když se nějaký politik snaží mlžit, a místo aby přiznal, že nic neví, řekne, že nemá zádně signály.”

„Ano, signály. Víš přece, jak to myslím.”

„No dobrá, budiž. Svým způsobem je to docela útěcha - znamená to, že se mi to všechno jen nezdálo.”

Pousmála se. „Čekala bych, že s tvou představivostí bys měl být trochu opatrnější, jak si co vyložíš.”

Colby vzal plechovku s pivem, otevřel ji a dlouze se napil. Zpoza okraje plechovky na ni vrhl pohled. „Většinou dokážu svoji představivost držet na uzdě.”

„Aha. Takže problémy ti dělá spíš udržet na uzdě hormony.”

V očích se mu zalesklo sluneční světlo. „I ty většinou dokážu ovládnout. Když jsi ale nablízku ty, zdá se, že si dělají, co chtějí.”

Kousla se do rtu, ale potom se rozhodla, že vyjde s pravdou ven. „Myslím, že jsem svým způsobem ráda, žes mi to přiznal. Já mám totiž taky spoustu práce s. tlumením rozbouřených hormonů, když tě vidím.” Odvrátila pohled stranou, protože nedokázala snést jeho přímý, pronikavý pohled. „Většinou se mi to nestává, ale s tebou je to nějaké jiné.”

„Možná bychom se tedy měli jeden nad druhým slitovat,” přerušil ji suše Colby. „Pomilujeme se a bude od toho pokoj.”

Znechuceně si odfrkla a opřela se o loket.

„Když ty jsi tak neodolatelně romantický.” postěžovala si jedovatě.

„Píšu horory, ne červenou knihovnu.” „To jako vysvětlení neberu,” odsekla.

„Nejvyšší čas, abychom se přestali chovat jako děti a zařídili se podle svého věku. Nikdo z nás přece nechce, aby se včerejší večer opakoval.”

„Víš co, uzavřu s tebou dohodu,” navrhla. „O tom, co se stalo včera, už nebudu mluvit, a ty taky ne.” Pokrčil rameny.

„Jak chceš. Dáš si ještě pár brambůrků?” „Myslím, že Příšera je už všechny dávno spořádal.” „Máš pravdu.” Colby se znechuceně podíval na spícího psa. „Jednou si s tím zvířetem budu muset vážně promluvit.” „Když už mluvíme o vážné rozmluvě.”

„No?”

„Pověz mi něco o Margaret Fulbrookové.” „Slíbil jsem ti pár odpovědí, že?” „Ano, slíbil.”

Colby se napil piva. „Není moc co povídat. Oženil jsem se s Cynthií Fulbrookovou. Tím se z Margaret Fulbrookové stala moje tchyně.”

„A co se stalo s Cynthií?”

„Je po smrti.”

„Ach, to je mi líto.”

„Margaret Fulbrooková mi její smrt nikdy neodpus-lila. Kromě jiného.” Colbymu ztuhly rysy. „Asi bych to měl vzít po pořádku.” „Poslouchám.”

Zhluboka se nadechl a vrhl pohled na městečko v údolí. „Matka i teta Jesse se narodily ve Fulbrook (,orners. Obě pocházely ze špatného břehu, jak se tady říká.” Pousmál se a ukázal na střechy po levé straně íčky. „Zůstaly tu uvázané na celý život. Matka pracovala v bufetu a snila o tom, jak se provdá za někoho / pravého břehu.”

„A ta teta?”

Colbyho pohled o něco změkl. „Teta Jesse taky hodně snila, ale ne o tom, že by se provdala a přestěhovala na druhý břeh. Vylévala svoje sny v nekonečném toku básní a povídek, o které nikdo nestál. Považovala se za spisovatelku a básnířku a měla dojem, že proto musí žít bohémským životem. Byla výstřední, nevypočitatelná a nestálá. Většinu svého života prožila v nějakém neznámém, soukromém světě. Když ale máma umřela, ani na chvilku nezaváhala a vzala si mě za svého. Byla na mě takovým zvláštním způsobem hodná a dost mě toho naučila.”

„Co třeba?”

„Třeba jak se o sebe mám postarat sám. Většinou mě nechávala odkázaného na sebe samého. Fungovalo to. Vyrostl jsem s tím, že jediné místo, kde člověk najde pomocnou ruku, je na konci jeho paže.”

„A co tvůj otec?” zeptala se opatrně.

„Co je s ním? Nikdy jsem ho neviděl. Nějakou chvíli pracoval na místní pile - jen tak dlouho, aby stačil moji matku přivést do jiného stavu, a potom po anglicku zmizel.”

„Aha.”

Colby se na ni zadíval.

„Jo, nic víc se k tomu říct nedá - aha. No, ale abych ten dlouhý a neuvěřitelně nudný příběh nějak zkrátil, vyrůstal jsem tedy s tetou. A asi jsem trochu zvlčil. Stal se ze mě nebezpečný chuligán z nesprávného břehu, co pořád v něčem lítá. Vždycky jsem mohl za všechny ukradené ventilky a poklice z aut. Vždycky jsem byl ten, kdo na maturitním plese vyprovokoval rvačku. Vždycky ten, koho sebrali, když se šerif Thorp došle chl o půlnočních závodech na cestě k vodopádu.”

„A tys v tom samozřejmě vždycky byl naprosto ne vinně, co?” popíchla ho.

Pobaveně se pousmál.

„Samozřejmě, s výjimkou těch závodů na silnici k vodopádu.” „Byl jsi zkrátka ten typ, před kterým nás naše mat ky vždycky varovaly.” „Asi ano.”

„Konečně mi to dává smysl. Mimochodem, právě tihle kluci byli vždycky nejpřitažlivější. Vždycky jsem se s některým chtěla seznámit.”

Colby líně zamrkal. „Ale nikdy se ti nenaskytla příležitost.”

„Přesně tak. Nikdy jsem nebyla ten typ, který těmhle klukům připadá zajímavý. Za prvé, nebyla jsem moc hezká, a za druhé, asi jsem byla dost nepřístupná. Od prvního dne ve škole jsem ze sebe chtěla něco udělat Pořád jsem ležela v učebnicích. Sotva jsem dokončila střední školu, vystartovala jsem na vysokou a potom po kariéře.”

„A kluci, kteří kradli ventilky, jezdili moc rychle a měli moc dlouhé vlasy, najednou přestali být zajímá ví, co? Pro takového člověka nebylo v řadách mladých a úspěšných místo.”

Diana se nedala urazit. „To nevím. Nikdy jsem nikoho takového nepotkala.”

„Buď ráda. Mohlas v osmnácti otěhotnět. Jako Cynthia.”

Na chvilku se zarazila. Musela si tu nečekanou informaci nejdřív přebrat. „Tys přivedl dceru Margaret Fulbrookové do jiného stavu?”

„Jo.”

To ji podráždilo. „A dál? Jak k tomu došlo?”

Hodil po ní podivným pohledem. „Jako obvykle.”

„Nech toho, Colby. Víš přece, jak to myslím.”

Zvolna vydechl. „Cynthia Fulbrooková byla zdejší princeznička. Byla nejbohatší dítě ve městě, nejroztomilejší holčička a nejlíp oblečená studentka na místní střední škole. K šestnáctinám dostala od rodičů zbrusu nový červený kabriolet a mohla si vybírat ze všech kluků, co jich na škole bylo. Byla o rok mladší a já z ní byl stejně paf jako všichni ostatní.”

„A co ona?”

„Připadal jsem jí zajímavý. Rodiče na ni ale dávali zatraceně pozor.”

„Aha, syndrom zakázaného ovoce.”

„Na obou stranách,” přiznal. „Nic mezi námi ale nebylo, dokud jsem nevstoupil do armády. Službu v armádě jsem tehdy bral jako způsob, jak uniknout z téhle díry. Nastoupil jsem hned ten den, co jsem vyšel ze střední školy. Eddy Spooner šel se mnou. To léto, když mi bylo devatenáct, jsem dostal opušťák. Cynthia měla zrovna po maturitě a chystala se na vysokou. Stačil jí jediný pohled, aby se rozhodla, že chce zjistit, jak to zakázané ovoce vlastně doopravdy chutná.”

„A tobě stačil jediný pohled, abys chtěl vědět, jaké to je, když má černá ovce v posteli místní princeznu.”

„Tak nějak. Ani jeden jsme ale nebyli ani zdaleka tak dospělí, jak jsme si tehdy mysleli. Já si myslel, že vím, jak si mám dát pozor, a Cynthia si zas namlouvala, že ví všechno o plodných a neplodných dnech a jiných mystických metodách antikoncepce. Výsledkem bylo, že jsme riskli něco, co jsme vůbec riskovat neměli.”

„A Cynthia otěhotněla.”

Vážně přikývl. „Nás oba to přišlo sakra draho. Cynthia z toho byla k smrti vyděšená. Matka na ni vřeštěla a otec vyhrožoval, že mě nechá zastřelit, nebo aspoň zavřít do basy. Shodli se na tom, že je potřeba se toho dítěte co nejrychleji zbavit. Nikoho ani nenapadlo, že bychom se s Cynthií mohli vzít a to dítě si nechat.”

„Takže jsi s ní utekl,” vyvodila si Diana.

„Mysleli jsme, že se milujeme. Tedy, aspoň já si to myslel. Taky jsem si myslel, že ji musím chránit před rodiči. Chudák Cynthia, ta myslím vůbec nepřemýšlela. Stal se z ní uzlíček nervů, nevěděla, jestli se má rozhodnout pro rodiče, nebo pro kluka ze špatného břehu. Řekl jsem si, že se toho rozhodování tedy ujmu sám, sbalil jsem jí pár věcí a odvezl ji z města dřív, než si stačila uvědomit, co se kolem ní děje. Vzali jsme se v Renu a přestěhovali se na vojenskou základnu, kde jsem sloužil. Brandon se narodil o sedm měsíců později.”

„Brandon?” „Můj syn.”

Musela se pousmát; z jeho hlasu jasně zazněla otcovská pýcha. „Co se stalo s Cynthií?”

Vzal do dlaně hrst oblázků a hodil je do vodopádu. „Její rodiče mysleli, že když jí pohrozí vyděděním, vrátí se k nim. Pořád na ni tlačili. Cynthia si s mateřstvím nevěděla rady. Brandona vůbec nechtěla, ale na to jsem přišel až později. Všechno to byla jen nešťastná shoda okolností, a ona došla k názoru, že za ni nebude trpět celý zbytek života. Možná měla pravdu, co já vím.”

„Kdo to v tomhle věku ví?”

„No jo, kdo ví? V jednom kuse jsme se s Cynthií hádali, a pak jsem se jednoho dne vrátil domů a ona byla pryč. Nechala mi vzkaz, že Brandona nechala u sousedů a že už to dál nedokáže snášet. Její život se ocitl ve slepé uličce. Vrátila se domů, k rodičům. Chtěla začít /novu. Už nikdy jsem ji neviděl. Zabila se na dálnici při

hromadné autonehodě. Její rodiče mi to nikdy neodpustili. Na pohřbu mi řekli, že už mě ani Brandona nechtějí nikdy vidět. Rád jsem jim vyhověl.”

„To už ses nikdy neoženil?”

Potřásl hlavou.

„Řekl jsem si, že jednoho manželství mám na celý život až až. Kromě toho jsem měl spoustu práce se svým synem. Vychovával jsem ho sám. Samozřejmě jsem při tom udělal spoustu chyb, ale kluk to naštěstí rozchodil.” Colbymu zjihly oči. „Právě dokončil první ročník na univerzitě v Eugene. Zvládl to výborně. chce být inženýrem.”

„Gratuluju,” šeptla Diana. Opřela se lokty o kolena po složila bradu na zkřížená předloktí. „Muselo to být občas těžké.”

Ušklíbl se. „Ani si to nedokážeš představit. Jak jsem řekl, udělal jsem spoustu chyb. Nechtěl bych tím projít podruhé. Naštěstí jsme to oba ve zdraví přežili, Brandon i já.”

„A to je ta velká sága o Colbym Savagarovi a lidech z Fulbrook

Corners?”

Podíval se na ni. „Ano, to je všechno.” „Myslím, že už chápu, proč ses sem nechtěl vracet.” Colby z ní ani na okamžik nespustil palčivý pohled. „Odpověděl jsem na tvoje otázky.”

Diana ucítila, jak ji polévá horko. „Ano, to je pravda.”

„Možná bych jich měl i já pár na tebe,” prohodil tiše. Potěšilo ji, že konečně projevil zájem o její život Krátce se na něj zadívala. „Opravdu?”

„Většina ale může počkat.” „Aha.” Ucítila podivné zklamání.

„Všechny, s výjimkou jediné.” Natáhl k ní paže a jemně si ji přivinul k hrudi. „Ta otázka je docela jednoduchá. Dá se na ni odpovědět ano, nebo ne.”

Instinktivně se zapřela o zem, aby nabyla ztracenou rovnováhu, ale neodtáhla se od něj. Jejich tváře teď dělilo sotva pár centimetrů.

„Ano, nebo ne, Diano?”

V uších jí šuměl hluk vodopádu, chřípí jí naplnila vlahá vůně rozehřátého lesa a Colbyho těla. Nad hlavou jí plynuly cáry mlžnatého oparu prosvícené letním sluncem.

Pronikla mu jednou nohou mezi stehna a nechala si ji tam uvěznit. Jeho tělo bylo silné, horké, nepochybně žádoucí. V očích mu doutnaly smyslné ohníčky, jen vzplanout.

S oslnivou jasností si uvědomila, že se do něj zamilovala.

„Ano,” vydechla, sklonila hlavu a políbila ho.

TRETI KAPITOLA

Ještě nikdy se necítil tak výbušně, divoce naživu jako teď, když měl dojem, že každým okamžikem vzplane jako věchet slámy. Krev těžce bušila v jeho žilách a bolest ve slabinách se stávala nesnesitelnou.

Colby ji svíral v náručí se vší silou a naléhavostí, jako by měl strach, že mu znovu, jako už několikrát předtím, v poslední chvíli unikne.

Tentokrát se ale nevzpouzela, nevzdorovala. Oddávala se mu dobrovolně a náruživě, a jemu se z toho omámeně točila hlava. Všechny neodbytné otázky, které si kladlo jeho tělo, se konečně měly dočkat odpovědí.

„Diano, miláčku, po tomhle jsem toužil tak dlouho, až jsem měl strach, že z toho zešílím.”

Otevřela ústa a on se jich bez zaváhání zmocnil, sevřel jí stehna mezi nohama a pevně ji k sobě připoutal. Zajel jí rukama pod košili a přejel dlaněmi podél pátere. Zasténal touhou.

Rozepnul jí knoflíky košile a rychle, netrpělivýma rukama ji stáhl z jejích ramen. Nahmatal přezku podprsenky a rozepnul ji. Dlaně mu naplnila měkká, něžné zaoblená ňadra. Vyrazil boky kupředu, proti vlhkosti jejího lůna. Její pleť byla na dotek hedvábná a hladká, věděl, že se toho pocitu nikdy nenabaží.

„Colby, Colby, prosím, ano, přesně tak, je mi s tebou lak

dobře.”

Její reakce ho uchvátila, znovu začal dlaněmi dráždit její ztuhlé bradavky, cítil, jak se pod jeho dlaněmi proměňují v tvrdé valounky, ale doteky už nestačily, proto ji nadzvedl tak, aby na jeden z nich dosáhl ústy.

„Ano,” vydechla a zachvěla se horoucí, neovladatelnou touhou.

Sevřel ji ještě pevněji a jazykem ji přiměl k dalšímu, ještě opojnějšímu zachvění. Cítil, jak na něj reaguje každým atomem těla, každým střípkem mysli, a to ještě povzbudilo oheň jeho touhy.

Chtěla ho teď vyprostit z oblečení, rozepínala mu knoflíky a snažila se ho zbavit džínové košile, odhodit ji stranou, aby nepřekážela jejím rozechvělým dlaním. Prsty se jí chvěly stejně jako jemu.

Přejela mu dlaněmi po hrudníku a zabořila prsty do hustého porostu. Sklonila hlavu a dráždila mu jazykem plochou bradavku, Colby jen zasténal rozkoší.

Nahmatal zip jejích džin a pokusil se ho rozepnout; na druhý pokus se mu to podařilo a mohl jí zajet dlaní až pod pavučinkové kalhotky. Zabořil prsty do hebkého kožíšku, který skrýval všechna její tajemství.

Vypjala se proti němu a tiše vykřikla. Dál ji prozkoumával, a když nahmatal vlhkost mezi jejími stehny, zadržel dech.

„Miláčku,” vydechl, „ty mě chceš. Řekni to nahlas, všechno mi to pověz.” Zajel jí jemně prstem do zvlhlého lůna a ona mu zaryla nehty do ramen.

„Chci tě.”

„Podívej se na mě,” vydechl naléhavě a znovu do ní opatrně zajel. „Otevři oči a pověz to.”

Její dlouhé řasy se zachvěly. „Tolik tě chci, Colby. Takhle jsem se ještě nikdy necítila.”

Stáhl jí džíny přes boky a převalil ji na záda. Klekl si vedle ní a rozepnul přezku na opasku, vysoukal se z kalhot a na chvilku se přitom zarazil, když zjistil, že se na něj dívá - na zlomek vteřiny ho ochromila zvláštní, neznámá nejistota. Chtěl ji ukojit, ale co když na to nebude stačit? Z lesku v jejích očích si ale přečetl, že je s tím, co vidí, spokojená. „Jsi úchvatný,” vydechla.

„Ty taky.” Pohladil ji od ňader až k bokům, palcem jí pocuchal chloupky v rozkroku. „Ach, miláčku, jsi dokonalá. Měkká, sladká, nádherná.”

Vtiskl se jí mezi stehna a chtěl do ní proniknout, ale na poslední chvíli si ještě vzpomněl na prezervativ, který si s nadějí v srdci dal do kapsy džin, než odešel z domova. „Ještě chvilku,” vydechl chraptivě.

Chápavě přikývla. Vypořádal se s tím úkolem rychle a efektivně. Potom ji znovu objal.

„Colby? Chci, abys věděl, že.”

Položil jí ukazováček na rty. „Teď nemluv. Tolik tě chci, že jestli si nepospíšíme, vybuchnu ještě dřív, než se do tebe dostanu. Mám co dělat, abych se dokázal ovládnout.”

Tiše vydechla a v očích jí zlomyslně zablesklo. „Ani já nemám náladu na dlouhé řeči. Miluj se se mnou tak, jaks mi to slíbil -prudce, divoce, žhavě.”

Bez zaváhání a sebemenší výstrahy do ní prudce vstoupil. Už nechtěl na nic čekat. Ucítil, jak se zachvěla, její lůno bylo vlhké a těsné, až se lekl, že ji to zabolelo. Bolestivě mu zaryla nehty do ramen, ale polom mu vyšla vstříc boky, aby mu oplatila žádostivé výpady.

Bylo to hned napoprvé takové, jak jí slíbil - horké, nedočkavé a vzrušující. Dokonalé.

„Ječíš při tom jako siréna.”

Diana pootevřela oči. Korunami stromů prosvítalo slunce. Colby měl nohu přehozenou přes její nahá stehna. „Křičela jsem?” řekla napůl pobaveně, napůl zahanbeně.

Colby se opřel o loket a pousmál se na ni. „Ještě víc než vodopád.”

„Nepřeháněj. A taky se netvař, jako bys teď byl sám se sebou úžasně spokojený. Za určitých okolností by to mohlo být pěkně trapné.”

„Mně by to trapné nepřipadalo.”

„Hm. A co kdybychom byli v hotelu?”

„Jak sis s tím poradila dřív?”

Zamračila se. „Nikdy s tím žádné problémy nebyly.”

„Dělalas to v hotelových pokojích často?” zeptal se nevinně.

„Nikdy jsem při tom nekřičela,” odvětila vážně. Nevěděla, jak se s tím má vyrovnat - znamenalo to, že se přestala ovládat, a to jí nebylo po chuti.

„Radši by sis na to měla zvyknout,” poradil jí. Oči se mu leskly uspokojením a očekáváním. „V blízké budoucnosti se ještě nakřičíš.”

„Opravdu?”

Pohladil ji po ňadrech a sklonil se k ní. „To si piš.”

„Colby?”

„Hm?” Objal ji kolem ramen a zívl.

„Připozdívá se. Za chvíli zapadne slunce. Možná bychom se měli vydat na cestu.”

„Ještě se tu chvilku zdržíme. Chci ti něco ukázat.”

„Vodopád při západu slunce?” Posadila se a zvedla ze země košili. Rychle se ochlazovalo. „Povídals něco o tom, že se voda barví do krvavá. Upřímně řečeno, nezní to nějak zvlášť zajímavě.”

„Jen počkej. Kam se poděl ten tvůj zatrolený pes?” Colby se posadil a sáhl po džínách.

Rozhlédla se kolem.

„Příšero! Příšero, kde jsi? K noze!”

Zpod stromů se ozvalo tiché zakňučení a o zlomek vteřiny později se z podrostu vynořil rozcuchaný pes. Usmála se a poznamenala: „Jen se na něj podívej. Tváří se, jako by chtěl vědět, jestli jsme se už zase začali chovat jako lidi.”

Colby vyprskl smíchy. „Myslím, že se styděl.”

„To by mě vůbec nepřekvapilo. Příšera má smysl pro slušnost.”

„Na rozdíl od tebe, když se mi rozpouštíš v náručí.” Věnoval jí polibek, který jí ještě dlouho dozníval na rtech. „Bylo to fajn. A mám dojem, že příště to bude ještě lepší.” Zvedl se a pomohl jí na nohy. „Rychle se obleč. Za pár minut bude slunce ve správném úhlu.” Pomohl jí s knoflíky od košile. Rychle si natáhla džíny a sportovní boty.

„Tak, hotovo. Odtud se ten jev dá pozorovat nejlíp.” Zavedl ji o pár metrů níž, na velký ohlazený žulový balvan, který se tyčil nad hlubokým údolím. Ve vzduchu se tu převalovala vodní tříšť a srážela se v droboučkých kapkách na Dianiných vlasech.

Shlédla do údolí, slunce se už chýlilo k obzoru. „Je to nádhera,” vydechla překvapeně, když nejdřív mlha a pak i padající voda ožily zlatavým nádechem. „Myslela jsem ale, že to má být rudé.”

„Jen počkej.” Colby se naklonil dopředu a jednu nohu zaklínil mezi balvany.

„Určitě jsi to viděl už aspoň stokrát.”

„Když jsem byl malý, chodil jsem sem skoro každý večer.” Veškerá jeho pozornost teď patřila vodopádu. „Koukni, už to začíná. Vidíš? Vypadá to, jako by ze skály prýštila krev.”

Poslechla ho, znovu se zadívala na vodopád a ucítila, jak jí po zádech běhá mráz. „Proboha, máš pravdu,” zašeptala. „To je neuvěřitelné.”

„Je to krev umírajícího bojovníka.”

Chtěla se ho zeptat, co tím myslel, ale na to teď nebyla správná chvíle. Fascinovaně pozorovala vodopád. Zlatavý opar zoranžověl a potom nabyl sytě šarlatového odstínu. Trvalo to sotva pár vteřin, potom slunce zmizelo za horou. Vodopád byl znovu bílý a stříbřitý. Oba ještě chvilku setrvali v mlčení, potom ji Colby objal kolem ramen.

„Zajímavé, co?” zeptal se nenucené. „Je to. trochu strašidelné,” vydechla. Tiše se zasmál.

„Jo, trochu. Povídal jsem ti už o té jeskyni, která je za vodopádem? Odtud kvůli vodě není vidět, ale když víš kudy, snadno se k ní dostaneš.”

„Jeskyně?”

„Ano, jeskyně u Dámy v řetězech.”

Sklonila se pro zbytky jídla. „Jak vlastně ten vodopád a jeskyně přišly k tak kurióznímu jménu? Dáma v řetězech. To zní divně.”

„Má to kořeny ve staré legendě.” Colby složil deku a vykročil po strmé stezce zpět k džípu.

„V indiánské legendě?”

Potřásl hlavou. „Indiáni tu legendu sice vyprávěli prvním osadníkům, ale přísahali, že s jejich kmenem to nemá co do činění. Tvrdili, že tu dlouho před nimi žili lidé nějaké jiné rasy. Nějací divocí válečníci, po kterých jako by se slehla zem ještě dlouho předtím, než se tu usídlil jejich kmen.”

„Kdo to mohl být? Snad Vikingové? Ta legenda tedy pochází z jejich časů?”

„To opravdu nevím.”

„Vyprávěj mi ji.” Diana se snažila udržet s Colbym krok, od nohou jí na strmé stezce odskakovaly kamínky. Nemohla se dočkat, až si to všechno poslechne. Vodopád a podivný optický jev ji dokonale zaujaly.

„Podle toho, jak jsem to jako kluk slyšel, měli tihle válečníci ve zvyku opatřovat si ženy pomocí tehdy běžné metody, totiž únosem.”

„To skoro zní, jako by to byla parta mužských šovinistů.”

„Nedívej se tak na mě,” ušklíbl se Colby a loupl po ní přes rameno pohledem. „Já už jsem ženu neunesl, ani nepamatuju. Buď jak buď, podle té legendy se jeden z náčelníků kmene rozhodl, že jen to nejlepší je pro něj dost dobré. Chtěl ženu, která by mu dala silného syna. Dlouho ji hledal a pak ji i našel. Jednoho dne potkal v lese dívku, která tam sbírala borůvky. Odnesl si ji domů a hrdě ji uložil do svého lože. Jenže se trochu přepočítal.”

„Té dívce se nelíbilo, že ji unesl z jejího domova a od rodiny.”

„Měla k tomu silné výhrady. Za normálních okolností by se jí na její názor samozřejmě nikdo neptal, ale v jejím případě nemohl náš bojovník přehlédnout skutečnost, že ta dívka pocházela ze kmene Amazonek. A jako by toho nebylo dost, tyhle dámy věděly, jak mají řídit svoji plodnost.”

„Jinými slovy řečeno, věděly něco o antikoncepci a o tom, jak neotěhotnět. To zní zajímavě.”

„Jen s tím potleskem počkej, až si to poslechneš celé.”

Zamračila se mu do zad. „Copak to nemá šťastný konec?”

„Ne, nemá. Jen mě dobře poslouchej a brzy se dozvíš, jak se ženská zatvrzelost z dlouhodobého hlediska nevyplácí.”

„To zní jako řeč moderního šovinistického bojovníka.”

Colby si jejích poznámek nevšímal. „Když ani po několika měsících každodenního úsilí žena nepočala, pochopil náš bojovník, že jeho nová manželka schválně bojkotuje jeho plány na početí statného syna a dědice.”

„A to ho naštvalo.”

„Mírně řečeno. Zkusil obvyklé výhrůžky a výprask, a když ani tohle nepomohlo, došel k názoru, že milá dáma možná trochu změní názor, když bude chvilku o samotě v jeskyni za vodopádem.”

Rozšířily se jí zorničky. „To ji zakoval do řetězů v té jeskyni, o které jsi mi vyprávěl?”

Přikývl. „Tak se to aspoň povídá.” Přeskočil koryto potoka a málem přitom zakopl o Příšeru, který běžel

0 krok před ním. „Uhni, hloupý pse,” zavrčel. Příšera si ho vůbec nevšímal.

„Přestaň urážet mého psa a raději mi dopověz ten příběh,” dožadovala se Diana.

Podal jí z druhého břehu potoka ruku. „No, zavřel ji zkrátka do jeskyně a řekl, že ji pustí, teprve až otěhotní.”

„To je hrozné.”

„Přicházel za ní každý den těsně před soumrakem. Nosil jí jídlo a miloval se s ní a potom ji tam nechával samotnou ve tmě.” „Neboli ji denně znásilňoval!”

Zamyšleně pokrčil obočí. „Tak nějak to asi bylo, protože ta žena pořád odmítala počít. Po nějaké době

1 přestala jíst a místo toho se pokoušela vymyslet nějaký plán, jak se zbavit nežádoucího manžela. Jednou večer pochopila, že se jí naskytla příležitost.”

„Příležitost k útěku?”

„Ne,” pravil vážně Colby. „Příležitost zabít bojovníka. Nastražila na něj past, předstírala povolnost. Jemu se ulevilo, myslel si, že ji konečně zlomil, až na okamžik zapomněl, z jakého kmene jeho žena pochází. Z radosti nad tím, že konečně zplodí syna, si přestal dávat pozor. Trestuhodně si přestal dávat pozor, když uvážíme, že to měl být zkušený bojovník.”

„Co se stalo?”

„Naše dáma se zmocnila jeho loveckého nože, a právě když přicházelo na, ehm, velké finále, probodla ho.”

„Ubodala ho k smrti při jeho orgasmu,” přeložila si Diana do normální řeči. „To tedy musela být žena!”

„Příběh ale ještě nekončí,” varoval ji.

„Tak už to dopověz,” dožadovala se nedočkavě.

„Bojovník skonal u jejích nohou a jeho krev vytekla z jeskyně do vodopádu. S posledním vydechnutím ženu proklel. Prorokoval jí, že její duch zůstane navždy uvězněný v jeskyni, přikovaný ke skále, dokud tam někdo nepočne a neporodí dítě.”

„Takže bojovník zemřel a jí se nakonec podařilo z jeskyně uniknout,” uzavřela Diana.

„Nezapomínej, že byla pořád přikovaná. Když byl bojovník po smrti, nemohla se odtamtud dostat. Zemřela v jeskyni hladem a žízní a podle legendy tam dodnes straší její duch. Koneckonců, jaká je pravděpodobnost, že by tam někdy někdo počal a porodil dítě?”

„Asi dost mizivá,” připustila a zadívala se na neprůhledný závoj vodopádu. Pokusila si představit jeskyni skrytou za padající vodou. Už jen z té představy ji zamrazilo. „A to je konec celého příběhu?”

„Víceméně. Ale co pamatuju, děcka z okolí se odnepaměti straší tím, že v jeskyni se pořád potuluje duch Dámy v řetězech. Říkají, že zahubí každého muže, který se tam odváží vstoupit. Teoreticky totiž pořád ještě má ten nůž.”

„A co říkají dospělí?”

„Samozřejmě se tomu většinou smějí. Pokud se ale ve Fulbrook Corners nebo v okolí stane něco neobvyklého, můžeš se vsadit, že se dříve nebo později někdo /míní o kletbě Dámy v řetězech.”

„Skoro bych si myslela, že jsi jako ty děti, když o tom umíš tak poutavě vyprávět,” pousmála se posmutněle. odmlčela se a po chvilce pokračovala: „Jedno mi ale prozraď - byl ses v té jeskyni někdy podívat? Troufl sis tam?”

Hodil po ní nečitelným pohledem. „Co myslíš?”

Naklonila hlavu ke straně a zamyslela se. „Myslím že ano. Myslím, že bys takovému pokušení nedokázal odolat. Byls přece nejdrsnější kluk v celém městě, ne? Musel sis hájit reputaci.”

Colby se ironicky pousmál. „Máš pravdu. Jednou jsem v té jeskyni přespal, to mi bylo nějakých sedmnáct. Vydali jsme se tam tehdy s Eddym Spoonerem. Ten ale se soumrakem ztratil nervy a šel spát na tábořiště pod vodopádem.”

„Tys tam samozřejmě zůstal.”

„Musel jsem,” prohlásil s falešnou skromností. „Jak jsi správně řekla, musel jsem bránit svoji reputaci.” Po tváři se mu mihnul úsměv.

„Bál ses?”

Úsměv zmizel. „Řeknu ti pravdu, kterou jsem nikdy nikomu nepřiznal, dokonce ani Eddymu Spoonerovi. Nikdy v životě jsem se nebál tak jako právě tu noc. Snad jen jednou, když měl Brandon horečku a já ho musel odvézt na pohotovost. To byl ale jiný strach než ten, který jsem zažil v jeskyni.”

Tichá síla jeho přiznání Dianu překvapila a vyvedla z míry. Měla dojem, jako by právě nahlédla do velmi temného, velmi soukromého zákoutí Colbyho duše.

„Colby?”

V té chvíli ale už stáli na planině pod vodopádem, kde nechali zaparkované auto, a Colby měl jiné starosti. „Jen se podívej na toho pitomého psa,” prohlásil znechuceně, zatímco se ubíral k autu. „Klidně se usadí za volantem, jako by to auto bylo jeho. To mi povídej, kdo má a kdo nemá strach.”

„Jestli máš rád mě, musíš mít rád i mého psa,” vyhrkla bez přemýšlení Diana. Teprve když se k ní Colby otočil a hodil po ní zkoumavým pohledem, uvědomila si, co právě řekla.

TAJEMNÁ LEGENDA 51

„Pojďme se dohodnout na kompromisu,” zavrčel…líudu se s tebou milovat a budu tolerovat tvého psa.”

„Doufejme, že on bude tolerovat tebe. Příšera je totiž zvíře s vlastním názorem.” Diana se usadila do aula a vyhnala Příšeru, který naštěstí příliš neprotestoval, na zadní sedadlo. Doufala, že touto činností úspěšně /a maskovala, jak zrudla.

Jak dlouho se s ní Colby bude milovat? A jak dlouho si ještě bude ochotná nalhávat, že milování je totéž co láska?

„To jste pořádali ty noční závody na téhle silnici?” zeptala se ho, když sjížděli po křivolaké štěrkové česle, která kopírovala zákruty řeky.

„Jo. Vyhrál jsem tu v sázkách spoustu peněz.” Nesouhlasně se zamračila.

„To ale muselo být hrozně nebezpečné. Kdyby tady člověk ztratil vládu nad volantem, skutálel by se až do íčky. A to už vůbec nemluvím o tom, co by se stalo, kdyby jel někdo v protisměru.”

„Diano, ty má sladká nevinnosti, nerad to přiznávám, ale právě to, že je tahle cesta tak nebezpečná, dělalo ty závody tak vzrušující. Proto jsem taky skoro vždycky vyhrál - nikdo totiž tuhle cestu neznal tak dobře jako já. Měl jsem každou zatáčku a rovinku přímo vědecky prostudovanou.”

„To mě ani nepřekvapuje.”

„Přesně jsem věděl, jak rychle můžu do které zatáčky vjet a kdy mám při výjezdu přidat plyn. Závod vždycky začínal tak dva kilometry odtud a končil u vodopádů. Když se mi nepovedlo konkurenci setřást v té vlásence u mostu, mohl jsem se jich ještě zbavit v poslední zatáčce pod vodopády.”

„Tvoje dospívání bylo rozhodně zajímavější než moje,” zamumlala Diana. „Kvůli mně na ně ale vzpomínat nemusíš. Co kdybys trochu zpomalil, nevadilo by ti to?”

Omluvně po ní loupl očima. „Promiň.” Ubral plyn, přibrzdil a zeptal se: „Připadá ti moje řízení nebezpečné?”

„Ani ne,” přiznala po pravdě. „Zdá se mi, že víš, co děláš.”

To byla pravda - Colby řídil rozvážně a tak přirozeně, až jí připadalo, jako by se to k němu snad ani nehodilo. „Jsem jenom zvyklá jezdit pomaleji.”

„Vaše přání je dnes večer mým rozkazem,” zažertoval a pousmál se na ni.

„To jsem ráda. Člověk by nevěřil, co s mužem udělá trocha sexu.”

„Ta trocha sexu dnes odpoledne bylo to nejlepší milování, jaké jsem kdy zažil, dámo.”

Diana se začervenala a uvědomila si, že jí dokonce i teď, půl hodiny po milování, proudí tělem vlahé vlny uspokojení. Měla dojem, jako by prožila útok tornáda, jako by ho ve zdraví přežila, ale po prvním šoku si zároveň dobře uvědomila, že už nikdy nebude stejná jako předtím.

Celou cestu k jejímu domku jim strkal Příšera ze zadního sedadla hlavu mezi ramena, plazil jazyk a usilovně slintal. Když Colby

zastavil před Dianiným domem, měl na džínové košili velkou mokrou skvrnu.

Diana při pohledu na ni prohlásila: „Možná to je znamení, že se s tebou chce spřátelit.”

Colby vrhl po psovi podmračeným pohledem - Příšera se tvářil jako ztělesněná nevinnost. „Ne, to rozhodně neznamená, že se se mnou kamarádí. To znamená, že si uvědomuje, že prohrává bitvu o tvoji přízeň, a když nade mnou nemůže zvítězit v otevřeném boji, přechází na partyzánskou válku.”

„Začínáš být chorobně podezíravý.”

„Věřím, že nepřítel se nikdy nemá podceňovat.” Vystoupil z auta a otevřel dveře jejího domku. „Pozveš mě na večeři?”

Zasmála se. „Nezdá se ti, že se někdy chováš úplně stejně jako

Příšera?”

„Příšera tě miluje jen proto, že umíš otevřít plechovku’A psím krmením. Já na rozdíl od něho miluju nejen tvoje vaření - i když je ten repertoár přece jen trochu omezený - ale navíc jsem i blázen do tvého těla.”

„A co třeba moje duše?”

„Dvě ze tří možných, to vůbec není špatné skóre, věř mi. Rozhodně si nestěžuju.”

„Ty odporný šovinistický kohoute,” žertovně ho šťouchla do žeber a Colby se v předstírané bolesti zapotácel. „Jestli tu dnes chceš večeřet, budeš si muset uvařit sám.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Odpověď, kterou dostal, než Od ní ten večer odešel, se mu nelíbila, ale vyrovnal se s nijako vždy chladnokrevně. Možná si myslel, že se mu ji podaří zviklat.

Jak myslíš, řekl a pokrčil rameny. Nemusíš se rozhodovat hned teď. Promlu víme si o tom později.

Diana se nad Colbyho návrhem zamýšlela ještě dlouho potom, co ten večer odešel. Asi měl pravdu. Už s ním spala, tak proč by se k němu nemohla nastěhovat?

Jen na léto.

Hluboko uvnitř si dobře uvědomovala, že právě tohle v celé věci skřípe. Colbymu šlo jen o léto, do další budoucnosti s ní nepočítal. Alespoň je natolik čestný, aby to přiznal, pomyslela si posmutněle.

Neklidně odhrnula pokrývku a vylezla z postele. Příšera mžoural z pelechu, a když si oblékala župan a hledala pantofle, zívnul a protáhl se. Tázavě se na ni podíval.

„Chceš něco na zub?” zeptala se ho.

Příšera pozorně nastražil uši, a když scházela do kuchyně, pletl se jí pod nohama.

„Ani se nemusím ptát dvakrát, co? V tomhle si s Colbym nemáte co vyčítat, oba jste po jídle jako diví.”

Příšerovi se možná nezdálo, že ho srovnává s jeho největším rivalem, ale nijak se k tomu nevyjádřil. Napjatě sledoval, jak Diana vyndává z plechovky psí sušenku a podává mu ji. Opatrně vzal pamlsek z jejích prstů a hned ho nedočkavě zhltl.

„Babičko, jaké to máte veliké zuby,” pronesla nepřítomně zatímco hledala krekr i pro sebe. „Colby má pravdu. Člověk se při tom pohledu musí ptát, čím ses živil předtím, než jsi dostal tohle prima místo u mě.”

Příšera se na ni zašklebil; snad to mělo vypadat jako psí úsměv, ale jen přitom předvedl ještě víc zubů.

„Tohle nedělej,” varovala ho. „Připomínáš mi Colbyho.” Usedla ke kuchyňskému stolu a začala oždibovat sušenku. Na stole ležel výtisk Ceny strachu, knihy, kterou jí Colby věnoval už před několika týdny. I po několika dnech, které uplynuly od chvíle, kdy si v ní naposled četla, se bez úspěchu snažila z hlavy vypudit poslední odstavec desáté kapitoly.

Na chvilku zaváhala a potom knihu přece jen otevřela, aby se dozvěděla, jak se vyvíjí osud hlavního hrdiny, jakéhosi muže jménem Donelly. Nedokázala odolat. Možná doufala, že když knihu přečte, pomůže jí lépe pochopit člověka, který ji napsal.

Po několika minutách čtení si pomyslela, že není správné, aby se zlo skrývalo v tak nevinném převleku. Příšera z bažin by měla už na první pohled vypadat jako příšera. Člověk by přece měl dostat šanci rozeznat na první pohled dobro od zla. Hlavní hrdina Colbyho knihy ale nedokázal prohlédnout, nedokázal poznat pravdu, a ta ho teď měla zabít. Pomalu, hrozně a nelítostně.

Diana se otřásla a zase knihu zavřela. Pomyslela si, že půlnoc rozhodně není správná doba na čtení hororů. Shlédla pod stůl k Příšerovi. „Myslím, že to Donelly nakonec přece jen dokáže,”

vysvětlila mu. „Jenže než k tomu dojde, musíme být všichni k smrti vyděšení. Zajímalo by mě, odkud bere autor hororů nápady. Myslím, že bych o Colbyho sny nestála.”

Zvedla se od stolu a vydala se k vypínači. Na stolku vedle dveří pořád ležel dopis od Aarona Crowna. Vzpomněla si, jak na něj zareagoval Colby.

„Ten člověk se se mnou jednou pomiluje a už si myslí, že může číst cizí poštu. Něco mi napovídá, že je Colby majetnický typ. Taky je arogantní, hrdý a určitě by se dokázal postavit celému městečku. To by mě zajímalo, proč se sem vracel.”

Příšera se na ni podíval, znuděně zažíval a vydal se zpět do její ložnice.

Colby zvedl pohled od monitoru počítače a pozoroval, jak údolí zalévá jiskřivé ranní světlo. V dáli se ze skal řítil stříbřitý vodopád a Colby si při tom pohledu vzpomněl, co se u něj stalo včera odpoledne.

Milování s Dianou mělo přesně ty následky, kterých se bál. Místo aby touhu utišilo, jen ji ještě víc rozpálilo. Proč ho odmítla, když navrhl, aby se k němu přestěhovala? Proč by nemohli po zbytek léta bydlet pod jednou střechou? Nezdálo se mu, že by Dianě záleželo na tom, co si o ní pomyslí maloměsto plné lidí, které už nejspíš v životě nepotká. Ale kdo ví, třeba jí na tom, co si o ní kdo myslí, záleží víc, než by se na první pohled zdálo.

Colby si teprve teď uvědomil, kolik toho o ní ještě neví. Když teď mezi nimi bylo i tělesné pouto, přál si ji poznat mnohem víc než předtím.

Neodolatelná zvědavost, kterou k Dianě cítil, mu trochu naháněla strach. Jednak se mu nikdy předtím nic podobného nestalo. A potom, Diana ani nebyla jeho typ.

Byla příliš sobecká, příliš věřila ve svoji schopnost postarat se sama o sebe, byla příliš zaměřená na svoji kariéru. Opravdová Amazonka z dvacátého století.

Podtrženo a sečteno, bylo v ní něco, z čeho jasně vyplývalo, že ve svém životě vůbec nikoho nepotřebuje. Člověku by určitě dalo spoustu práce, aby ji přesvědčil o opaku, i kdyby ho měla potřebovat

jen v posteli. V ničem se nepodobala ženám, které potkal před ní.

„K čertu s tím,” zaklel nahlas.

Vytušil, že jestli nad tím bude dál přemýšlet, zblázní se. Kromě toho musel ten den dopsat další kapitolu nové knihy. Uložil rozepsaný odstavec a zvedl se od stolu. Seděl u počítače už od šesti ráno. Byl nejvyšší čas vydat se pro poštu. Pokud by se do města dostal kolem čtvrt na jedenáct, mohl by se tam potkat s Dianou. Mohli by si zajít na kávu a domluvit se na večer.

Když o dvacet minut později zajížděl na parkoviště před poštou, musel se sám pro sebe usmát. Diana přijela už před ním. Potom si ale vzpomněl na dopis, který si tu vyzvedla včera, a jeho úsměv okamžitě pohasl. Doufal, že tu na ni dnes nečeká další psaní od jejího šéfa. Colby si z jeho včerejšího dopisu přečetl dost, aby věděl, že by se s takovým člověkem asi moc nespřátelil.

Nedokázal by se spřátelit s nikým, kdo by Dianě psal takovým přátelským, familiárním tónem. Ten darebák na ni naléhal, aby se vrátila do práce, a v tónu toho dopisu znělo cosi, co Colbyho neuvěřitelně popouzelo. Aaron Crown napsal dopis tak, jako by si myslel, že má na Dianu nárok.

Vystoupil z auta a obešel Dianin střízlivý buick. Z předního sedadla po něm loupl pohledem Příšera.

„Musíš se s tím smířit, ty chundelatá příšero. Mě se hned tak nezbavíš,” ušklíbl se na něj Colby.

Příšera zavrčel jen tak nahlas, aby to bylo slyšet i přes zavřené okénko.

„Hej, Savagare!”

Otočil se po známém hlasu. Z druhé strany ulice na něj mával Eddy Spooner.

Oplatil mu pozdrav. „Ahoj, Eddy. Jak se vede?”

Eddy se rozhlédl po ulici a potom ji pomalu přešel. Oblečený byl, ostatně jako vždy, do skvrnitých maskáčů a těžkých šněrovacích bot. Na hlavě mu seděla čepice se štítkem a ruce si cestou utíral do zamaštěného hadru. Když zastavil před Colbym, objevil se mu na tváři nadějný úsměv.

„Nemůžu si stěžovat,” prohlásil. „Od rána čekám, kdy přijedeš. Co kdybychom si dali to pivo, jak jsme o tom posledně mluvili?”

Colby si v duchu povzdechl, ale potom si řekl, že už to dál odkládat nemůže. Dvacet let je sice dlouhá doba, ale přece jen se nedalo zapomenout na to, že jestli měl někdy ve Fulbrook Corners někoho, kdo by alespoň trochu připomínal přítele, byl to právě Eddy Spooner.

„Jasně, Eddy. To není špatný nápad.”

„Zastav se u mě dnes večer, v práci končím v pět.”

Colby měl ovšem na večer docela jiné plány. „Promiň, Eddy, ale dnes večer už něco mám.”

„Jo, tu Prenticeovou, co? To ti nemůžu mít za zlý. Vypadá bezva. Vsadil bych se, že má pod sukněma…”

„Nech toho, Eddy.”

Spooner jen překvapeně zamrkal, potom se zeširoka usmál a smířlivě zamával rukama. „Dobrá, dobrá, už mi to došlo. Bez urážky. Tak kdy se ti to teda bude hodit? Máme toho spoustu, k probrání, stará vojno. Zítra mám volno celý den.”

Colby se rozhodl, že bude lepší, když čas a místo vybere on -nebude se aspoň muset přizpůsobovat. „Fajn. Necháme to teda na zítra. Dopoledne pracuju, takže bych se u tebe mohl stavit po obědě. Pivo přinesu já. Co ty na to?”

„Jasně, Colby. To je přesně ono,” přitakal spokojeně Spooner. „Tak ahoj zítra.”

„Jo, zítra.”

Colby sledoval, jak se Eddy pomalu loudá zpět k pumpě. Všichni ve městečku říkali, že to Eddy nikam nedotáhne. Totéž ale říkali i o něm.

V jeho případě se spletli, a pokud šlo o Eddyho, tomu se alespoň povedlo udržet stálou práci, takže se možná spletli i v něm. Bylo sice jasné, že Eddy nedostává plat generálního ředitele, ale aspoň nebyl odkázaný na podporu v nezaměstnanosti.

Jen ať se všichni chytí za nos, pomyslel si Colby zlomyslně. Ani on, ani Eddy neskončili ve vězení ani pod mostem, i když jim to všichni předpovídali. Společná minulost znamenala svým způsobem pouto. To pivo si s Eddym dá, a možná si jich dají i pár navrch.

Vešel na poštu. Diana tam už na něj čekala, zrovna vkládala do kabelky hrst dopisů. Pokusil se zjistit, odkud jsou, ale nepovedlo se mu zahlédnout ani jednu zpáteční adresu.

„Ahoj, miláčku,” prohodil, přistoupil k ní a přímo před Bernice a houfem poštovních úředníků ji políbil. „Takhle se už potkávat nesmíme.”

Diana zrudla. Okamžitě pochopila, o co Colbymu jde. Colby chtěl dát všem kolem najevo, že od této chvíle patří Diana jen jemu. Vytušila, že jestli v městečku někdo ještě nevěděl, že Colby spí s tou neznámou z Portlandu, která si na léto pronajala dům Martinových, jistě se to nejpozději odpoledne dozví. Nebylo jí to dvakrát příjemné.

Ruměnec na tváři jeho oběti Colbyho pobavil. Pousmál se.

„Ahoj, Colby,” zareagovala Diana s nápadnou zdvořilostí. „Jak se dnes ráno vede?”

„Zkus hádat,” prohlásil vyzývavě, vyšperkoval slova smyslným vzdechem a přešel k přepážce. „Ahoj, Bernice. Máš tu pro mě něco?”

„Tady, Colby,” Bernice mu podala podlouhlou obálku. Na obálce byl emblém jeho literární agentury.

Věděl, že v obálce je šek. Napadlo ho, jestli se někdy zbaví podivného vzrušení, které vždy pocítil v okamžiku, kdy mu někdo doopravdy zaplatil za knihu.

„Máš štěstí, Diano,” zamával na ni obálkou. „Myslím, že tě dnes budu moct pozvat na večeři.” Se širokým úsměvem na tváři k ní vykročil, ale potom se prudce zarazil. Dveře pošty se otevřely a dovnitř vešli dva lidé.

„Ahoj, tati.”

„Brandone?” Colby se nedůvěřivě zadíval na štíhlého, tmavovlasého, hnědookého mládence, který stál ve dveřích. Svého syna tu dnes ráno rozhodně nečekal. „Kde se tu u sta hromů bereš? Máš přece být v práci v Portlandu!”

Brandon Savagar postoupil o několik kroků do místnosti, jednou rukou objímal kolem ramen nápadně půvabnou modrookou rudovlásku. Mohlo jí být něco málo přes devatenáct.

„Překvápko!” prohodil Brandon tak vesele, až to skoro vyznělo agresivně. „V té restauraci, kde pracuju, hořelo. Na dva týdny to tam zavřeli. Proto jsem si řekl, žé bych tě tu mohl navštívit. Když jsem se zeptal toho chlápka u benzínové pumpy, kde bydlíš, prozradil mi, že jsi právě na poště.”

„Aha. Jasně. To jsem rád.” Colby koutkem oka postřehl, jak Diana vše se zájmem pozoruje. Rychle se proto vzpamatoval a představil je. „Diano, tohle je můj syn Brandon. Brandone, to je Diana Prenticeová, moje. ehm, přítelkyně.”

„Jak se máte, slečno Prenticeová?” prohodil Brandon.

„Ráda vás poznávám, Brandone.”

Brandon se teď znovu podíval na svého otce. „Tati, tohle je moje, ehm, kamarádka. Robyn Lambertová. Robyn, seznam se s mým otcem.”

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane Savagare. Je to lak vzrušující.,” pravila stydlivě dívka. Její modré oči na Colbym doslova visely. „Četla jsem všechny vaše knihy. Jsou skutečně báječné.”

Colby se na ni zadíval a v té chvíli si také poprvé naplno uvědomil, že z pohledu jeho syna doslova vyzařuje jakési urputné

odhodlání. Zastavilo se mu srdce a v duši mu začalo klíčit hrozivé podezření. Po prvním leknutí se ale rozhodl, že nebude propadat zbytečné panice. Robyn byla zkrátka přítelkyně jeho syna, nic víc, nic míň. Aspoň měla dobrý vkus, pokud šlo o literaturu.

„Ahoj, Robyn. Jsem rád, že se ti moje knihy líbí.” Hodil pohledem po Dianě. V očích jí pobaveně jiskřilo.

„Gratuluju, Robyn,” prohlásila Diana. „Právě jste totiž pronesla ta pravá slova na pravém místě. Zato já, když jsem se s Colbym poprvé setkala, jsem neměla ani tu nejmenší představu, kdo je, nebo co dělá. Za celý život jsem nepřečetla ani jeden horor.”

„Na tom se nic nezměnilo,” ozval se Colby. „Za tři neděle se nedokázala prokousat ani Cenou strachu.”

Robyn se zatvářila překvapeně. „To je ale jedna z jeho nejlepších

knih.”

„Přesně tak,” poznamenal vážně a hrdě Brandon. „ Cena strachu se objevila na předních místech všech žebříčků bestsellerů. Byla to kniha, se kterou táta doopravdy prorazil.”

„Dobrá, dobrá,” vykřikla Diana. „Vzdávám to. Přiznávám, že co se týče hororů, jsem literární analfabet. Slibuju, že tu knihu dočtu, i kdybych u ní měla umřít strachy.”

„Tak dost,” prohlásil Colby a vzal Dianu za loket. „Nejvyšší čas, abychom se přesunuli. Brandone, pojedete za námi k domku tety Jesse. Za chvilku vyrazíme. Teď nás na chvíli omluvte, musím si promluvit s Dianou.”

„Jasně, tati. Počkáme na vás v autě.” Brandon pokynul hlavou k nízké červené sportovní mazdě, kterou mu Colby koupil za maturitu.

Když ti dva odcházeli k autu, Colby se zaujatě mračil na rudý cop Robyn Lambertové.

„Takhle může člověk v džínách vypadat jen v devatenácti,” poznamenala lakonicky Diana, zatímco vycházeli z pošty. „Radši na ni ale rychle zapomeň, je na tebe moc mladá.”

„Je moc mladá i pro Brandona. Nebo Brandon pro ni? Nevím,” zamumlal Colby.

„Zdá se, že jsou zhruba stejně staří.”

„No právě. Vždyť jsou to ještě děti.” Opřel se o dveře jejího buicku a vzal ji za předloktí. „Co s tím dnešním večerem?”

Uvnitř auta okamžitě podrážděně zavrčel Příšera. Vystrčil čenich pootevřeným okénkem, čímž se jeho zuby ocitly nebezpečně blízko Colbyho paže. Colby se okamžitě narovnal a poodstoupil od auta. „Hloupý pse!”

Příšera znovu zavrčel, první úspěch mu dodal odvahy.

„Ne abyste si začali sprostě nadávat!” okřikla je Diana.

„To musíš vysvětlit jemu,” ohradil se Colby. „Chtěl jsem se k tobě dnes večer pozvat na večeři, ale vypadá to, že budu mít společnost.”

„Brandon je ti hodně podobný, až na ty oči.”

„Ty má po své matce,” vysvětlil netrpělivě Colby.

Diana luskla prsty.

„Teď si to uvědomuju! Stejné oči má přece i Margaret Fulbrooková!”

„Možná. Poslyš ale, miláčku, já teď nechci debatovat o Brandonových očích. Jak jsem řekl, chtěl jsem se k tobě pozvat na večeři.”

„Jako obvykle.”

„Ano, jako obvykle. Teď ale budeme muset změnit plány.”

„To jsem nevěděla, že máme nějaké plány.”

„Prosím, Diano, nech si tyhle hlouposti. Vypadáš ii chováš se teď stejně jako ten tvůj pes.” Diana se jen pousmála. Povzdechl si a políbil ji. „Tak a teď se můžeme vrátit k těm plánům na večer. Mohla bys přijít ke mně, uvaříme večeři s Brandonem.”

„Brandon umí vařit?”

„Jistě. Naučil jsem ho, jak číst v kuchařce.”

Diana se záhadně pousmála. „Tys asi byl ideální otec, Colby.”

„Řekněme, že jsme to oba ve zdraví přežili. Tak co s tou večeří?”

„Jak bych mohla odolat?” Zlehka ho políbila. „Včera večer jsi na mě udělal ohromný dojem. S tím salátem jsi měl pravdu - byl vynikající.”

„Vždyť jsem ti to povídal. Přijď na pátou. Psa nech doma.”

Diana Colbyho poslechla - nechala Příšeru doma. Tomu se to samozřejmě nelíbilo, a jen co Diana přijela k Colbymu, musela se sama sebe ptát, jestli udělala dobře.

Příšera by mohl - když už nic jiného - sloužit jako záminka k nezávazné konverzaci. Už po první čtvrthodině jí totiž bylo čím dál jasnější, že by jejich malé společnosti nějaké takové rozptýlení jen prospělo. Mezi otcem a synem to doslova jiskřilo a Robyn byla čím dál nervóznější.

„Vynikající tacos” prohlásila Diana v půli jídla; to už všechny pokusy o bezstarostnou konverzaci beznadějně selhaly. Obrátila se k Robyn a pokusila se na ni zapůsobit stylem „mezi námi děvčaty”. „Muži se do kuchyně báječně hodí, co?”

Robyn zamrkala a zatékala nejistým pohledem k Brandonovi. „Nevím,” zamumlala a bezmyšlenkovitě oždibovala tortillový čips.

Zkusila to tedy z druhého konce. „Brandone, ta salsa je dokonalá. Pálí jak chodník v půlce srpna. Připravils ji ty, nebo Colby?”

„Tu omáčku dělal táta,” zabručel Brandon, nejisté se na ni pousmál a pokusil se zdvořile pokračovat v naznačeném směru. „Táta dělá všechno tak ostré, že by to propálilo díru do hrnce.”

„Brandon dělal tu masovou náplň,” poznamenal tiše Colby a začal si do suché, tvrdé, vprostřed ohnuté kukuřičné placky nakládat vrstvy masa, sýra, hlávkového salátu, rajčat a salsy, pikantní omáčky. Bylo to poprvé, co během večeře promluvil.

„To je úžasné!” vpadla rychle Diana. „Šťastná žena, která si ho vezme. Jen si to představte - manžel, který umí vařit!”

V té chvíli si také uvědomila, pravda, trochu pozdě, že se právě dopustila hrubého faux pas. Ticho, které teď u stolu zavládlo, bylo bez nadsázky hrobové.

Robyn se upřeně dívala do svého talíře a třásl se jí spodní ret. Brandon zvážněl. Tvářil se nevyzpytatelně. Colby jen dál seděl v čele stolu a zuřivě ukusoval obří sousta ze svého tacos.

Diana měla v té chvíli sto a jednu chuť sebrat se a odejít. Neměla v nejmenším úmyslu nechat se zatáhnout do rodinných rozmíšek klanu Savagarových. V Robyniných očích se ale na zlomek vteřiny objevilo něco, co ji donutilo zůstat. Uvědomila si, že by nebylo správné nechat ji tu napospas Colbymu a Brandonovi, teď, když ve vzduchu visela hádka.

Brandon bez předchozího varování postavil na stůl svoji sklenku s kolou tak prudce, že by ji rozbil, kdyby nebyla z umělé hmoty. „Je zvláštní, že jste se zmínila o svatbě, slečno Prenticeová,” vypravil ze sebe stísněně. „Hlavní důvod, proč tu s Robyn jsme, je totiž ten, že chceme tátovi říct, že přemýšlíme o tom, že bychom sc s Robyn vzali. Ještě před koncem léta, než se na podzim vrátíme do školy.”

Konečně pochopila, proč se Colby celý večer tváří jak sto čertů.

„Ach tak,” vypravila ze sebe. „To je. hm. zajímavé.” Nic rozumnějšího ji v té chvíli nenapadlo.

„Tátovi se to ale moc nezdá,” pokračoval Brandon.

Colby odložil na talíř nedojedené tacos a probodl syna pohledem. „Myslím, že to je úplně stupidní nápad! Naprostá pitomost!” vybuchl.

Robyn se v očích zatřpytily slzy. Brandon se teď tvářil ještě odhodlaněji.

Diana stačila jen zamrkat. Vycítila, že si ti dva už sundali pomyslné rukavičky a že je teď čeká souboj na život a na smrt. „Promiňte, ale myslím, že u tohohle být nemusím,” prohlásila, zvedla se od stolu a obrátila se k Robyn. „Půjdete se projít se mnou, Robyn? Myslím, že si to mohou vyříkat i bez nás.”

„Sedni si,” zavrčel na ni Colby.

„Řekni mi jediný důvod, proč bych měla,” vyzvala ho.

Colby se zhluboka nadechl. Bylo na něm vidět, že se ovládá jen s největším úsilím. „Probereme to s Brandonem později, teď na to není ani správná chvíle, ani správné místo.”

„To je pravda,” souhlasila opatrně Diana. „Jen jsem nevěděla, jestli si to uvědomuješ i ty.”

Brandon se na ni podíval s respektem. Bylo vidět, že není zvyklý, aby s jeho otcem někdo jednal takovýmto způsobem. Na chvilku zaváhal a potom začal s něčím, co zřejmě považoval za bezproblémové téma k rozhovoru. „Táta povídal, že tu jste jen na léto, slečno Prenticeová. Proč jste si vybrala zrovna Fulbrook Corners?

Podle toho, co mi otec vyprávěl, a podle toho, co jsem tu zatím sám viděl, to není zrovna ideální místo na dovolenou.”

Diana se nad ním smilovala. Nepatrně se pousmála. „Ani nevím, proč jsem si vlastně vybrala zrovna tohle městečko. V práci v Portlandu jsem si vzala neplacenou dovolenou. Chtěla jsem na chvíli odjet z města, trochu změnit prostředí. Prostě jsem se podívala na mapu a první, co mi padlo do oka, byly právě Fulbrook Corners. Ukázalo se, že je tu k pronajmutí pár domků, tak jsem si jeden z nich vybrala.”

Brandon přikývl. „A proč jste si vzala neplacenou dovolenou?”

„No, to je na dlouhé lokte. Ve firmě, kde jsem pracovala, jsem měla dostat povýšení. Měla jsem dojem, že si to povýšení zasloužím, tvrdě jsem na tom pracovala, a upřímně řečeno, myslela jsem, že ho už mám v kapse.”

„Co jste tam vlastně dělala?”

„Vystudovala jsem účetnictví a obchodní administrativu. Pracovala jsem jako zástupkyně vedoucího v kontrolní divizi u Carruthers a Yale.”

„Takže jste měla na starosti finanční plánování a takové věci?”

Přikývla; jeho zájem ji potěšil. „Přesně tak. Pomáhala jsem s přípravou výhledových plánů a taky jsem připravovala účetní uzávěrky. Dneska to všechno běží na počítačích.”

„A co se stalo s tím velkým povýšením?”

„Jak jsem řekla, nedostala jsem ho. Když to takhle dopadlo, musela jsem se znovu zamyslet nad svou situací. Najednou mi bylo jasné, že u téhle firmy mohou ženy postoupit do úrovně středního managementu, ale výš už ne. Muži ve vedení namalovali na úrovni divize tlustou červenou čáru.”

Robyn zvedla oči z talíře a poprvé ukázala alespoň Báznak zájmu. „Myslíte si, že tam vládne sexuální disktriminace?”

„Ano, jinak si to vyložit neumím. Pro tu práci tam nebyl nikdo jiný s dostatečnou kvalifikací, to věděli všichni.”

„To je ale přece protizákonné,” prohlásila Robyn jl zmateně se zamračila.

„Mám pro vás novinku, Robyn. To, že jsou dnes zákony, které mají chránit ženy před diskriminací na pracovišti, ještě neznamená, že je zaměstnavatelé musejí ilodržovat. V mém případě bych nikdy nedokázala, že jsem to povýšení nedostala jen kvůli sexuální diskriminaci. Žaloba by neměla smysl.”

„Takže jste si vzala volno, abyste si to mohla promyslet,” přikývl chápavě Brandon. „Vrátíte se tam?”

„Ne. Hodně jsem o tom přemýšlela. Jsem nezvratně odhodlaná rezignovat na svoji funkci. Ve světě obchodu rychle pochopíš, kdy nastal čas spočítat zisky a ztráty,” vysvětlila klidně Diana.

„Nerozzlobilo vás to?” zeptal se Brandon.

Diana zvedla pohled od svého tacos a v očích jí na okamžik bleskl všechen bezmocný vztek, který v poslední době prožila. „Ano,” ucediía, „zatraceně mě to rozzlobilo. Nikdy v životě mě nic nerozzlobilo tak jako právě tohle. Taky jsem nikdy nebyla tak zklamaná a bezmocná. Na tom povýšení jsem tvrdě pracovala. Stálo mě stovky hodin nezaplacených přesčasů. Musela jsem za svého šéfa tahat horké kaštany z ohně. Když jsem tam začala pracovat, ztráceli každý rok půl miliónu. Po roce jsme byli na nule, a po dalších šesti měsících jsme poprvé vykázali zisk. Teď tahle divize vydělává jeden a půl miliónu ročně. A já na tom měla hlavní zásluhu, to mi nikdo nevymluví.”

„M-hm,” udělal Brandon. Robyn a Colby se na ni dívali, jako by si teprve teď poprvé všimli, kdo s nimil vlastně sedí u jednoho stolu.

„V jedné věci jsem se ale od samého začátku spletla,” pokračovala Diana se zlobou, kterou se jí sotva dařilo skrývat. „Věřila jsem, že správní rada firmy zachá« zí se ženami stejně jako s muži. Věřila jsem partáM ředitelů, kteří lhali, jako když tiskne. Využili mě, alell když došlo na povýšení, tvářili se, jako bych tam ani ne -« byla. Ano, Brandone, rozzlobilo mě to.”

Zatímco z Diany pomalu vyprchával vztek, u stol™ se znovu rozhostilo napjaté ticho.

„Propána, Diano, nevěděl jsem, co se stalo,” vyhrklB po chvíli Colby. „Proč jsi mi to neřekla už dřív?”

Pokrčila rameny. „Nikdy ses neptal.”

„To je pravda,” připustil pomalu.

Robyn se tvářila naprosto zmateně. „Já ale myslela,! že dneska už to chodí jinak.”

„Občas ano, občas ne. Většinou ne, alespoň co se týká vyššího vedení.”

„Jak můžete vědět, že to někde jinde budete mít lepší?” ozval se Brandon.

„Dobrá otázka,” poznamenala Diana. Snažila se, aby to neznělo zatrpkle. „Je to jedno z rizik, kterému se ženy vystavují ve světě obchodu. Jediný způsob, jak zjistit, jestli je člověk tak schopný, jak si o sobě myslí, by bylo začít na volné noze.” Podívala se na Robyn. „Jakou kariéru si představujete vy, Robyn?”

Robyn se nervózně kousla do rtu a hodila rychlým pohledem po Brandonovi. „Ještě nevím. Zatím jsem o tom moc nepřemýšlela. Nejspíš bude záležet na tom, co bude dělat Brandon. Tedy, jestli se, hm, vezmeme.” Zarazila se.

„Určitě ale neodvozujete rozhodnutí o své kariéře I od toho, co dělá Brandon, nebo jestli se vezmete,” podivila se Diana. Znělo to napůl pobaveně, napůl užasle. „Každá žena musí být natolik samostatná, aby si dokázala vystačit sama.”

„Totéž pořád opakují ty militantní feministky u nás na škole,” zamumlala Robyn.

„Ne, já nejsem militantní,” prohlásila klidně Diana… Iscm jen praktická. Znám život natolik, abych věděla, že když se něco nepovede, může se člověk na celém světě spolehnout na jediného člověka, a tím je on sám. Je to tak, Colby?”

Colby se na ni zaujatě zadíval. „Jo, tak nějak. Chceš ještě jedno tacos, Diano?”

Zasmála se a zvedla se od stolu. „Ne, díky, už teď jsem přejedená. Bylo to výborné. Když jste se s Brandonem postarali o vaření, já a Robyn se postaráme o nádobí. Co vy na to, Robyn?”

Robyn váhavě přikývla. Diana měla dojem, že se nechce od Brandona ani na chvilku odloučit. Pak se ale přece jen zvedla a začala sbírat nádobí.

„Tohle je pěkně strašidelná ruina, co?” poznamenala Robyn cestou do kuchyně.

Diana se kolem sebe rozhlédla. Patrový dům byl sice v celkem slušném stavu, ale vládlo se v něm jakési těžko postižitelné ovzduší rozkladu a zchátralosti. Prkna v podlaze skřípala, zdi byly pokryté tapetami tak vyrudlými, že se na nich sotva dal vytušit původní květinový vzor. Domácí spotřebiče sice fungovaly, byly ale zastaralé a omšelé. Nábytek v tmavých pokojích byl starý a oprýskaný.

Na domu tety Jesse bylo něco tiše, strašidelně smutného, jako by v něm byly zakleté všechny její nesplněné sny.

„Ano, je to tu trochu strašidelné,” připustila Diana. „Koneckonců je to přesně takový dům, jaký se hodí ke spisovateli hrůzostrašných příběhů, ne?”

Robyn se znovu kousla do spodního rtu.

„Pan Savagar mě nenávidí.”

„Nebuďte hloupá. Proč by vás měl nenávidět, vždyť vás sotva zná. Jen se mu nelíbí představa, že byste se s Brandonem tak narychlo vzali. Myslí, že jste na to ještě příliš mladí.”

„Brandon mi povídal, že se jeho otec ženil v devatenácti.”

„A právě proto nechce, aby se Brandon ženil tak brzy. Z vlastní zkušenosti ví, že v devatenácti je na takový závazek ještě moc brzo.”

„Vy stojíte při panu Savagarovi, žě?”

„Ne tak docela. Na některé věci mám trochu jiný názor než on, ale v tomhle se shodneme. Myslím, že by se žena neměla vdávat, dokud si nevybuduje vlastní kariéru. Je to příliš riskantní.”

„Teď mluvíte jako moji rodiče. Vždycky mi nakazují, co mám a nemám dělat. Snaží se mi řídit život. Myslí si, že jsem pořád dítě, a taky se tak ke mně chovají.”

„Asi mají strach, abyste neudělala nějakou vážnou chybu,” pokusila se ji ukonejšit Diana. Napadlo ji přitom, že ona je ten poslední člověk, který by se měl pokoušet radit devatenáctileté dívce. S dětmi přece neměla vůbec žádné zkušenosti.

„Brandon i já jsme už dospělí. Dokážeme se rozhodnout sami.”

„Dospělost se pozná kromě jiného i podle toho, že člověk necítí potřebu pořád to ostatním zdůrazňovat.”

„Co to má znamenat?” Teď už se Robyn tvářila opravdu popuzeně.

„Zapomeňte na to.”

„Nejhorší je, když lidé, kteří nám brání v tom, abychom se vzali, nevědí, o čem mluví,” pokračovala rozzlobeně Robyn. „Podívejte se třeba na sebe - jste daleko starší než já, máte kariéru a všechno, co k tomu patří, a přitom jste se nikdy neprovdala. Myslíte, že

Chci skončit jako vy?” Robyn po ní hodila útrpným pohledem. „A podívejte se na pana Savagara. Ten taky není ženatý. Moji rodiče sice svoji jsou, ale v jednom kuse na sebe křičí a hádají se. Tím chci říct, že nikdo z vás nemá nejmenší tušení, co je to opravdová láska.”

Diana si všimla, že se Robyn zaleskly v očích slzy, pokřiveně se na ni usmála. „V něčem máte možná pravdu.”

PÁTÁ KAPITOLA

„Nemohla ses dočkat, až odtamtud vypadneš, co?” prohlásil drsně Colby o hodinu později - to už doprovázel Dianu k jejímu domku. Odemkl a hodil klíčky na stolek v předsíni. „Ani ti to nemám za zlé. Taky bych byl nejradši, kdybych se prostě mohl sebrat a odejít.”

„Je to vcelku běžná situace, Colby. Robyn a Brandon jsou prostě dva mladí lidé, kteří se poprvé ocitli v osidlech lásky.”

„Chceš říct dva mladí, naivní hlupáci. Ty si s tím ovšem hlavu lámat nemusíš, ty můžeš být klidná. Ty to celé řešit nebudeš.” Prudce si prohrábl vlasy. „Svatba. Pořád tomu nedokážu uvěřit. Po všem, co jsem toho kluka naučil. Nechá se utáhnout na vařené nudli od první hezké tvářičky, kterou potká. Hrome, Diano, co si tím mám počít?”

„Nevím,” vydechla a nalila mu sklenku brandy. Příšera to zachmuřeně pozoroval. Hodila mu psí suchar.

„Nesmím mu to dovolit. Zkazí si tím celý zbytek života. Má před sebou skvělou budoucnost, a jestli si na krk uváže manželku a potom pár dětí, může na to rovnou zapomenout. Tohle mu nějak musím vysvětlit. Nesmím připustit, aby udělal stejnou chybu, jakou jsem kdysi udělal já.”

„Přestaň tu chodit jak lev v kleci, Colby. Příšera je z tebe nervózní.”

Colby tiše zaklel a hodil do sebe půlku brandy. Mlčky se na Dianu zadíval a po chvíli ucedil: „Netušil jsem, jak ti ta nepříjemnost se zaměstnavatelem leží v hlavě.”

Nepřítomně upila ze své sklenky. „Najdu si prostě jinou práci. Mám v obchodním světě dost kontaktů. Mám dobré reference. Něco se dříve či později objeví.”

„Zdá se mi, že to teď trochu zlehčuješ. Když to Brandon nakousl, myslel jsem, že vyletíš z kůže. Musela to být největší katastrofa v tvém dosavadním životě.”

„Takové věci se občas stanou.”

„Co ten tvůj šéf, Aaron Crown? Zastal se tě aspoň?”

„Řekl, že udělal všechno, co udělat mohl. Dal mi nejlepší doporučení. Prý se pokusil ty hlavouny nahoře přesvědčit, že by bylo pro image firmy dobré, kdyby ve správní radě zasedala i žena. Prý o tom nechtěli ani slyšet.”

„A tys to nejspíš celé vzala, jako by se nic nestalo. Žádné scény, žádné obviňování.”

„Jedna z prvních věcí, kterou se v obchodním světě žena naučí, je to, že muži ženským citům prostě nerozumějí. Proto se vždy musí ovládnout a chovat se jako muž.”

„Možná by to všechno snáz pochopili, kdyby jim někdo zakroutil krkem. Docela rád bych se toho ujal,” zavrčel Colby. Příšera s ním poprvé souhlasil - zavrčel a ukázal zuby.

„Díky za podporu, kluci,” pousmála se Diana.

„Proč jsi mi o tom, co se v té firmě stalo, nikdy nic nevyprávěla?” Než stačila odpovědět, mávl rukou a pokračoval: „Zapomeň na to, už jsi mi to vysvětlila, byla to moje chyba - nezeptal jsem se.”

„Je to můj problém. Nechci tě s tím zatěžovat.”

Pozorně se na ni zadíval. „Jsi ta nejsamostatnější žena, jakou jsem kdy potkal, Diano.”

„Myslím, že nejsem o nic samostatnější než ty, Colby.”

Zamyslel se nad tím. „Řekl bych, že máme leccos společného.” Znovu začal přecházet po těsné kuchyňce sem a tam. „Sakra, byl bych rád, kdybych tu mohl zůstat přes noc.”

„Asi by ses měl raději vrátit domů a dělat jim tam gardedámu.”

„Nesměj se mi. Já to totiž opravdu budu muset udělat.” Opřel se o zeď a dopil zbytek brandy. Zadíval se do tmy za oknem. „Myslíš, že s ní spí?”

To ji překvapilo. „Jak to mám vědět? Jeho otec jsi přece ty, a navíc jsi muž. Měl bys to poznat spíš ty.”

„Nějak si v tom nedokážu udělat jasno. A možná si v tom raději ani jasno dělat nechci. Sakra, Diano, jestli ji přivede do jiného stavu, udělá stejnou pitomost, jakou jsem v jeho věku udělal já!”

„Předpokládám, že když jsi ho naučil vařit a žehlit, vysvětlil jsi mu taky něco o plánovaném rodičovství.”

„To si děláš legraci? Samozřejmě že ano. Nechtěl jsem, aby vyrůstal se spoustou pověr a nesmyslů, které se doslechne z druhé ruky od kamarádů.”

„Jak vlastně chtěli spát? V jednom pokoji, nebo ve dvou?”

„Na to jsem se jich neptal. Hned jak jsme přijeli domů, přidělil jsem jim každému jiný pokoj.”

Vyprskla smíchem.

„Chudáčku Colby. Je mi tě tak líto.”

Zamračil se na ni, a proto rychle dodala: „Promiň, chápu, že tobě to tak legrační nepřipadá.”

Colby se pomalu odlepil od stěny, odložil sklenku a objal ji. „Máš pravdu, není to žádná legrace. Brandonovi je devatenáct a nemá nejmenší představu, do čeho leze.” Zamyšleně se odmlčel. „Možná bych ho mohl umluvit, aby s ní chvíli žil, a teprve pak se rozhodl, jestli si ji opravdu chce vzít. Možná že představa manželství jako nekonečného ráje rychle vybledne, když se budou muset společně starat o domácnost.”

„Navrhnout to můžeš, ale jak to dopadne, to nevím. Ty i Brandon jste muži. Je dost dobře možné, že Kobyniným rodičům se ta představa až tak zamlouvat nebude.”

„Sakra.”

Pousmála se na něj - vypadal teď dočista bezradně. „Asi je nejvyšší čas, aby ses rozjel domů. Co vím, povinnosti gardedámy jsou obzvlášť náročné.”

Znovu zaklel a vášnivě ji políbil. „Dobrá, necháme si to na někdy jindy,” zašeptal, když ji pouštěl z objetí.

Když vycházel ze dveří, Příšera ten večer poprvé zavrtěl ocasem.

„Tak co, jaká je v posteli?” zeptal se Colbyho druhý den Eddy Spooner. Pili už druhé pivo. „Stojí aspoň zato?”

„Jdi se vycpat, Eddy. Nepřišel jsem mluvit o Dianě. Do té ti nic není.” Colby se opřel zády o dřevěné schody, které vedly na verandu Eddyho domu, a zhluboka sc napil piva. Už teď litoval, že sem dnes

vůbec jezdil. Svazky dávného přátelství, které ho k Eddymu vázaly, sc s každou společnou chvilkou zdály slabší a bezvýznamnější.

„O nic nejde, jen jsem se ptal, aby řeč nestála.” Spooner věnoval na pár vteřin pozornost svému pivu. „Možná ti jen trochu závidím. Ženskou jsem neměl, ani nepamatuju. Ta tvoje je nejzajímavější kus, který se tu v posledních deseti letech ukázal. Vypadá jako klasa, ale taky trochu studeně a nepřístupně. To se pak nemůžeš divit, že člověka zajímá, jaká je v posteli.”

Colby nechal Eddyho úvahu bez odpovědi. V jeho pažích nebyla Diana ani chladná, ani nepřístupná, ale Eddymu do toho nic není. Všechno, co o Dianě věděl, považoval za tajemství, které patří jen jemu. Nedoká zal si představit, že by se k ní měl ještě někdy přiblíží jiný muž.

Sevřel v dlaních studenou plechovku s pivem a zadíval se na kolébající se borovice, které obklopovaly starý zchátralý dům. Místo, kde žil Eddy, vypadalo skoro stejně jako před dvaceti lety.

Z každého centimetru tu dýchala atmosféra zanedbanosti a rozkladu. Veranda držela pohromadě jen silou vůle, jedno okno bylo zakryté víkem z krabice od rajčat. Po někdejším nátěru nezbylo na omšelých prknech ani stopy. Eddyho otec byl věčně opilý a o údržbu domu se nikdy nestaral.

Plácek před domem i zadní dvorek byly plné plevele a vraků aut.

Před domem parkovalo Eddyho staré camaro. Skvrny rzi a základové barvy na jeho blatnících připomínaly vzorek na Eddyho maskáčích. Colby ale věděl, že motor je určitě v nejlepším pořádku. Dobře si pamatoval, že už od maličká byla auta Eddyho největší vášní.

„Byls někdy ženatý, Eddy?” zeptal se.

Eddy zavřel oči a opřel se hlavou o zábradlí. „Jo. S holkou, co jsem potkal, když mě pustili z armády. Jmenovala se Angie. Vydrželo nám to asi rok. Potom ta čubka vzala roha s nějakým chlápkem ze Seattlu.”

Colby jen beze slova přikývl. „A víckrát jsi to už nezkusil, co?”

„Pak jsem měl ještě jednu. Byla to taková zrzavá šťabajzna. Myslel jsem, že to s ní bude fajn. Už jsme měli dokonce zařízenou svatbu, se vším všudy. Měl jsem se přestěhovat do Portlandu a najít si tam nějakou slušnou práci. Pár dní před svatbou jsem ale zjistil, že pořád chrápe se svým bývalým. Od té chvíle už jsem to nezkoušel. Jsou všechny stejný, proradný a falešný jak pětník.”

„Co ta práce u pumpy? Sedí ti to?”

Pokrčil rameny. „Lepší něco než nic. Nic jinýho mi n i kdy nevyšlo, neměl jsem to štěstí co ty. Párkrát to vyjídalo, že konečně zavadím o něco velkýho, ale na poslední chvíli se to vždycky nějak pokazilo.”

„Co to mělo být, ty velké věci?” zeptal se zvědavě Colby.

„No co, šance, jak se dostat k velkejm prachům,” prohlásil Eddy a přimhouřenýma očima se na něj zadíval. „Jednou, hned po vojně, jsem potkal chlápka, kterej jel ve velkým kšeftu. Zařídil to, když byl na vojenský základně na Filipínách. Chtěl mě k tomu přibrat, ale pak to nějak vybouchlo.”

„Aha.” Colby si řekl, že raději ani nebude zkoumat, o co tehdy mohlo jít.

„A pak jsem jednou narazil na chlápka, co měl pár masážních salónů. Měl jsem mu v nich dávat pozor na hosty, něco jako vyhazovač, akorát že jsem měl mít navíc podíl na zisku. Jenže to taky nevyšlo. Od tý doby se ještě jedna nebo dvě šance objevily, ale nic z toho nebylo. Všechno se to vždycky nějak pokazilo.”

„A tak ses vrátil sem. Nikdy bych si nepomyslel, že tě tu potkám, Eddy. Myslel jsem, že tenhle Zapadákov nenávidíš stejně jako já.”

„Taky že jo,” zabručel Spooner. „Jenže když fotr natáhl bačkory, zdědil jsem tenhle barák a Clark mi nabídl práci u pumpy. Tak co jsem měl dělat?”

„Nevím,” prohlásil po pravdě Colby. Fňukavý podtón v Eddyho hlase ho dráždil, ale na druhou stranu se i trochu styděl za to, že ho Eddymu nedokáže odpustit. Jeho bývalý přítel to v životě nikdy neměl lehké.

„Tomu ty nemůžeš rozumět. Tys měl štěstí, já ne. Tys tu nemusel zůstat uvázanej na celej zbytek života.”

„Ne, nemusel,” přikývl Colby. Pomyslel si, že štěstí může mít spoustu podob.

„Tys vždycky slízl smetanu.” Eddy se na chvilku odmlčel. „Viděl jsem dneska ve městě tvýho kluka. Věděl jsem, že to je on, hned jak se objevil u pumpy. Je ti podobnej, ale oči má po Fulbrookový.”

„Jo, oči má po Cynthii.”

„Představíš ho starý paní?”

Colby se ušklíbl. „To si děláš legraci? Viděla ho jednou, to byl ještě v peřince, a řekla, že už ho do smrti nechce vidět.”

„No jo, to byla hloupá otázka.” Spooner se odmlčel a otevřel si další plechovku s pivem. „Četl jsem jednu tvoji knížku. Prachy za hrůzu, nebo tak nějak se to jmenovalo.”

Colby sebou překvapeně cukl. „Opravdu? To jsem nevěděl, že rád čteš, Eddy.”

„Většinou se radši dívám na televizi, hlavně od tý doby, CO Sam půjčuje v hokynářství videokazety. Sehnal jsem v bazaru video a Sam mi občas půjčí nějaký kazety, co má pod pultem pro dospělý mužský.”

„Aha. Vypadá to, že náš starý Sam jde s dobou. Proč jsi teda četl zrovna Cenu strachu?”

„Nevím. Asi jsem byl zvědavej, co vlastně děláš. Když ta Hrůza nebo co vyšla, nemluvil v tyhle díře nikdo o ničem jiným. Nejspíš ani nechtěli uvěřit, žes to doopravdy napsal ty. Bessie toho prodala snad sto výtisků hned první den, co se jí to objevilo na pultu v trafice. Povídala, že prej si to každej chtěl hned přečíst. Možná měli strach, jestlis tam nenapsal i o nich.”

Colby nedokázal potlačit spokojený úsměv.

„Byla to první kniha, se kterou jsem se dostal na seznam bestsellerů.”

„Zbohatls na tom?”

Colby se pousmál.

„To zrovna ne, ale přece jen nám to s Brandonem dost pomohlo.”

„Vždycky jsem si myslel, že z nás dvou to dotáhneš dál ty.”

Colbymu se vůbec nelíbila zahořklá beznaděj, která zněla z Eddyho hlasu. „Takhle to nesmíš brát, Eddy. Nemáš žádné závazky, nic tě tu nedrží. Nemusíš se starat ani o manželku, ani o děti. Je ti teprve jednačtyřicet. Proč by ses nemohl z téhle díry odstěhovat a zkusit štěstí někde jinde?”

„No jo, a co bych jako měl podle tebe dělat?”

„Vyznáš se přece v autech. Vždycky ti to šlo samo od sebe. Mohl by sis najít práci v Portlandu, v Seattlu nebo třeba v Kalifornii, co já vím. O dobrého automechanika je vždycky zájem, hlavně u lidí, co mají ty věcičky z dovozu. Hrome, mnozí by tě zaměstnali už jen proto, abys jim ty jejich bavoráky a mercedesy pulíroval a měnil v nich olej.”

„Už jsem ti řek, jak to je, Colby. Už jsem se odtud pokoušel vypadnout, ale nikdy se to nepovedlo. Neměl jsem to štěstí co ty.” „O štěstí tu vůbec nejde, Eddy.”

„Nekecej. Tys ho vždycky měl. Ani se mi nechtělo uvěřit, když jsi tehdy začal chodit s Cynthii a dokonce jsi ji ukecal, aby si tě vzala. Nejbohatší a nejkrásnější holka z Fulbrook Corners. Všichni z toho byli paf. Lidi o tom mluvili ještě aspoň půl roku potom, co jste odtud vypadli. Stará Fulbrooková a ten její starej řádili jak tornádo a nemohli ti přijít na jméno. Pak jsme slyšeli o tom, že se Cythia zabila v autě. Starýho Fulbrooka z toho klepla pepka. Od té doby už stará Fulbrooková nebyla co dřív. Dobře jí tak, megeře. Vždycky si myslela, bůhvíjaká není honorace.”

Colby se zadíval na starou pneumatiku, která se povalovala pod schody. Na Margaret Fulbrookovou myslet nechtěl. „Kdy umřel tvůj

otec?”

„Ten rok, co mě pustili z vojny. Vožralej jak prase, jako vždycky. Šel na lov a spadl ze skály nad vodopádem. Nebyla ho žádná škoda. Upřímně řečeno, dost mě překvapilo, že se vůbec namáhal odkázat mi tuhle barabiznu. Nojo, ale komu jinýmu taky, že

jo?”

„To je fakt, byls jeho jediný příbuzný.” Colby si vzpomněl na toho starého darebáka, Eddyho otce. Když se opil, býval surový. Eddy musel celé dětství snášet jeho týrání.

I když byl Colbyho život s tetou Jesse neuspořádaný, i když se cítil zanedbávaný v obdobích, kdy teta Jesse pronásledovala své sny - a to bylo skoro pořád -, měl alespoň to štěstí, že se nikdy nesetkal s žádným bitím. Eddy to štěstí neměl.

Spooner dopil pivo. „Nenávidíš tohle hnízdo stejně, jako jsi ho nenáviděl dřív?”

„Jo, pořád to tu nemůžu vystát.”

„Tak proč ses sem vracel?”

„Potřeboval jsem někde dopsat novou knihu a taky jsem si řekl, že je nejvyšší čas zbavit se domu po tetě Jesse. Je s ním moc starostí, i když ho člověk na léto pronajímá turistům.”

„Jo, vzpomínám si, jak mi Larry z realitky vyprávěl, žes mu přikázal, aby ten dům udržoval a pronajímal.”

„Nevěděl jsem, co jiného bych si s ním měl počít, když teta Jesse umřela.”

„Takže jsi sem přijel, abys dopsal knížku a vyřídil starý dluhy,

hm?”

„Přesně tak. Napadlo mě, že bych ve Fulbrook Corners mohl najít inspiraci,” prohlásil úsečně Colby. „Inspiraci? Tady? To je k smíchu.” K tomu Colby neměl co dodat.

„No, když se nad tím zamyslím, vodopády by možná mohly bejt inspirace pro člověka, kterej píše horory,” pokračoval pomalu Eddy. „Pamatuješ tu noc, co jsme tam chtěli přespat?”

„Jo, pamatuju.”

„Nikdy jsi nikomu neprozradil, že jsem v té jeskyni nezůstal s tebou.”

„Proč bych to dělal?”

„Asi jsem ti nikdy nepoděkoval, žes o tom mlčel.”

„Zapomeň na to, Eddy. Je to dávno. Teď už na tom nezáleží.”

„Jo, taky si myslím. Na ničem už nezáleží.”

Diana stála pod vodopádem a pozorovala zpěněnou vodu, jak klouže po ohlazených balvanech. Někde vzadu, za stříbřitým, neprůhledným závojem, se skrýval vchod do jeskyně, ale jí se ho ani jednou nepodařilo zahlédnout.

Vlastně ani nevěděla, proč se sem dnes odpoledne vydala. Možná proto, že jí stará legenda nešla z mysli, že se k ní v duchu musela neustále vracet. Chtěla se sem vydat už od první chvíle, kdy se ráno probudila.

Příšera po jejím boku tiše zakňučel. Bezděky natáhla ruku a poplácala psa po hlavě. Srst měl zvlhlou. „Co se děje? Nerad se koupeš, co?” Zadívala se na kluzkou stezku, která začínala pár kroků před nimi a po pár metrech se strmě ztrácela v podrostu. „No, myslím, že toho pro dnešek necháme. Budeme asi muset Colbyho poprosit, aby nám vchod do jeskyně ukázal, sami ho nenajdeme.”

Vydali se tedy domů. Když parkovala před domkem, Příšera výstražně zaštěkal. Teprve potom si všimla, že na verandě někdo sedí a trpělivě na ni čeká.

„Ahoj, Brandone, tebe jsem tu tedy opravdu nečekala. Jak se

vede?”

Zvedl se ze země a pousmál se na ni. „Dobrý den, slečno Prenticeová. Přišel jsem za vámi, ale nevěděl jsem, že jste na výletě. Táta šel navštívit nějakého starého kamaráda.”

„Jen jsem si udělala malou procházku. Pojď dál. Myslím, že mám v ledničce nějaké pivo. A taky myslím, že si můžeme tykat.”

„Dík. Myslím, že pivo neodmítnu. Je dnes horko.” Vydal se za ní do domu a cestou pohladil Příšeru, který si to od něj kupodivu dal líbit.

„Zdá se, že tě můj pes na rozdíl od otce má docela rád. Měl by sis toho považovat.” V kuchyni otevřela ledničku a vyndala z ní plechovku piva. „Na tvého otce má totiž přesně opačný názor.”

„Opravdu?” podivil se Brandon. „To je zvláštní, táta se zvířaty většinou vyjde. Když jsem byl malý, vždycky jsme měli nějaké domácí zvířátko. Morče, křečka a tak.”

„Colby a Příšera se z nějakého důvodu shodli na tom, že se na ničem neshodnou. Zuří mezi nimi soukromá válka. Já se snažím zůstat neutrální.” Podala Brandonovi pivo a sobě nalila sklenici ledového čaje. „Sedni si.”

Brandon se usadil na kuchyňskou židli, jeho pohyby v sobě měly hodně z nenucenosti a sebejistoty jeho otce. Chvilku se mračil, jako by hledal správná slova, a potom rozhodně spustil: „Přišel jsem vás požádat o laskavost, o velkou laskavost, slečno… chci říct, Diano.”

Dianě se sevřelo hrdlo. „Jestli to má něco společného s rodinnými záležitostmi, Brandone, raději bych se do toho nemíchala. Jsem koneckonců jen přítelkyně tvého otce, ne příbuzná.”

Brandonovi se rozšířily zorničky. „Jsi víc než přítelkyně. Poznám to podle toho, jak se na tebe táta dívá.” Trochu se začervenal a uhnul pohledem. „Promiň, nechtěl jsem, aby to znělo nevychovaně. Jde o to, že se mu líbíš. No, a já myslel, že bys s ním mohla promluvit. Já už to zkoušel, ale nepovedlo se. Nevím, jak na to.”

„A zkoušels to dostatečně?”

Unaveně přikývl. „Ano, včera večer, když už si šla Robyn lehnout. Byla to katastrofa. Skončilo to tak, že jsme na sebe začali křičet. Je to zvláštní, vždycky, až doteďka, jsme se dokázali dohodnout. Jenže on o té věci nechce ani slyšet.”

„Má k tomu dobré důvody, Brandone.”

Ušklíbl se. „Myslí si, že se bude opakovat to, co se už jednou stalo. Nechce si ani poslechnout, co mu k tomu chci povědět. Sakra, vždyť po něm nechci nic jiného, než aby mě chvilku poslouchal. Chci mu vysvětlit, jak se to má s Robyn a jejími rodiči.”

„Co je s Robyn a jejími rodiči?”

„V jednom kuse na ni dohlížejí. Pořád jí přikazují, co má dělat. Nejdřív křičí jeden na druhého a potom začnou oba křičet na ni. Nic ji nenechají udělat po jejím.”

„Jak tedy vůbec dostala svolení, aby sem s tebou jela?”

Brandonovi ztuhly rysy. „Oni si myslí, že jela s kamarádkou k moři.”

„Ach jo, bráško.”

Brandon na ni upřel bezmocný pohled. „Chápeš, co tím chci říct? Musím si s tátou promluvit, a to co nejdřív. Chci se ho na něco

zeptat. Kdyby se mi ho podařilo přesvědčit, aby se na tu věc podíval rozumně, možná bych se dokázal rozhodnout, jak se mám zachovat.”

„Víš, Brandone, ono se to má tak - nikdo tvého otce nepřesvědčí, aby se na něco podíval rozumně, dokud sám nebude chtít. A v tomhle případě je skálopevně přesvědčený, že má pravdu. Myslím, že moje šance, abych ho o něčem přesvědčila, jsou naprosto nulové. Nejlepší, co teď asi můžeš udělat, je nechat to celé trochu uležet. Až začne škola, budete v ní s Robyn zase spolu, ne?”

„To ano.”

„Tak vidíš. Nikdo vás přece nechce rozeštvat. Proč byste se tedy měli mermomocí hnát do manželství? Dejte tomu ještě trochu času. Ať tvůj otec vidí, že je váš vztah pevný a že to myslíte vážně.”

Brandon se zadíval na plechovku s pivem.

„Robyn nechce čekat. Chce se vdát, aby mohla odejít od rodičů.”

„A co ty? Co vlastně chceš ty?” zeptala se tiše.

„Já. záleží mi na ní, opravdu mi na ní záleží. A taky je mi jí trochu líto. Jestli se chce rovnou vdát, mně to nevadí.”

„Víš to určitě, Brandone?”

Zvedl k ní pohled, v očích mu blýskalo. „Jo!”

„Tak jo, nevztekej se. Jen jsem se ptala. Rozhodnutí, jestli si někoho vezmeš, je hrozně závažné. Podívej se třeba na mě, já jsem ho nikdy nedokázala udělat.”

Brandon se zatvářil rozpačitě.

„Ty ses nikdy nevdala?”

„Ne.”

„Nemáš žádné děti?”

„Ne.”

„A chtěla bys je?” Zasmála se.

„I kdyby ano, teď už je na to trochu pozdě.”

„To není pravda. Tak stará zase nejsi.” Mělo to zřejmě znít galantně. „Člověk přece pořád čte o slavných filmových hvězdách, které příchod dítěte v jednom kuse odkládají.”

Pobaveně se ušklíbla.

„Jenže já nejsem filmová hvězda.”

Brandon se začervenal. „Promiň, nechtěl jsem.”

„Nech toho. Vím, cos chtěl říct, a je to od tebe hezké. Dáš si ještě jedno pivo?”

„Ne, díky.” Odmlčel se. „Včera večer jsme se ale s tátou nehádali jen kvůli té svatbě.”

„Opravdu?”

„Ptal jsem se ho na babičku. Žije tady, ve Fulbrook Corners.”

„Ano, já vím. Onehdy jsem ji viděla na poště.”

Brandon prudce zvedl hlavu, v očích mu zajiskřilo probuzeným zájmem. „Opravdu? Znáš ji?”

Diana zaváhala a najednou ji napadlo, jestli toho už neřekla víc, než měla. „Ne, ani ne. Jen mi ji z dálky ukázali a řekli, kdo to je.”

„Je to divné, když má člověk babičku, a přitom ji nikdy neviděl,” vypravil ze sebe pomalu Brandon. „Na tetu Jesse si moc nepamatuju. Párkrát k nám přijela na návštěvu, ale to jsem byl ještě malý. A potom umřela. Většinou jsme byli sami s tátou. Myslíš, že mě moje babička doopravdy nenávidí?”

„To ti řekl otec?” zeptala se opatrně.

„Řekl, že se mnou ani s ním nechce mít nic společného. Klade mu za vinu to, co se stalo mé matce.”

Brandon se teď na Dianu díval tak naléhavě, že jí znovu připomněl svého otce. Pomyslela si, že až bude Brandonovi čtyřicet, bude stejným zosobněním mužnosti jako jeho otec. „Ty by ses s ní chtěl seznámit, Brandone?” zeptala se tiše.

Pohrával si s prázdnou plechovkou pod piva. „Rád bych aspoň věděl, jak vypadá. Rád bych věděl, jaká je. Možná je to jen zvědavost, co já vím.”

„Chápu. A proč to takhle nevysvětlíš i otci?”

„Zkusil jsem to, včera večer. Byl ale už rozzlobený kvůli Robyn. Když jsem se zmínil o babičce, myslel jsem, že vyletí z kůže. Řekl, že té staré čarodějnici nedovolí, aby se ke mně přiblížila.”

Diana si povzdechla. „Zdá se, že má na tu věc jednoznačný názor.”

Kysele se ušklíbl. „Jak si jednou něco usmyslí, nehne s ním ani pár volů.”

„V tom s tebou musím souhlasit.” Vzpomněla si, jak ji Colby v posledních týdnech odhodlaně sváděl. Byl neúnavný, a ona mu nakonec podlehla. Bylo to stejně nevyhnutelné jako střídání ročních období.

„Jsem na ni prostě zvědavý. Co je na tom špatného?”

„Nic. Tvůj otec tě asi chce uchránit před nepříjemnou scénou. Nic víc v tom nehledej.”

„Dokážu si s tím poradit. Naučil mě, jak se mám s nepříjemnostmi vyrovnávat. Vždyť nás oba dokonce zapsal na hodiny karate, když jsem byl malý. Donedávna jsme každý den cvičili.”

„Karate bys asi při rozhovoru s Margaret Fulbrookovou moc nepoužil. Možná má ale tvůj otec pravdu v tom, že se s tebou tvoje babička ani nechce seznámit. Nerada to říkám, Brandone, ale i tohle bys měl vzít v úvahu. Je to stará a asi dost zatrpklá žena. Možná by se na to nedokázala dívat rozumně.”

Vzpomněla si na scénu na poště. Ano, v tom, co právě řekla Brandonovi, bylo hodně pravdy - stará dáma by se asi ke Colbymu a Brandonovi nedokázala postavit racionálně.

Brandon k tomu chtěl ještě něco poznamenat, ale přerušilo ho zaskřípání pneumatik před domem. Příšera vyskočil na všechny čtyři, podíval se z okna a zavrčel.

„To bude určitě tvůj otec,” vysvětlila pobaveně Diana. „Příšera se takhle chová, jen když je nablízku Colby.”

„Sakra.” Brandon vyskočil od stolu. „Promiň, ale já nechtěl, aby se táta dozvěděl, že jsem tu byl. Neprozradíš mu, o čem jsme mluvili, že ne? Už takhle je nabroušený až hrůza, a jestli se dozví, že jsem tě chtěl zatáhnout do našich sporů, bude to ještě horší.”

Diana vyčetla z Brandonova pohledu strach. „Neboj se, všechno, cos mi tu vyprávěl, zůstane mezi námi,” uklidnila ho. Přede dveřmi už duněly Colbyho kroky.

„Díky,” vydechl Brandon. Zdálo se, že se mu velmi ulevilo. „Teda ten tvůj pes opravdu nemá tátu rád, podívej.”

Příšera dlouhými skoky vyrazil z kuchyně a hnal se ke dveřím. Na podlaze zůstávaly po jeho drápech dlouhé škrábance. Ke dveřím doběhl přesně ve chvíli, kdy se otevřely.

„Zatracený pse,” donesl se do kuchyně popuzený výkřik, „kdy konečně pochopíš, že sem patřím stejně jako ty? Uhni, ty prašivý psisko. Diano?”

„Tady jsem, Colby.”

Hodila pohledem ke dveřím a pousmála se. Do kuchyně právě vcházel Colby s Příšerou v patách. Pes na něj celou cestu výhružně vrčel. Colbyho první pohled patřil jí, ale pak si všiml, že tu je i jeho syn.

„Co tady k čertu děláš, Brandone?” vybuchl podezíravě.

„Jen se tu zastavil na kus řeči,” prohlásila nenucené Diana. „To by stačilo, Příšero. Cos chtěl, tos už řekl. Teď běž na místo. Zvládnu to sama.”

Příšera ještě jednou nesouhlasně štěkl a zalezl pod stůl. Dál ale Colbyho bedlivě pozoroval.

„Stejně si to spolu jednou rozdáme. Kde je Robyn?” Colby nenucené otevřel ledničku a posloužil si ledovým čajem.

„Doma, čte jednu z tvých knížek. Má je opravdu ráda, táto.”

Brandonův hlas zněl trochu zoufale.

Colby jen cosi zabručel, opřel se o linku a zadíval se na Dianu. „Kam jsi to dnes odpoledne jela?”

Překvapeně se na něj zadívala. „Jak víš, že jsem někde byla?”

„Kapota tvého buicku je horká. Motor ještě nestačil vychladnout.” Hodil si do sklenice pár kostek ledu. „Jsi až neuvěřitelně všímavý,” zamumlala. „Možná bys měl místo hororů psát detektivky. Ano, byla jsem na výletě. Zajela jsem si k vodopádům.”

„Proč?”

Pokrčila rameny. „Nevím. Chtěla jsem na chvíli vypadnout a tohle místo mi připadlo zajímavé. Nic jiného tu stejně k vidění není.”

„To mluvíte o těch vodopádech, co jsou vidět ze silnice, když člověk přijíždí do města?” zeptal se Brandon.

Colby přikývl. „Budete si s Robyn muset uvařit sami, nebo se můžete jet najíst do města. Já a Diana na vás nebudeme mít čas.”

„Jasně, táto.” Brandon se zvedl od stolu a hodil zmačkanou plechovku od piva do odpadkového koše. „Měj se, Diano. Prima jsem si s tebou poklábosil.”

„Sbohem, Brandone. Díky, že ses stavil.”

Příšera doprovodil Brandona ke dveřím a cestou přátelsky vrtěl ocasem. Colby se za synem díval, dokud za ním nezaklaply dveře, a potom se k ní otočil.

„Tak na rovinu. Co tu chtěl?”

Zamračila se. „Už jsem ti to přece vysvětlila, Colby. Jen se stavil na kus řeči.”

„Bez té své velevzácné krasotinky za zadkem? To mi nedává žádný smysl. Určitě něco chtěl. Chtěl snad, abys mě zpracovala? Abych si konečně uvědomil, jak neocenitelný klenot je ta jeho Robyn? Jak vynikající nápad je, že se vezmou?”

Bylo znát, že má Colby svého syna přečteného. Diana si ale připomněla, co Brandonovi slíbila, proto jen řekla: „Je jedno, co chtěl Brandon. Hlavní je, co chci já.”

Pokrčil obočí. „A to?”

Opřela se loktem o stůl a položila si bradu do dlaně. „Chtěla bych vidět tu jeskyni za vodopádem.” To ho překvapilo. „Proč?”

„Nevím, asi ze zvědavosti. Nebo z nudy. Možná už mám taky plné zuby toho, jak tu celé dny sedím a sepisuju životopisy pro

všechny možné i nemožné agentury. Zdá se, že ta jeskyně je jediná místní pamětihodnost, a já jsem tu přece na dovolené. Tak co, ukážeš

mi ji?”

ŠESTÁ KAPITOLA

„Naprosto nechápu, jak jsem se od tebe mohl nechat uvrtat do tak pitomého podniku. Měl bych sedět doma a pracovat na knize, a místo toho se tu škrábu do kopce,” stěžoval si Colby „Ani nevím, jestli tu stezku po tolika letech najdu. Dávej pozor, kam šlapeš, a drž se hned za mnou.” Jeho slova byla v dunění vodopádu sotva slyšet.

„Ano, můj pane, slyším a poslouchám. Upřímně řečeno, taky nevím, jak se mi povedlo tě přesvědčit. Možná jsem tě zastihla ve slabé chvilce.” Diana se na něj pobaveně ušklíbla. V příštím okamžiku jí sprška vody zmáčela košili na prsou.

Colbymu se zablesklo v očích. Jeho pohled utkvěl na zmáčené košili. Bavlněná látka obepnula křivky jejích ňader a ztuhlých bradavek.

„Zapomněla sis vzít podprsenku,” poznamenal. „Vypadáš, jako by ses chtěla přihlásit do soutěže o Miss mokré tričko.”

„Tys na takové soutěži někdy byl?” zeptala se se zájmem.

„Divila by ses, co všechno dneska dávají na sportovním kanále.”

„To si dovedu představit.” Podprsenku si nevzala, aby se jí při šplhání do kopce lépe dýchalo, ale zapomněla, že tu bude vlhko. „Víš určitě, že je za vodopádem stezka?”

„Před dvaceti lety tam byla. Taková široká žulová plotna. Měla by tam být i dnes. Měla by sis obléct pláštěnku, na druhé straně to bude cákat.” Přetáhl si přes hlavu nepromokavou větrovku. „Aspoň že se pro dnešek obejdeme bez toho tvého přitroublého psa.”

„Nelíbilo se mu, že jsme ho nechali doma samotného.”

„Přežije to,” odsekl nevrle. „Tady by se nám jen motal pod nohama.”

Diana si zapnula žlutou pláštěnku a přetáhla si přes hlavu kapuci. V následujících minutách nikdo z nich nepromluvil, všude kolem hřměla voda, takže se museli dorozumívat posunky. Colbymu se podařilo stezku najít až na třetí pokus. Byla sice strmá, ale jinak vcelku pohodlná. Ocitli se za stříbřitou stěnou vodopádu. Byl to zvláštní zážitek a Diana měla pocit, jako by právě vstoupila do nějakého cizího, neznámého světa.

Voda vytvářela neprostupný štít hluku a vodní tříště, který je dokonale oddělil od zbytku světa. Do údolí odtud vůbec nebylo vidět. Síla padající vody byla impozantní. Stezka, po které šplhali, byla naštěstí bezpečná, ale Dianu přesto napadlo, že kdyby jí tu podjely nohy a nechala se proudem strhnout do údolí, měla by jen mizivou šanci na přežití.

Konečně se ocitli před zejícím vchodem jeskyně. Vešli dovnitř a Dianě se tu kupodivu ulevilo. Nebezpečné šplhání k jeskyni a neustálý hluk, ve kterém nebylo slyšet vlastního slova, to vše jí nahánělo strach - i když si to zprvu odmítala přiznat.

V jeskyni bylo sice šero, ale nepanovala v ní úplná tma. Slunečnímu světlu se občas podařilo proniknout hradbou padající vody a vrhnout do jeskyně mihotavé nazlátlé odlesky.

Colby rozsvítil baterku, kterou měl připnutou k pasu, a pokročil pár metrů do jeskyně. Čím dále byli od vchodu, tím temnější byly stíny v rozích. Hluk vodopádu tu byl slabší, takže na sebe konečně mohli promluvit.

Diana podle Colbyho příkladu rozsvítila svoji baterku a přejela kuželem světla po vlhkých stěnách. „Tak tady ji ten bojovník přikoval. To jě příšerné.”

Colby po ní hodil pohledem. „Neber to tak vážně. Je to jen pověst.”

„Za hodinu zapadne slunce. Zajímalo by mě, jak ta krvavá voda vypadá odtud.”

„Jako by ti přímo před očima proudily hektolitry krve.”

„Tvoje představivost mi někdy připadá až příliš živá.”

„To je u spisovatele nemoc z povolání.” Diana se rozhlédla kolem. „A tady jsi spal? Na tomhle vlhkém kamení?”

„Ne.” Colby vykročil hlouběji do jeskyně. „Kam jdeš?”

„Když už tu jsme, chci se podívat, jestli to pořád vypadá stejně. To místo, kde jsem spal.”

Zvědavě se vydala za ním.

„To je tady těch jeskyní víc?”

„Hm. Drž se u mě. Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl, že jsem se

tehdy bál?”

„Pamatuju.”

„No, tehdy jsem tu chodil sem a tam a hledal jsem nějaké suché místečko. A tak jsem taky nakonec objevil tu divnou sluj. Vchod je schovaný za kamenem, až v nejzazším rohu jeskyně, a já na něj narazil čirou náhodou. Počkej, až to uvidíš.”

„Colby, mně už se dál moc nechce.”

„Tak zůstaň tady, v jeskyni. Budu pryč jen chvilku.” Postupoval při stěně stále hlouběji, svítil si pod nohy a pátral po vchodu do sluje. Tam, kam nedopadlo světlo jeho baterky, vládla inkoustově černá tma.

„Tak to tedy ne. Co dokážeš ty, dokážu i já!” ohradila se podrážděně - chtěla tím ale jen zakrýt podivný neklid, který se jí zmocnil ve chvíli, kdy si představila, že by měla ve tmě zůstat sama.

„Bravo, to je ono!”

Bojovně vysunula bradu. „Nech si to!”

„Někdy jsi zbytečně nedůtklivá, zlato. Hlavu vzhůru!” Colby najednou jako by se do země propadl a spolu s ním zmizel i kužel světla, který jí až dosud dodával odvahu.

„K čertu s tebou, Colby!” vykřikla a posvítila si baterkou do temného kouta, kde ho spatřila naposled. V první chvíli tam nic pozoruhodného neobjevila, teprve po chvíli pozorného pátrání si všimla nepravidelného místa, které bylo ještě o něco tmavší než okolí. Opatrně k němu vykročila. Byla to zubatá proláklina, sotva tak velká, aby se jí protáhl dospělý člověk. O chvíli později už stála v malé jeskyňce.

„Jen se na to podívej!” vyhrkl Colby a rozmáchl se kolem baterkou, jako by jí ukazoval Tádž Mahal. „To je, co?”

Ze všeho nejdřív si všimla, že tu není taková zima jako v přední jeskyni. Více než polovinu jeskyňky zabíralo podzemní jezírko. Voda v něm byla teplá, kouřilo se z ní, a když do něj Diana posvítila baterkou, zjistila, že nedohlédne na dno.

„Tak tady jsem tehdy spal,” prohodil tiše Colby. „Nikdy jsem o téhle skryté sluji nikomu nic neprozradil. A pokud vím, kromě mě o ní nikdo neví.”

„Myslím, že ten bájný válečník o ní věděl,” prohlásila Diana s jistotou. „A myslím, že právě tady držel svou ubohou ženu. Ne v přední jeskyni, ale tady.”

Hodil po ní podivným pohledem. „Chceš něco vědět? Tu noc, co jsem tu spal, jsem najednou naprosto jasně věděl, že právě v těchhle místech ho probodla.

Nevím, jak jsem na to přišel, prostě jsem to najednou věděl.”

„Proč jsi tedy spal tady, a ne v přední jeskyni?”

Přejel kuželem světla po stěnách.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Prostě jsem sem přišel a napadlo mě, že bych se tu mohl vyspat. Nejspíš proto, že tu bylo tepleji.”

„Ale je to tu ještě strašidelnější než v jeskyni. Kdybych si mohla vybrat, spala bych spíš tam, u vchodu. Ovšem na druhou stranu,” dodala Diana s úšklebkem, „je fakt, že já bych toho asi moc nenaspala ani tam.”

Pozoroval ji přimhouřenýma očima, po tváři mu tančilo světlo z baterky a vrhalo na ni ostré, strašidelné stíny. „Jsi z jeskyní nervózní?”

Zkusila potřást hlavou, ale pak se zarazila. „Asi ano. Nikdy jsem v nich moc nepobyla. Ale je v tom ještě něco.” Zarazila se. „Co?” naléhal na ni. „Nevím, jak bych to měla vysvětlit.” „Jen mluv.”

„Na téhle sluji je něco. divného. Mám z ní takový nepřirozený pocit. Jako by tu něco viselo ve vzduchu.”

„Co?”

Popuzeně vykročila zpět k východu do jeskyně. „Nech toho, Colby. To se mě schválně snažíš vyděsit?”

„Ne, jen jsem chtěl vědět, co v tomhle místě cítíš.”

Přistoupil k ní, boty s tlustou gumovou podrážkou ani nezavrzaly. Baterkou jí mířil na boty, tvář mu halil stín, ale přesto se zdálo, jako by mu jiskřil v očích jakýsi naléhavý žár. Tyčil se nad ní, velký, všemocný, ztělesnění mužnosti a brutální síly. V té chvíli si trochu nesouvisle uvědomila, že je mu tady vydaná na milost, že jsou tu sami a kdyby vykřikla, nikdo ji neuslyší.

Dianina představivost se bez nejmenší výstrahy rozběhla na plné obrátky. Teď už před ní nestál civilizovaný muž konce dvacátého století, ale svalnatý, do bronzová opálený válečník z nějakých dávno zapomenutých časů. Svaly na jeho rozložitých ramenou napínaly osmahlou kůži, jejich tvary byly výsledkem života na bitevních polích. Zuřivá síla, která z něj sálala, prudká rozhodnost, která plála v jeho očích, to vše ji roztřáslo jako uschlý list.

V té chvíli před ní stál velký vůdce, zkušený bojovník, pán svého lidu, a ona mu beze zbytku patřila stejně jako válečný oř nebo smrtonosný meč, který se mu houpal u pasu.

Věděla, že si ji vezme. Předpokládal, že na to má svrchované právo. Už od maličká ho vychovávali k tomu, že si může vzít vše, po čem zatouží. A on právě teď zatoužil po ní.

Kdyby k ní přišel s něhou a dvorností, kdyby se k ní choval s úctou, jaká jí náležela, kdyby ji považoval za sobě rovnou, potom by mu možná - ale jen možná - ráda dala to, po čem toužil a co se rozhodl získat násilím.

Bojovník ale uměl ukájet svou touhu jen násilím a krveprolitím. A právě proto, že nic jiného neznal, se rozhodla, že se mu nepoddá -nechtěla mu dát syna, jehož by vychoval ke svému obrazu a který by jednou byl stejný jako on.

V tomto životě neměl nikdo z nich naději. Nikdo neměl dostat příležitost odhalit skrytá tajemství toho druhého, svěřit se jeho síle, utišit temné hrůzy, které se skrývaly v hlubinách jejich duší. Neměli nejmenší naději na lásku, něhu a cit.

V této době, na tomto místě už všechna naděje dávno zemřela. Snad na ně ale čekaly jiné doby, jiné životy a jiná místa. „Diano? Jsi v pořádku?”

Prudce zamrkala a pokusila se ovládnout divokou fantazii, která ji strhla do hlubin nevýslovné úzkosti. Věděla, že musí ze sluje okamžitě odejít, jinak se tu zalkne hrůzou.

„Co se děje, miláčku?”

„Nevím, je to asi tímto místem. Nechtěj, abych o tom mluvila, sama tomu nerozumím.” Prudce se otočila a vyběhla zpět do přední jeskyně. Teprve tam si mohla trochu oddechnout.

Colby vyběhl hned za ní.

„Diano, co se to s tebou k čertu děje? Určitě ti nic není?”

„Samozřejmě že mi nic není. Jen se mi nelíbí v té sluji. Možná jsem se nakazila tvou bujnou fantazií.”

„Klid, miláčku.” Objal ji kolem ramen, jako by jí chtěl dodat odvahy a sil.

Podívala se na něj, postřehla, že se tváří trochu pobaveně, a všimla si, jak se tvrdá linka jeho úst vlní v náznaku úsměvu. Poslední zbytky přízraku bezohledného bojovníka zmizely. Colby byl sice drsný, ale rozhodně nebyl chladnokrevný násilník. Pokřiveně se usmála, na chvilku se k němu přitiskla a čerpala sílu a odvahu z tepla jeho štíhlého, silného těla. Políbil ji za ucho.

„Nic mi není,” zašeptala. „Jen si myslím, že na tohle prostě nemám ani povahu, ani nervy. Nechápu, jak si z lezení do jeskyní mohou lidé udělat koníček na celý život. Co myslíš, že z toho mají?”

„Možná příležitost, jak potom utišovat mladé půvabné dámy,” zašeptal a vzal do rtů její ušní lalůček.

„Colby, proč je tu najednou taková tma? To už se smráká?”

Prudce zvedl hlavu a zadíval se k východu. V jeskyni teď byla daleko větší tma, než když sem před necelou čtvrthodinou přišli. Sluneční světlo už nemělo sílu, aby prorazilo závojem padající vody.

„Ne, slunce zapadat nemůže. Na to je ještě moc brzy.” Pustil ji z náruče, zamračil se a přešel ke vchodu. „Takhle rychle se setmí, jen když má přijít bouřka,” křikl na ni zpátky, aby přehlušil řev vody.

„Bouřka? V předpovědi ale nic takového nehlásili, a když jsme sem jeli, nebyl na obloze ani mráček.” Vydala se k němu a vyhlédla ven. Voda, padající před vchodem, teď měla tmavou, ocelově šedou barvu.

„Počkej tady chvilku!” vykřikl Colby. „Půjdu se podívat, jak to vypadá venku.” Vykročil po žulové plotně a opatrně přešel k místu, odkud bylo vidět skrz opar. Diana si všimla, jak mu vítr cloumá s větrovkou a jak se mu od límce odráží voda. Když se po chvíli vrátil, tvářil se ustaraně.

„Co se děje?” zeptala se.

„Přišla bouřka, jen tak, z ničeho nic. Opravdu ohavná letní bouřka. Leje tam, že nepoznáš, kde končí vodopád a kde začíná déšť. Navíc tam pekelně fouká. Budeme tu muset počkat, dokud se to neuklidní.”

„Stezka je už stejně mokrá od vodopádu, ta trocha vody navíc už nemá žádný význam.”

„Nejde ani tak o déšť, jako spíš o vítr. Mohlo by nás to smést do údolí. Stačí jeden silnější poryv a nebudeme vědět, kde nám hlava stojí. A i kdybychom to nakrásně zvládli, nehodlám chodit kolem vodopádu, do kterého může každou chvíli uhodit blesk.”

V té chvíli venku udeřilo, skrz závoj vody na zlomek vteřiny problesklo sinavé světlo. Hluk hromu, který se ozval jen o zlomek vteřiny později, byl tak silný, že přehlušil i hukot vodopádu. Voda se potom zdála ještě temnější než předtím.

„Asi máš pravdu,” připustila váhavě Diana. Vrátila se o krok zpět do jeskyně. „Kdy myslíš, že to přestane?”

„Nemělo by to trvat dlouho. Letní bouřky jsou sice prudké, ale dlouho jim to nevydrží,” odvětil Colby nedbale. „Někde si tady sedneme a počkáme, až to přejde.”

Zavedl ji zpět do jeskyně, kde nebyl takový hluk. Usadil se na vyčnělý kámen a baterky opřel tak, aby je nemuseli držet v rukou a

měli přitom dost světla. Usadila se vedle něj a uvědomila si, že ji z vlhka začínají studit nohy.

„Když už se nám tak nečekaně naskytla příležitost k nerušené konverzaci, co kdybys mi přiznala, proč za tebou dnes přišel Brandon?” zeptal se po chvíli nevinně Colby.

Hodila po něm otráveným pohledem. „Nesnáším dotěrné lidi.”

Jeho pohled ztvrdl. „Je to můj syn, nezapomínej na to. Mám právo vědět, o co tu jde.”

„O nic, když už to musíš vědět.” Ošila se a pokusila se na kameni nalézt alespoň trochu pohodlné místečko. Sklouzla pohledem ke vchodu jeskyně.

„Poslyš, Diano.”

„Chceš zdarma jednu užitečnou radu, Colby?” „Ne, ksakru, nechci.” Zaváhal a mrštil hrstí oblázků ke vchodu. „Jakou radu?”

„Na tvém místě bych teď na Brandona moc netlačila. Mohlo by se stát, že ho dotlačíš k něčemu, co ani nechce udělat.”

„Brandon se už rozhodl, nebo si to aspoň myslí. A já mu to rozmluvím, i kdyby to měla být poslední věc na světě, kterou udělám.” Colby udeřil pěstí do dlaně.

„Nemyslím, že by se pro to manželství rozhodl sám,” pokračovala Diana zamyšleně. „Spíš mám dojem, že ho k tomu přemluvila Robyn. Je jasné, že mu na ní záleží. Dělá si o ni starost kvůli jejím vztahům s rodiči. A přitahuje ho. Chce jí udělat radost, ale není si jistý, jestli se chce ženit. Alespoň zatím.”

Colby po ní hodil ostrým pohledem. „Beru, že na něj malá Robyn asi tlačí, ale proč myslíš, že se Brandon nechce ženit?”

„Je ti hodně podobný,” řekla prostě Diana.

„Asi víc, než je zdrávo. Zdá se, že je odhodlaný udělat stejné chyby, které jsem kdysi udělal já. Jak to s tím ale souvisí?”

„Tak jsem to nemyslela, Colby,” pokračovala trpělivě. „Když se tu Brandon s Robyn přede dvěma dny objevili, řekl, že přemýšlejí o tom, že by se vzali, je to tak?”

„No a?”

„Kdybys ty byl pevně rozhodnutý, že se oženíš, mluvil bys o tom s rodiči takovýmhle způsobem? Ne, já myslím, že ani ve sladkých devatenácti bys jim to takhle nanicovatě neoznamoval. Spíš bych řekla, že bys všechny postavil před hotovou věc, ať se to komu líbí, nebo nelíbí. Nechodil bys kolem toho jako kocour kolem horké kaše, nehádal by ses o to a určitě by ses neptal po rodičovském svolení.”

Colby ztuhl a v očích mu zablesklo.

„To máš pravdu.”

„Jak jsem řekla, tvůj syn je po tobě. Kdyby byl pro to manželství skálopevně rozhodnutý, byl by ti to prostě oznámil a neříkal by, že o tom přemýšlí. Kdybys na něj kvůli tomu vyjel, nehádal by se, prostě by odtud odjel a zařídil se po svém. Teď už by byli s Robyn na cestě

do Rena.”

Colby na ni chvíli beze slova upíral pohled. „Aha. Tak proč tedy chodí kolem horké kaše a snaží se mě přesvědčit, že je už pro manželství zralý?”

„Možná proto, že hledá nějaký způsob, jak z toho všeho vyjít s čistým štítem. Neví, jak to zařídit, aby se nemusel ženit a přitom neublížil dívce, na které mu záleží. Možná má dojem, že se ocitl ve slepé uličce. Za tebou ho přivedl instinkt, doufá, že mu pomůžeš najít nějaký způsob, jak z toho všeho ven. Jsi jeho otec a hodně se od tebe naučil. Respektuje tě. Nesmíš na něj ale hulákat, že si Robyn nesmí vzít a bašta řidli. To k ničemu nebude, je to úplně špatný přístup.”

„Proč ne? Jestli z toho chce vycouvat, proč jí prostě nepoví, že si ji vzít nemůže, protože s tím jeho příšerný panovačný otec nesouhlasí?”

Povzdechla si. „To by musel sám sobě i Robyn přiznat, že se i v dospělém věku devatenácti let musí ptát svého otce na dovolení. No tak, Colby, víš přece, co je to pocit nezávislosti. Sám ho máš docela dost vyvinutý.”

Colby tiše zaklel. Opřel se o vlhkou stěnu jeskyně, skrčil jednu nohu a objal si oběma rukama koleno. Hodil po Dianě podmračeným pohledem. „Nějak se to komplikuje,” poznamenal.

Nepatrně se pousmála. „Ani ne. Stačí, když se nad tím logicky zamyslíš. Mně se zdá, že si tvůj syn uvázal na krk závazek, se kterým si neví rady. Robyn se mu líbí, ale na manželství ještě není dost zralý a hluboko uvnitř si to uvědomuje.”

„A co chce ode mě?”

„Přijel sem proto, aby si o tom s tebou mohl promluvit. Chce využít tvé moudrosti, logiky a zkušeností, aby našel cestu ze zmatků, které ho v téhle chvíli obklopují. Rozhodně ale nechce, abys na něj křičel. Nechce se nechat přinutit k tomu, aby si musel přiznat, že tě v tomhle věku ještě musí poslechnout. Jestli ho ale začneš tlačit do kouta, postaví se proti tobě a nadělá spoustu nesmyslů už jen proto, aby ti dokázal, jak je nezávislý.”

„Tím chceš říct, že když na něj budu křičet, vezme si Robyn jen

proto, aby mi dokázal, že se už umí rozhodnout sám.” „Mně to tak aspoň připadá,” přisvědčila tiše. „Možná se pletu. Určitě ho znáš líp než já. Dala bych ale ruku do ohně za to, že představou manželství není ani z poloviny tak nadšený, jak by se na první pohled mohlo zdát.”

„A když přibrzdím a přestanu na něj křičet, možná mu budu moci pomoct a poradit, jak z té prožluklé situace se ctí vycouvat? Možná máš pravdu, Diano. Svým způsobem to dává smysl. Problém je ale v tom, že si nejsem jistý, jestli nad tím dokážu takhle chladně uvažovat, až na to doma zase přijde řeč. Vždycky když se na něj podívám, vidím sám sebe, jak dělám podruhé tu samou pitomou chybu. Jediné, na co v té chvíli dokážu pomyslet, je to, že tomu musím za každou cenu zabránit.”

„Jestli je pevně odhodlaný tu chybu udělat, tak s tím stejně moc nenaděláš, Colby. Ať se ti to líbí nebo ne, v devatenácti je už dospělý.”

„To by se mělo zakázat zákonem, aby byli lidé dospělí už v devatenácti.”

Zasmála se. „Dokážu si představit, jak bys na takovýhle výrok reagoval, kdyby ti znovu bylo devatenáct.”

„Možná máš v něčem pravdu.” Prohrábl si zvlhlé vlasy. „To je tedy věc.” Zvedl se a zbytečně rychle přešel ke vchodu. Založil si ruce v bok a zadíval se ven.

„Moc se to neprojasnilo, co?” zavolala na něj Diana.

„Ne.” Otočil se a vrátil se na místo, odkud před chvílí vstal. „Je to dokonce ještě horší. Jestli se odtud nedostaneme, než zapadne slunce, budeme tu muset zůstat přes noc. Sestup po té stezce nemůžeme potmě riskovat, dokonce ani když máme baterky.”

„Cože?”

„Neboj se. Bude tu sice trochu zima a poněkud vlhko a nebude to nijak zvlášť pohodlné, ale přežijeme to.”

Dianu jeho slova opravdu vyděsila. Představa, že by měla prožít noc v jeskyni, se jí mrazivě zaryla až do morku kostí. „Tady nemůžeme zůstat, Colby. Nemáme žádné jídlo…, ani deky, ani sirky.”

„S tím si zatím nelam hlavu.”

„Ale já si s tím musím lámat hlavu!” vyjekla.

„Ale no tak.”

„To se ti snadno řekne, Colby! Já tu zkrátka přes noc nezůstanu, a tím to hasne!”

„Miláčku, snažím se ti vysvětlit, že možná nebudeme mít na vybranou.”

„Já na vybranou mám,” prohlásila neochvějně. „Mám baterku, a když bude třeba, najdu si cestu dolů sama.” „To sotva,” řekl až příliš tiše. Hodila po něm neklidným pohledem.

„A zhasni světlo. Možná tu baterku ještě budeme potřebovat. Měli bychom šetřit baterie.”

O hodinu později se už smrákalo. Bouře se neuklidnila, naopak, zdálo se, že teď běsní ještě zuřivěji. Ještě že pro tentokrát západ slunce neproměnil vodopád v krev, pomyslela si chmurně Diana. Člověk musí být vděčný i za nepatrná dobrodiní.

„Vypadá to, že ten nahoře rozhodl za nás,” poznamenal tiše Colby, když se vrátil z další průzkumné výpravy. Zhasl baterku. „Tu druhou necháme zhasnutou, dokud nám tahle vydrží.”

Diana vyskočila a beze slova se rozběhla ke vchodu. Uvítala ji neproniknutelná tma a sprška ledové vody. Pár kroků před tváří jí duněl vodopád. Colby měl pravdu. Každému, komu zbyla alespoň trocha zdravého rozumu, muselo být na první pohled jasné, že sestup po klikaté stezce do údolí by se teď rovnal sebevraždě.

Povzdechla si a konečně se smířila s tím, že tu budou muset zůstat přes noc. Prudce se otočila a vrazila do Colbyho. Pro hluk vodopádu ho ani neslyšela přicházet. Objal ji kolem pasu, sklonil k ní hlavu a políbil ji, jako by jí chtěl svými rty dodat odvahu.

„To bude zas dobré, ničeho se neboj, miláčku.”

„Už teď je mi zima.”

„Natáhneme na zem tvoji pláštěnku a moji větrovku. Udrží nás v suchu. Nebudeme sice mít oheň, ale nikdo nesmí říct, že nevím, jak se postarat, aby ti nebyla zima.” Sáhl do kapsy a vytáhl balíček sušenek a sýra.

Okamžitě se cítila o něco lépe.

„Kdes k tomu přišel?”

„Strčil jsem to doma do kapsy na poslední chvíli, napadlo mě, že se tu možná budeme chtít najíst, než polezeme dolů.”

„Můj chrabrý hrdino!” vyhrkla obdivné. „Možná taky můžu něčím přispět.” Sáhla do kapsy džin a vytáhla balíček papírových ubrousků.

„Co si s tím počnem? Utřeme si po jídle ruce?”

„Ne. Napadlo mě, že by se to mohlo hodit k něčemu jinému.”

„Máš strach, že chytíš rýmu?”

„Ne, z rýmy strach nemám. Zkus použít tu svoji proslavenou barvitou představivost. Vidíš tady někde kolem záchod?” Konečně pochopil. „Aha.” „No konečně.”

Sníst sušenky a sýr jim nezabralo ani pět minut.

„Teď bychom ještě potřebovali láhev dobrého vína, abychom mohli spláchnout tuhle vybranou kuchyni,” prohlásil Colby a spolkl poslední drobečky sušenky.

„Aspoň dnes večer nemusíme vařit,” nadhodila Diana, která se na celou věc konečně pokusila podívat z té lepší stránky. „Příšera se o sebe určitě postará sám.”

„Za předpokladu, že má dost rozumu, aby se schoval před deštěm.”

„Ví, jak se dostat na krytou verandu. Může se vyspat tam. Brandon a Robyn si o nás ale asi budou dělat starosti.”

„Nejspíš si řeknou, že nás bouře chytila u tebe a že jsem tam zůstal přes noc.” Colby se odmlčel a tiše zaklel. „Tak to budou mít dnes večer vynikající příležitost, aby se doma bavili po svém, co?”

Diana okamžitě pochopila, na co naráží. Koneckonců nebylo nijak obtížné vytušit, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. „S tím si nelam hlavu,” poradila mu tiše. „Jestli spolu spí, tak spolu spí, s tím stejně nic nenaděláš.”

„Já vím. Můžu jen doufat, že si Brandon zapamatoval aspoň něco z těch přednášek o antikoncepci, kterými jsem ho kdysi častoval.”

„Tak nějak. Teď už mu můžeš jen držet palce. Přestaň nad tím dumat a raději vymysli, kam rozložíme ty svršky.” Zvedla se ze země.

Colby se na ni podíval a v mdlém světle baterky se mu ostražitě zablesklo v očích. „Nerad to říkám, ale ve sluji není tak mokro. Taky je tam tepleji. Proto jsem posledně spal právě tam.”

„Mně se tam nelíbí,” odsekla okamžitě Diana. „Tady to sice taky není žádná sláva, ale přece jen to tu je o něco lepší.” Rozhlédla se po dně jeskyně a pokusila se najít alespoň jedno suché místo. Bezvýsledně. „Možná bude lepší, když budeme celou noc sedět.”

„To pochybuju.”

„Tak něco vymysli, hrome!”

„Jsi z toho trochu na větvi, ne? Podej mi tu pláštěnku.”

Beze slova ho poslechla. O chvíli později už byla pláštěnka rozložená na víceméně rovném kusu skály. Colby se na ni usadil a vyzul si promočené boty. Čekal, že se Diana zařídí stejně, a když se tak nestalo, zvedl k ní pohled, natáhl ruku a pousmál se.

„Miláčku, dneska večer to už lepší nebude. Posaď se, zkusíme usnout.”

„Dneska určitě neusnu.”

„Ale usneš. Zuj si boty a usuš si nohy. To pomůže.”

Dovolila mu, aby jí vyzul promočené tenisky, a musela i proti své vůli uznat, že měl pravdu. Se suchýma nohama se jejich situace nezdála tak beznadějná. Lehl si a stáhl ji k sobě.

„Do žádné jeskyně už nevkročím, co budu živa,” slíbila slavnostně.

„Můj nápad to nebyl.”

„Ani mi o tom nemluv.” Otočila k němu hlavu a rychle ho políbila. „Mrzí mě, že jsem nás do toho dostala.”

„Mohlo to být horší a ty za to přece nemůžeš. Tu bouřku nemohl nikdo předvídat.”

„Přišla z ničeho nic, co?”

„Jo, až je to skoro divné.”

„To mi ani neříkej. Už takhle jsem z téhle jeskyně strašně nervózní. Nesnaž se mi namluvit, že za tu bouřku mohou nějaké nadpřirozené síly, když už takhle vím, že neusnu.”

O pět minut později už zhluboka oddechovala.

Colby se vedle ní o kousek posunul, jak se snažil najít alespoň trochu pohodlnou polohu. Zadíval se na strop a bezděky si uvědomil, že světlo baterky začíná pomalu slábnout. Řekl si, že druhou baterku nerozsvítí, dokud se Diana neprobudí. Dokud spí, nebude jí světlo chybět.

Žádná bouřka, kterou za dvacet let života ve Fulbrook Corners zažil, se nevyrovnala té, která zuřila za vodopádem. Vítr v poslední půlhodině ještě zesílil. Zuřil teď tak, že do jeskyně občas vlétla sprška vody. Pokud by se to mělo ještě zhoršit, byli by do rána promočení až na kůži i v nejzazším koutu jeskyně.

Selský rozum Colbymu radil, že ve sluji by jim bylo daleko lépe. Byli by tam v suchu, a také by tolik neprochladli.

Posadil se a zadíval se na Dianu. Po ramenou se jí vlnily tříslově hnědé vlasy a její řasy se zdály neuvěřitelně dlouhé.

Potom vehnal vítr do jeskyně další proud deště, a to byla ta poslední kapka, která Colbyho přiměla k tomu, aby se zvedl a opatrně vzal Dianu do náruče.

Baterku si přidržel loktem a vydal se do sluje. Cestou si ještě pomyslel, že v některých případech se podvědomý strach z

uzavřených prostor zkrátka musí překonat, a dokonce i žena tak svéhlavá jako Diana se občas dostane do situace, kdy za ni musí rozhodnout někdo jiný - pro její vlastní dobro.

Věděl, že s trochou štěstí se Diana probudí až za úsvitu. I když se na něj rozzuří, že ji sem přenesl, i když věděl, že v zadní jeskyni spát nechce, bylo to pořád lepší, než kdyby dostala zápal plic. A když bude mít doopravdy štěstí, možná to Diana nakonec i uzná.

SEDMÁ KAPITOLA

Diana se napůl probudila. Matně si uvědomovala poslední útržky nějakého snu, který se jí teď pozvolna, jako ranní mlha, rozplýval v mysli. Podrobnosti si nepamatovala, ale měla dojem, že se v něm vznášela na vlnách toužebného očekávání a horoucí, skoro bolavé smyslnosti. Zároveň byla trochu smutná a zklamaná, i když nevěděla proč. Dalším dojmem byla jakási vzdálená nejasná naděje, ale ani té nerozuměla.

Zkusila počkat, dokud obluzení neustoupí samo, a když se to nestalo, nepatrně se pohnula a překvapeně si uvědomila, že jí tuto noc připadá postel nějak tvrdá. Vzápětí ucítila, že má přes stehna přehozenou mužskou nohu, a teprve potom se rozpomněla na všechno, co se včera stalo.

Podařilo se jí otevřít oči alespoň natolik, aby zjistila, že baterka naštěstí ještě pořád svítí. Baterie už sice mlela z posledního, ale Diana v sobě nenašla dostatek energie, aby se k ní natáhla a vypnula

ji.

„Colby?” zašeptala.

„Nic se neděje,” zamumlal ospale, „jsem tu s tebou.” Pohladil ji po ňadru a zlehka ji políbil na rameno.

Zavřela oči, v jeho objetí se cítila v bezpečí. Touha, která následkem erotického snu proudila v jejích žilách, ještě zesílila. Ucítila, jak začíná vlhnout. Pomalu, zlehka ho objala kolem štíhlého pasu.

„Hmmm, to se mi líbí,” vydechla. Přejela mu dlaní po zádech, vychutnávala obrysy tvrdých horkých svalů. „Ta síla.”

„Mně se to taky líbí,” zašeptal přerývaně. „Jsi tak měkká., sladká.” Políbil ji na obočí a pak na špičku nosu. Ucítila, jak mu tuhne tělo.

„Miláčku,” vydechl těsně předtím, než se zmocnil jejích úst.

Rozevřela rty a vsála mezi ně jeho jazyk. Nastalo ticho.

Colbyho polibek zmohutněl žádostivostí, a ona na ni okamžitě zareagovala. Divokost, která z něj vyzařovala, ji neděsila, věděla, že ji nikdy nepoužije proti ní, že v Colbyho pažích je v bezpečí.

Touha se v ní vznítila bez nejmenšího varování, vtáhla ji přímo doprostřed prudkého víru, do bouřky stejně divoké, jaká burácela venku před jeskyní. Colby ji objal ještě pevněji, převalil se na záda a přitiskl ji k sobě. Zabořil jí prsty do vlasů.

Ucítila, jak vyráží proti jejímu horkému lůnu. Pronikala mu dlaněmi pod košili. Milovala tyhle doteky, nedokázala se jich nasytit. Její tělo začínalo zpívat rozkoší, kterou jí dokázalo poskytnout jen milování s ním, s jediným mužem na celém světě.

Chtěla se s ním spojit, chtěla, aby se proměnili v jedno tělo, chtěla se s ním milovat.

Strhl košili a odhodil ji stranou. Bojoval teď s jejími kalhotkami, jeho prsty se jí zatínaly do zadečku. Konečně se jí podařilo zbavit se posledních zbytků oblečení.

Sklonila se k němu a posela mu mohutnou hruď cestičkou drobných polibků. Když mu rozepínala džíny, Colby znovu zaryl prsty do jejích vlasů. Beze slova jí vyšel vstříc boky, chtěl, aby pochopila, jak je vzrušený. Sáhla do poklopce jeho džin a vzala do dlaně jeho mužství. Potom se její vlasy snesly na jeho boky, začala jeho sílu uctívat ústy.

Colby zasténal a nechal se sladce mučit tak dlouho, jak to dokázal snést. Po několika vteřinách ji ale převalil na záda, vztyčil se nad ní a v matném světle baterky se dlouhým pohledem kochal její nahotou. Přejel jí dlaní po vnitřní straně stehna, dokud se nedostal až k horké vlhkosti, která výmluvně vypovídala o její touze.

Začal ji dráždit prsty, dokud nezačala mít pocit, že se každým okamžikem rozpadne na tisíc kousků. Když se jí o zlomek vteřiny později dotkl jazykem, vytušila, že teď už je nadobro ztracená. Svět kolem ní přestal existovat. Připadala si jako hudební nástroj, na který umí hrát jen on.

Konečně do ní pronikl, prodíral se tak hluboko, dokud ji nevyplnil a dokud jí nebyl obklopený. Spojila se s ním, rytmicky mu vycházela vstříc, sténala rozkošnou žádostivostí.

Kolem vybuchl žhavý ohňostroj společného opojení, byli přímo v jeho ohnisku, obalil je rozžhavenými jiskrami. Lnuli k sobě, vířili v bezbřehém vesmíru bez konce a začátku. Oddala se mu, cele a beze zbytku, tak jak to dokáže jen zamilovaná žena, která ví, že našla toho pravého. Oddala se vlastní žádostivosti, svému milenci.

Bylo to jako ústup, který dobyvatele navždy zaková do nezlomných pout.

Tentokrát bylo vše tak, jak má být. Dnes mu mohla dobrovolně dát vše, co by od ní nikdy nezískal násilím. Oddávala se mu z vlastní vůle, celým srdcem, věděla, že teď, po nekonečně dlouhém čekání, konečně nastala ta správná chvíle.

V tomto jediném okamžiku se spojila minulost se současností i s budoucností.

Vykřikla a Colby vypil výkřik z jejích rtů. Když bylo po všem, neřekl nikdo z nich ani slovo. Oba upadli v pevném objetí do hlubokého spánku.

Pomalu se oblékal a ve slábnoucím světle baterky pozoroval, jak se Diana probouzí. Podle hodinek už mělo před jeskyní svítat. Snažil se odhadnout, jak se postaví k divoké vášni, která je v půli noci vlákala do svých sítí.

Bude se na něj zlobit, že byl tak nezodpovědný? Nebo se stáhne za hradby svéhlavosti a soběstačnosti a bude se tvářit, jako by se nic nestalo?

Rozhodl se, že o všem pomlčí. Jestli si o tom Diana bude chtít promluvit, musí začít sama. To, k čemu došlo, byla prostě nečekaná, neplánovaná nehoda. Nikdo za ni nemohl být zodpovědný - nebo jinak, zodpovědní za ni byli oba, stejnou měrou.

Věděl, že jen hledá výmluvy a že žádné nenajde. Vymluvit se mohli snad jen na věkovitou, nezvládnutelnou touhu. Nečekaně, bez výstrahy se jich zmocnila v okamžiku, kdy byli oba ještě napůl omámeni spánkem. Smetla je do drtivého horkého vzplanutí smyslů, a pak je vyvrhla na břehy střízlivosti jako moře při přílivu, aby se mohli znovu pohroužit do hlubin spánku.

Vášeň ho ovládla natolik, že si teď ani nedokázal vzpomenout, jestli použil prezervativ, který měl v kapse. A ji to taky nenapadlo. Podtrženo a sečteno, bylo docela dobře možné, že je teď Diana těhotná.

Věděl, že bude rozčilená, možná i trochu vyděšená. Neměl by si s ní tedy nakonec přece jen promluvit?

Co by jí ale pověděl? Promiň, zapomněl jsem? Probudil jsem se uprostřed noci v jeskyni a tys byla v mém náručí, a já se s tebou musel pomilovat a nic na tomhle světě by mi v tom nedokázalo zabránit?

Diana se ošila a konečně otevřela oči. Zadívala se na slábnoucí baterku, bylo na ní vidět, jak se snaží zorientovat. „Colby?”

„Tady jsem, miláčku.” Sklonil se k ní a políbil ji na nahé rameno. „Jsi taky tak ztuhlá jako já?”

„Myslím, že se nedokážu ani posadit, natož odtud odejít.”

Usmál se. Ulevilo se mu, že nezahájila den trpkými výčitkami -jistě by si je zasloužil. Na druhou stranu ho ale její přístup možná i trochu podráždil. Chtěla se snad tvářit, jako by se nestalo nic tak zvláštního?

Posadil se a podal jí ruku. Začal jí masírovat ramena, pomalu, něžně. „Už je to lepší?” zeptal se.

„Daleko, daleko lepší. Colby, vždyť my jsme ve sluji…, jak jsme se tu proboha ocitli? Vůbec si nepamatuju, že bychom sem šli.” Zachmuřeně se kolem sebe rozhlédla. Potom si všimla šatů; byly rozházené všude kolem.

Možná se na nic nepamatuje, napadlo Colbyho. Koneckonců při tom napůl spala. „Přenesl jsem tě sem, když začal do přední jeskyně vítr zahánět vodu. Kdybychom tam zůstali, byli bychom teď skrz naskrz promočení.”

„Aha. Tak to bych ti asi měla poděkovat. Čím dřív se odtud ale dostaneme, tím líp. Na téhle sluji je něco, z čeho se mi dělá husí

kůže.”

„Bála ses tu?” zeptal se a zvedl se ze země. Překvapeně se na něj podívala.

„Ne, ani ne. Jen se mi tu prostě nelíbí. Když to ale vezmu kolem a kolem, nespalo se mi tu nejhůř.” Zvedla se a rychle se začala oblékat. „Co ty? Vyděsilo tě to tu stejně jako posledně?”

Potřásl hlavou. Proč se ani náznakem nezmínila o milování bez prezervativu? I kdyby si to nepamatovala při probuzení, musela si to přece domyslet, když si oblékala svršky, které z ní v noci strhal v záchvatu vášně. „Ne. Tentokrát to tu bylo úplně jiné než posledně.”

„Doufejme, že už venku přestala bouřka,” prohodila konverzačním tónem.

„To hned zjistíme. Můžeme už jít?”

„Rozhodně tu nechci zůstat ani o minutu déle, než je nezbytně nutné.” Vydala se za ním a vyšla ze sluje do jeskyně. „Musím ale přiznat, že tohle bylo nejpodivnější rande, jaké jsem kdy zažila.”

„Měl jsem dojem, že když už píšu horory, měl bych taky dostát své pověsti. Člověk jako já přece nemůže vzít dámu na obyčejné rande. Ještě by si třeba mohla začít myslet, že s ním něco není v pořádku. Že za něj ty horory třeba píše někdo jiný”

„To je fakt,” zasmála se.

Uvědomil si, že se Diana chce s celou věcí vyrovnat tak, jak je zvyklá - chladně a soběstačně. Budiž, jestli o tom nechce mluvit, ani on s tím nezačne.

Vešel do přední jeskyně, a když uviděl, že se ve vchodu bělá voda vodopádu, oddechl si. „Máme štěstí. Slunce už vyšlo a vítr se utišil. Teď už se na té stezce nemusíme ničeho bát.”

„Doufám jen, že si o nás Brandon a Robyn nedělali zbytečné starosti.

„Já zas doufám, že si o ně nemusím dělat starosti já,” zavrčel Colby. „V téhle chvíli mám svých starostí až nad hlavu.”

Hodila po něm podivným pohledem, ale když začali sestupovat po skalní římse, mlčela.

Vyložil ji před jejím domkem, vyměnil si pár urážek s Příšerou, který nelibě nesl, že ho nechali celou noc samotného, a vrátil se do domku po tetě Jesse. Podíval se na hodinky a zjistil, že je teprve sedm.

Když zaparkoval auto a stoupal po schodech ke dveřím, napadlo ho, že Diana měla možná pravdu. Možná že se jeho syn opravdu ocitl v pasti a hledá způsob, jak z ní uniknout. V devatenácti se člověk přece jen ještě nechá zmanipulovat snáz, než když je starší.

Hlavně když v tom vězí ženská, dodal v duchu kysele.

Slíbil si tedy, že se zařídí podle Dianiny rady a zkusí se k té prožluklé aféře postavit z jiného konce. Dá Brandonovi příležitost, aby za ním přišel a promluvil si s ním bez křiku a vzájemného osočování. Vždy s Brandonem dobře vycházel - nejvyšší čas, aby se devatenáct let dobrých vztahů mezi otcem a synem nějak zúročilo.

Vešel do domu a uslyšel, jak se v patře zavírají dveře Robynina pokoje. O pár chvil později už scházel Brandon ze schodů do kuchyně. Zíval přitom na celé kolo. Měl na sobě tričko a džíny. Byl bosý a po cestě si zapínal poklopec.

Colbyho dobrá předsevzetí se vypařila jako mávnutím kouzelného proutku.

„Když už nemáš dost rozumu, abys kolem ní chodil se zapnutým poklopcem, doufám, žes aspoň natolik chytrý, abys používal ochranu!” vybuchl. Před očima se mu zatmělo.

Brandon se překvapeně zarazil v půlce schodiště. „Tati.? Ani jsem neslyšel auto. Kdy ses vrátil? Kdes v noci byl? Divili jsme se, co se asi stalo.”

„Nezdá se mi, že byste se starali o mě.” Colby vztekle vešel do kuchyně a nalil vodu do otlučeného čajníku, který tu, stejně jako všechno ostatní, pamatoval ještě tetu Jesse. Postavil ho na sporák a hodil si do hrnku několik vrchovatých lžic instantní kávy. Brandon zůstal stát ve dveřích a neklidně ho pozoroval.

„Domysleli jsme si, žes zůstal u Diany,” zamumlal.

Colby se pokusil ovládnout vztek. „Byl jsem s ní, to ano. Uvízli jsme v jeskyni za vodopádem. Museli jsme tam zůstat přes noc.” Prudce se k němu otočil. „Sakra, Brandone, uvědomuješ si vůbec, co riskuješ?”

„Nejspíš neriskuju nic víc, než co ty riskuješ s Dianou,” odsekl Brandon.

Colby jen zalapal po dechu - okamžitě se mu vybavil nepoužitý prezervativ, který mu zůstal v kapse džin. „Máš aspoň něco?” zeptal se hrubě. „Nebo spoléháš na Robyn?”

Brandon zrudl. „Teda, tati.”

„Odpověz.”

„Ochranu mám. Neboj, nic neriskujeme. Když si vzpomenu na všechny ty knížky, cos mě donutil přečíst, a na všechny ty přednášky, cos mi o tom držel. Jasně že vím, co to je antikoncepce.”

„Občas se na to proklatě snadno zapomíná, to mi věř. Znám to z vlastní zkušenosti.” Konvice začala pískat, Colby ji prudce sundal ze sporáku a zalil si kávu. „Ano, občas na to člověk zatraceně snadno zapomene.”

„Máš strach, že udělám stejnou chybu jako ty, a nedokážeš se přes to přenést, co?” zeptal se chmurně Brandon. Odlepil se ode dveří a hodil sebou na židli u stolu.

„Jo, přesně z toho mám strach.”

„Co je tak špatného na tom, když se ve svém věku ožením?” zeptal se Brandon.

Colby ucítil, jak mu znovu dochází trpělivost. Potom ho ale napadlo, že jestli měla Diana pravdu, chce Brandon svými slovy zahájit rozumnou výměnu názorů, že to možná není výzva k souboji,

i když to tak může na první pohled vypadat. S vypětím všech sil se mu podařilo zlost ovládnout. „Chceš trochu kafe?”

Brandon se na něj překvapeně zadíval. „Jasně.”

Colby zalil druhý hrnek a odnesl ho ke stolu. Posadil se proti Brandonovi a na pár chvil se zadíval z okna do jasného slunečného rána. „Opravdu chceš vědět, co je tak špatného na tom, když se ve svém věku oženíš?”

„Jasně.” Brandon si pohrával se svým hrnkem a zdálo se, že už začíná litovat, že s takovou otázkou vůbec přišel. „Možná bude trochu těžší dodělat školu, když budu ženatý, ale.”

„Těžší? Trochu těžší?” Colby se k němu naklonil, lokty na stole. „Chceš vědět, co je opravdu těžké? Co je opravdu drsné? Drsné je, když musíš přemýšlet nad tím, jak zaplatíš nájem, když jsi právě přišel o práci a nemůžeš sehnat jinou, protože nemáš žádnou školu, která by stála za zmínku. Drsné je starat se o mladou manželku, kterou to všechno už začíná nudit, protože prvotní nadšení z manželství pominulo a ona musí sedět doma, zatímco její kamarádky a bývalé spolužačky vymetají diskotéky.”

„Tati.”

„Drsné je, když chceš jít tábořit nebo surfovat s kamarády, a místo toho musíš shánět práci a bavit manželku, která si začíná přát, aby se za tebe nikdy neprovdala, protože už zjistila, že manželství není ani zdaleka taková zábava, jak si myslela. Drsné je prát až do totálního zblbnutí plínky a budit se uprostřed noci, když má děcko horečku. Probdít celé noci, protože děcko pláče, a ty máš dojem, že se z toho každou chvíli pomátneš.”

„Ale, táto.”

„Víš ale, co je na tom všem to nejdrsnější? Nejdrsnější je, když si jednoho dne uvědomíš, že z toho všeho není cesta ven. Že ses oženil dřív, než jsi pochopil, co od ženy a manželství vlastně očekáváš. Je to poznání, že sex není všechno, i když ti v devatenácti může připadat jako nejdůležitější věc na celém světě. Je to poznání, žes udělal pekelnou chybu a že už nikdy, rozumíš, nikdy, nedostaneš příležitost, abys ji napravil.”

Brandon se na něj zadíval. „Tak to bylo s tebou?”

Colby se napil kávy. „Jo, tak to bylo se mnou.”

„A myslíš, že stejně dopadnu já?”

„Myslím, že stejně dopadne každý kdo se ožení příliš mladý”

Nastala chvilka ticha.

„Robyn si myslí, že nám to vyjde.”

„Aha. A jak si tím může být tak jistá?”

„To nevím.” Brandon se nahrbil nad hrnkem kávy. „Ona se ale opravdu chce vdávat.” „A ty?” zeptal se zpříma Colby.

Brandon neklidně pokrčil rameny. „Někdy si myslím, že by to bylo fajn. Robyn se mi líbí.” „To je mi jasné. Jak se ti ale líbí představa manželství?” „Včera večer jsem jí řekl, že bychom možná mohli ještě počkat.” Slova mu ze rtů splývala pomalu, jakoby ztuha. „Navrhl jsem, že bychom si o tom mohli znovu promluvit příští léto.”

Colby si pomyslel, že víc v téhle chvíli ani čekat nemohl. Věděl, že to teď nesmí za žádnou cenu pokazit. Jeho syn urazil víc než polovinu cesty. „To zní rozumně,” prohlásil opatrně.

„Robyn s tím ale nesouhlasí. Nelíbí se jí, že bychom měli čekat. Má to doma na levačku, víš?”

V Brandonově tónu zaznělo něco, z čeho Colby pochopil, že Robyn včera večer nebyla jen trochu rozčilená. Mohl to být důvod, proč Brandon skončil v její posteli? Že by se mu Robyn pokusila názorně předvést radosti manželského života?

„Brandone, tady jde ale i o tvůj život. Nemusíš ho prožít tak, jak si přeje ona. Máš za sebe zodpovědnost v tom smyslu, že musíš udělat to, co ty myslíš, že je v dané chvíli nejlepší, ne to, co ti jako nejlepší možnost vnutí někdo jiný. Nechci po tobě nic jiného, než aby ses rozhodl sám, ale ve chvíli, kdy máš ještě na vybranou.”

„Přemýšlel jsem nad tím,” ucedil zatvrzele Brandon. „Musíš ale taky pochopit, jací Robynini rodiče jsou. Snaží se jí uspořádat život. Pořád na ni křičí. Pořád se hádají.”

„Pověz mi něco, synu. Kdybys měl doma stejné problémy jako Robyn, hledal bys někoho, kdo je vyřeší za tebe, nebo by sis s tím chtěl poradit sám?”

Brandon se zamračil. „Odešel bych z domova. To je ale něco jiného.”

„Opravdu? A kdybys někoho využil, aby tě z té šlamastyky vysekal, cítil by ses potom svobodný?” „Ne, to asi ne.”

„Chceš Robyn upřít příležitost, aby se dozvěděla, jaké to je, být svobodný? Chceš, aby vyměnila panovačné rodiče za manžela, o kterém si za chvíli začne myslet, že je jen nahradil? Předpokládá, že se o ni budeš starat stejně, jako se o ni starají rodiče. Přitom si ale myslí, že se k ní budeš chovat jinak. Že na ni nebudeš křičet, když se

domů místo o půlnoci vrátí až ráno. Něco ti povím, Brandone. Po pár měsících, kdy by ses o ni staral, bys na ni nejspíš začal i křičet. Zjistil bys totiž, že si tě vzala ne z lásky, ale jen proto, aby mohla odejít z domova.”

Brandon k němu zvedl pohled, v hnědých očích mu udiveně jiskřilo. „Občas se o takových věcech špatně přemýšlí, co? Chci říct, když je člověk s holkou a ona začne mluvit o manželství a ty myslíš na něco jiného, ale chceš, aby byla šťastná, ale taky s ní chceš být v posteli a ona to ví, a tak ti řekne - buďto já, nebo… Sakra, vždyť víš, o čem mluvím.”

Colbymu teď bylo Brandona doopravdy líto - poprvé od chvíle, kdy se tu jeho syn objevil. Pomalu se na něj usmál. „Brandone, chlapče, vím naprosto přesně, o čem mluvíš. Vítej na palubě. Právě se totiž učíš to, co se musí naučit každý chlap. A není to snadné. Ve čtyřiceti už vím, že se to ani jinak než ztěžka a bolestně naučit nedá. Ženské dokážou člověku neuvěřitelně zkomplikovat život.”

„Komplikuje ti Diana život?”

Colby poklepal prsty na desku stolu. „Příšerně. A nejhorší je, že si to nejspíš ani sama neuvědomuje.”

Totéž dopoledne, jen o něco později, se Diana rozjela do města. Na sedadle pro spolujezdce seděl nepostradatelný Příšera. „Problém s muži je ten,” vysvětlovala psovi, „že dokážou člověku hrozně zkomplikovat život. Člověk jim prostě při nejlepší vůli nikdy neporozumí. Na rozdíl od žen nikdy nepřemýšlejí logicky ani racionálně. Nevědí, jak mají analyzovat svoje city ani sami sebe. Neumějí komunikovat. Vždycky ti vtrhnou do života a převrátí všechno vzhůru nohama, jen aby přilákali tvoji pozornost. A když ji získají, nevědí, co si s tím mají počít.”

Příšera zakňučel a vystrčil čumák z pootevřeného okénka. Ranní vůně ho zajímaly víc než výlevy jeho paničky.

„Ten pacholek dnes ráno neřekl ani půl slova. Ani půl slova! Přísahala bych, že si ani nepamatoval, že jsme se milovali. Příšero, my se v noci chovali jako pomatení. Prostě jsme se probudili a přeskočilo nám. Nikdy předtím jsem takhle neriskovala. Co když se něco stane?”

Příšera konečně odvrátil hlavu od okénka a zvědavě se na ni zadíval. Povzdechla si a poplácala ho po hlavě. „Jestli jsem v tom, můžeš si s Čolbym dělat co chceš, dohodnuto? Vím, že jen čekáš na dovolení, abys ho zakousl.”

Příšera krátce štěkl.

„Nemůžeme dělat nic jiného než čekat, co se z toho vyklube,” pokračovala Diana chmurně. „Zatím to vypadá, že by to nemuselo být tak hrozné. Nemohlo se to sice stát v méně vhodnou chvíli, ale koneckonců to bylo jen jednou a taky je mi už čtyřiatřicet. Slyšela jsem, že po třicítce už ženy nejsou tak plodné.” Zasténala. „Upřímně řečeno, Příšero, Colby mi ale včera v noci připadal hrozně plodný.”

Zaparkovala před poštou. Po Colbyho autu nebylo ani vidu, ani slechu, zato tu stál starý cadillac paní Fulbrookové. Za volantem seděl ranař Harry a líně ji pozoroval, ale Margaret Fulbrookovou nikde vidět nebylo.

„Aspoň v něčem mám štěstí,” stačila ještě říct Příšerovi, když otevírala dvířka a vystupovala. „Třeba zůstala doma.” Na hádku s Margaret Fulbrookovou dnes rozhodně neměla náladu. Stařena byla tak zahořklá, že by dokázala zmrazit náladu všem v okruhu sta metrů.

Štěstí ji však opustilo už tehdy, kdy si vybrala poštu. Margaret Fulbrooková se objevila u skleněných dveří právě ve chvíli, kdy Diana sahala po klice. Diana jí bezděky podržela otevřené dveře.

„Vy jste ta ženská, kterou si Savagar našel na léto, co?” vyhrkla bez pozdravu Margaret. Ve strnulé tváři jí jiskřily tmavé oči.

„Jsem Diana Prenticeová,” představila se neutrálně Diana.

„Chci s vámi mluvit.”

Dianě se rozšířily zorničky. „Opravdu?”

„Pojďte se mnou.” Fulbrooková se otočila jako na pětníku a vykročila zpět ke cadillaku. Bylo na ní vidět, že celý život dává rozkazy a je zvyklá, že je každý bez odmlouvání plní.

Diana jen pokrčila rameny a neochotně se vydala v jejích stopách. Sledovala, jak z auta vystupuje Harry a otevírá Margaret Fulbrookové dvířka na druhé straně.

„Díky, Harry.” Paní Fulbrooková se na sedadle usadila, jako by to byl její trůn. Počkala, dokud se Harry nevrátil za volant, a teprve potom vrhla na Dianu planoucí pohled. „Viděla jste mého vnuka?”

Diana si pomyslela, že to je přesně ta otázka, kterou čekala.

„Ano, setkali jsme se. Onehdy jsem byla u Colbyho na večeři. Seznámil nás.”

„Slyšela jsem, že má oči po Fulbrookových. Je to pravda?” Diana se zadívala do inteligentních hnědých očí staré dámy. „Ano, madam, má. Je to velice chytrý a pohledný mladík.”

„Prý má s sebou nějakou dívenku. V tom je asi po svém otci.”

„Ano, má přítelkyni - jako většina mladých mužů v jeho věku.” Diana položila dlaň na střechu auta a nenucené pokračovala: „Právě dokončil první rok na vysoké škole. Pokud vím, s velmi dobrými výsledky. Myslím, že chce být inženýrem.”

Margaret Fulbrooková si odfrkla. „Možná to dotáhne dál než jeho otec.”

Diana nedokázala potlačit úsměv. „Pokud máte na mysli finanční úspěch, paní Fulbrooková, myslím, že si Colby vede velice dobře.”

„Jednu z těch jeho příšerných knih jsem četla. Dokonalá slátanina. Samé příšery, krev a vyhřezlé vnitřnosti. Naprostý nesmysl.”

„Psát ale neumí každý. Colby na to má talent.” „Ten bastard nemá talent vůbec na nic. Na nic, co by mělo aspoň nějaký smysl.”

Její slova zněla hrubě, ale nebyl v nich žádný žár. Zdálo se, jako by Margaret lála Colbymu tak často, až v jejích ústech všechny nadávky věčným opakováním ztratily veškerý jed a schopnost ublížit.

„Myslím, že by jeho nakladatel s vámi nesouhlasil,” poznamenala tiše Diana.

„Pchá, co je mi do jeho nakladatele?” Žena se odmlčela a dívala se přitom přímo před sebe. „Jaký je?” zeptala se nakonec.

„Kdo, Colby?”

„Ne! Ne Savagar!” Stařeně zbělely vrásky kolem úst. „Vím moc dobře, jaký je Savagar! Svádí nevinné mladé dívky. Je to neschopný slizký zmetek, který využil příležitost a přes moji dceru se pokusil dostat k mým penězům. To mu ale nevyšlo! Dala jsem si dobrý pozor, aby z mých peněz neviděl ani pětník. Ani jediný zatracený pětník!”

„A on po vás ten pětník někdy chtěl?”

„To není důležité! Jestli nikdy o nic nepožádal, pak jen proto, že si rychle spočítal, že by nic nedostal. Colby Savagar mě naprosto nezajímá. Ptala jsem se, jaký je můj vnuk. Co z něj Savagar udělal? Dalšího bezectného pacholka?”

„Brandon je nadaný, dobře vychovaný a překvapivě citlivý mládenec. Velice se mi zamlouvá.”

„Nejspíš vám Savagar vymyl mozek.”

„Nejspíš.”

„Devatenáct let,” vypravila ze sebe po chvíli pomalu Margaret. „Devatenáct let. A já neviděla Cynthiina syna od jejího pohřbu.”

„Kdo za to může?” nadhodila neutrálně Diana.

„Savagar, kdo jiný? Nikdy mi toho chlapce nepřivedl ukázat.”

„Mám za to, že jste se na pohřbu své dcery vyjádřila víc než jasně. Proto dobře věděl, že nechcete mít nic společného ani s ním, ani s Brandonem.”

„S Colbym Savagarem nechci mít společného nic, to se opravdu nezměnilo. Ale ten chlapec. Když jsem se dozvěděla, že přijel do města, zajímalo mě.”

Diana se zhluboka nadechla a zadržela dech. „Včera se mě na vás Brandon ptal.” Stará paní cukla stříbrnou hlavou. „Opravdu?”

„Myslím, že je na vás zvědavý. Kromě svého otce nemá jediného příbuzného. Připadá mi přirozené, že když se poprvé v životě ocitl tady, ve Fulbrook Corners, začal se zajímat i o příbuzné z matčiny strany.”

„Nejspíš ho zajímá, kolik peněz by se ze mě dalo vyždímat. Toho chlapce vychoval Savagar, a jablko nepadá daleko od stromu.” Diana skryla úsměv.

„Přiznávám, že Brandon opravdu dost připomíná svého otce, ale oči má rozhodně po matce. Sbohem, paní Fulbrooková. Určitě máte spoustu práce a já si ještě musím nakoupit. Jistě se ještě někdy potkáme.” Odstoupila od auta.

„Ještě moment, děvenko!”

Diana si pobaveně pomyslela, že je docela příjemné, když o ní někdo v jejím věku řekne, že je děvenka. „Ano, paní Fulbrooková?”

„Kdybyste měla trochu zdravého rozumu, smyslu pro slušnost nebo aspoň sebeúcty, přestala byste se se Savagarem stýkat. Nekyne vám z toho nic dobrého a ten pacholek si ani nezaslouží, aby byl šťastný. Dokonce ani na tu dobu, než ho omrzíte.”

Diana na ni překvapeně shlédla.

„Prosím?”

„Slyšela jste, co jsem řekla.” Ze stařeniných hnědých očí teď sršela letitá zášť. „Všimla jsem si, jak se na vás Savagar díval onehdy na poště. Je s vámi šťastný, a na to nemá nejmenší právo. Nemá právo ani na trochu štěstí. Za to, co udělal mé dceři, zasluhuje trest. Přestaňte se s ním stýkat!”

Margaret Fulbrooková uťala další rozhovor tím, že zavřela okénko a odvrátila tvář. O pár vteřin později už těžký vůz vyjížděl z parkoviště. Diana jen beze slova lapala po dechu a sledovala ho, dokud jí nezmizel z dohledu.

OSMÁ KAPITOLA

Když se o hodinu později Diana vrátila do domku s náručí plnou nákupů a Příšerou v patách, v první chvíli si vázy v předsíni ani nevšimla.

Jasně žluté a bílé kopretiny zmizely. Místo nich byl ve váze svazek bezbarvé hnijící trávy. Málem upustila balíčky na zem. „Příšero,” zašeptala.

Pes už stál vedle ní a tázavě ji čumákem šťouchal do nohy. Potom o pár kroků postoupil a očichal stolek v předsíni. Krátce, ostře zaštěkal a podíval se na ni.

„Někdo tu byl.”

Nervózně se kolem sebe rozhlédla. Věděla, že jsou v domě sami, protože jinak by Příšera nebyl tak klidný Pomalu, váhavě se vydala do kuchyně, jako by se podvědomě bála, co ji tam čeká.

V kuchyni ale nenašla nic neobvyklého, nic tu nechybělo, ani nepřebývalo. Všechno bylo na svém místě. Položila sáčky s nákupem na stůl, a i když jí to dalo trochu přemáhání, prošla ostatní místnosti v domě. Příšera ji přitom doprovázel; vycítil, že tu něco není v pořádku. Bylo na něm ale vidět, že žádné bezprostřední nebezpečí nehrozí.

Vrátila se do předsíně a zadívala se na nevzhledný chumáč staré trávy.

„Je to jen vtip,” oznámila důrazně Příšerovi, jako by o tom chtěla ujistit i sama sebe. „Někdo mi tu nachystal kanadský žertík.” Na tom žertíku ale bylo něco podivně povědomého. Chvilku jí trvalo, než si vzpomněla. „Takováhle příhoda se přece stala v té Colbyho knize.”

Prudce se otočila, vběhla z předsíně do kuchyně a vzala ze stolu Cenu strachu. Když v ní listovala a hledala scénu, která se jí před chvilkou vynořila z paměti, třásly se jí ruce.

„Přísahám, Příšero, že jestli je tohle Colbyho představa o vtipu, vlastnoručně mu zakroutím krkem. Mně to tedy vtipné nepřipadá.”

Scénu, kterou hledala, našla hned ve třetí kapitole.

Hlavní hrdina Donelly se právě vrátil domů a zjistil, že má místo kytice gladiol ve váze naaranžovanou shnilou trávu. Duší se mu jako tupý nůž začal pomalu šířit děs, pomalu se mu prořezával páteří až k nervovým zakončením. Strnule se díval na shnilý plevel a věděl, že představuje obětinu a současně varování. Ve vzduchu visel zápach rozkladu. Plevel zplihle visel z broušené křišťálové vázy, připomínal zlé dvojníky svěžích krásných květin.

Byla to obětina, nabídnutá temné bytosti, které se místní lidé báli a o níž věřili, že přebývá v temné sluji, a současně výstraha Donellymu, který až dosud odmítal brát takové zkazky vážně.

Donellyho se zmocnil zuřivý vztek, natáhl ruku a vytrhl plevel z vázy. Hodil jej do krbu a pozoroval, jak ho stravuje oheň.

Teprve když z plevele nezbylo nic než pár vloček bělavého popela, se Donelly sám sebe zeptal, kdo vlastně mohl ten plevel do vázy dát. Žádná z odpovědí, kterého napadly, mu na klidu rozhodně nepřidala.

Diana zavřela knihu. „Mně se taky žádná odpověď nelíbí, Příšero.”

Před domem se ozval Colbyho džíp. Příšera okamžitě vyrazil ke dveřím a rozštěkal se na celé kolo.

„Diano?” Colby vešel do předsíně. Bouchla za ním síť proti komárům. „Uhni, Příšero. Dneska mám na práci daleko důležitější věci, než si tu s tebou vyměňovat nadávky. Možná někdy jindy.

Diano?”

„Tady jsem, Colby,” vydechla. Stála ve dveřích kuchyně a sledovala, jak Colby bez zájmu prochází kolem vázy s plevelem.

Podíval se na Dianu a zachmuřil se. „Děje se něco?”

Hodila pohledem ke stolku, na kterém stála váza. Bez přemýšlení sledoval, kam se Diana dívá. Nejdříve se tvářil překvapeně, potom se mu zúžily zorničky.

„Tohle jsem tu našla, když jsem se před chvílí vrátila domů. Když jsem ráno odcházela, byly v té váze kopretiny. Není ti to trochu povědomé, Colby?”

„Sakra.” Podíval se jí přímo do očí. „Jo, něco mi to připomíná. Je to scéna z jedné mé knížky.”

„Z Ceny strachu!”

„To už ses k ní dostala?” Vytrhl plevel z vázy, přešel do kuchyně a hodil ho do koše na odpadky. „Kdo je sakra do té vázy dal, a

proč?”

Diana si složila paže na prsou a podvědomě se nahrbila. Byla ráda, že se plevele nemusela dotknout, ale tak snadno se zas taková záhada ze světa sprovodit nedala. „Nevím. Myslela jsem, že by tě něco mohlo napadnout.”

„Mě?” Oči mu potemněly. „Co to má znamenat? Myslela sis, že to mám na svědomí já?”

„Myslela jsem, že to má být nějaký vtip. Třeba mi to mělo naznačit, že jsem se s čtením tvé knihy nedostala tak daleko, jak by sis přál.”

Colby znovu zaklel, tentokrát už poněkud hrubě. Příšera výhružně zavrčel a stoupl si vedle své paničky. Colby si ho nevšímal. Otevřel ledničku a vyndal z ní plechovku s pivem, kterou tam před několika dny schválně zapomněl. „Aby bylo do budoucna jasné,” prohlásil drsně, když plechovku otevíral, „na kanadské žertíky tohoto druhu si nepotrpím.”

Diana si s úlevou oddechla. „Promiň,” zašeptala. „Na pár vteřin mě to doopravdy vyděsilo. Možná mi připadlo snadnější předpokládat, žes to byl ty. Pořád to bylo přijatelnější než představa, že se mi po domě potuloval nějaký cizí člověk.”

Colby se jí chvilku díval do očí a po několika vteřinách mu konečně změkl pohled. „Pojď ke mně, miláčku,” zašeptal a natáhl k ní ruku.

Nejdřív zaváhala, ale potom k němu s tichým vzlyknutím přistoupila a nechala se obejmout. Přitiskla se k němu a čerpala sílu a klid z tepla jeho těla. Jednou rukou ji objímal kolem pasu, druhou si přiložil ke rtům plechovku s pivem a zamyšleně z ní upil.

„Až přijdu na to, kdo tam ten plevel dal, rozsekám ho na cucky,” prohlásil nakonec. Příšera krátce štěkl. Colby se na něj podíval a utrousil: „Dobrá, kamaráde, můžeš mi přitom pomáhat.”

„Kdo by mohl něco takového udělat, Colby?”

„To zatím netuším, ale pro začátek tady máme městečko plné kandidátů na funkci nevkusného vtipálka.”

„Co tím chceš říct?” zeptala se.

„Možná ti to uniklo, drahá, ale já nejsem ve Fulbrook Corners zrovna oblíbený. Mám tu spoustu starých nepřátel.”

„Po dvaceti letech? Tomu se mi ani nechce věřit.”

„Někteří lidé tady mají dlouhou paměť, to mi věř. Ne každému se líbí, že jsem neskončil v kriminále. Obecné mínění spořádaných občanů ve Fulbrook Corners bylo, že dřív nebo později špatně skončím. Lidem se nikdy nelíbí, když jim dokážeš, že se spletli.”

Z jeho hlasu jasně zazněla stará nenávist. Objala ho kolem pasu. „Colby, i kdybys měl pravdu, něco ti tu uniklo. Ten vtípek sehráli na mě, ne na tebe.”

„Jenže tys naprosto logický cíl.”

„Proč?”

„Protože všichni ve městě vědí, že patříš mně.”

„Nebuď směšný!” Pokusila se od něj uraženě odtáhnout. Sevřel ji v pažích a znovu ji k sobě pevně přitiskl. „Nikomu nepatřím,” ohradila se popuzeně.

Colby ale jejím protestům nevěnoval ani špetku pozornosti. Soustředěně se mračil. „Každého z místních chytráků by snadno napadlo, že by si se mnou mohl vyřídit účty prostřednictvím tebe.”

„Colby, je to sice naprosto nelogický předpoklad, ale i kdybychom z něj pro tuhle chvíli vycházeli, pořád nám to nedává odpověď na otázku, kdo to mohl udělat.”

„Pro začátek alespoň víme, že to udělal někdo, kdo četl Cenu strachu.”

„Aha. Tak to nám zužuje výběr o předškolní mládež. Proboha, vždyť to tu četli úplně všichni. Dnes ráno se mi přiznala dokonce i Margaret Fulbrooková, že tu knihu četla.” Ztuhla a Colby ji probodl ledovým pohledem.

„Tys dnes mluvila s Margaret Fulbrookovou?”

„Potkaly jsme se ve dveřích na poště. Prohodily jsme pár slov.”

„O počasí?”

„Ne, hrome, o počasí tedy rozhodně ne.” Povzdechla si. „Chtěla vědět, jestli znám jejího vnuka.” „Cos jí na to řekla?”

„Pravdu, co jiného. Řekla jsem jí, že Brandon je nadaný, sympatický mladík.” Odmlčela se a po chvilce na zkoušku dodala: „Myslím, že by se s ním ráda seznámila, Colby.”

„Než bych jí dovolil, aby se s ním setkala, to ji radši pošlu rovnou do pekla.”

„Ale no tak, Colby, buď rozumný. Je to stará ženská a už jí toho na světě moc nezbývá.”

„To je její problém. Neplýtvej na ni soucitem, Diano, nezaslouží si ho.” Colby polkl další doušek piva. „Myslím ale, že bychom ji mohli dát na první místo v našem seznamu vtipálků. Myslí si, že má důvod mě nenávidět. A ví i o tobě.”

Diana zamrkala a vzpomněla si na výstrahy, kterými ji ta žena zahrnula. Držte se od Colbyho stranou. Nemělo ale nejmenší smysl

zmiňovat se o tom Colbymu -viděl by v tom jen další důkaz její viny. Dianě ale Margaret Fulbrooková jako pravděpodobný viník nepřipadala, postrádalo to veškerou logiku.

„Je to už stará paní, Colby. Navíc s těmi květinami někdo čaroval zrovna v době, kdy jsem byla ve městě, a já tam s ní přece mluvila. Margaret má nejlepší alibi, jaké si dokážeš představit.”

„Mohl to za ni vyřídit Harry. Ten se vždycky mohl samou ochotou přetrhnout, jen aby udělal, co Fulbrookovým na očích uvidí. Starý Fulbrook ho na mě poslal, když jim Cynthia řekla, že je těhotná. A Harry byl za ten úkol proklatě vděčný, to ti tedy povím.”

Dianě se rozšířily oči. „Fulbrook na tebe poslal Harryho? A

proč?”

„Proč asi? Aby mi vymlátil z hlavy nepřístojné myšlenky. Aby mě vypudil z města. Harry byl tehdy o dvacet let mladší a měl taková ramena, že do dveří musel chodit bokem. A navíc mě nikdy neměl

rád.”

„Jak to tehdy dopadlo?”

„Počkal si na mě před místním barem, kde jsem si byl požvanit s Eddym Spoonerem. Vracel jsem se k tetě Jesse a Harry nejdřív postavil auto napříč silnicí, abych mu nemohl ujet, a když jsem zastavil, vytáhl mě z auta. Řekl, že mi dá, co si už dávno zasloužím, a potom na mě vytáhl olověnou trubku.”

„Proboha, Colby.”

„Naštěstí se netrefil hned napoprvé a já mu nedal druhou příležitost. Byl sice velký a silný, ale nebyl dost rychlý. Když si chce člověk poradit s rváči, jako je Harry, musí na to jít chytře a mít něco v rukávu. Podařilo se mi ho nakopnout tam, kde to nejvíc bolí. Zařval a šel k zemi. Skočil jsem do auta a odjel odtamtud. Když jsem v té době seděl ve svém autě, nikdo na mě neměl.” Colby se na chvilku zarazil. „Ten darebák mi ale tehdy tou první ranou rozbil přední sklo na autě. Nikdy mi to nezaplatil.”

Dianou jeho vyprávění otřáslo. „Možná bychom měli Harryho přidat na ten seznam.”

„Možná. Ale Harry je jen jeden z mnoha.”

„Colby, proboha, cos to tu zamlada vyváděl? To ses snad porval s celým městečkem?”

Pobaveně se na ni zašklebil. „Z mého pohledu to bylo právě naopak. Každý se snažil porvat se mnou.”

„A tys jim vždy vyhověl.”

Pokrčil rameny. „Jasně. Proč ne?”

Zlehka ho šťouchla do ramene. „Ty frajere. Tobě to dělalo dobře, jen to přiznej. Byls rád, že je z tebe místní legenda. Není divu, že máš dneska seznam nepřátel, který by vydal na román. Jak tedy chceš zjistit, kdo mi dal ten plevel do vázy?”

„Násilím nic nezískáš. Aspoň ne u mně.” Colby si významně třel rameno, do kterého jej před chvílí uhodila. Potom se znovu zamyslel. „Každopádně je to ale dobrá otázka. V tomhle městečku se drby šíří rychlostí světla. Zkusím se poptat - možná něco zaslechl Eddy Spooner, dělá přece u pumpy. Promluvím si s ním. Než se něco dozvíme, bude lepší, když u sebe budeš pořád mít toho svého přitroublého psa. Možná je alespoň natolik chytrý, aby tě dokázal ochránit, kdyby se tě někdo pokusil napadnout.”

Příšera nakrčil čenich.

„Myslím, žes ho právě k smrti urazil,” poznamenala. „Ani náhodou. Na to není dost chytrý. A teď k dnešní večeři.”

„Co je s ní?”

„Myslel jsem, že bys mi mohla pomoct s dohledem nad dětmi. Upřímně řečeno, atmosféra u nás trochu zhoustla. Naše drahá Robyn je mnou čím dál míň nadšená.”

„Proč?”

„Nejspíš proto, že jí došlo, na co tys přišla už dávno. Brandon není pro manželství tak zapálený, jak by se zdálo. Mělas pravdu i v tom, že se z toho snaží se ctí vycouvat. Zrovna dneska ráno jsme o tom mluvili.”

Diana se zamračila.

„Jestli si Robyn myslí, že Brandona ztratí, má plné právo být podrážděná.”

„To mi vyprávěj. Dívá se na mě, jako bych byl zlý obr z pohádky. Taky přestala vykládat, jak skvělé knihy píšu.” Diana se pobaveně ušklíbla. „Všechna sláva polní tráva.” „Přijdeš na tu večeři?”

„A co kdybyste přišli vy sem? Možná by vám změna prostředí prospěla, uvolnila by napětí. Myslíš, že mají Robyn a Brandon rádi zeleninovou směs?”

„V tom by ten problém ani nevězel, ale. Vařilas někdy pro adolescenty?”

„No, ani ne. V čem je tajemství?”

„Tajemství spočívá v tom, že všeho navaříš čtyřikrát tolik než obvykle.”

„Samozřejmě že jsem všeho chtěla navařit čtyřnásobek. Budeme tu přece čtyři. Počítat ještě umím, Colby, nejsem hloupá.”

„Ne,” prohlásil trpělivě Colby. „Nepochopilas to. Pro každého adolescenta toho musíš navařit čtyřikrát tolik, než co bys navařila pro

sebe.”

„Aha. To znamená spoustu zeleniny.”

Diana brzy pochopila, že když Colby mluvil o napětí, které zavládlo mezi ním, Robyn a Brandonem, rozhodně nepřeháněl. V půli večera se už Dianě zdálo, že by se atmosféra u stolu dala krájet. Robyn byla smutná a tvářila se ublíženě. Brandon se snažil reagovat na Dianiny pokusy o konverzaci, ale nadšení mu pokaždé došlo hned po prvních větách.

Hovor nakonec rozproudil ten, od koho by to čekala nejméně -Colby. Vyprávěl Brandonovi a Robyn o plevelu ve váze.

„To je z Ceny strachu” vyhrkl Brandon. „Kdo by ale něco takového dělal? A proč?”

„To zatím nevíme,” odvětil klidně Colby. „Odpoledne jsem mluvil s Eddym Spoonerem, žádné klevety se k němu zatím nedonesly. I tak jsem ho ale požádal, aby měl oči otevřené.”

„To je strašidelné,” utrousila Robyn. Podívala se na Dianu. „Vystrašilo vás to?”

„Bylo to trochu divné,” připustila Diana. „Asi jako když má člověk sprostý telefonát. Taky jsem v tom poznala scénu z Colbyho knihy, a to mě rozrušilo.”

„Dokud je tu s námi starý dobrý Příšera, nemusíme se ničeho bát,” usmál se Brandon a strčil psovi pod stůl kousek smažené mrkve.

Colby se zamračil. „To už zase strkáš psovi jídlo z talíře? Příšera si žádné pamlsky nezaslouží. Už takhle je rozmazlený až hrůza.”

Diana se pousmála. „Možná by na tebe změnil názor, Colby, kdybys mu občas přihrál něco k jídlu.”

„Leda přes moji mrtvolu.”

Zpod stolu se ozvalo nadšené zaštěknutí. Brandon a Diana se na sebe podívali a jako na povel vyprskli smíchem. Robyn jen postrkovala jídlo po talíři a Colby prohlásil cosi ve smyslu „podej čertovi prst a chce celou ruku”.

„Jak se to vyvíjí s novou prací?” zeptal se Diany Brandon.

„Asi ne tak, jak by mělo. Jestli chci do začátku září něco slušného sehnat, budu sebou muset hodit. K bývalé firmě se vracet nechci.”

„Byla jste někdy provdaná, Diano?” zeptala se nečekaně Robyn. V modrých očích jí zajiskřila zlomyslnost.

Colby na ni přes stůl vrhl výhružný pohled, Diana jí ale nevzrušeně odpověděla: „Ne, nebyla.”

„A taky nemáte žádné děti, že?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Propána, Robyn,” zamumlal Brandon. „Do toho ti přece nic není, ne?”

„Jen bych ráda věděla, proč si myslí, že je taková odbornice na problematiku manželství.”

Diana se překvapeně zarazila. „Kdo něco takového říká?”

„Brandon mi vyprávěl o tom, jak dnes ženy odkládají manželství a mateřství na pozdější dobu, aby měly čas uchytit se v zaměstnání a začít s kariérou,” vysvětlovala Robyn trochu příliš sladce. „Jako příklad uvedl vás. Namítla jsem, že vy moc dobrý příklad nejste, protože se už nejspíš nikdy nevdáte a ani nebudete mít děti. Zajímá vás jen vaše kariéra.”

„To by stačilo,” pronesl chladně Colby.

Diana ucítila, jak se jí podivně svírá žaludek. Měla dojem, že se musí hájit. „Člověk zkrátka nemůže mít všechno, Robyn. Už dávno jsem se rozhodla pro určité věci, a nikdy jsem jich nelitovala.”

„Vybrala jste si místo manželství kariéru. Právě proto myslím, že pro mě nejste dobrý příklad. Já si chci vybrat to druhé. Vaše zkušenosti jsou pro mě naprosto bezcenné.”

Colby se výhružně naklonil přes stůl. „Řekl jsem, že by to stačilo,

Robyn.”

Diana se přinutila do smířlivého úsměvu. „Nic se neděje. Vím, jak to Robyn myslela. Možná má v něčem pravdu, ale za přesvědčením, že mladá dívka by si před manželstvím a dětmi měla dodělat školu a začít pracovat, si budu stát až do smrti.”

„Spousta žen se nejdřív provdá, a teprve potom se stará o kariéru,” pokračovala neúprosně Robyn.

„Žádná žena, která má alespoň trochu rozumu, by se nikdy neměla ocitnout v situaci, kdy bude na svém manželovi závislá. A když už si plánuje děti, musí vzít v úvahu, že se bude starat nejen o sebe, ale i o ně. Jestli sis nevšimla, spousta žen dnes vychovává děti sama.”

„Mně se to nestane.”

„Myslím, že totéž si říká každá s děckem na cestě. Víš ale, kdo potom stojí ve frontě na sociálce? Rozvedené ženy s dětmi, ano, právě ony. Muži, kteří jim kdysi slíbili, že se o ně budou starat, se zkrátka někam vypařili.”

Diana se zhluboka nadechla a koutkem oka zahlédla, že v Brandonově pohledu se objevilo něco, co silně připomínalo obdiv. Robyn ovšem takový proslov rozlítil až k nepříčetnosti.

Nejvíc ji ale překvapilo, jak na její výlev zareagoval Colby. Místo aby chápavě přikyvoval, zuřivě se mračil.

Probudila se strachy. Sen, který se jí zdál, nebyl přímo noční můrou, ale každopádně byl strašidelný. Teprve po chvíli si uvědomila, že jí po tváři stékají slzy.

Příšera tázavě zvedl hlavu z pelechu vedle postele, zvedl se a vsunul jí čumák do dlaně. Podvědomě ho pohladila, dotek jeho srsti jí dodal odvahy.

„Nic se neděje,” řekla psovi. „Byl to jen sen.”

Sen o strašidelné tmě, o hrůzné, nekonečné samotě. A potom ten tlak střenky nože, který držela v ruce. Byla mokrá teplou krví, která jí prýštila mezi prsty, stékala po podlaze k východu z jeskyně a tam se mísila s vodopádem. Promlouval k ní nějaký mužský hlas, zuřivé kletby se odrážely od stěn sluje i ve chvíli, kdy už z ní jen bezvládně klouzalo jeho mrtvé tělo.

Bojovala jsi se mnou až do smrti. Nikdy bych nevěřil, že žena dokáže být tak tvrdohlavá, tak neústupná. Kdyby ses narodila jako muž, byl by z tebe mocný bojovník.

Nezvítězila jsi ale, ženo. Já tu teď zemřu, ale ani ty odtud neodejdeš živá. Proklínám tě, ty ničemnice, a při všech bozích ti přísahám pomstu. Proklínám tě při krvi, která mi teď’ prýští ze srdce. Poslouchej dobře, protože svému osudu neunikneš.

Tvůj duch tu zůstane přikovaný tak dlouho, dokud mi nedáš syna, kterého jsi mi upřela. Konečně se dozvíš, co to je být opravdovou ženou. Vítězství bude nakonec stejně moje. Nakonec se mi stejně vzdáš.

„Neměla jsem po Colbym chtít, aby mi vyprávěl tu legendu o vodopádu, Příšero.” Odhodila pokrývky stranou a vyskočila z postele. Natáhla se po županu a trepkách. „Ten chlap zkrátka umí člověka vyděsit až k smrti.”

Doklopýtala do kuchyně; věděla, že teď hned tak neusne. Příšera jí šel v patách, těšil se na půlnoční pamlsek.

„Nejdřív ten zvadlý plevel, a teď ještě tenhle sen, to mi tedy opravdu chybělo,” svěřovala se mu a slídila v ledničce. Nepamatovala, kdy ji naposled pouhý sen takhle vyděsil. „A k tomu plevelu a snům ještě abych si dělala starosti, jestli nejsem těhotná. To toho asi dneska opravdu už moc nenaspím.”

Domek se jí zdál prochladlý a nepřirozeně tichý. Byla ráda, že je tu s ní Příšera. Byla sice na samotu zvyklá, ale přiznala si, že teď by byla raději, kdyby na ni v posteli někdo čekal.

Sen se mu zase vrátil. Byl teď ještě živější než dřív. Možná proto, že přespal ve sluji za vodopádem. Měl ho snad právě tento sen pronásledovat až do smrti?

Colby stál u okna v přízemí a naslouchal tichu v domě. V duchu se vracel k dlouhým nocím, které tu prožil jako dítě. Podobaly se jedna druhé jako vejce vejci - vždy si představoval, co nejhoršího by se mu mohlo stát.

Za oknem se ve slabém světle měsíce pohybovaly temné stíny stromů. Chvilku je pozoroval. Proč se sem vlastně vracel? Proč se nedokázal zbavit dojmu, že tady, ve Fulbrook Corners, nechal něco nedokončeného? Možná jen zjišťoval, že minulost se vždy odráží v budoucnosti.

Skoro jako by tu předtím, než bude moci navždy zapomenout na Fulbrook Corners, musel ještě něco udělat. Ale co?

Tiše zaklel. Toužil po Dianě, dnes večer se mu nechtělo znovu usínat samotnému. Sen o jeskyni se mu zaryl až do morku kostí.

Odvrátil se od okna a rychle naškrábal na kousek papíru vzkaz. Vrátím se ráno, se snídaní na mě nečekejte.

Rozhodl se, že k Dianě půjde pěšky. Kdyby si vzal auto, mohl by probudit Brandona a Robyn.

Po deseti minutách chůze uviděl, že se u Diany v kuchyni svítí. Přidal do kroku, a když stanul na schodech před domkem, ozvalo se zevnitř ostré štěknutí.

„To jsem já, Diano,” zavolal a zaklepal na dveře. „Zavolej si zpátky toho proklatého psa.”

Zevnitř se ozvalo nejasné mumlání a o chvíli později zarachotil zámek. „Jak to, že jsi takhle pozdě ještě vzhůru?” zeptal se, když procházel dveřmi.

„Zrovna jsem se tě chtěla zeptat na to samé, Colby. Proboha, vždyť jsou dvě ráno. Co se stalo, že se tu takhle potuluješ po

nocích?”

„Nemohl jsem spát. Napadlo mě, že bych se mohl jít projít, a pak jsem uviděl, že svítíš.” Svlékl si koženou bundu a pověsil ji na věšák.

„Ne, tak to nebylo. Ve skutečnosti jsem chtěl zjistit, jestli bys mě nepozvala dál i ve dvě v noci.” Přitiskl ji k sobě a políbil ji.

Když zvedl hlavu, zadívala se mu do očí. „Chceš slyšet pravdu?” vydechla hlasem sotva silnější než šepot. „Jsem ráda, žes přišel.”

Několik chvil ji jen beze slova objímal. „Byl to dlouhý den, co? Ten plevel tě asi pěkně vyděsil, nemám pravdu?”

„Ano.”

„Slibuju, že zjistím, kdo ho tam dal, zlato. A až to budu vědět, bude ten darebák rýt nosem v zemi. Co takhle zajít do kuchyně a nalít si zdravotní sklenku brandy?”

„Zrovna jsem vařila kakao.”

„To zní ještě líp.”

Každý si nalil po hrnku voňavého kakaa a odebrali se do obývacího pokoje. Usadili se na starou odrbanou pohovku, Diana si složila nohy pod sebe. Příšera obcházel kolem, ale vypadalo to, že už se s Colbym protentokrát smířil.

„Stává se spisovatelům hrůzostrašných příběhů často, že nemůžou v noci spát?” zeptala se Diana, jen co usrkla horkého kakaa.

Colby se mdle pousmál. „Ani ne. Aspoň ne mně. Když jsem ale byl malý, probděl jsem spoustu nocí.”

„Vymýšlel sis při tom strašidelné příběhy?”

„Ne, bojoval jsem se strašidly, která se skrývala ve skříních a ve stínech pod schody. Dokázal jsem si vymyslet všechny možné přízraky a neusnul jsem, dokud jsem si nevymyslel i způsob, jak je zničit.”

„To zní, jako by ses tím vyrovnával s traumaty svého dětství.”

Prohlásila to tak vážně, až Colby málem vyprskl smíchy. „Nepovídej, že jsi nejen obchodnice, ale i amatérská psychoanalytička.”

Věnovala mu přelétavý úsměv. „No, ať už tě k vymýšlení strašidel vedlo, co chtělo, nakonec ti to aspoň vydělalo na slušné živobytí. Kdy jsi vlastně začal psát?”

„To začal Brandon zrovna chodit do školy. Přihlásil jsem se na univerzitu, na dálkové studium. Byla to taková nedůležitá místní univerzita, ale měli tam kromě jiného i kursy psaní. Jeden učitel mě pořád pobízel, abych někde zkusil nabídnout některou ze svých povídek. Nakonec jsem ho poslechl. Nejdřív o ně nikdo nestál, ale mě to začalo bavit. Řekl jsem si, že bych rád napsal knihu.”

„To jsi rovnou začal s horory?”

Potřásl hlavou a vzpomněl si na dlouhá hladová léta. „Ne, nejdřív jsem pod spoustou pseudonymů psal dobrodružné příběhy pro chlapce. Nebylo z toho moc peněz, ale potom jsem se najednou úplně nepozorovaně ocitl v situaci, kdy mi to vydělávalo skoro tolik jako zedničina. Tehdy jsem taky začal s horory, a ty už jsem podepisoval vlastním jménem.”

„To asi byla dlouhá, kamenitá cesta.”

Znovu se pousmál. „Upřímně řečeno, ten den, kdy jsem mistrovi oznámil, že končím, jsem byl pěkně vystrašený. Byl jsem si stoprocentně jistý, že v okamžiku, kdy odejdu z normální práce, se ty moje povídačky přestanou prodávat. Co bych si počal? Vždyť jsem měl odpovědnost za Brandona. Nakonec jsem to ale risknul. Měli jsme štěstí.”

„Člověk se zkrátka někdy musí rozhodnout.”

Opřel se a přitáhl ji k sobě. „Když už mluvíme o rozhodování, mám dojem, že Brandon se definitivně odhodlal, že z toho manželství vycouvá. Dlužím ti za radu, kterou jsi mi dala.”

„Nemluv o tom. Doufám, že oba přišli na to, že pro ně manželství není v tomhle věku to pravé ořechové. Myslím, že by to byla chyba hlavně z Robyniny strany.”

„Taky si myslím.” Objal ji ještě pevněji. „Tobě se představa ženy, která se o sebe umí postarat sama, proklatě zamlouvá, co?”

„Je to pro mě důležité.”

„Tak důležité, žes nikdy neriskovala manželství ani děti.”

Ztuhla. „Hele, s tímhle na mě nechoď. Robyn mi už dneska jednu přednášku o přehnané ctižádosti a touze po kariéře udělala. Podle ní jsem agresivní kariéristka, která jde přes mrtvoly.”

„A jsi?” zeptal se úsečně Colby.

Na chvilku měl dojem, že zašel příliš daleko. Ucítil, jak se celé její tělo napjalo a ztuhlo. „Jestli si to o mně myslíš i ty, proč tu teď

jsi?”

„Protože vím, že pod všemi těmi ambicemi, tvrdostí a agresivitou se skrývá sexy dáma, ze které mi jde hlava kolem.” Pobaveně se ušklíbl a políbil ji. „A každá dáma, která v županu a trepkách vypadá jako ty, má určitě talent i na něco jiného než jsou výroční zprávy o hospodaření obchodní organizace. Docela by mě ale zajímalo, co se ti stalo, že si teď myslíš, že na žádného muže není spoleh.”

Ani se nehnula, jen k němu zvedla překvapený pohled. „Jsi vnímavější, než jsem myslela, Savagare.”

„Netvař se tak užasle.” Znělo to trochu znepokojeně. „Z toho, co jsi pověděla Robyn, jsem si snadno vyvodil, že se ti muselo stát něco, kvůli čemu teď mužům nevěříš. Může za to ten chlapík, co tě opustil kvůli své bývalé? Nebo snad ti všiví šéfové, které jsi měla v práci?”

„Nejen tohle, Colby. Výsledek je ale ten, že jsem si dnes jistá, že je lepší spolehnout se sama na sebe. V tomhle se mnou musíš souhlasit. Máš na to přece stejný názor jako já.”

„Jo, to je fakt. V mém případě tohle přesvědčení vychází z toho, že jsem se o sebe odmalička musel postarat sám. Teta Jesse mi nikdy nebyla oporou a nikoho jiného jsem nikdy neměl. Proto jsem se o sebe zvykl starat sám. A ty?”

„U mě to bylo něco podobného. Měla jsem ale to štěstí, že jsem měla alespoň matku. Otec od nás odešel, když jsem byla malá. Nikdy neposlal matce ani dolar. Prostě se vypařil. Chudák máma otěhotněla už na střední škole, vdala se a ani neodmaturovala. Rodiče se jí sice snažili pomoct, ale ani oni neměli ničeho nazbyt. Matka celý život tvrdě pracovala, ale dokážeš si představit, že to byla jen práce za minimální mzdu. Pamatuju si na Vánoce, kdy byly pod stromkem pouze věci, které pro mě vyprosila u Armády spásy.”

„A ty ses zapřísáhla, že se do takové situace nikdy nedostaneš. Nikdy jsi nechtěla riskovat, že bys byla finančně závislá na nějakém muži.”

„Tak nějak.”

„Nenapadlo tě někdy, že jsi to svoje křižácké tažení za nezávislost možná dohnala do extrému?” zeptal se tiše.

„Ani ne. Jsem vcelku spokojená. Dnes už mám všechno, co jsem kdy chtěla, a můžu pomáhat mámě.”

„Před Robyn jsi ale řekla, že člověk nikdy nemůže mít všechno, co by chtěl.”

„Taková je realita. Život je jedna dlouhá řada kompromisů.”

„Jedno mi ale pověz,” přikázal jí tiše. „Věřila jsi někdy vůbec někomu? Věřila jsi někdy nějakému muži, že by se o tebe dokázal postarat? Že by ses na něj vždycky mohla ve všem spolehnout?”

„Ne. A co ty? Věřil jsi někdy nějaké ženě?”

„Taky ne,” přiznal zasmušile. Nikdy jsem ale nepotkal ženu, jako jsi ty, pomyslel si.

„Aspoň v něčem se tedy shodneme. Myslím, že si rozumíme, Colby. V téhle věci jsme si dost podobní, ne?”

„Ano.”

Mlčeli, dokud na starém proleženém gauči pozvolna neusnuli.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Diana se probudila s pocitem, že ji něco docela příjemně tlačí do boku. Teprve po chvilce pochopila, že to, co ji tlačí, je Colbyho tělo a že nespí v posteli, ale na pohovce v obývacím pokoji.

„Pořád lepší než spát v jeskyni,” zamumlal Colby, jako by jí četl myšlenky. V té chvíli také přišel k pohovce Příšera a strčil čenichem do prvního kousku teplé lidské kůže, který našel. Byl to Colbyho zátylek. Zakňučel, jako by se snažil o něco důrazně požádat.

Colby nahlas zaklel. „Řekni tomu svému proklatému psovi, že jestli se chce dožít večera, musí hned dát ten svůj vlhký čumák z mého krku.”

„Asi chce jít ven.”

Otevřel jedno oko. „Tak proč ho nepustíš?”

„Protože na vnější straně gauče ležíš ty. Běž ho pustit ty. Dá ti to méně práce než mně.”

„Až naprší a uschne. Na dnešní ráno mám v plánu daleko zajímavější věci,” sklouzl horkou dlaní po Dianině boku.

„Když ho pustíš ven, nebude to z tvé strany žádná laskavost. Je to spíš železná nutnost.”

Příšera potvrdil její výrok dalším zakňučením. Důrazně Colbyho šťouchl studeným nosem do krku a oslintal mu límec khaki košile.

„Dobrá, dobrá, vzdávám to. Snesu všechno, s výjimkou mučení mokrým psím čumákem.” Colby se zvedl z gauče, zažíval a protáhl se. „Tak jdem, ty velká uslintaná potvoro. Možná o tobě napíšu ve své knížce, je ti to jasné?”

Příšera nadšeně vyrazil ke dveřím. Diana poslouchala, jak se přední dveře otevírají a pak zase zavírají. Pomyslela si, jak je příjemné, když se žena ráno probudí vedle muže, kterého miluje. Na takový luxus by si člověk snadno a rád zvykl, a to by mohlo být nebezpečné. Znovu upadla do lehké, příjemné dřímoty.

Když znovu otevřela oči, zjistila, že se Colby mezitím stačil vrátit z dvorku. Stál vedle gauče a snažil se narovnat džíny, ve kterých

spal. Moc se mu to nedařilo. Na mohutných nahých ramenou mu tančilo ranní světlo.

Na několik vteřin jako by se zastavil čas - to se jí vedle Colbyho stávalo stále častěji. Z tváře mu jasně vyčetla naléhavou touhu. Ucítila, jak se bezděčně začíná podvolovat jeho vůli. Byl tak silný -jako bájný bojovník, jako muž, který panuje nad vším a nad všemi kolem sebe. Jasně vycítila, že se nečekaně ocitla uprostřed bitvy.

Byla chycená v pasti, přikovaná k chladné skále. Po zádech jí přeběhl mráz, ale než se stačila leknout, Colby se už na ni vesele

šklíbil.

Ano, je nebezpečný, pomyslela si. Jak by mu ale mohla odolat? Otevřela mu náruč a on její pozvání bez zaváhání přijal.

Půl hodiny poté se Colby znovu zvedl z gauče a několikrát si dlaní přejel po drsné bradě. „Škoda že jsem si s sebou zapomněl vzít holení. Kdybys bydlela u mě, tak by mě takovéhle problémy netrápily.”

„Můžeš si půjčit moje.”

„Asi mi nic jiného nezbude. Až se nasnídáme, budu se pak už doopravdy muset dát do práce. V poslední době se vždycky něco semele…, jsem už s rukopisem hrozně pozadu. Asi dneska vyhodím děti z domu, zamknu všechny dveře, uvařím si velkou konev kávy a konečně začnu dělat to, za co jsem placený a kvůli čemu jsem sem přijel.”

„Colby?”

„Hm?”

„Jsem ráda, že jsi za mnou v noci přišel. Kdybych tu měla být sama.”

Sklonil se k ní, vzal ji do náruče a pevně ji k sobě přitiskl. „Jsem rád, žes mě tuhle noc potřebovala, protože já tě potřeboval taky.”

O tři hodiny později zaskřípala na štěrku před jejím domkem kola Colbyho džípu, za volantem ale tentokrát seděl Brandon. Příšera vystřelil ven, jako by ho něco kouslo; když ale uviděl, kdo z auta vystupuje, okamžitě ztratil zájem.

„Ahoj, Diano,” pozdravil ji Brandon, když vyšla na verandu. „Táta nechce nikoho pustit do domu. Přikázal nám, abychom se s Robyn zabavili na celý den sami. Šli jsme na procházku a Robyn si teď čte někde v lese. Já jedu do města vyzvednout tátovi poštu a nakoupit zásoby. Táta povídal, že bys možná chtěla jet se mou. Prý taky touhle dobou jezdíš do města.”

„To není špatný nápad. Počkej, jen si vezmu kabelku.”

„Příšera může jet s námi,” zavolal za ní ještě Brandon. „Proto jsem taky vzal džíp. Je v něm dost místa pro všechny.”

„Kdyby se tak k mému psovi choval i tvůj táta. Příšera by to určitě ocenil.”

Brandon se zasmál a o pár chvil později už všichni tři odjížděli od domu.

„Řídíš stejně jako táta,” poznamenala Diana, když

Brandon řízl zatáčku a hned za jejím vrcholem s naprostou sebedůvěrou přidal plyn. Cit pro rychlost, síla a dokonalá vláda nad vozidlem jí byly nápadně povědomé.

„Nejspíš proto, že mě řídit učil právě táta,” prohlásil ledabyle Brandon. „Co Příšera, nezlobí tam?”.

„Ne.” Diana se ohlédla na Příšeru, který měl čenich vystrčený z okénka a bral vítr.

Když parkovali před poštou, uvítalo je několik zvědavých pohledů. Z protější strany ulice jim zpod kapoty auta zamával Eddy Spooner. Diana mávnutím pozdrav opětovala a potom se s Brandonem vydali do místního klevetnického centra.

„Teď je na řadě hokynářství,” prohlásila Diana o něco později, když od pošty odjížděli.

„Půjdu s tebou,” rozhodl se Brandon. „Musím koupit něco k večeři, táta říkal, že k nám večer přijdeš.” Se zájmem se kolem sebe rozhlédl. „Ani se mi nechce věřit, že táta vyrůstal zrovna v tomhle hnízdě. Nějak mi to k němu nesedí.”

„Mně se taky zdá, že se sem vůbec nehodí,” zamumlala Diana.

„Zajímalo by mě, proč se sem letos vrátil.”

„To bych taky ráda věděla.”

V tu chvíli už Diana viděla modrý cadillac, který se k nim těžkopádně blížil. Okamžitě si uvědomila, že se právě ocitla před důležitým rozhodnutím. Bohužel ale neměla příliš na vybranou, cadillac už zpomaloval; vypadalo to, že Harry chce zaparkovat přímo před hokynářstvím.

„Brandone?”

„Hm?”

„V tom cadillaku je tvoje babička.” Brandon okamžitě ztuhl. Beze slova pozoroval, jak Harry obchází auto a otevírá dveře ženě královského vzezření. Margaret Fulbrooková vystoupila a zůstala stát u auta s pohledem přibitým na svého vnuka.

„Dobré ráno, paní Fulbrooková,” pozdravila tiše Diana, když s Brandonem došli až skoro k ní. „Dovolte, abych vám představila Brandona Savagara. Brandone, tohle je paní Margaret Fulbrooková.”

Zadržela dech, ale trapnost celé chvíle nakonec vyřešily Brandonovy zdvořilé způsoby.

„Jak se vám vede, paní Fulbrooková?” zeptal se s obdivuhodným klidem.

„Vypadáš jako on,” vyjela na něj paní Fulbrooková místo pozdravu. „Vypadáš stejně, jako tehdy vypadal on. Až na ty oči. To, co mi řekli o tvých očích, je pravda. Jsou stejné, jaké měla Cynthia.”

„To mi vždycky říkal i otec.”

„To mě překvapuje, že by tvůj otec někdy dokázal přiznat, že je v tobě něco, co připomíná rodinu tvé matky. Co ti Colby o Cynthii napovídal?”

„Že byla moc hezká.”

Margaret Fulbrookové nepatrně zjihl pohled. „Ano,” vydechla tiše, „moje dcera byla opravdu moc hezká. Byla plná života. Nebýt tvého otce.”

Brandon ji nenechal domluvit. „Promiňte, paní Fulbrooková. Máme nějaké nákupy.” Vzal Dianu za loket stejně klidně a rozhodně, jako by to na jeho místě udělal Colby, a vykročil ke dveřím hokynářství. Diana se mu v tom nepokoušela bránit.

„Kam jdete, mladíku?” vybuchla Margaret. „Okamžitě se vraťte! Mluvím s vámi! Harry, zastav ho! Okamžitě ho zastav!”

Harry se jim postavil do cesty. Pohyboval se stejně těžkopádně jako auto, které řídil. Malá zapadlá očka se mu zúžila očekáváním. „Slyšel jsi ji. Chce si s tebou mluvit. Udělej, co ti přikázala, nebo ti dám stejnou lekci, jakou jsem dal tvému otci.”

Brandon pustil Dianinu paži. Vycítila, že se připravuje na rvačku.

„Ničeho se neboj, Brandone,” vmísila se nenucené. „Tvůj otec říká, že je Harry sice silný, ale taky pomalý. A jestli byl pomalý před dvaceti lety, myslím, že dnes je ještě pomalejší.”

Harryho tvář zkřivil vztek. „Tak pomalej, hm? Já ti ukážu, kdo je tady pomalej!” Upřeně se zadíval na Brandona a zvedl masitou pěst. „Jsi stejnej jako on, sakra. Úplně stejnej. Nejspíš tě taky naučil pár triků. Ale já tě i tak sejmu, a ne že ne.”

Brandon jen stál, trochu pokrčil nohy v kolenou a ani na okamžik nespustil pohled ze svého protivníka.

Diana se zprudka otočila k Margaret Fulbrookové a probodla ji zuřivým pohledem. „Tímhle představením docílíte jedině toho, že s vámi váš vnuk do konce života nepromluví jediné slovo!”

„Chci s ním mluvit. Musím s ním mluvit. Teď, když jsem ho po dvaceti letech uviděla, s ním musím mluvit. Copak to nechápete?”

„Chápu. V první řadě ale musíte odvolat Harryho.” Diana koutkem oka postřehla, jak se kolem nich začínají shlukovat zvědavci. „Jestli tu teď vypukne rvačka, bude všemu konec, paní Fulbrooková. Do smrti už Brandona neuvidíte.”

„On se ale sebral a chtěl odejít!” zabědovala stará paní. „Chtěla jsem si s ním promluvit a on se prostě otočil a chtěl odejít!”

„Jen proto, že jste se začala otírat o mého otce,” řekl Brandon, ale ani teď nespustil pohled z Harryho. „Rád si s vámi promluvím, paní, ale nedovolím, abyste urážela mého otce.”

Nastalo několik vteřin napjatého ticha, potom Margaret ztěžka povzdechla. „Nech ho být, Harry.”

„Ale, paní Fulbrooková.”

„Řekla jsem, abys ho nechal být.”

Harry byl očividně trpce zklamaný, ale nakonec ji přece jen neochotně poslechl.

„Ty teď pojď sem, chlapče. Promluvíme si.”

Brandon se k ní pomalu obrátil. „Dáváte mi čestné slovo, že nebudete kritizovat otce?”

„To bude dost těžké,” přiznala popravdě Margaret. „Mám v tom dvacet let praxe. Budu se ale ze všech sil snažit. Teď pojď sem a nech mě, ať se ti znovu podívám do očí.”

Když Brandon přistupoval ke své babičce, Diana se nenápadně pousmála.

„Půjdu na nákup, vy dva si zatím můžete zajít na šálek kávy.”

Nevěnovali jí ani trochu pozornosti. Byli naprosto zaujati tím, jak se jeden druhému dívali do očí.

O hodinu později vyložil Brandon Dianu a Příšeru před domem. Celou cestu z městečka mlčel a promluvil, teprve když Diana vystupovala z auta.

„Co si o ní myslíš, Diano?”

Sedla si zpět a zadívala se do Brandonovy zaujaté, ustarané tváře. „Je to zatrpklá stará žena, která si dvacet let upírala jediného vnuka. Teď tě viděla a začíná litovat, že ten čas nechala bez užitku uplynout. Ty jsi všechno, co na světě má.”

„Svým způsobem mi jí bylo líto, i když na nás poštvala Harryho.”

„Choval ses k ní dnes slušně a smířlivě, Brandone. Dals jí něco, co by si nikdy nemohla ani koupit, ani vynutit, ani ukrást. A ona si to

někde hluboko uvnitř uvědomuje.” Naklonila se k němu a impulzivně ho zlehka políbila na tvář. „Jen opravdový muž by tuhle situaci dokázal zvládnout tak, jako jsi to dokázal ty. Jsem hrdá na to, že tě znám.” Vystoupila z auta. Příšera vyskočil hned za ní a bez váhání vystřelil ke schodům přede dveřmi.

„Počkej, Diano.” Brandon po pochvale zrudl jak pivoňka, ale vypadal, jako by ho to opravdu potěšilo. „Poraď mi, co bych měl říct tátovi?”

„Nevím. Asi pravdu, řekla bych. Musel si přece už dávno spočítat, že když ses objevil ve městě, určitě se s ní dříve či později setkáš. Myslím, že si dělal starost hlavně o to, že by ti paní Fulbrooková mohla nějak ublížit. Až se ale dozví, jak sis s tou situací poradil, uklidní se. A ty sis s tím opravdu dokázal poradit, Brandone. Zobala ti z ruky.”

Vesele se ušklíbl. „To sice ne, ale přece jen není tak tvrdá, jak o ní táta vždycky říkal.”

„Před dvaceti lety byla možná daleko tvrdší.”

Brandon nastartoval a zařadil. „Možná. Zatím ahoj, Diano, a

díky.”

Dívala se, jak odjíždí, potom se obrátila k domku. „Tak pojď, Příšero, ulovíme si něco k jídlu.”

Příšera však při zmínce o jídle nenastražil uši jako jindy. Místo toho očichával spodní okraj dveří a nespokojeně frkal.

Diana ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Příšero? Co se děje?” Vylovila z kabelky klíče a strčila jeden do zámku. Pes dorážel na síť proti komárům a už se nemohl dočkat, až bude uvnitř.

Možná je tam Colby, pomyslela si Diana. Proč ale nevyšel ven, když slyšel před domem auto? Pomalu otočila klíčem, strčila do dveří a instinktivně pustila dovnitř nejdřív psa.

Příšera ani na chvilku nezaváhal. Vtrhl dovnitř jako velká voda a začal podrážděně očichávat stolek v předsíni. Diana váhavě vešla za ním. Snažila se zjistit, co tu není v pořádku. Zjistila to teprve po několika vteřinách.

Stolek s prázdnou vázou stál po levé straně předsíně, ne po pravé, kam patřil.

Někdo ho přestěhoval. Někdo, kdo četl Cenu strachu. „Proboha, Příšero. Někdo mě schválně děsí. Někdo se mě snaží vystrašit až k smrti.”

A tomu někomu se to dařilo.

Několik vteřin jen užasle mrkala. Nedokázala zformulovat jedinou souvislou myšlenku, dokázala jen vnímat hučení krve v uších a potůček ledového potu, který jí stékal po páteři. Teprve když se několikrát zhluboka nadechla, dokázala se nad celou věcí alespoň trochu zamyslet.

Vetřelec už určitě odešel, jinak by Příšera nebyl tak klidný. Bezprostřední nebezpečí jí tedy nehrozilo.

Prošla kolem stolku do kuchyně. Tentokrát nemusela Colbyho knihou listovat - ležela na kuchyňském stole otevřená na straně padesát šest. V první chvíli jí písmenka jen poskakovala před očima, potom se poskládala do srozumitelných slov.

Přemístění stolku byla jen maličkost, jen nepatrný zásah do jeho všedního světa. Byla to jen bezvýznamná úprava zařízení domu, prosté přemístění nábytku. Mohl to zkusit každý, jen aby zjistil, jestli by se tak nedal lépe využít prosto nebo jestli by se nezlepšil dojem z pokoje.

Výsledek ale byl drtivý. V Donellyho světě se na okamžik zastavil nějaký maličký démon - dost dlouho na to, aby do něj dokázal vnést prvek hrůzného chaosu.

Donelly totiž věděl, že stolek nemohla přesunout lidská ruka. Nikdo nemohl vstoupit do jeho domu tak, aby o tom nevěděl -poplašný systém, který si vlastnoručně nainstaloval, byl naprosto spolehlivý.

Donelly ale na démony uvěřit odmítal.

Možná nastala chvíle, kdy by se měl zamyslet nad tím, jestli všechny ty podivné věci, které se v poslední době staly, nejsou prvními příznaky šílenství.

Dál už Diana číst nedokázala. Zavřela knihu a pomalu se odebrala do obývacího pokoje. Příšera mezitím ztratil o stolek zájem. Vydal se za svou paničkou, a když se zhroutila na gauč, usadil se jí u nohou.

Půl hodiny poté zastavil před domem Colbyho džíp. Diana ještě pořád seděla na gauči a upírala nevidomý pohled na protější stěnu. Příšera při tom zvuku ale zvedl hlavu a zuřivě zaštěkal.

Dianě se okamžitě ulevilo - pochopila, že to nemůže být nikdo jiný než Colby. Potom se ale rozletěly dveře tak prudce, až se odrazily od zdi, a úleva se vypařila jako mávnutím kouzelného proutku. Od vzteklého Colbyho nemohla čekat útěchu ani pocit bezpečí, který by teď tak potřebovala.

Příšera okamžitě vycítil, co se kolem děje, a jeho obvyklá nechuť se proměnila v opravdovou zuřivost.

Colby si ho však ani nevšiml, třemi dlouhými kroky proletěl předsíní a jeho blýskající oči se zabodly rovnou do Dianiných. Jeho tvář připomínala kamennou masku hněvu.

Na zlomek vteřiny se jí zmocnil pocit, jako by se propadla do dávné minulosti a musela znovu zápasit s nesmiřitelným protivníkem. Znovu probudila jeho hněv. Bojovník jí vzdor nemínil prominout - věděla, že s ní nebude mít slitování, dokud se mu otrocky nepoddá.

„Tys tomu prostě nedokázala odolat, co?” Colby se zastavil přímo před ní a neurvale ji zvedl z gauče. „Ty sis to prostě nedokázala odpustit. Kolikrát jsem ti povídal, aby ses do toho nemíchala?! Je to můj syn, sakra, můj syn. Moc dobře jsem věděl, proč nechci, aby se s tou starou čarodějnicí setkal. K čertu s tebou, Diano. Nemělas nejmenší právo plést se do našich věcí! Tohle je jen mezi mnou a mým synem. Nemělas na to nejmenší právo, rozumíš? Kdo si ksakru myslíš, že jsi?”

Najednou toho na ni bylo nějak moc. Pochopila, že se znovu musí spolehnout sama na sebe. Jak mohla být tak hloupá a doufat, že jí Colby v téhle chvíli poskytne oporu?

„Pusť mě, Colby,” procedila tiše skrz sevřené zuby. Příšera zavrčel a vycenil zuby.

„Tys to schválně zařídila tak, aby se setkat prostě museli, co? Celé jsi to naplánovala za mými zády!”

„Ne, Colby, nic jsem neplánovala ani nepřipravovala. Prostě se to stalo.”

„Pcha! Kdybych tam byl já, k ničemu by nedošlo, na to vem jed. Proboha, vždyť tys je dokonce představila! Brandon mi to všechno vyprávěl. Představila jsi mého syna té staré ježibabě, která se celých dvacet let tvářila, jako by ani nebyl na světě! Věřil jsem ti, ksakru, já blázen ti věřil! Myslel jsem, že jsi na mé straně. Nikdy bych si nepomyslel, že mi za zády provedeš něco takového!”

Diana se ze všech sil snažila tvářit lhostejně. Jeho ruce svíraly její jako ocelové svěráky. Stačil jí jediný pohled do Colbyho očí, aby pochopila, že vysvětlováním ničeho nedosáhne. „Je mi to líto,

Colby.”

„To jistě,” odsekl jedovatě. „Řeknu ti, komu to je líto - mně! Lituji, že jsem ti věřil. Lituji, že jsem věřil, žes jiná než ostatní ženy. Byl jsem hlupák, ale za moji nebetyčnou hloupost platí můj syn!” Rozzlobeně ji od sebe odstrčil a několika rychlými kroky stanul u okna. „Nechápu, jak jsem si mohl myslet, že ti můžu věřit jen proto, že jsi dobrá v posteli.”

Diana si složila ruce na prsou a nahrbila se, jako by se tak chtěla obrnit proti Colbyho hněvu a urážkám, kterými ji zasypal. Příšera se jí přitiskl k noze a tiše zakňučel. Byl to první náznak opory v rozbouřeném ovzduší, jež zavládlo po Colbyho příchodu. Pomyslela si, že Příšera je jediný mužský na celém světě, na kterého se bude moci vždy spolehnout.

„Koupil jí kafe. Věřila bys tomu?” Colby uhodil dlaní do rámu okna. „Koupil Margaret Fulbrookové kafe a seděl tam a povídal si s ní a tys klidně šla do hokynářství na nákup.”

„Colby.”

„Slyšel jsem, že na vás poštvala Harryho. Pověz mi, co bys udělala, kdyby to tupé hovado vytáhlo i na Brandona olověnou trubku? Jak by ses cítila, kdyby mu kvůli tobě rozbil hlavu a já se teď musel dívat, jak Brandon leží v nemocnici, v bezvědomí a s rukama rozpíchanýma od infuzí?”

„Brandon si s ním poradil. Nikdo se s nikým nepral.”

„To je sice pravda, ale taky to není tvoje zásluha. Cha! Určitě sis myslela, bůhvíjak nejsi chytrá!” Colby si divoce prohrábl vlasy.

„Už jsi toho řekl dost, Colby.”

Její hluboký ledový hlas jako by konečně pronikl rudým závojem jeho hněvu. Pomalu se k ní otočil a probodl ji pohledem. „Nechceš to slyšet, že?” zeptal se jí až podezřele klidně. „Tak sis zvykla na tu svoji směšnou hru na ředitelku, že si myslíš, že můžeš řídit i lidské osudy? Že na to snad dokonce máš i právo? Že můžeš dělat věci, které ovlivní životy lidí na dlouhé roky, a přitom za ně neponeseš ani nejmenší zodpovědnost? Nechceš slyšet, že si myslíš, že vždycky víš všechno nejlíp?”

„Colby, řekla jsem, že je toho dost. Došlo mi, cos mi chtěl říct. Myslím, že je nejvyšší čas, abys odešel.”

„Musím vám toho povědět ještě spoustu, dámo.”

Zavřela oči a pokusila se uklidnit. „Asi ano, ale já to nechci poslouchat. A teď, Colby, buď tak laskav a odejdi. Řekls mi, co si o mně myslíš. Slibuju, že se už mezi tebe a Brandona nebudu míchat. Máš moje čestné slovo.”

„Jakou má cenu čestné slovo ženy, sakra? Cenu loňského listí? Popela ve větru?”

Otevřela oči a střetla se s jeho upřeným pohledem. „Věř mi, Colby, že v tomhle případě se na něj můžeš naprosto spolehnout. Jestli chceš, klidně ti dám písemně, že se s tebou ani s tvým synem

už nikdy nesetkám. A teď prosím jdi.” Příšera podpořil její rozkaz tichým zavrčením.

„Jo, odejdu odtud,” přikývl Colby a vyrazil ke dveřím. „Myslím, žes už napáchala dost škody. Nemá smysl potloukat se kolem a čekat, jakou špinavost vytáhneš z rukávu příště.” Práskl za sebou dveřmi. Byla to ještě silnější rána, než když před chvílí vcházel.

„Stolku v předsíni si ani nevšiml,” řekla Diana Příšerovi, těsně předtím, než se zhroutila na pohovku a než se jí po tvářích rozkutálely slzy.

Colby projel s džípem poslední zatáčkou, přibrzdil a zaparkoval u paty vodopádů. Vypnul zapalování, ale nevystoupil, jen zatínal prsty do volantu a zhluboka dýchal. Díval se přímo před sebe, do pěnivé vody vodopádu. ,

Neměla nejmenší právo představit Brandona té staré čarodějnici.

Brandon tvrdil, že se setkání s Fulbrookovou nedalo vyhnout. Možná. Kdyby tam ale byl místo Diany on, jistě by něco vymyslel. Vždyť stačilo otočit auto o sto osmdesát stupňů a odjet.

Ale to ne. Diana je místo toho klidně představila, nechala tu babu, aby na jeho syna poštvala zkušeného rváče Harryho, a potom poslala Brandona na kafe s babičkou., jako by se nechumelilo!

Colby tomu pořád nedokázal uvěřit. Diana si klidně šla nakupovat do hokynářství a nechala Brandona s Margaret Fulbrookovou samotného.

To už bylo trochu moc. To už bylo opravdu trochu moci Co kdyby Harry Brandonovi nějak ublížil? Pravda, kdysi Brandona učil, jak se má ve rvačce bránit, ale jeho syn se ještě nikdy do ničeho nezapletl, rvačkám a pouličním konfliktům se vždy raději vyhnul.

Harry byl sice pomalý, ale zato silný a násilnický. Jednou podařenou ranou mohl dostal Brandona na kolena. A co kdyby se do té rvačky přimíchala i Diana? Nakonec mohla k vážnému zranění přijít i ona.

Colby sevřel pravou ruku v pěst. Zadíval se na ni a potom ji pomalu, jeden prst po druhém, zase rozevřel. Dianino chování se zkrátka nedalo ani pochopit, ani omluvit.

Od samého začátku moc dobře věděla, že si nepřeje, aby se Brandon s Margaret Fulbrookovou setkal. Jistě, jeho syn byl na svou babičku zvědavý, ale nikdy by si s ní nesmluvil schůzku proti jeho vůli. Diana jim ji tedy zorganizovala, nebo přinejmenším dovolila.

„K čertu s tím vším!” zaklel.

Vůbec se sem neměl vracet. Nebýt toho, že si z nějakých nejasných důvodů usmyslel, že se letos v létě podívá do Fulbrook Corners, mohlo být všechno v nejlepším pořádku. Nejspíš se dočista zbláznil.

Kdyby ses sem ale nevrátil, nikdy by ses neseznámil s Dianou.

Vystoupil z auta a vydal se k řece. Zahalila ho tu vodní tříšť z vodopádu, srazila se mu ve vlasech a promáčela mu košili. Zvedl pohled vzhůru, k prameni vodopádu, ke skryté jeskyni.

Tu noc byla Diana tak žhavá, tak milující a sladká Ztělesňovala vše, co kdy čekal od ženy. Oddala se mu tak, jako se nikdy předtím neoddala žádnému jinému muži. Neřekla mu to sice, ale vycítil to z jejího chování. Nic před ním neskrývala. Patřila jen jemu.

A ráno se chovala, jako by se mezi nimi nic nestalo, přestože tu byla dost reálná možnost, že při jejich divokém milování otěhotněla.

Dnes mu dala čestné slovo, že se mu už nikdy nebude plést do života. Odejde od něj, jako chtěla odejít ze své práce. Nejspíš zase viděla samu sebe jako oběť mužské nadřazenosti.

Colby se vrátil k autu a sedl si za volant. Nelíbila se mu představa, že ho Diana hodila do jednoho pytle s ostatními muži, které v životě potkala - s nezodpovědným otcem, se spolupracovníky, kteří ji podle jejích slov jen využívali, s tím zmetkem, s nímž chodila v pětadvaceti.

On měl ale na svůj hněv svaté právo, panebože! To ona ho zklamala, ne on ji! Neměla nejmenší právo cítit se uražená a dotčená, když jí vmetl do tváře všechnu trpkost, kterou pocítil nad její zradou.

Teprve v půli cesty k domku po tetě Jesse se na celou věc dokázal podívat s rozvahou.

První rozumná myšlenka, která ho napadla, byla, že Dianě nesmí dovolit, aby odešla z jeho života.

Druhá myšlenka, která s tou první vůbec nesouvisela, se týkala stolku v předsíni jejího domku. Něco s ním nebylo v pořádku - ale

co?

DESÁTÁ KAPITOLA

Diana končila s úklidem kuchyně. Příšera varovně zavrčel právě ve chvíli, kdy rovnala balíčky s jídlem do chladicí tašky. O zlomek vteřiny později uslyšela před domem motor terénního auta. Musela bolestí zavřít oči. Colby se tedy vrátil, určitě na ni bude znovu křičet. Měla dojem, že podruhé už by to nesnesla.

Narovnala se, rychle přešla předsíní ke vchodovým dveřím a zamkla je. Colby nejspíš klapnutí zámku slyšel.

„Pusť mě dál, Diano,” zabušil na zamčené dveře. Příšera výhružně zaštěkal, Diana ale mlčela. Vrátila se do kuchyně, zamkla i zadní dveře domu a pokračovala v balení.

Ozvalo se další, ještě netrpělivější zabušení. „Pusť mě dál, musím s tebou mluvit.”

Diana nechala Příšeru, aby odpověděl za ni. Pes se toho úkolu nadšeně ujal. Několik minut nebylo slyšet nic než divoký štěkot a bušení na dveře. Bušení ustalo jako první. Příšera ještě naposled vítězoslavně štěknul a vrátil se do kuchyně.

„Hodný pejsek,” zamumlala Diana. „Aspoň na tebe je spoleh, viď?” Venku panovalo ticho. Místo aby se ozval hluk startujícího motoru, začal Příšera znovu vrčet. Nastražil uši a po několika vteřinách se s divokým štěkotem rozběhl ke dveřím ložnice.

„Pozdě, hloupé psisko, už jsem uvnitř.”

Diana si teprve teď vzpomněla, že okno ložnice zůstalo otevřené. Pomalu se otočila, aby se mohla Colbymu postavit tváří v tvář. Když vcházel do kuchyně, klusal mu Příšera v patách, ale nepokusil se ho napadnout.

„Co se to tu sakra děje?” zeptal se zprudka Colby při pohledu na otevřené skříňky, srovnané krabice a lahve s čisticími prostředky.

„Co asi? Balím, abych odtud mohla odjet.” Diana se vrátila k práci a metodicky skládala potraviny do tašky.

„To se teď prostě sebereš a odjedeš po tom všem, cos tady natropila?” zeptal se drsně.

„Dala jsem slovo, že se ti už nebudu míchat do života, Colby. To znamená, že musím odjet z Fulbrook Corners. Jak to vždycky říkají ve filmech z Divokého západu, tohle město není pro nás dva dost velké. Když tu zůstanu, budeme se potkávat - tomu se ve Fulbrook Corners nevyhneme.”

„To vždycky utíkáš, když se věci vyvíjejí jinak, než by sis přála?”

„Chytrý obchodník musí poznat, kdy nastal čas spočítat zisky a ztráty.”

„A já jsem tedy ztráta?”

Zhluboka se nadechla. „Jde spíš o to, že náš vztah je ztráta. Položka k odpisu.”

Vzal si od stolu židli, otočil ji a posadil se tak, aby měl opěradlo před sebou. Zkřížil na něm ruce a zachmuřeně se na ni zadíval. „Je to pro tebe takhle pohodlnější? Mluvit o našem vztahu v obchodnickém žargonu? Položka k odpisu. Čas prohlásit úpadek? Tak poslouchej, vůbec se mi nelíbí, že o mně mluvíš jako o nějaké nepovedené investici.”

Diana drtila v dlani krabici s obilnými vločkami. „Tys přece spisovatel s fantazií a rozvinutou slovní zásobou. Je na tobě, abys vymyslel jiný způsob, jak tuhle situaci popsat.”

„Dobrá, tak co třeba takhle? Jsi zbabělá, Diano. Myslíš si, bůhvíjak nejsi tvrdá, ale lidsky jsi prostě slaboch. Snažíš se od problémů prostě utéct.”

Prudce zvedla hlavu. „To není pravda a ty to moc dobře víš. Tenhle tak zvaný vztah jsi přece ukončil ty. Před chvílí jsi sem vtrhl a řekl, že se do všeho pletu a že se snažím intrikovat a ovládat životy druhých.”

„To je pravda. Navíc jsem byl pekelně navztekaný.” „Tak? Jenže to já taky. Co kdyby ses prostě sebral a vypadl odtud, Colby? Mám spoustu práce.” „Nemůžeš ode mě prostě utéct.” „Kdo mi v tom zabrání?” „Já,” vyhrkl.

„Mluvíš z cesty. Není to ani hodina, cos po mně chtěl, abych se ti přestala míchat do života.” „To jsem nikdy neřekl.” „Mně to tak ale vyznělo.”

„Už jsem ti vysvětlil, že jsem byl naštvaný,” zavrčel Colby sevřenými rty. „Měl jsem k tomu dobrý důvod. Ze svého života jsem tě ale nevyhnal.”

„Skoro.”

„Tys prostě došla k názoru, že jsem stejný jako všichni ostatní muži, se kterými jsi kdy měla co do činění,” odsekl stroze. „V tom se ale pleteš. Svým způsobem ale možná chápu, proč jsi k takovému závěru došla.”

„Opravdu?”

„Potřebovala jsi mě. Nejspíš jsi byla k smrti vyděšená a já na tebe jen křičel a potom vyběhl ze dveří. Samý hluk a vztek, který ale k ničemu nevedl. To se takhle v tvém životě chovali všichni muži,

Diano?”

„Nebála jsem se tě,” ohradila se důstojně. „Žádného muže jsem se nikdy nebála.”

„Že by? Bála ses přece toho, kdo přesunul stolek v předsíni.”

Chtěla do tašky uložit sklenici s hořčicí, tají ale v posledním okamžiku vyklouzla z prstů a roztříštila se. Nastalo ticho.

„Myslela jsem, že sis toho nevšiml,” vypravila ze sebe. Dívala se přitom stranou.

„Byl jsem příliš rozzlobený, než abych si to hned uvědomil. Pak jsem ale jel k vodopádu, abych si mohl všechno znovu promyslet, a po chvíli se mi vybavilo, že se stolkem v předsíni něco nebylo v pořádku. Připomnělo mi to scénu z mé knihy.”

„ Cena za strach, strana padesát šest.”

Colby pomalu přikývl, ani na zlomek vteřiny přitom neuhnul pohledem. „Kdy se to stalo?”

„Nevím. Asi v době, kdy jsme s Brandonem byli ve městě. Když jsem se vrátila, vypadalo to tam přesně tak, jak to vypadá teď. S ničím jsem nehýbala.”

„Nemilé překvapení, co?”

„Mírně řečeno. Colby, ve Fulbrook Corners je někdo, komu jsem nepadla do oka, a tvoje teorie, že by to mohla být Margaret Fulbrooková, je od samého začátku pochybená. V době, kdy tu někdo čaroval se stolkem, seděla s Brandonem v bufetu u kafe.”

Colbymu se zúžily oči. „Mohl to udělat Harry.”

„Ne. Harry celou tu dobu seděl před hokynářstvím v autě a čekal na Margaret.”

„Takže nám zbývají všichni ostatní z městečka,” prohlásil zachmuřeně Colby.

„Ať už to udělal, kdo chtěl, bude si teď muset najít novou zábavu. Ještě dnes večer budu v bezpečí, zpátky v Portlandu.”

„Dnes večer budeš v bezpečí v domě po tetě Jesse,” oznámil jí Colby nevzrušeně.

Opatrně na něj pohlédla. „Ne, díky. Fulbrook Corners už mám plné zuby.”

„A mě taky, co?”

„Abych byla upřímná, bojovat s někým, kdo si potrpí na kanadské žertíky, a současně s mužem, který si myslí, že jsem ho zradila, to je trochu moc i na mě.”

„Nezradila jsi mě,” zamumlal. „Jen jsi udělala něco, na co jsi neměla nejmenší právo. Zrada by byla, kdyby ses vyspala s nějakým jiným mužem.”

„Ani nevíš, jakou mám radost, že jsem nespáchala smrtelný hřích,” ušklíbla se. „Mohl bys teď tedy odejít a nechat mě, abych v

klidu dobalila?”

Ani se nepohnul. „Diano, měl jsem plné právo být na tebe rozzlobený.”

Pokrčila rameny a vytáhla z příborníku další krabici. „Možná. To je věc názoru. Tvůj syn se chtěl seznámit se svou babičkou. Je dospělý a má tedy určitá práva. Když jsem ji uviděla stát na ulici, jak na něj strnule hledí, prostě jsem je představila. Podle mě to všechno záleželo na Brandonovi, ne na mně, ani ne na tobě.”

Colby se zhluboka nadechl.

„Možná právě proto jsem byl tak rozzlobený,” řekl pomalu. „Možná jsem si nechtěl přiznat, že tohle si musí Brandon rozhodnout sám. Už jsem ti přiznal, že jako otec jsem nadělal spoustu chyb. Proč bych v nich tedy nemohl pokračovat?”

„Tohle musíš říct v první řadě Brandonovi. Určitě to pochopí. Je to velice citlivý a chápavý mládenec.”

„Na rozdíl od svého otce?”

„Jsi o něco cyničtější než on, ovšem na druhé straně jsi měl daleko drsnější dětství a mládí. A nebuď na sebe zbytečně tvrdý, Colby. Ze je dnes z Brandona slušný mladý člověk, to je hlavně tvoje zásluha. A teď, pokud dovolíš, bych ráda pokračovala v balení.”

„Diano, na noc přijdeš ke mně. Budeš tam v bezpečí.”

„V Portlandu budu ještě bezpečnější.”

Colby se prudce zvedl ze židle a odhodil ji stranou. „K čertu s tebou. Ty si prostě myslíš, že se na mě nemůžeš spolehnout, že bych tě dokázal ochránit, co?”

Sevřela ruce v pěst, aby nebylo vidět, jak se jí třesou prsty. „Proč bys mě měl chránit? A proč bys měl chtít! “

„Protože ke mně patříš. Copak sis to ještě neuvědomila?”

„Chceš říct, že za mě cítíš jakousi zodpovědnost jen proto, že za sebou máme krátkou letní aférku?” popíchla ho. „Na to zapomeň, Colby. Dokážu se o sebe postarat sama. Dělám to tak celý život. Kromě toho náš románek už skončil. Ten svůj pocit zodpovědnosti si můžeš klidně strčit za klobouk.”

Dvěma dlouhými kroky stanul přímo před ní, natáhl k ní ruku a položil jí dlaň na šíji. Jeho dotek nebyl hrubý, vyzařovala z něj síla, které nedokázala odolat. Podíval se jí do očí a jeho pohled změkl. „Náš vztah rozhodně neskončil. Víš to stejně dobře jako já. Jestli se za tebe cítím zodpovědný nebo ne, to můžeme probrat později. V domě po tetě Jesse. A o tomhle se se mnou nehádej, zlato. Víš, že kdybych tě teď nechal samotnou, samou starostí bych se zbláznil. Taky ti nedovolím, aby ses vrátila do Portlandu. Alespoň ne teď. Na to je toho mezi námi přece jen trochu moc.”

„Opravdu?”

„Ano, je,” prohlásil pevně Colby. Alespoň něco tedy pochopil, pomyslela si Diana, když si balila věci na noc.

O hodinu později, to už seděla na dvorku za domem tety Jesse, Brandon prohlásil: „Řekl jsme tátovi o tom, že jsme potkali babičku. Myslel jsem, že vyletí z kůže. Daleko větší starost mu ale dělají ty podivné vtípky, které ti v poslední době někdo provádí.”

Diana se napila chlazeného čaje a nedůvěřivě se na něj podívala. „Že by mu zrovna tohle dělalo starost? Ne, navztekaný je kvůli tomu, že jsem tě představila jeho bývalé tchyni.”

„V tom se tedy kardinálně pleteš.”

„Ani bych neřekla. Ty vtípky ho možná rozčílily, ale starost mu dělá, že ses seznámil se svou babičkou.”

„Ne. Ty tátu neznáš tak jako já. Když začne křičet, je rozzlobený, to ano. Uleví si tím a potom vždycky vychladne. Když je ale zticha, znamená to, že mu něco vrtá hlavou.”

„Tohle si budu pro příště pamatovat,” pokřiveně se usmála.

„Opravdu ses chystala na cestu do Portlandu?”

„Ano.”

„To asi tátu pěkně zchladilo.”

„Ne. Byl ještě vzteklejší než předtím.”

„Jsem rád, žes neodjela. Opravdu mu na tobě záleží.”

„Ani bych neřekla. Upřímně řečeno, v tvém otci se moc nevyznám, Brandone.”

„Tak to nejsi sama. Znám ho líp než ostatní, a taky někdy nevím, co si o něm mám myslet. Když ale jde do tuhého, je fajn. Dokáže se o věci postarat, jestli víš, jak to myslím.”

„Myslím, že v tomhle jste si dost podobní,” řekla tiše. Chtěla ještě něco dodat, ale v té chvíli vyšla na dvorek Robyn. Pohlédla nešťastně na Dianu a obrátila se k Brandonovi.

„Nudím se. Není tu co dělat. Nechtěl by ses projít nebo tak něco, Brandone? Chtěla bych si s tebou promluvit.”

„Jasně.” Brandon se zvedl ze židle. „Zatím ahoj, Diano.” Podíval se na Příšeru a plácl se přes stehno. „Jdeš s námi, ty pse jeden?”

Příšera se tázavě podíval na svou paní.

„Jen běž,” dovolila mu. „Já si tu vystačím sama.”

Příšera se tedy rozběhl za Brandonem a Robyn a vesele přitom mával huňatým ocasem.

„Podívej na toho bláznivého psa,” ozval se Colby zpoza dveří. „Chová se, jako by s Brandonem byli odjakživa nejlepší kamarádi, zatímco pro mě má jen vyceněné zuby a uslintanou tlamu.”

„Myslím, že je v tobě něco, co ho zkrátka dráždí,” zamyslela se Diana, zatímco si nalévala další sklenici ledového čaje a sledovala, jak Robyn a Brandon mizí v lese. „Chceš také čaj?”

„Díky.” Otevřel dveře, vyšel na dvorek a usadil se na židli, kde předtím seděl jeho syn. Vzal si od ní studenou sklenici a zadíval se k lesu. „Mám dojem, že naše milá Robyn už má Fulbrook Corners plné

zuby.”

„Ani se jí nedivím.” „Pořád se na mě ještě zlobíš?” Odpověď si pořádně rozmyslela. „Ano.” „To přejde.”

„Myslíš?”

„Ano. Mě už přece zlost přešla, nezdá se ti?”

„Opravdu?”

„Ano, u sta hromů, přešla!” Vzal jí z ruky sklenici, odložil ji na stolek, objal Dianu a posadil si ji na klín. „A už mě neprovokuj.”

„Co to má znamenat? Ty můžeš být vzteklý, jak dlouho se ti chce, a ve chvíli, kdy tě to přejde, se všichni kolem mají jak na povel zase začít chovat normálně?”

„Tak je to vždycky nejlepší.” Přitiskl ji k sobě, dlaň jí položil na stehno a rty zabořil do jejích vlasů.

„Colby, chci s tebou mluvit.”

„Tak mluv, ale rychle.” Přejel jí dlaní ze stehna na bok. „Myslím, že ses nad touhle situací nezamýšlel tak, jak by bylo potřeba.”

„Nad jakou situací?” Jeho rty teď ucítila na šíji. Zachvěla se a pohladila ho po rameni. „Nad tím, že jsem teď u tebe doma.”

„Když jsem se smířil s tím, že tu máš toho pitomého čokla, kde je problém?”

„No, kdo bude kde spát? Máš čtvrtý pokoj?”

„Ne, jen tři.”

„To jsem si právě myslela. Kde budu spát?”

Odtáhl se a s upřímným překvapením se na ni zadíval. „No přece se mnou. Kde jsi myslela?”

„Ale co děti? Myslíš, že by nás měly vidět, jak jdeme do, hm, jedné ložnice?”

„V poslední době mi ty i Brandon v jednom kuse opakujete, že můj syn už není dítě. Ví, že spolu spíme, a nemá k tomu žádné výhrady. Co víc bys ještě chtěla?”

„Co Robyn?” zeptala se ustaraně.

„Jestli je dost stará na to, aby spala s Brandonem, je dost stará i na to, aby se dokázala smířit s tím, že spolu spí dva dospělí lidé. A teď už si s tím přestaň lámat hlavu, stejně je dávno rozhodnuto.”

„A kdo rozhodl? Ty?”

„Jo, já.” Pronikl jí dlaní pod ňadro, palec položil do prohlubně mezi klíčními kostmi. „A teď mi pověz, co bude k večeři.”

„To se mi zrovna teď nevybavuje. Vím jen, jaký bude dezert.” Pousmála se na něj a sjela mu prsty po přední straně košile až k pasu džin.

Vesele se ušklíbl.

„Má to znamenat, že je mi odpuštěno?”

„To znamená, že chci vědět, jak vážně to s tím pokáním myslíš.”

„Dobrý nápad. Hned ti to dokážu, tady a teď.”

Zasmála se a chytila ho za ruku. „Ne, teď ne. Je nejvyšší čas začít s vařením, Brandon s Robyn se co nevidět vrátí.”

Zamumlal cosi nesrozumitelného a přitiskl ji k sobě lak pevně, až zasténala. Z očí mu zmizel smích, nahradil ho smyslný opar.

„Myslím, že jsme právě urovnali první vážnější bouřku.”

„Mělo by se to oslavit?”

„Jo, myslím, že mělo. S trochou štěstí ses dneska i leccos přiučila.”

Překvapeně se na něj zadívala. „Co, proboha?”

V očích mu naléhavě jiskřilo. „Že ti nedovolím, abys ode mě odešla kvůli nějaké malicherné rozmíšce. Pamatuj si to, Diano.”

Mlčela, jen ho podvědomě pohladila po tvrdé bradě. Napadla ji ale znepokojivá otázka - co by se asi muselo stát, aby ji nechal odejít ze svého života?

Třeba kdyby se zjistilo, že je těhotná?

Colby ten večer počkal, dokud se Brandon s Robyn nezabrali do jakési deskové hry, a teprve potom vzal Dianu za ruku a odvedl ji ke schodišti.

„Dobrou noc, vy dva,” zavolal, když vykročil do patra, s Dianou v závěsu.

Brandon zvedl pohled od šachovnice a usmál se na ně. „Dobrou noc.” Robyn sice na zlomek vteřiny také zvedla pohled, ale zůstala zticha. Za celý večer toho moc nenapovídala.

Diana se na vrcholu schodů na chvilku zastavila a tiše prohodila: „Myslím, že mě Robyn nemá ráda.”

„S tím si nelam hlavu. Představa, že bych ji měl mít za snachu, mi nahání hrůzu.”

„Myslím, že se Brandon s myšlenkou na manželství už dávno rozloučil. U Robyn si ale tak jistá nejsem. Ta se opravdu chce vdát, a nechce ani čekat.”

„Doufám, že ji nenapadne udělat nějakou hloupost, třeba se záměrně nechat přivést do jiného stavu.”

Ucítil, jak vedle něj Diana ztuhla, a teprve pak si uvědomil, že poslední poznámku si mohl s klidným svědomím odpustit. Mohl si přece snadno domyslet, že ji Diana vezme osobně. Jestli je těhotná… Hrome, kdo ví, ženy jsou tak složité…

Otevřel dveře ložnice a nechal ji do ní vejít jako první.

Zvědavě se kolem sebe rozhlédla. Snažila se vstřebat atmosféru jeho nejsoukromější svatyně. „Tohle byl tvůj pokoj, když jsi byl malý?” zeptala se a dotkla se plastikového modelu sportovního auta, který kdysi pracně sestavil ze stavebnice.

Přikývl. „Jo.”

Prohlédla si model zblízka. „Těžko si tě představuju jako malého kluka,” přiznala. Pokrčil rameny.

„Jako kluk jsem měl dva sny - vypadnout z Fulbrook Corners a mít vlastní Chevrolet Corvette. To je to sportovní auto, jehož model tu vidíš.”

„A měls ho někdy?”

„V posledním roce na střední škole. Byla to ojetina. Koupil jsem ji za pár šupů, protože byla nabouraná. Eddy mi ji pomohl dát dohromady. Ve chvíli, kdy byla hotová, to byl sen každého puberťáka. Černá jak půlnoc a rychlá jako blesk. Porazil jsem s ní všechny, kdo se se mnou pokusili závodit na cestě k vodopádu. Byla to moje pýcha, můj životní sen.”

„Co se s ní stalo?”

„Jednu dobu jsem si s ní úžasně užil.” Vzal modýlek z prádelníku a pousmál se. Potom pokrčil rameny a vrátil ho zpět. „Potom jsem se oženil, narodil se Brandon a my potřebovali peníze na plínky, kasičky a podobné prozaické věci, které mimino potřebuje.”

„Takže jsi svou pýchu a radost prodal?”

Tiše se zasmál a sedl si vedle ní na postel. „Netvař se lak nešťastně. Už je to dávno.” „A teď jezdíš džípem?”

„Jo. Rád s ním jezdím tam, kam se jinak autem nedostaneš. Jak člověk stárne, mění se mu vkus.” Pak se k ní naklonil, vtiskl ji do polštářů a tiše pokračoval: „Třeba například ty. Myslím, že v devatenácti bys nebyla můj typ. Ale teď.” Políbil ji.

„Ale teď?” vydechla, když mohla znovu promluvit.

„Teď jsem mnohem starší a moudřejší. Proto dokážu ocenit i to, čemu bych dřív nepřišel na chuť.”

Sklonil k ní hlavu a znovu ji políbil. Otevřela ústa, aby do nich mohl vklouznout jazykem. Vtiskl jí nohu mezi stehna. Její ruce se pevně sevřely kolem jeho hýždí, přitiskla si ho ke zvlhlému lůnu a boky mu vyšla vstříc.

„Miluju, jak rychle se na mě vždycky připravíš, miláčku. Jde mi z toho hlava kolem.”

„To já jsem z toho nepříčetná,” zašeptala a přitiskla si jeho hlavu k ňadrům. Horečně mu přitom rozepínala košili a podařilo se jí přitom vyklouznout z broskvové podprsenky. „Jsem z tebe celá rozbolavělá, víš to, Colby?”

Nabídla mu ňadra, jež se už nedočkavě dožadovala jeho pozornosti. Ucítil, jak se jeho napjaté tělo ocitá v jednom ohni. Představa, že ho Diana potřebuje, že ho chce, že se mu oddá vždy, když se k ní obrátí s touhou po ukojení, byla téměř nesnesitelná. Uvědomil si, že stačí, aby se jí dotkl, a ona bude jeho, a to v něm rozžalo divoký stravující plamen touhy.

Jemně se přisál k její sladké vzrušené bradavce, rozepnul přitom džíny, nejdřív svoje, potom i její. Zbavili se oblečení a znovu se k sobě přitiskli.

Vzala do ruky jeho tuhé mužství a Colby se málem přestal ovládat. „Počkej chvilku,” vydechl, sáhl do zásuvky nočního stolku a vytáhl z ní prezervativ. „Nasaď mi ho.”

„Já?”

„Jo. Já budu jen ležet a ztrácet soudnost.”

Tiše se zasmála a klekla si vedle něj. Colby pochopil, že udělal chybu, ale teprve ve chvíli, kdy zjistil, že jí tak prostý úkon nejspíš bude trvat celou věčnost. Rozkoš, kterou pocítil, když se po něm plížily její prsty, mu ale všechno čekání vynahradila.

Konečně s tím byla hotová a spokojeně se zadívala na výsledek své práce. „Dokonalost sama. Není to špatné, aspoň co se mě týká.”

Ušklíbl se, zuby měl sevřené, jak se snažil znovu nabýt sebevlády.

„Tak pojď a dokonči to, ty malá čarodějko.”

Žertovně nakrabatila čelo. „Myslela jsem, že už to je hotové.”

„Ne, teprve to začalo.” Přitáhl si ji na boky a rukama ji pevně sevřel v pase. „A teď mi ukaž, jak to má vypadat.”

Jemně ho vzala do ruky a začala si ho zavádět do lůna. Oči se mu rozšířily rozkoší. Viděl, jak se jí vzrušením lesknou oči, a to jen přikrmilo prudký oheň vášně, který mu stravoval tělo.

Když na chvilku zaváhala, jen aby ho mohla nemilosrdně podráždit, Colby tiše, výstražně zasténal a potom ji na sebe prudce strhl a zabořil se do ní, úplně, hluboce.

Spolkla vzrušený výkřik a zvrátila hlavu vzad. Pohybovala se na něm, určovala rytmus. Vedla jeho ruce tam, kde chtěla, aby ji dráždil, a po několika minutách se celé její tělo konečně vypjalo v návalu ukojení.

Když se její rty rozevřely, Colby jí rychle stáhl hlavu a umlčel její rozkošné výkřiky svými rty. Tiché výkřiky milostného vytržení sice miloval, ale věděl, že by se později styděla. Mohli je přece slyšet i Brandon a Robyn.

Vybuchl v ní a málem si překousl jazyk, jak se snažil spolknout vlastní výkřik vyvrcholení.

Nekonečně dlouhou chvíli se jen nechali unášet sladkými, smyslnými vlnami zapomnění. Colby ji přitom dál pevně svíral kolem pasu, naslouchal tichému oddechování a čekal, až se jeho tělo vrátí na zem.

„Nechci, aby naše hádky končily takhle,” prohlásila po chvíli; to už ležela vedle něj s vlasy rozhozenými po polštáři. „Slyšela jsem, že sexem by se hádky řešit neměly.”

„Všechno jsme přece vyřešili ještě předtím, než jsme šli do postele.”

„Opravdu?” Diana se opřela o loket a z výšky se na něj zamračila. „Pokud vím, prohlásils, že se na mě už nezlobíš. Připadá ti, že se tím všechno urovnalo?”

„Hele, přece jsem se omluvil, ne?”

„Uznal jsi, žes to možná trošku, trošičku přehnal, ale to je všechno.”

Položil jí na nos špičku ukazováčku. „Prozradím ti malé tajemství, lásko. To, cos slyšela, ode mne zatím jen málokdo slyšel.”

„Nejsi zvyklý přiznávat, že to někdy přeženeš, hm?”

„Ne, protože obvykle nepřeháním. Na světě jsou kromě tebe jen dvě věci, které mě k tomu dokážou přinutit - Fulbrook Corners a Margaret Fulbrooková.”

„Tak proč jsi sem vůbec jezdil?”

„Byl bych moc rád, kdybys mi konečně přestala klást tuhle otázku.” Bylo znát, jak z něj s každou vteřinou vyprchává pocit uspokojení. „Vysvětloval jsem ti to už aspoň tucetkrát. Pojďme se bavit o něčem jiném, než zase začnu přehánět.”

Zkřížila paže a uložila se na jeho široký hrudník. „A o čem by sis chtěl povídat?”

„O tom, žes nevěřila, že bych tě chtěl a dokázal chránit před něčími krutými žerty,” vysvětlil chladně. „Myslím, že je nejvyšší čas, abys pochopila, že mi můžeš důvěřovat.”

„Věřím ti,” ohradila se tiše. „Jinak bych s tebou nespala.”

Potřásl hlavou. „Když jsme se dnes pohádali, chtěla ses sbalit a po anglicku zmizet. Takhle si důvěru nepředstavuju.”

„Myslela jsem, že je mezi námi konec,” prohlásila strnule.

„Jak vidíš, není,” zavrčel.

„Důvěra by ale měla být oboustranná,” poznamenala tiše. „Chceš, abych ti věřila. Mám právo chtít, abys ty věřil mně.”

Colby se na několik dlouhých vteřin zamyslel. „To, že jsem se na tebe dnes rozzlobil, ještě neznamená, že bych ti nevěřil.”

„Že by?”

„Je to tak.”

„Colby, já se už s tebou nechci hádat. Myslím, že to pro dnešek stačilo.”

Okamžitě ho to zamrzelo. „Vím, holčičko, vím.” Pohladil ji po vlasech, ale bylo na něm znát, že s něčím není spokojený. „Na co myslíš?” zeptala se ho po chvíli.

„Měla bys spát,” zamumlal a přitiskl ji k sobě. Položila mu hlavu na paži.

„Ty taky. Proč nespíš?”

„Přemýšlím nad těmi nechutnými žertíky.”

„Napadlo tě něco?”

„Ne, ale myslím, že se zítra vydám na návštěvu ke Gilu Thorpovi. Od Eddyho jsem se nic nedozvěděl, ale Gil mi možná dokáže pomoct. Možná někde něco zaslechl. V získávání informací byl vždycky moc dobrý.” Colby se ve tmě poťouchle pousmál, nejspíš nad nějakou vzpomínkou.

„Kdo je Gil Thorp?”

„Před dvaceti lety býval místním šerifem. Měl jsem s ním to, co by se při troše dobré vůle dalo nazvat rozporuplným vztahem.” „Co to má znamenat?”

„To znamená, že pokaždé, když jsem měl nějakou prácičku na cestě k vodopádu, měl Gil Thorp pocit, že by mi to měl zarazit. Taky se mu nelíbilo, jak jezdím po městě dvakrát rychleji, než byla povolená rychlost, že jsem se vždycky zapletl do nějakých rvaček, nebo jak jsem se potloukal s Eddym Spoonerem.”

Přitiskla se k němu. „Nezdá se mi, že bys mu to měl za zlé.”

„Nedá se říct, že bych ho neměl rád. Jak jsem řekl, byl to trochu komplikovaný vztah, ale Thorp na rozdíl od většiny místních aspoň hrál fér. Občas se taky stalo, že když nám přerušil závod, donutil mě sednout do té své plechovky, kterou mu obec dala místo služebního auta, a tam mi držel dlouhé kázání. Uměl se mnou jednat tak, že jsem mu přiznal věci, které bych nikdy nikomu jinému nepověděl. A to, abych se dal k armádě, byl taky jeho nápad.”

„Možná se podobal otci, kterého jsi nikdy neměl.”

„No, tak blízcí jsme si zase nebyli. Občas mě ale dokázal usměrnit, takovým zvláštním, nevtíravým způsobem mi vždycky vysvětlil, že jsem v něčem zašel moc daleko. Docela mi to prospělo, myslím, že mě párkrát odradil od něčeho, co mě doopravdy mohlo přivést do kriminálu. Tak jako tak mám dojem, že mu něco dlužím.”

„Stýkali jste se i potom, cos odtud odešel?”

„To ne, ale občas jsme si poslali třeba přání k Vánocům. Když to vezmu kolem a kolem, nebyl to zase až tak špatný polda. Nikdy nikoho zbytečně nebuzeroval, nikdy nikoho neuhodil, byl si svou autoritou jistý, a proto si ji nemusel dokazovat tím, že by v cele zmlátil nějakého ubohého tuláka. Navíc měl zvláštní dar vědět o všem, co se kde šustlo. Zkusím se ho zítra poptat.”

„Jedna věc mi na těch žertících nedává smysl.”

„Která?”

„Že je někdo hraje na mě, a ne na tebe.”

Pohladil ji po paži. „Drahoušku, každý, kdo mě zná, si snadno domyslí, že nejsnadnější cesta, jak se mi dostat pod kůži, vede přes

tebe.”

„To bych tak určitě netvrdila.”

Sklonil hlavu k jejím rtům a políbil ji. Pochopil, že Diana je sice jeho slabé místečko, ale že si to vůbec neuvědomuje. Možná to tak bylo lepší. Když ženy pochopí, že mají nad mužem moc, mohou se proměnit v pravé čertice.

Ještě než usnul, napadlo ho, jestli taková úvaha platí i obráceně -jestli je Colby Savagar slabým místem tvrdě se ovládající amazonky Diany Prenticeové.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Druhý den ráno Diana trochu překvapeně zjistila, že nemá co na práci. Colby si vzal auto a odjel na Thorpův ranč. Brandon a Robyn se vydali na procházku, tentokrát bez Příšery.

Kolem jedenácté se už k smrti nudila, a proto ji napadlo, že by se mohla věnovat životopisům, které chtěla tento týden odeslat a které samozřejmě zůstaly v jejím domě. „Co bys řekl, kdybychom se vrátili domů, dodělali je a potom je odvezli na poštu, Příšero?”

Pes ležel natažený na trávníku za domem. Netvářil se nijak zvlášť nadšeně, ale poslušně se zvedl a vykročil v jejích stopách. Když o čtvrt hodiny později otevírala dveře domu, si musela přiznat, že se trochu bojí.

„Colbymu by se asi moc nelíbilo, že jsme se sem vydali sami,” vysvětlila psovi. „Zdá se, že si v posledních dnech hraje na tělesného strážce.”

Příšera jen zavrčel, Colby ho nezajímal ani za mák. Vklouzl do domu a vyrazil rovnou do kuchyně. Diana ho následovala a zjistila, že Příšera čenichá kolem spíže, kde byly uložené jeho suchary.

Nabídla mu dva křupavé pamlsky a vydala se do obývacího pokoje. Vložila pár hotových životopisů do obálek, napsala na ně adresy a nalepila známky. Nezabralo jí to ani deset minut.

„Tak, hochu, a teď s tím pojedeme do města. Jestli se mi do konce srpna nepodaří najít nějakou jinou práci, vrátím se ke Carruthers a Yale,” prohlásila, když se psem v patách procházela dveřmi.

Cestou do městečka je nic zajímavého nepotkalo. Diana odeslala dopisy a ani si nevšimla, jak při tom sama sobě drží palce. Vydala se zpět k domu po tetě Jesse. Pomalu se blížilo poledne.

Zajela na dvorek a vypnula motor. Příšera vyskočil z auta a vyrazil na verandu, kde seděl Brandon.

„Zrovna jsem se snažil přijít na to, kam jsi zmizela,” uvítal ji vesele. „Napadlo mě, žes nejspíš jela do města.”

„To ses nespletl. Kde jsou Colby a Robyn?”

„Táta se ještě nevrátil od šerifa a Robyn si šla číst do lesa. Povídala, že chce být chvíli o samotě.” Brandon se Dianě zadíval přímo do očí. „Nelíbí se jí představa, že bychom si tu svatbu měli ještě rozmyslet. Taky se tu nudí. Chce, abych ji zavezl zpátky do Portlandu.”

„Za daných okolností to možná není tak špatný nápad,” poznamenala tiše Diana.

V té chvíli jí hlavou bleskla podivná myšlenka. Robyn odešla do lesa s tím, že si chce číst. Copak asi dělala v době, kdy jí někdo přemisťoval nábytek v domě? Brandonova přítelkyně by přece měla dobrý důvod k tomu, aby se ji snažila vyděsit.

„Jo, taky myslím,” povídal teď Brandon. „Slíbil jsem, že ji domů odvezu hned zítra.” Zvedl se ze židle. „Nedáme si něco k jídlu?”

„Za chvíli,” zarazila ho rychle Diana. „Musím se ještě na chvilku vrátit domů. Hm, Brandone?”

„No?”

Brandon už otevíral dveře se sítí proti komárům.

„Nevíš náhodou, jestli Robyn ještě pořád čte Cenu strachu?” Už ve chvíli, kdy tu otázku vypustila z úst, by dala celý svět za to, aby ji mohla vzít zpět. Brandon byl stejně bystrý jako jeho otec, snadno si domyslel, co se jí honí hlavou.

Otočil se k ní a tvářil se zamyšleně. „Právě tuhle knihu si s sebou vzala do lesa.”

Pokusila se odvést jeho myšlenky stranou. „Jednou to už konečně budu muset dočíst. Colby už z toho začíná být otrávený. Pořád mu opakuju, že je jeho chyba, že mě ta kniha děsí k smrti, ale jemu to připadá jako výmluva. No nic, za chvíli jsem zpátky. Jestli budeš dělat tuňákovy salát, udělej dost i pro mě.”

Brandon se vrátil na okraj verandy. „Když pospícháš, proč si nevezmeš auto?”

„Procházka mi jen prospěje.” „Počkej, Diano, půjdu s tebou.” „To není nutné, Brandone.”

Pousmál se na ni: „Já to taky chci vědět. Taky chci vědět, jestli má ty kanadské žertíky na svědomí Robyn.”

Diana se na něj zoufale zadívala. „Brandone, já si jen chci vyzvednout pár věcí. Není třeba, abys tam se mnou chodil.”

„Chceš vědět, jestli ti tam někdo zase nepřipravil nějaké nemilé překvapeny co? A myslíš, že by to mohla mít na svědomí Robyn. Šla si do lesa číst Cenu strachu. Čte tu knihu už podruhé a dobře ji zná. Ví taky, že ji čteš i ty.”

Diana se zhluboka nadechla. „Brandone, prosím, poslouchej mě. Chci si tam prostě vyzvednout pár věcí, to je vše.” Nevyznělo to nijak zvlášť přesvědčivě.

„Robyn to klidně mohla udělat,” pokračoval pomalu Brandon. „Pokaždé, když ti někdo prováděl ty vtipy, byla pryč. Možná to má na svědomí právě ona.”

Diana to tedy vzdala a vykročila po silnici ke svému domu. Pod nohama se jí přitom motal Příšera. Vycítil, že něco visí ve vzduchu. „Myslím, že by Robyn něco takového neudělala,” poznamenala po chvíli. „Opravdu, myslím že ne,” pokusila se přidat průhledné lži na váze.

„Já bych to tak jistě netvrdil,” prohlásil klidně Brandon, tak klidně, až z toho Dianu zamrazilo. „Má přece motiv. Nemá tě ráda. Má ti za zlé, žes mě přesvědčila, abych si to s manželstvím ještě rozmyslel.”

„Buď s těmi soudy raději opatrný, Brandone,” napomenula ho. Z jeho hlasu vycítila náznak cynismu, který jí neodbytně připomněl jeho otce. „Neříkej nic, co by tě později mohlo mrzet.”

Od té chvíle tedy mlčeli. Sotva se přiblížili k domku, Příšera zpozorněl. Nastražil uši, a jen co ho pustili z auta, rozběhl se ke dveřím. Cestou hlasitě štěkal.

„Někdo tam je,” vydechla Diana. Ucítila, jak jí po zádech stéká ledový pot.

„Příšera ale vrtí ocasem,” všiml si Brandon.

Zamračila se. „To znamená, že toho člověka, co je uvnitř, dobře zná.”

„Možná je tam táta,” navrhl s úlevou Brandon. „Možná se tu stavil pro tvoje věci.”

„To by před domem stálo jeho auto.” Diana strčila klíč do zámku a odemkla. Pes vpadl do domu a zmizel za rohem. Diana vběhla ža ním, ale hned za dveřmi zakopla o rozsypané odpadky.

„Nestalo se ti nic?” zeptal se starostlivě Brandon.

„Ne.” Diana vstala ze záplavy mokrých papírových ručníků, kávové sedliny a slupek od zeleniny. „Pusť Příšeru na zadní dvorek, jinak tu nadělá ještě větší spoušť.”

„Jak chceš.” Brandon otevřel zadní dveře. Vyšli ven s Příšerou v čele.

Zahlédla, jak mezi stromy mizí nějaká postava. Příšera jí okamžitě vyrazil ve stopách. Uslyšeli hlasité štěkání a praskání podrostu. Bez pobízení se rozběhli za psem.

Všechno to byla otázka několika minut. Vetřelec neměl proti psovi nejmenší šanci a určitě si to rychle uvědomil. Po chvíli běhu se ocitli na malé mýtině a uviděli Příšeru, jak doráží na Robyn. Dívka se před psem schoulila do klubíčka. Vzlykala.

„Robyn?” Brandon se tvářil překvapeně, přestože si už dávno domyslel, z čeho Diana Robyn podezírá. „Proč?”

Robyn k nim zvedla obličej mokrý od slzí a pohlédla na Dianu s bolestí a vztekem. „Je to všechno její vina. Nebýt jí, byl by sis mě

vzal.”

„Ach, Robyn,” vydechla tiše Diana.

„Věděla jsem, že tvůj otec bude proti, Brandone. Slíbils, že se mu postavíš. Slíbils, že si od něj nedáš rozkazovat. Jenže on ti potom přestal kázat a začal tě přemlouvat, a tahle. tahle mu poradila, jak na tebe má jít, co ti má říct, abys ho poslechl. Myslí si, bůhvíjak není chytrá.”

„Proboha, Robyn,” vydechl Brandon znechuceně. „Žvanila o tom, že se má žena o sebe umět postarat sama, a tys ji poslouchal., vždyť jsi ji přede mnou dokonce doslova citoval.

a.”

„To by stačilo, Robyn,” pomohl jí vstát. Sotva stála na nohou, odstrčila jeho ruku.

„Nedotýkej se mě, ty mizero! Kdo si vlastně myslíš, že jsi? Jsi nula, rozumíš, nula\ Syn bývalého stavebního dělníka, který teď píše laciné krváky! Můj otec je daleko bohatší než tvůj! Má vysokou školu a je členem všech prestižních klubů a zná se s těmi nejdůležitějšími lidmi v Portlandu! Naši měli pravdu. Nejsi pro mě dost dobrý.”

Brandonovi ztuhly rysy. „Tak to jsem tedy unikl jen o vlásek, co? Když si představím, že jsem mohl mít po zbytek života na krku

takovou sobeckou, snobskou potvoru, jako jsi ty. To snad radši zůstanu nadosmrti starým mládencem.” Otočil se a vykročil směrem k domku. „Pojď, pomůžu ti zabalit tvoje věci a hned odpoledne tě odvezu do Portlandu.”

„Brandone, já tě miluju.”

„Ne, nemiluješ,” prohlásil neochvějně. „Jen se snažíš najít někoho, kdo tě vytáhne z domu tvých rodičů. Je jedno, kdo to bude, nemusím to být zrovna já. Kdybys měla aspoň trochu sebeúcty a hrdosti, už dávno bys to udělala sama, odešla bys a nehledala někoho, kdo by rozhodl za tebe. Nedokážeš za své rozhodnutí přijmout zodpovědnost, chceš, aby za tebe tahal z ohně kaštany někdo jiný. Na to si ale budeš muset najít většího moulu.”

„Brandone.” Brandon se ale beze slova otočil a vydal se k domku. Robyn proto vychrlila všechen hněv a zklamání na Dianu: „Všechno je to vaše vina. To vy jste všechno pokazila. Bylo to od vás sprosté, zákeřné. Kdo si myslíte, že jste? Kdo vám dal právo plést se jiným do života?”

Diana k ní impulzivně přikročila a objala dívku kolem ramen. Robyn proti ní vášnivě vyrazila a pak s nářkem položila Dianě hlavu na rameno.

Když pak Robyniny slzy konečně ustaly, Diana se otočila a uviděla Colbyho, jak je zpoza stromu bez jediného slova pozoruje.

„Cena strachu, kapitola dvanáct,” vysvětlil Dianě Colby o hodinu později. Seděli na verandě a jedli tuňákovy salát. „Donelly se uprostřed noci probudí a zakopne o hromadu hlíny z čerstvě vykopaného hrobu. Robyn nejspíš neměla žádný hrob po ruce, a tak musela vzít zavděk odpadky.”

„Tak daleko jsem se ještě nedostala,” přiznala Diana. „Jsem teprve u kapitoly deset. Chudák holka. Má spoustu problémů.”

„Jo, jenže jsou toye/í problémy, ne Brandonovy. Snažila se ho sprostě využít.”

„Aby utekla před panovačnými rodiči.”

„Každý před něčím nebo někým utíká,” prohlásil chladně Colby. „Nemůžeš ale chtít po druhých, aby za tebe dělali špinavou práci.”

Diana se soustředila na svůj sendvič. „Ne, to asi ne. Ale stejně je mi jí líto.”

„Po tom, co ti provedla? Snažila se tě vyděsit. Podle mě si soucit nezaslouží.”

„Občas dokážeš být tvrdý jako křemen, Colby.”

Zamračil se na ni a ukousl ze sendviče. „Nenuť mě, abych ji litoval.”

Řekla si, že to raději nechá být. „Vrátí se Brandon ještě dnes večer?”

„Říkal že ano. Dvě hodiny mu zabere cesta do Portlandu a další dvě hodiny potřebuje na cestu zpátky. Do sedmi by to mohl pohodlně stihnout.”

„Jak proběhla návštěva u Gila Thorpa?”

„Možná ho i s manželkou pozvu na večeři. Vadilo by ti to?”

Usmála se. „Ne.”

Colby chvilku jen tiše žvýkal. „Thorp o těch vtípcích nic neslyšel.”

„To je jasné. Neměl je na svědomí nikdo z místních, ale Robyn. Komu by se s tím svěřovala?”

„No jo.”

Zamračila se. „Colby, děje se něco?”

Potřásl hlavou. „Ne, jen mě mrzí, že z toho Robyn vyšla tak lacino.”

„Ona to ale vidí jinak. Hrozně se chtěla vdávat a s Brandonem to nevyšlo.”

„Zaplať pánbůh.”

Brandon se vrátil krátce po sedmé. Colby se krátce zadíval na jeho ztrhané rysy, odešel do kuchyně a vrátil se s půltuctem piv. „Nechceš si chvilku posedět na verandě?” zeptal se.

Brandon jen unaveně přikývl.

Diana se pohodlně usadila na gauči a vzala si ze stolku Cenu strachu. „Klidně běžte beze mě. Já si budu číst, i kdybych u toho měla strachem vypustit duši.”

Colby se na ni jen pousmál. Byl rád, že jí nemusí vysvětlovat, že teď chtějí být s Brandonem o samotě. Otevřel dvě plechovky a jednu podal Brandonovi.

„V životě muže jsou chvíle,” řekl Colby, „kdy to, co nejvíc ze všeho potřebuje, je dobré pivo.”

„Hm.”

„Jaká byla cesta do Portlandu?” „Ani se neptej. Ublížil jsem jí.” „A ona ublížila tobě.”

„Je jiná, než jsem myslel.” Brandon vypadal zaraženě. „Teda, chci říct, vždycky mi připadala tak bezbranná a bezradná. Když jsem ji dnes viděl utíkat z Dianina domu, nevěřil jsem vlastním očím. Zajímalo by mě, jak Diana zjistila, že má ty vtípky na svědomí.”

„Diana je chytrá.”

„Robyn ji obviňuje, že může za to, jak se všechno pokazilo. Byla to ale moje vina, ne?”

Colby potřásl hlavou. „Dospěl jsi k názoru, že nechceš uzavřít neuvážený sňatek. Na to má přece právo každý. Proto je vždycky lepší takovouhle věc nechat trochu uležet. Musíš si nechat svobodu rozhodování, dokud naprosto přesně nevíš, co vlastně chceš.”

Brandon se zašklebil. „Jinými slovy, musíš si dávat pozor, abys nějaké holce neudělal dítě předtím, než si jsi zatraceně jistý, že si ji chceš vzít.”

Colby pokrčil rameny. „Těhotenství ti možnost volby sebere.” „Mrzelo tě někdy, že mě máš na krku?”

„Ne, to ne, nikdy. Nebýt tebe, bůhví jak bych skončil - možná v kriminále, možná pod mostem. Teprve s tebou jsem pochopil, co je to odpovědnost. Mrzí mě jen to, že jsem tě mohl mít o něco později. Mohl jsem se na to lépe připravit.”

Brandon se napil piva. „Mrzí mě, že jsem nikdy neměl sourozence. Myslím, že je škoda, žes vychoval jen mě. Máš na to talent.”

Colbymu se sevřelo srdce pýchou. „Díky, chlapče. Asi jsme oba měli z pekla štěstí.” „Asi ano.”

„To, čím sis právě prošel s Robyn, bylo ale trochu jiné. Myslím, žes to zvládl setsakramentsky dobře.”

„Asi jsem se do toho vůbec neměl nechat uvrtat.”

Colby se pousmál. „Tak už to s ženskýma chodí. Přitahují trable jako med vosy. S tím nic nenaděláš.”

Brandon se poprvé usmál. „To si dobře zapamatuju. Možná bys taky měl vědět, že ani na chvilku nehrozilo, že by Robyn otěhotněla.”

Colby přikývl. „To rád slyším.”

„Ne proto, že bych používal ochranu,” pokračoval opatrně Brandon. Trochu se přitom červenal. „Kdyby k něčemu došlo, použil bych ji, nejsem hloupý. Jde o to, že jsme. to nedělali. Robyn říkala, že až po svatbě. Pořád mi povídala, jak potom bude všechno fajn… Utáhla mě na vařené nudli.”

Colby udiveně nakrabatil čelo. „A co to ráno, když jsem tě viděl odcházet z její ložnice?”

„Byl jsem tam, to jo, ale byla to zase jen předváděčka. Chtěl jsem se vrátit do pokoje, než přijdeš domů, ale usnul jsem v křesle vedle její postele.”

„Promiň, že jsem na tebe to ráno tak vyjel,” prohrábl si Colby vlasy. „Zdá se, že se v poslední době v jednom kuse někomu omlouvám - nejdřív Dianě, teď tobě.”

„Ještě jednu věc ti chci říct, tati.”

„Co?”

„Robyn přísahala, že má na svědomí jen ten poslední žertík, ten s rozsypanými odpadky. Prý ji napadlo, že by provedla něco podle Ceny strachu teprve potom, co jsme mluvili o těch prvních dvou příhodách.”

Colby po něm vrhl pohledem. „A ty jí věříš?”

Brandon se zamyslel. „Vím, že bych neměl - po tom, co se stalo, ale z nějakého důvodu mám pocit, že v tomhle nelhala.”

„To je dost zvláštní,” zahloubal se Colby.

„Myslíš, že bychom to měli povědět i Dianě?”

„Ne, už takhle je toho na ni trochu moc.”

„Čeho?”

„To právě nevím.”

Teď už mu to říct musela. Nejenže se jí už o týden zpozdila menstruace, ale navíc měla podivný, neskutečný pocit, že je těhotná. Zadumaně se dívala do kalendáře a pořád dokola počítala dny, ale výsledek byl vždycky stejný.

„O dovolené se člověk o kalendář vůbec nemá starat,” vypeskoval ji přátelsky Colby, vzal jí kalendář z ruky a odložil ho stranou. „Nebo tu jde o něco důležitějšího, než by se na první pohled

zdálo?”

„Důležitějšího?”

Poznal na ní, jak je nervózní. „Ze bych zapomněl na tvoje narozeniny?” Zlomyslně se na ni usmál a políbil ji na krk. „Neboj, dárek dokážu obstarat, než bys řekla švec.”

„Narozeniny mám až v listopadu.”

„To je v pořádku, ten dárek bude venku z poklopce raz dva.”

„Dnes dopoledne máš přece pracovat na knize.” Vzal do zubů její ušní lalůček. „Už jsem dnes napsal spoustu skvělých věcí. Hodila by se mi přestávka. Potom se vrátím k práci a napíšu další skvělé věci.”

„Colby,” prohlásila Diana smrtelně vážným tónem, „uvědomuješ si, že ani nevím, kdy máš narozeniny?” „Druhého září, co má být?”

„Nic. Je to ale hezký příklad toho, jak málo o sobě víme.”

„To se dá snadno napravit.” Dál jí jemně okusoval lalůček. Zhluboka se nadechla. Věděla, že nastal čas, kdy mu musí povědět pravdu.

„Colby, co kdybychom si zabalili oběd a snědli si ho u vodopádu?”

„Jak chceš. Psát můžu i večer. Zabalím jídlo a ještě pár dalších věcí, které potřebujeme vždy, když jedeme k vodopádu.” Zamrkal na ni a vykročil k ložnici.

Dívala se za ním a duši ji svíral podivný stesk. Colby se ani jednou nezmínil o tom, jak se ve sluji milovali bez toho, pro co právě šel do ložnice. Co když si na to vůbec nepamatoval? A co když si to sice pamatuje, ale nebude chtít uvěřit, že by otěhotněla po prvním a jediném milování bez ochrany?

Co když nebude chtít přijmout svůj díl odpovědnosti?

Takové úvahy jí táhly hlavou už několik dní. Ode dne, kdy se Brandon vrátil z Portlandu, byly její pochyby ještě dotěrnější. Žila teď ve stavu neustálé úzkosti. Vycítila, že si Colby jejího stavu všiml, několikrát se jí dokonce zeptal, jestli jí něco nechybí, ale ona se mu samozřejmě se svými pochybnostmi nikdy nesvěřila.

„Nezapomeň, že k nám dnes večer přijde Gil a jeho žena,” připomenul jí, když se vrátil z ložnice. „Po pikniku se budeme muset zastavit v městečku a koupit něco k jídlu. Myslím, že ti Gil padne do oka. Je to takový starý, houževnatý týpek. Říká, co si myslí. Evelyn je jeho druhá žena. Moc ji neznám, ale myslím, že bude taky fajn.” Odmlčel se. „Není ti něco, miláčku?”

Potřásla hlavou a vydala se do kuchyně. „Měli bychom si pospíšit.”

O hodinu později stáli nad vodopádem. Diana podarovala Příšeru hrstí sucharů, po kterých se jen zaprášilo. Pes se potom vydal lesa na průzkum, zatímco Colby prostíral po zemi deku.

„Jestli mě i do budoucna hodláš svádět pod širým nebem, měli bychom si pořídit nafukovací matraci,” poznamenal, když na třetí pokus našel mezi balvany alespoň trochu rovné místečko. „Buď to, nebo musíš slíbit, že budeš vždycky vespod. Ve čtyřiceti si už člověk všimne každého kamínku, který ho dloube do žeber.”

„Kam se poděl tvůj smysl pro romantiku?” zasmála se a vytáhla z chladicího boxu sendviče.

„Tam co vždycky. Právě ho kryjí mé džíny,” natáhl se a vzal si od ní sendvič. „Nejdřív se asi najíme, co říkáš?”

Sevřela sendvič v dlani, až jí zbělely klouby.

„Upřímně řečeno, ze všeho nejdřív bych si s tebou ráda promluvila.”

„Jestli budeš ten sendvič ještě chvíli takhle mačkat, bude dobrý leda na krmení ryb,” poznamenal Colby. Z jeho hlasu zmizel žertovný podtón. „Tak mluv, poslouchám.”

Dlouze se na něj zadívala, potom uhnula pohledem, objala si oběma rukama skrčená kolena a zadívala se nevidoucím pohledem na krajinu pod vodopádem. „Colby, máme problém.”

„My?”

Ztuhla a zavřela oči. „Možná by bylo za těchto okolností přesnější říct, že problém mám já. Jsem těhotná.”

„Aha.” Ukousl si ze sendviče velké sousto a pomalu ho začal žvýkat. „Vycítil jsem, že kolem něčeho chodíš jako kočka okolo horké kaše. Teď je mi to konečně jasné.”

Diana měla dojem, že vyletí z kůže. Z jeho nezaujatého, lhostejného tónu okamžitě pochopila, že udělala chybu. Měla zůstat zticha - její těhotenství očividně nebyl jeho problém.

„Stalo se to tu noc ve sluji, co?” zeptal se Colby plnými ústy.

„Ano. Myslela jsem, že si na to nepamatuješ. Nikdy ses o tom ani slovem nezmínil.” Pořád se dívala stranou a ze všech sil se snažila ovládnout paniku, která se jí zahryzla do duše. Měla sto chutí sebrat se a utéct, ale nedokázala se ani pohnout. Žaludek se jí sevřel, jako by v něm měla kus ledu.

„Nikdy jsem o tom nemluvil, protože jsi o tom nikdy nezačala. Myslel jsem, že kdybys o tom chtěla mluvit, začala bys sama. Tu noc jsme se chovali dost nezodpovědně.”

„Ano.” Měl v sobě tedy alespoň tolik poctivosti, aby dokázal přiznat svůj díl viny.

„Hm. Jedno mi ale není jasné. Až do téhle chvíle jsi mi o dítěti nic neřekla, nechávala sis to pro sebe. Proč mi to tedy povídáš zrovna

dnes?”

„Protože jsem to zatím nevěděla určitě. Teď už si tím jsem jistá. tedy, tak jistá, jak si člověk může být jistý bez testů. Budu se muset nějak rozhodnout. Než se rozhodnu, chci vědět, jak se k tomu stavíš

ty.”

„To jsem rád, že vás zajímá i můj názor, paní ředitelko.”

Konečně se na něj dokázala podívat. Jeho pohled byl tvrdý jako křemen. „Promiň,” vydechla bezradně.

„Ta omluva je na místě,” zavrčel. „Měl jsem přece právo vědět, co se děje. Ale to ty ne, ty sis to musela nechat pro sebe.”

Ucítila, jak se jí zmocňuje zlost. Byla za to celkem vděčná, vztek alespoň trochu rozpustil ledovou úzkost, která jí svírala srdce. „Mrzí mě, jestli si myslíš, že jsem to nezvládla tak, jak bych to podle tebe zvládnout měla, ale nezapomínej, že mě nic podobného ještě nikdy nepotkalo. Málem jsem se z toho zbláznila. Nevěděla jsem, co si mám počít., a nevím to ani teď.”

Svraštil obočí. „Co je na tom tak těžkého k pochopení? Mělas mi to povědět, to by přece došlo i děcku.”

„K čertu s tebou, Colby!” Diana si smetla z očí vlasy a probodla ho pohledem plným zoufalství a vzteku. „Nevěděla jsem, že to vůbec chceš vědět. Náš vztah přece měl být jen letní flirt, pamatuješ?”

„Ach bože, ne tak docela. O krátkém flirtu vždycky mluvíš jen

ty.”

„Podívej, Colby, tebe to možná překvapí, ale já mam svoje plány do budoucna. Musím si pořádně rozmyslel, co teď udělám. Musím si nějak zorganizovat budoucnost. O dětech vůbec nic nevím.”

„Naštěstí pro tebe já ano.”

Jen se na něj dívala a cítila, jak kus ledu v jejím žaludku pomalu začíná tát. „Co tím chceš říct?”

„Co asi.” Převrátil chladicí box vzhůru nohama, jak hledal další sendvič. „Na děti jsem expert, vzpomínáš si? Chceš sendvič se sýrem, nebo s vajíčkovým salátem?”

„Ani jedno, ani druhé, Colby. Přestaň tady šaškovat se sendviči a jasně mi řekni, jak jsi to myslel.”

Hodil po ní úsečným pohledem. „Přesně tak, jak jsem to řekl. Věř mi, já vím, co dělám.”

„Moc bych si to přála.”

„Klid, miláčku. Vezmeme to jedno po druhém.” Zkoumavě se na něj zadívala. „Co nejdřív?”

„To je jasné - nejdřív se vezmeme.”

„Já to věděla. Někde hluboko uvnitř jsem věděla, že jsi jiný, Colby, že mě v něčem takovémhle nenecháš. Díky. Tvoje nabídka pro mně znamená víc, než si dokážeš představit,” zajásala a ucítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Otřela si je hřbetem ruky a potáhla. „Já si tě ale vzít nemůžu.”

„A proč, proboha?”

Vrhla se mu do náruče, oči plné neprolitých slz. „Copak to nechápeš? Nebylo by to správné. Víš, hodně jsem nad tím přemýšlela

a.”

„Jak tě znám, přemýšlelas nad tím zbytečně moc.” Objal ji. „Nesnaž se komplikovat věci, které jsou docela prosté.”

Zaryla mu nehty do přední strany košile. „Nemůžu po tobě chtít, aby ses ocitl ve stejné situaci jako před dvaceti lety. Jasně jsi mi vysvětlil, že ti to jednou stačilo. Nechci, abys se mnou musel znovu procházet tím, cos už jednou zažil. To není fér, to zkrátka není fér.”

„Ty moje sladká, tvrdohlavá amazonko,” zamumlal jí Colby do vlasů. „To, co se stalo tehdy, nemá vůbec nic společného s tím, co se děje teď. Budeme prostě mít děcko. To znamená, že se předtím musíme vzít.”

V té chvíli začalo zapadat slunce. Vodopád v jeho paprscích vypadal nejdřív jako roztavené zlato, potom jako tekoucí šarlat. Napadlo ho, že závoj vodopádu ještě nikdy nepřipomínal krev tolik jako právě teď. Zmocnil se ho podivný pocit uspokojení.

Poprvé od chvíle, kdy se vrátil do Fulbrook Corners, vytušil, že snad konečně skončí to, kvůli čemu sem přijel. S pobavením si uvědomil, jak podivuhodně to zapůsobí na psýchu, když se člověk dozví, že se stal otcem. Měl neskutečný, mystický pocit, že právě drží v rukou minulost i budoucnost a že spojnicí mezi nimi je Diana - žena, která mu dá dalšího syna.

ČÁST II

PRVNÍ KAPITOLA

„Gile, rád bych ti představil Dianou Prenticeovou. Diano, tohle je Gil Thorp a jeho žena Evelyn.”

„Jak se vám vede,” zamumlala Diana. Její úsměv byl sice upřímný, ale přece jen maličko napjatý. Thorpovým bylo kolem šedesáti. Tvářili se přívětivě. „Colby mi o vás hodně vyprávěl,” usmála se na bývalého šerifa.

„To věřím,” zasmál se Thorp a potřásl jí rukou. „Vyprávěl vám taky, že před dvaceti lety býval největší průšvihář, nebo se vylíčil v nejlepších barvách?”

„Zmínil se o tom, že jste býval místním šerifem v době, kdy chodil na střední školu. To, co bylo mezi vámi, popsal jako rozporuplný vztah.”

„Rozporuplný vztah?” Gil nakrabatil huňaté obočí. „To je opravdu zajímavý způsob, jak to nazvat. Obrátil se ke své ženě: „Ani nepamatuju, kolikrát mě o půlnoci vytáhli z postele, že Colby zase řádí na cestě k vodopádu. Ten rok, co dal dohromady tu černou corvettu, s ním nebylo k vydržení.”

„Stejně jsi v té době neměl po nocích co na práci,” poznamenal suše Colby. „V té době jste se s Evelyn ještě neznali.”

„To je pravda,” souhlasil Gil a trochu se ušklíbl. „A co se týká těch nocí., no, vždycky jsem je celé tak jako tak neprospal. Nebylo mi tehdy o moc víc, než je teď tobě, i když ve tvých očích jsem asi byl stařec nad hrobem.”

„Kdybych tehdy věděl, jak neblahý důsledek mají moje závody na tvůj milostný život.”

„. byl bys je pořádal mnohem častěji, je mi to jasné,” dořekl Thorp místo něj.

Evelyn se po straně usmála na Dianu. „Na vašem místě bych si toho jejich pošťuchování moc nevšímala, má drahá. Muži vždycky hrozně přehánějí, když přijde řeč na jejich minulost.”

„Budu si to pamatovat,” slíbila Diana. „Co kdybychom se

posadili?”

„Jo, to bude lepší, nebudeme tu přece stát mezi dveřmi,” připojil se Colby. Vycítil, jak je Diana nervózní. Ani se jí nedivil - ocitla se v situaci, se kterou neměla žádné předchozí zkušenosti. Chápal, že jí bude chvilku trvat, než se s tím vyrovná a než pochopí, že se na něj může spolehnout. Těhotenství přece nebyl jen její problém.

„Co si dáte k pití, Evelyn?” zeptal se pohostinně Thorpovy ženy.

„Sklenka bílého vína by mi asi neuškodila,” odpověděla usměvavě Evelyn, sotva se usadila vedle svého muže.

„Já bych si dal whisky,” ozval se Gil. „Moc se to tu nezměnilo,” pronesl. Pohodlně se usadil ve vybledlém čalouněném křesle a rozhlédl se po ošuntělém zařízení domu.

„Od té doby, co teta umřela, jsem se o tuhle barabiznu nestaral,” vysvětlil Colby, zatímco připravoval pití. „Svěřil jsem to realitní kanceláři Larryho Brocktona a požádal je, aby se dům snažili pronajímat alespoň během sezóny. Taky jsem jim přikázal, aby do toho nedali víc peněz, než je nezbytně nutné. Jen tolik, aby to někomu nespadlo na hlavu.”

„A dokonce ses tu nikdy ani neobjevil, aby ses přesvědčil, jak tvoje příkazy plní, co?” zeptal se Gil lstivě. „Pokud vím, tohle léto jsi tu poprvé po dvaceti letech. Proč, Colby?”

Colbymu už tahle otázka lezla krkem. „Nejsi první, kdo se mě na to ptá,” zavrčel a střelil po Dianě podmračeným pohledem. „Odpověď je prostá - hledal jsem nějaké klidné místečko, kde bych mohl dopsat knihu. Taky jsem chtěl něco udělat s domem. Myslím, že než odtud odjedu, stavím se u Brocktona, aby se to pokusili prodat.”

Gil přikývl, ale moc přesvědčeně se netvářil. Otočil se na Dianu a usmál se. „A vy jste do tohohle koutu Oregonu přijela na dovolenou, není-liž pravda?”

Diana hodila po Colbym nečitelným pohledem. „Ano. Zrovna odcházím ze zaměstnání u firmy Carruthers a Yale. Za poslední čtyři roky, co jsem pro ně pracovala, jsem si ani jednou nevybrala dovolenou, tak jsem si ji teď vzala najednou.”

„Co jste u Carruthers a Yale vlastně dělala?” zeptala se Evelyn.

„Měla jsem na starost účetnictví a obchodní administrativu. Pracuju v kontrolním oddělení.”

Colby vycítil, jak při těch slovech Diana ztuhla. K problémům v zaměstnání se teď přidalo nečekané těhotenství. Chápal, že je toho na ni trochu moc najednou, a proto rychle odvedl řeč jinam: „Tady máme to slíbené pití.” Podal Evelyn sklenku vína a Diana dostala minerálku. „Diana v poslední době uvažovala o tom, že by od firmy odešla, ale teď se zdá, že bude muset trochu změnit plány. Budeme se totiž brát.”

Diana překvapeně škubla hlavou a vrhla na něj divoký pohled.

„Gratuluju,” vyhrkla nadšeně Evelyn. „To je Úžasné!

„Jen tak dál, Savagare,” přidal se Thorp a pozvedl svoji sklenku v náznaku přípitku. „Musím přiznat, že tentokrát se tu chováš daleko rozumněji než posledně.”

„Měl jsem dvacet let na přemýšlení,” poznamenal suše Colby.

„Omluvte mě, půjdu se podívat, jestli se nám nepálí večeře,” vyskočila Diana od stolu tak prudce, že převrhla sklenku s minerálkou. Příšera, její statný skvrnitý pes, ochutnal pod stolem, co mu to panička lije na hlavu.

„Kliď se z cesty, obludo,” přikázal Colby psovi. Ten si ho jako obvykle ani nevšiml. „O tu vodu se postarám sám, Diano, ty běž dohlédnout na jídlo.”

Rychle přikývla, omluvně se na návštěvu usmála a odběhla do kuchyně.

„Není jí něco?” zeptala se starostlivě Evelyn.

„Je trochu nesvá z té svatby,” vysvětlil Colby důvěrným tónem. „Nikdy vdaná nebyla a nejspíš si myslela, že se už ani nevdá. Myslím, že jsem s tím na ni dnes odpoledne vyrukoval trochu nečekaně.”

„Tys to tak dělal vždycky,” poznamenal Thorp. „Proč ses vlastně po dvaceti letech rozhodl, že se znovu oženíš?”

Colby zaváhal a potom se pomalu usmál. „Napadlo mě, že jedno dítě je trochu málo.”

Evelyn překvapeně zamrkala. „Ach tak, vy už plánujete i

rodinu?”

„Čím dřív, tím líp,” prohodil Colby a utřel papírovým ubrouskem loužičku na stole. Z kuchyně zaslechl nějaký hluk - Diana nejspíš upustila pánev na podlahu. Pochopil, že slyšela i jeho poslední slova. „Dianě je čtyřiatřicet, takže je nejvyšší čas. Nemůžeme to moc odkládat.”

„No, podle toho, co jsem se doslechl, se ti výchova syna docela vydařila,” řekl Gil. „Slyšel jsem, že se seznámil s Margaret Fulbrookovou, když tu byl.”

„Bohužel,” ucedil Colby. „Když jsem se o tom dozvěděl, hezky mě to nadzvedlo, to přiznávám. Ale co, koneckonců je to jeho babička, má plné právo poznat

„Pamatuju si, jak ti na Cynthiině pohřbu řekla, že už nechce nikdy vidět ani tebe, ani svého vnuka. Ze od ní nikdy neuvidíte ani zlámanou grešli.” Gil zamyšleně usrkl ze své whisky. „Pamatuju si to, jako by to bylo dnes. Stáls tam v dešti u otevřeného hrobu, s děckem v náručí, hrdý jako sám Lucifer, a řekl jsi Margaret, ať jde k čertu, že to s Brandonem zvládnete sami. Všichni to slyšeli a ještě dlouho se o tom mluvilo. Nikdo nikdy ještě neřekl Fulbrookovým, aby šli k čertu.”

„To je strašné,” vydechla Evelyn. „Zavrhla vás v době, kdy jste byl ještě skoro chlapec.”

„Musel jsem zkrátka rychle dospět,” pokrčil Colby rameny.

„Chceš něco slyšet?” ozval se tiše Gil. „Už ten den, kdy byl pohřeb, jsem najisto věděl, že to dokážeš.”

„Lidé se ale věkem mění,” poznamenala zamyšleně Evelyn. „Nepřekvapilo by mě, kdyby tohle všechno v posledních letech začalo Margaret vrtat hlavou.”

„Nevím jak Margaret Fulbrooková, ale jeden člověk se s věkem vůbec nezměnil - to hovado Harry,” prohlásil kysele Colby.

„Harry Gedge? Fulbrookovic holka pro všechno?” podivila se Evelyn.

„Jo.”

„To není moc sympatický chlapík. Zajímalo by mě, proč ho Margaret zaměstnává.”

„Protože ji vždy poslechne na slovo,” vysvětlil jí Gil. „V městečku už nezbylo moc lidí, kteří by si nechali od staré Fulbrookové poroučet tak jako Harry.”

„Proč je jí ale tak oddaný?” zeptala se zvědavě Evelyn.

Gil zakroužil sklenkou se zbytkem whisky. „Pokud jde o mě, je to jasné - myslí si, že mu z toho něco kápne, až Margaret zemře. Spoléhá, že na něj Margaret nezapomene ve své závěti. Nemá po ní kdo dědit - leda by všechno odkázala obecní nemocnici. Cynthia byla její poslední potomek. Margaret je teď na Harrym dost závislá a on její závislost ještě obratně utužuje.”

„A co Brandon?” nadhodila Evelyn. „Je přece Margaretin vnuk. jediný potomek.”

„Jasně prohlásila, že Brandon z jejích peněz neuvidí ani pěťák,” vysvětlil Colby. „A já chci, aby to tak zůstalo. Devatenáct let o něj neprojevila ani za mák zájmu. Pokud jde o mě, může v tom pokračovat.”

„V posledních dvaceti letech se tu hodně změnilo, Colby,” poznamenal Gil. „Možná se to týká i tvé tchyně.” „To bych se divil,” zavrčel Colby.

„Byl jsi dlouho pryč, Colby. Jak řekla Evelyn, časy se mění a lidé s nimi.”

„Možná,” pokrčil Colby rameny. „Omluvte mě na chvilku, půjdu se podívat, co to tam Diana kutí.”

Stála u linky a krájela rajčata. Colby z jejích napjatých ramen pochopil, že slyšela všechno, o čem si povídali. Jemně jí sebral nůž.

„Klid, miláčku, jestli budeš dál pokračovat tímhle tempem, uřežeš si všechny prsty.”

„Colby, já se tam nedokážu vrátit.”

„Neblázni,” napomenul ji něžně a ujal se místo ní krájení rajčat. „Samozřejmě že se tam dokážeš vrátit. A taky se tam vrátíš.”

„Oni si domyslí, jak to ve skutečnosti je,” zaúpěla tiše. „Dříve či později to bude vědět každý.”

„Co si domyslí?”

„Ze se historie opakuje, že si mě bereš, protože jsem nechtěně otěhotněla. Za chvíli si o tom ve Fulbrook Corners budou štěbetat vrabci na střechách. Proč jsi

Evelyn říkal, že chceme co nejdřív založit rodinu? Určitě jim to

dojde.”

Colby umlčel její protesty naléhavým polibkem. „Pst, poslouchej mě, a poslouchej dobře. Za prvé, než se někdo dozví, že jsi těhotná, budeme odtud už dávno pryč. Přijeli jsme sem přece jen na léto, ne? Za pár týdnů odjedeme a už se sem nikdy nevrátíme. Za druhé, jsi přece dospělá, není ti osmnáct. Byl bych rád, kdyby ses podle toho začala chovat. Nedovolím, aby ses schovávala v kuchyni.”

„Nikde se neschovávám.”

Nevšímal si jejích protestů. „Za třetí, Thorpovi jsou slušní lidé. Nebudou rozšiřovat žádné drby. A za čtvrté, a to tě možná překvapí, i kdyby si Thorpovi domysleli, že jsi těhotná, budou si myslet, že se bereme nezávisle na tom, žes do toho vletěla.”

„Chceš říct, že si budou myslet, že jsme dost staří, abychom neudělali takovouhle chybu?”

„Přesně tak.”

„Jenže my tu chybu udělali. Nechali jsme se unést. tu noc ve sluji. Jako pár puberťáků.”

Colby odložil nůž a vzal do dlaní její tvář. „Přestaň o tom mluvit, jako by to byla bůhvíjaká tragédie. Nechci, abys o tom ještě někdy mluvila jako o omylu. Jsi těhotná a budeme se brát, tečka. Nemá smysl trápit se tím, že budeme vymýšlet, co mohlo a co nemohlo být jinak, jasné?”

„Asi ano.” Odvrátila se od něj. „Co se stalo, nedá se odestát.”

„A taky se přestaň chovat tak melodramaticky,” přikázal jí rázně. „Nejsme první pár, který se v takovéhle situaci ocitl, a určitě taky ne poslední.”

„To je vynikající útěcha,” odsekla s jiskřičkou obvyklé odvahy.

Zlomyslně se na ni ušklíbl. „Myslel jsem, že se na to ráda podíváš v širších souvislostech. Hlavně si už konečně přestaň myslet, žes v tom sama. Pořád ti opakuju, že vím, co dělám. O všechno se postarám. Prostě to nech na mně.”

Zadívala se na knoflíky jeho košile. „Ani jsem ti nepoděkovala za nabídku ke sňatku,” řekla pokorně.

„Nejspíš proto, že jsem to po tobě nechtěl. Pokud si dobře pamatuju, prostě jsem ti oznámil, že se vezmeme. Neklekl jsem si před tebou na kolena a nežádal o tvoji ruku.”

Zamžily se jí oči. „To je pravda, ale stejně to bylo úžasně ušlechtilé, a já bych ráda, abys věděl, jak to oceňuju. Neznám žádného jiného muže, který by se v takové situaci zachoval jako ty.”

„Nikoho takového neznáš, protože nepatříš nikomu jinému než mně. Je to moje dítě. Naše dítě. Proto se o všechno musíme postarat společně. Teď ale už konečně přestaň dělat z komára velblouda a starej se spíš o rýži.”

Vytřeštila oči a prudce začichala. „Proboha, rýže!” a rozběhla se k staromódnímu sporáku.

„Thorpovým řeknu, že jídlo bude co nevidět,” řekl ještě mezi dveřmi. Byl rád, že se teď Dianina pozornost bude muset soustředit na vaření.

O deset minut později zasedli k večeři a Diana už byla zase ve své kůži. Dokonce se jí dařilo jejich malou společnost bavit nezávaznou konverzací a Colby si při pohledu na to, jak s Evelyn štěbetají, s úsměvem vzpomněl, že tahle žena - jeho žena - byla ještě před několika týdny chladná, klidná obchodnice. Možná měl Gil pravdu - lidé se mění.

„Podařilo se vám zjistit, kdo měl na svědomí ty vtípky?” zeptal se Gil, když si na talíř nakládal druhou porci Dianiny zeleninové směsi - jídla, které Colby už nemohl ani vidět.

„Jaké vtípky?” zeptala se zvědavě Evelyn. Colby se zamračil.

„Někdo si z Diany párkrát ošklivě vystřelil. Takové kanadské žertíky.”

„Nenávidím kanadské žerty,” otřásla se Evelyn. „Já taky ne,” přisvědčila Diana. „Někdo na mě zkoušel nahrát scény z jedné Colbyho knihy.” „Ze které?” zajímala se Evelyn. „Z Ceny strachu” zamumlala Diana ústy plnými rýže. „Aha. To jsem četla.”

„Zdá se, že to tu četl každý,” usmála se Diana.

„Je to kniha, která všem ukázala, že je teď Colby slavný a že neskončil v kriminále, jak mu tu všichni prorokovali,” poznamenal zlomyslně Gil. „Jak už jsem ale Colbymu vysvětloval, právě proto, že to tu četl skoro každý, bude se viník hledat jen těžko.”

„My už jsme viníka našli,” poznamenal Colby.

Gil po něm hodil úsečným pohledem. „Koho?”

„Měla to na svědomí přítelkyně mého syna. Tedy bývalá přítelkyně. Měla na Dianu vztek, protože mi pomohla Brandona přesvědčit, aby se ji nebral.”

„Chudák Robyn o to manželství asi hodně stála,” vysvětlovala Diana. „Snažila se pomocí manželství uniknout panovačným rodičům.”

Evelyn chápavě přikývla. „Myslela si, že manželství je vstupenka do světa svobodných lidí. Chudák holka. A chudák Brandon, kdyby si ji byl vzal.”

„Hm, takže vy myslíte, že ty žerty měla na svědomí ona,” zadíval se Gil znovu na Colbyho.

Colby prudce přikývl. „Jo, Diana a Brandon ji přistihli, zrovna když inscenovala ten poslední žertík, lim to taky celé zhaslo.” Významně se na Gila zadíval a prohodil: „Ještě sklenku vína, Evelyn?”

Gil pochopil, co mu chtěl Colby naznačil „Slyšel jsem, že ses setkal se starým kamarádem Eddym Spoonerem.”

Colby přikývl. „Jo, před pár dny jsme si dali pár piv a zavzpomínali na staré časy. Ani Eddy neskončil v kriminále. To určitě spoustu lidí nadzvedlo. U něj se taky všichni sázeli ne jestli, ale kdy.” Gil svraštil obočí.

„Myslím, že Spoonerovi k tomu moc nechybělo. Měl spoustu problémů, ale neměl v sobě tolik síly jako ty, aby se z nich dokázal se ctí vysekat.”

Colby měl dojem, že by se měl starého přítele zastat. „Eddy to nikdy neměl lehké. Jeho otec mu do života nikdy nic nedal, leda prázdnou láhev od kořalky. Bůhví, jestli ho za chování k Eddymu neměli zavřít. Bylo to na samé hranici zanedbání povinné péče a týrání.”

„V tom s tebou souhlasím. Když ho našli mrtvého pod vodopádem, nikdo pro něj slzu neuronil, to tedy ne.”

Diana překvapeně zvedla hlavu. „Eddyho otec spadl z vodopádu? Ale tam nahoře to přece nijak zvlášť nebezpečné není, sama jsem tam byla. Dokonce jsme si tam několikrát udělali piknik. Pokud člověk nejde moc blízko k okraji, nemůže se mu nic stát.”

„To je pravda, a taky za tu dobu, co tady žiju, z toho vodopádu nikdo jiný než starý Spooner nespadl. Eddyho otec ale byl jako obvykle opilý. Vzal si pušku a vydal se na lov. Vzal s sebou také tu lavorovici, co si sám pálil z brambor. Našli ho i s prázdnou lahví v jezírku pod vodopádem.”

V Gilově hlase zaznělo cosi, co přinutilo Colbyho, aby se na něj pozorně zadíval. „Moment, Gile, tohle se mi nějak nezdá. Myslíš, že to bylo něco víc než nešťastná náhoda?”

Gil si pohrával s nožem. „Povím ti něco, co jsem zatím prozradil jen Evelyn, a chci, aby to zůstalo jen mezi námi. Je to jasné?”

„Neboj se, Gile, Diana ani já odtud žádné klevety vynášet nebudeme.”

„Dobrá. V době, kdy Dwight Spooner zemřel, jsem ještě byl šerif. Sepsal jsem protokol o nehodě a uzavřel to jako smrt nešťastnou náhodou, bez cizího zavinění. Nikdy jsem se ale nezbavil takového neurčitého dojmu, že starému Spoonerovi z té skály někdo trochu pomohl.”

Colby jen beze slova otáčel v prstech sklenkou. „Eddy?” zeptal se po chvíli tiše.

„Jestli to byl on, bůh mě chraň, ani bych mu to nemohl mít za zlé. Ten kluk si od něj zkusil tolik, že by to pro starého Spoonera byl jen spravedlivý trest. Jak jsem ale řekl, nikdy jsem neměl v rukou žádné věcné důkazy, takže jsem to celé uzavřel a tím to celé skončilo. Eddy od té doby nedělal problémy ani mně, ani mému nástupci, tak jsem se rozhodl, že já nebudu dělat problémy jemu.”

Colby se podíval na Dianu. Ta jen s vytřeštěnýma očima zírala na Gila. „To šerif může udělat, ignorovat podezření na vraždu?”

Gil se na ni ušklíbl a Colby vyprskl smíchem. Evelyn se na ně zamračila. „Vůbec si jich nevšímejte, Diano. Muži mají zkrátka už od přírody trochu jiný smysl pro humor než

my.”

„Co ti na tom připadá tak směšného, Colby?” dožadovala se Diana odpovědi.

„Nic, přísahám,” vyhrkl Colby, ale dál se přitom pobaveně usmíval.

„Jestli mi hned neřekneš, co ti tady připadá k smíchu, budeš nádobí umývat sám!”

Potřásl hlavou. „No dobře, pokusím se ti to vysvětlit. Přišlo mi k smíchu, jak naivně a nevinně ses tvářila, když ses ptala, jestli může šerif přehlížet něco jako Spoonerova otce přecházejícího vodopád.”

„No a?”

Colby se podíval na Thorpa. „Vysvětli jí to ty, nechci jí brát

iluze.”

Gil zasténal. „Děkuju pěkně, Savagare.” Obrátil se k Dianě. „Chápejte, Diano, na venkově není šerif jen ramenem zákona, je současně vyšetřovatelem, žalobcem a dokonce i soudcem. O tom, že by smrt starého Spoonera byla něco jiného než nešťastná náhoda, neexistoval jediný důkaz. Přesně tak jsem to taky napsal do hlášení. Okresní koroner mi dal za pravdu. K čemu by bylo, kdybych začal někoho obviňovat jen na základě nějakého nejasného tušení, proč bych vířil nepodložená podezření, když byl obětí zpustlý opilec, který týral vlastní dítě? Občas se člověk spokojí s drsnou spravedlností, i když má pocit, že to všechno nebylo úplně čisté. A jen tak na okraj, ve městech to není jiné. Policajti jsou zkrátka policajti.”

„Aha, už chápu.”

Gil se zeširoka usmál. „Hrome, kdybyste věděla, kolikrát jsem přimhouřil oko nad vaším snoubencem, nevyšla byste z údivu. Kdybych nebyl tak roztomilý, chápavý chlapík…”

„Nech toho, Gile,” přerušil ho Colby. „Myslím, že Diana za jediný večer ztratila víc iluzí, než je zdravé. Pojďme mluvit o něčem jiném.”

„Tak se mi zdá, že se z tebe na stará kolena stává netykavka, Savagare.”

„Lidé se zkrátka mění. Co kdybychom si raději přidali trochu té zeleniny?”

„Je lahodná,” prohodila živě Evelyn.

„Je to jediné jídlo, které umí uvařit,” vysvětlil Colby. „Až se vezmeme, hodlám jí trochu rozšířit repertoár.”

O dvě hodiny později Thorpovi váhavě usoudili, že je nejvyšší čas odejít. Evelyn se při odchodu ještě chvilku zdržela, chtěly si s Dianou něco povědět o samotě, a Colby toho využil, aby Thorpa doprovodil k autu. V patách se jim poflakoval Příšera a mohutně přitom zíval.

„Pokud jde o ty vtipy, které si někdo dělal z Diany.” ozval se tiše Colby.

„Co je s nimi?” zeptal se Thorp, opřel se o zábradlí verandy a vytáhl z kapsy doutník.

„Není nejmenších pochyb o tom, že ten poslední vtípek měla na svědomí bývalá přítelkyně mého syna, ale zapřísáhla se, že s těmi prvními dvěma neměla nic společného. Brandon jí věří, a mně samotnému se na tom taky něco nezdá.”

„Hm?”

„Dokážu si představit, jak Robyn ze vzteku vymýšlí vtip jako dětinskou pomstu. Je mladá a impulzivní, měla zlost, že si Brandon rozmyslel tu svatbu. Nedokážu si ji ale představit, jak promyšleně připravuje akci, kterou by Dianu vyděsila., a to se právě dělo předtím, než jsem Dianu přestěhoval k sobě.”

„Myslíš, že se Robyn mohla inspirovat tvou knihou teprve potom, co se doslechla o těch prvních dvou. incidentech?” zeptal se Gil, zatímco si pečlivě zapaloval doutník.

Colby položil ruku zábradlí a neklidně zabubnoval prsty. „Možné to je,” pronesl pomalu. „Kdo s tím tedy začal?”

„To je právě ta otázka, Gile. Mohl to být skoro každý, od Margaret Fulbrookové přes Harryho až po nějakého hajzlíka, kterého jsem před dvaceti lety porazil při závodech na cestě k vodopádu. Nikomu by nedalo moc práce, aby si domyslel, že nejjistější cesta, jak se mi dostat pod kůži, vede přes Dianu. Jestli se tu potuluje někdo, kdo má dojem, že si se mnou musí vyrovnat účty, měl by si raději hodně rychle spočítat, že tuhle hru mohou hrát dva. Jen co ho najdu, dám mu hezky na srozuměnou, že nedovolím, aby Dianě někdo ubližoval.”

„Nevím, nevím, Colby, ale kdo by proboha chtěl ještě po dvaceti letech provádět nějakou krevní mstu? Způsobils tady pěkné pobouření, ale nebyl jsi zdaleka takový darebák, jak se ti to dnes jeví. Vlastně by se dalo říct, že hned ten den, kdy jsi odjel z města, se z tebe stalo něco jako místní legenda. Lidi na tebe nikdy nezapomněli.

A když jsi začal psát ty knížky, mluvili o tobě dokonce s jakousi úctou.”

Colby se ušklíbl. „Dávej si před Dianou pozor, co povídáš. Musím si chránit svou špatnou pověst. A jestli jsem to nakonec všechno aspoň trochu slušně zvládl, vděčím za to hlavně tobě, Gile, a ty to moc dobře víš. Vždycky jsi mě dokázal včas zarazit.”

„Kdybys sám nechtěl, nic bych s tebou nesvedl. Tys nebyl jako Eddy Spooner. Ten na to byl moc hloupý.”

„Eddy taky nedopadl nejhůř. Má přece stálou práci, ne?”

„To jo, ale je to slaboch. Už jako dítě byl slabý, a když vyrostl, zatrpkl. Nedokázal nic - ani v armádě, ani v manželství, ani v životě.”

Colby se zamračil. „Slyšel jsem, že se mu manželství rozpadlo, to je ale dneska přece na denním pořádku, nad tím se už nikdo nepozastavuje. Jak to ale bylo s tou armádou?”

„Předčasně ho propustili. Tos nevěděl?”

„Ne.”

„Prý se pro službu psychicky nehodil.”

„To taky není žádný zločin. Mně to tam taky pěkně lezlo krkem,” zabručel Colby.

„Řekněme si to na rovinu, Eddy to nikdy nikam nedotáhl. Bude až do konce života stát u pumpy a umývat okna. Hluboko uvnitř si to už dávno přiznal a smířil se s tím. Je mi ho svým způsobem líto.”

Colby se zadíval do tmy a vzpomněl si, jak v Eddyho očích onehdy viděl trpkou odevzdanost. „Jo, mně taky.”

Gil bafal ze svého doutníku a na chvilku se rozhostilo ticho. Po chvíli prohodil: „Budu dávat pozor, jestli se v té tvé věci někde něco nevynoří. Zmíním se i před novým šerifem. Je to slušný chlapík a udělal tu spoustu práce.”

„Díky, Gile.”

„Ty jsi do Diany zamilovaný, co?” Gilovy oči se zatřpytily v měsíčním světle. „Jo.”

„Proč ses sem po tolika letech vracel, Colby?”

„Proč se mě na to všichni pořád ptáte, sakra?”

„Kolem legend je vždycky spousta otázek,” vysvětlil stroze Gil. „Jaká je ale odpověď?”

„Nevím,” přiznal Colby. „Věříš na osud, Gile?”

„Ne.”

„Já taky ne. Někdy se mi ale zdá, jako bych se sem vrátil jen proto, abych poznal Dianu.”

„To mi připadá jako dostatečně pádný důvod.”

DRUHÁ KAPITOLA

Byla uvězněná ve sluji. Nemohla z ní utéct, dokud sem nepřijde její manžel-bojovník. Kdysi dávno bývala silná a muže nepotřebovala. Od té doby se ale hodně změnilo. Teď bylo všechno jinak - potřebovala muže, který počal její dítě ve chvíli, kdy umíral. V přední jeskyni na ně číhalo nějaké nejasné nebezpečí, na ni i na nenarozené dítě. Před tím, co jim hrozilo z temných koutů sluje, je mohl zachránit jen on. Poprvé v životě potřebovala pomoc od muže. To ji vyděsilo.

Zahalila ji teplá mlha z jezírka v jeskyni. Věděla, že bolest, kterou cítí, už brzy pomine. „Ne!”

Diana se zprudka posadila. Srdce cítila až v hrdle. Vytřeštěnýma očima se zadívala do tmy.

„Diano?” Colby se také probudil. Natáhl se k ní a objal ji. Vzal ji do náruče, ucítil, jak se chvěje. „Co se děje, miláčku? Zlý sen?”

U pelesti postele se objevil Příšera a šťouchl ji mokrým čumákem do nohy. Tázavě zakňučel.

Zhluboka se nadechla a pohladila nejdřív psa, a pak i Colbyho. „Nic se neděje, nic mi není. Byl to jen další z těch snů.”

„Další z těch snů? O čem to mluvíš?”

„O nic nejde. Od té doby, co jsme spali ve sluji za vodopádem, se mi pořád vrací jeden sen. Nezdá se mi sice každou noc, ale teď to bylo potřetí nebo počtvrté. Už mě to unavuje.”

„Ten sen je stále stejný?”

„Ne tak docela. Spíš se zdá, jako by to byly zlomky jednoho delšího snu. Pokaždé se to ale odehrává v jeskyni. Tedy vlastně v oné sluji. Je to tvoje vina, Colby,” dodala s křehkým úsměvem. „Jsi příliš dobrý vypravěč. Moje podvědomí si tu starou legendu dobře zapamatovalo a teď mi ho znovu a znovu vypráví.”

„Tobě se zdá o jeskyni?” zeptal se. Ruka v jejích vlasech se zastavila.

„Co tě na tom tak překvapuje?” Tón jeho hlasu jí připadl zvláštní.

„Co se děje, Colby?”

„Věděl jsem, že ses od té doby párkrát probudila ze sna, ale nevěděl jsem.”

„Cos nevěděl?”

„Vyprávěj mi o těch snech, Diano.”

„Není moc co vyprávět. Zdá se mi, že jsem ve sluji a že v přední jeskyni číhá nějaké zlo. Většinou čekám, až mě před ním někdo přijde zachránit, a nevím, jestli to stihne včas. Dneska byl ten sen ještě pomotaný s tím, že jsem těhotná.”

„Na koho čekáš?”

„To nevím.” Odmlčela se. „Ne, to není pravda. Čekám na toho idiotského válečníka, který podle legendy proklel svoji manželku.” Otřásla se. „V tom snu jsem ta manželka a vím, že se ze sluje nedostanu, dokud tam nepočnu a neporodím dítě.” Zarazila se. „Colby, uvědomuješ si, co se vlastně stalo? Část té legendy se naplnila. Počali jsme ve sluji dítě.”

„Klid, miláčku.” Pohladil ji po vlasech. „Jestli ti tvoje představivost bude i dál sloužit tak jako teď, možná tě nechám napsat vlastní horor.”

„Když na to myslím, jde na mě hrůza.”

„Jen když na to myslíš ve dvě ráno,” opravil ji Colby. „Musím se ti k něčemu přiznat.”

Prudce zvedla hlavu. „K čemu?”

„Nedívej se na mě, jako bych tě podvedl. Jen jsem chtěl říct, že nejsi jediná, komu se zdá o sluji.”

„Tobě se o ní zdá taky? A jak dlouho?”

„Od noci, kterou jsem tam jako puberťák strávil,” přiznal.

„To se ti o tom zdá už víc než dvacet let?” podivila

se.

„Tak nějak. Nejsou to přímo noční můry, ale stačí to, abych se občas uprostřed noci probudil. A co ty? Jde na tebe z těch snů

strach?”

Zkusila se nad tím zamyslet. „Ani ne, alespoň prozatím. Nemám z nich strach, ale je v nich cosi naléhavého nebo. nevím, jak bych to vyjádřila. Colby, nikdy jsem neslyšela, že by se dvěma lidem zdál stejný sen.”

„Ty sny ale nejsou stejné. Mně se zdá, že se snažím vyšplhat ke vchodu do jeskyně a že mě něco táhne do sluje.”

„Možná nejsou naprosto shodné, ale musíš uznat, že je zvláštní, že se nám oběma zdá o jeskyni.”

„Kdoví, možná to tak nepochopitelné není. Stala se tam přece dost pamětihodná věc.”

„Colby, zkus být trochu vážný.”

„Nedělej z komára velblouda, jsou to jenom sny. Něco ti ale povím. Zrovna teď bych hrozně rád navštívil jeskyňku.”

„Opravdu?”

„Opravdu.” Sevřel dlaň na jejím boku. „Skoro bych řekl, že tomu nedokážu odolat.”

Rozšířily se jí zorničky: „Ty chceš vážně jet do jeskyně? Teď v

noci?”

Zasmál se, tiše a smyslně. „To jsem neřekl. Jen jsem prohlásil, že bych jednu jeskyňku rád navštívil.” Přejel jí rukou po břiše a skončil na něžném pahorku mezi jejíma nohama. Sklonil hlavu a políbil ji na rameno. „Pustíš mě do ní?”

Zamrkala a konečně pochopila, o čem mluví. „Colby, teď není čas na žerty.”

„Já to taky myslím naprosto vážně.” Vzal ji za ruku a zavedl ji dolů ke stehnům.

Sevřela v prstech jeho tuhé mužství a zasténala: „Colby, myslím, že bychom měli probrat ty sny.”

„K tomu není co dodat. Prostě se nám zdají stejné sny. Asi to neznamená nic jiného, než že máme bohatou obrazotvornost. O sobě to vím už dlouho, vždyť si tím vydělávám na živobytí. Takže se na to vykašleme a budeme se věnovat naléhavějším věcem.” Pronikl jí prostředníkem do horkého lůna.

„Chceš se z toho vykroutit.”

„A daří se mi to. Vchod do téhle jeskyňky je už hezky horký a

vlhký.”

Slastně zavzdychala a nechala se převrátit na záda. Vložil jí nohu mezi stehna. Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. Na hovor o snech bude ještě času dost, pomyslela si. Colby se s ní chtěl milovat, a proto teď na ničem jiném nezáleželo.

O půl hodiny později se Colby ošil a zeptal se:

„Spíš?”

„Ne. Chceš si znovu promluvit o těch snech?” Teď už ji sen tak neděsil, milování rozpustilo pocit neklidu a úzkosti. „Ne, chci mluvit o svatbě.”

„Ach?” Nevěděla, co na to povědět. „Myslím, že není naspěch,

nebo je?”

„Samozřejmě že je. Jsi těhotná. Už skoro tři týdny. Vezmeme se co nejdřív.”

„Tak?” Znovu měla dojem, jako by se ocitla ve snu

o jeskyni. Vyrovnala se sice s faktem, že se bude vdávat, ale s těhotenstvím se zatím vyrovnat nestačila. „Možná bychom měli počkat, dokud nebudeme vědět najisto, že jsem těhotná.”

„To oba víme už teď. Ty testy si můžeš nechat udělat tady v městečku. Pokud na tom trváš a chceš mít jistotu., proč ne, ale myslím, že je to zbytečné. O povolení k sňatku můžeme zažádat hned zítra a v pátek může být obřad.”

To jí vyrazilo dech. „Už tenhle týden?”

„Chceš pozvat matku?”

„Panebože. Moje matka. Samozřejmě že ji chci pozvat.”

„Já pozvu Brandona. Ještě někoho?”

„No, asi ne, ale Colby, je to tak narychlo.”

„Klid, o všechno se postarám.”

„To říkáš v jednom kuse,” zanaříkala.

„Zkus tomu věřit.” Otočil se na bok a podíval se jí v šeru pokoje do očí. „Víš, v čem spočívá tvůj problém?”

„V čem?”

„Pořád si nechceš přiznat, že bys mohla být těhotná. Myslíš, že když budeš těhotenství ignorovat, prostě zmizí a tvůj pečlivě naplánovaný život se zase vrátí k normálu. Zklamala jsi mě, Diano. Jsi přece obchodnice. Měla by ses dokázat postavit skutečnosti tváří v tvář. Moc dobře přece víš, že teď už nic nebude takové, jako bývalo.”

„To se týká i tebe,” vrátila mu to pichlavě.

„Jenže já si s tím na rozdíl od tebe dokážu poradit.”

„Úžasné. To hrozně ráda slyším.”

„Diano?”

„Ano?”

„Všechno bude v nejlepším pořádku, uvidíš.” „Mám strach,” přiznala a schoulila se mu v náručí. „Já vím.”

Políbila ho na rameno. „Jsem ráda, že tu se mnou jsi.” Tiše se zasmál.

„Aspoň že to přiznáš. Pamatuješ, že byly doby, kdy sis myslela, že žádného muže nepotřebuješ?” „Nerozmazávej to.”

Zasmál se a přitiskl ji k sobě. Jeho tělo už bylo zase vzrušené.

Eddy Spooner přestal šmudlat přední sklo gumovou stěrkou a rukou od smíru si zastrčil za ucho pramen prořídlých blond vlasů. Jeho staré vojenské maskáče páchly benzínem a olejem. V ledově modrých očích mu blýskalo ohromením.

„Je fakt, co jsem dneska ráno slyšel? Opravdu si budeš brát tu Prenticeovou?”

„Jak je vidět, drby se tu šíří rychlostí světla stejně jako před dvaceti lety. Jo, je to pravda. Sakra, Příšero, přestaň otravovat.” Colby shodil z ramene psovu hlavu. Příšera si na zadním sedadle stoupl a z mezery mezi předními sedadly pozoroval Eddyho, jak myje přední okno. Diana si před chvílí šla vyzvednout poštu.

„Šmarjá, Colby, neber to osobně, ale proč si ji chceš brát, když už s ní stejně žiješ na hromádce?”

„Ženy jako Diana potřebují manželství, aby se trochu usadily,” prohlásil Colby.

„Jo?” Eddy se na něj se zájmem zadíval. „To je to taková

divoška?”

Jen v posteli, pomyslel si s uspokojením Colby. „Ne, jen je zvyklá na nezávislost. Víš přece, jaké dnes ženské jsou. Myslí si, že nepotřebují, aby se o ně někdo staral.”

„Jo, co bych za takovou moderní ženskou dal. Takovou, co by nechtěla svatbu, ale která by mi doma poklidila, navařila a vlezla do postele vždycky, když bych na to měl náladu. Chtěl bych takovou, co by nepyskovala, kdybych se šel sám povyrazit.”

„Takovou asi hned tak nenajdeš.”

„Určitě ne ve Fulbrook Corners,” souhlasil chmurně Eddy. „Přijede na svatbu i tvůj kluk?”

„Brandon tu bude v pátek. Dianina matka taky. Přiletí z Kalifornie.”

„Další tchyně, Colby? Té poslední bys měl dost do konce života.”

„Ani mi nemluv. Vzpamatovával jsem se z toho dvacet let. Podívej, my o vlku a vlk za humny.” Colby vytáhl z kapsy peněženku a zadíval se na modrý cadillac, který zrovna parkoval před poštou. „Spočti mi to, Eddy, nechci, aby tam ta mrcha zastihla Dianu samotnou.”

Diana si vyzvedla na přepážce dopis a zamyšleně se zadívala na obálku. Byl to další dopis od Aarona Crowna. Určitě jí v něm nastiňoval další dobré důvody, proč by se měla okamžitě vrátit do práce.

Podvědomě si položila dlaň na břicho. Když si uvědomila, že přinejmenším jednu věc má do budoucna jistou, byla to svým způsobem útěcha. Ke Carruthers a Yale se vracet nechtěla, ale přitom ani nechtěla nastupovat k jiné firmě. Věděla, že by po několika měsících stejně odešla na mateřskou dovolenou. Mělo by to smysl? A bylo by to fér vůči zaměstnavateli?

Potřásla hlavou. Colby měl pravdu. Těhotenství jí změnilo celý život. Dokonce už ani nemohla rozhodovat o své kariéře. Musela brát v úvahu spoustu nových skutečností.

„Slyšela jsem, že se Colby chystá na další neuváženou svatbu,” ozval se zezadu rezavý hlas Margaret Fulbrookové.

Pomalu se k ní otočila. „Dobré ráno, paní Fufbrooková. Jak se vám vede?”

„Jak by se dalo čekat. A co vy, slečno Prenticeová? Je pravda, že si budete Savagara brát?” „Řeči se tu šíří rychle, že?”

„Potkala jsem v hokynářství Evelyn Thorpovou,” vysvětlila netrpělivě Margaret. „Nejdřív jsem tomu ani nechtěla věřit. Vypadáte jako vcelku inteligentní ženská. Proč si proboha chcete vzít zrovna Savagara? To vás přivedl do jiného stavu stejně jako moji dceru?”

Diana ucítila, jak se červená.

„Myslím, že to není vaše starost. Pokud mě omluvíte, mám ještě pár věcí k vyřízení.”

Na druhé straně dveří se objevil Colby. Vešel dovnitř právě ve chvíli, kdy Margaret Fulbrooková sc zadostiučiněním pronesla: „Tak to tedy je. Je mu už čtyřicet, a přitom ani teď neumí udržet kalhoty zapnuté. Je mi vás líto, slečno, ale ne příliš. Varovala jsem vás před

ním.”

Diana vycítila, že Colby každou chvíli vybuchne. Ani ona k tomu neměla daleko, ale na poslední chvíli se ovládla a klidně odvětila: „Na mém věku je dobré to, že se člověk už může rozhodovat sám. Ze nemusí poslouchat, co mu kdo poradí.”

„Diano? Co se tu děje?” zeptal se Colby.

Obešla paní Fulbrookovou a zlehka ho políbila na tvář. „Poštu jsem už vyzvedla, můžeme jít.”

Colby se na bývalou tchyni zamračil. „Jo, jdeme.”

„Ještě chvilku, vy dva,” vybuchla Fulbrooková. „Slyšela jsem, že se budete brát tady. Přijede na tu svatbu i můj vnuk?”

„Ne že by vám do toho něco bylo, ale ano, Brandon přijede v pátek,” zavrčel Colby a strčil ramenem do dveří. Další větu Margaret Fulbrookové už neslyšeli, protože jen co se ocitli venku, Colby dveře zas přirazil. „Co se stalo?” vyhrkl.

„Margaret Fulbrooková hloubala nad tím, co vězí za naším nečekaným sňatkem.”

„To k ní sedí. Ta stará čarodějnice,” ulevil si Colby. Vzal do dlaní její tvář. „Jsi v pořádku, miláčku?”

„Vždycky když si uvědomím, že jsem těhotná, přeběhne mi z toho mráz po zádech,” přiznala upřímně.

„To bude v pořádku. Časem se s tím smíříš. Zjistíš, že se ti teď trochu změnil žebříček hodnot. Teď tě to možná ještě leká, ale časem se to srovná.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Už jsem to jednou zažil.”

„Ach, Colby, je mi tak líto, že tím musíš znovu procházet.”

„Jestli ještě jednou řekneš, že toho lituješ, opravdu se naštvu. Na tom, co se stalo, nic nezměníme, takže o tom ani nebudeme mluvit, co ty na to?”

Přikývla a chvějivě se pousmála. „Máš pravdu.”

„Fajn. A teď abychom se vydali do hokynářství.” Podíval se do auta. „Zůstaň, pitomé zvíře, za chvíli jsme zpátky.”

Příšera ho obdařil znuděným pohledem.

„Zdá se, že jste s Příšerou konečně našli cestu k usmíření,” poznamenala pobaveně. „Aspoň už na sebe v jednom kuse nevrčíte.”

„To zvíře si jasně uvědomilo, že ho můžu kdykoliv vyhnat. Není to smír, je to jen boj o moc.”

„Myslím, že ho přeceňuješ. Vždyť je to jen pes.”

„Žárlí na mě. Než jsem se objevil, byl jediným mužem v tvém životě.” Zadíval se na dopis, který ještě pořád držela v ruce. „To ti zase píše šéf?”

Cestou k hokynářství obálku otevřela a rychle přejela očima obsah dopisu.

„Píše, že na mě moje místo pořád čeká, že se hromadí práce a že by byl rád, kdybych se co nejdřív vrátila. Slibuje, že pokud se okamžitě vrátím z dovolené, mohl by mi vybojovat zvýšení platu.”

„Na to zapomeň.”

„Já nevím, Colby. Napadlo mě, že kdybych se ke Carruthers a Yale vrátila, bylo by to ideální řešení, než se narodí dítě. Nechce se mi nastupovat na nové místo a po půl roce odejít na mateřskou. U

téhle firmy jsem pár let pracovala a navíc mám dojem, že mi Carruthers a Yale něco málo dluží. S chutí si to vyberu.” „To asi ano, když tě nechtěli povýšit.”

„Pro tuhle chvíli by to bylo nejlepší. Až se dítě narodí, mohla bych si najít něco jiného.”

„Nemusíš do práce chodit vůbec, než se dítě narodí,” prohlásil podrážděně Colby. „Moje honoráře nám pohodlně vystačí a ty budeš mít dost času na to, aby ses připravila na mateřství. Musíš se toho ještě hodně učit.”

Podívala se po něm nejistým, trochu úzkostným pohledem.

„Víš přece, jak je pro mě moje práce důležitá.”

„Vím, že nechceš být finančně závislá na muži. To je ale v téhle situaci zbytečná obava. Přísahám, že tě v tom nenechám samotnou.”

„Já vím, ale.”

„Ale pořád tomu nechceš uvěřit, co? Něco ti povím - na Carruthers a Yale se vykašli. Věř mi, že se o tebe postarám. Až se trochu usadíš a vyrovnáš s mateřstvím, budeš mít na hledání nové práce spoustu času.”

Vešli do hokynářství. „Ahoj, Savagare,” uvítal je tam zvesela prodavač. „Slyšel jsem, že by byly na místě gratulace ke svatbě.”

„Dobré ráno, Briane. Slyšel jsi dobře.”

„Tak teda hodně štěstí vám oběma.” Prodavač byl zhruba stejně starý jako Colby, možná o pár let mladší. „Tentokrát bude svatba tady, co? Nebudeš muset prchat do Rena, he?” Teprve potom se rozpačitě zašklebil, když mu došlo, že by mohli jeho vtip vyložit jako urážku.

Colby po něm střelil pohledem. „Posledně jsem neměl moc na vybranou.”

„To je fakt. Časy se ale mění. Gratuluju, slečno Prenticeová.” „Díky, Briane.”

„Uspořádáte aspoň pořádnou oslavu?”

„Ne.”

Colby vykročil mezi regály a hledal rybí konzervy.

„Škoda, mohla být nějaká legrace. Svatby se v téhle díře nekonají každý den. Všichni mladí odtud vystřelí do Portlandu, jen co se dostanou na vejšku.”

„Nedokážu si představit, že by ve Fulbrook Corners někdo chtěl slavit moji svatbu,” zavrčel Colby.

„To by ses možná divil,” poznamenal Brian McDonald. „Je z tebe místní legenda. Nejen kvůli tomu, co ses kdysi navyváděl, ale hlavně kvůli těm knížkám, co píšeš. Víš vůbec, že jsi jediný člověk z tohohle hnízda, který se kdy proslavil?”

Colby potřásl hlavou. „Nejspíš místním ctihodným občanům nejde do hlavy, že jsem neskočil v kriminále. Potřebujeme ještě něco, Diano?” pokynul k potravinám, které předtím položil na pult.

„Krmení pro psa. Příšera by nepřežil, kdybychom na něj zapomněli.”

„Úplně mi to vypadlo z hlavy,” prohlásil Colby s podezřele nevinným výrazem.

„Už byl skoro nejvyšší čas,” prohlásila zvučným hlasem Angela Prenticeová, když ji dcera představovala budoucímu zeti na schodech před radnicí. „Už jsem myslela, že se mi nikdy nevdá. Doufám, že se od vás brzo dočkám vnoučete. Bůhví že jsem se načekala víc, než by mi bylo milé.”

Diana zrudla jako pivoňka. Popuzeně si pomyslela, že se jí to v poslední době stává čím dál častěji. Colby se samozřejmě jen zeširoka a trochu zlomyslně smál. „Mami, musíš mě na mé vlastní svatbě ztrapňovat?” zasyčela bezmocně.

Její atraktivní matka si jí ani nevšimla. „Nesmíte ji brát tak vážně, Colby. Moc dlouho si hrála na úspěšnou manažerku - tak dlouho, až jí najednou bylo čtyřiatřicet a pořád byla svobodná. Ještě že jste se těmi jejími manýry nedal zastrašit. Většina mužů by před ní v panice utekla.”

„Byly chvíle, kdy jsem byl na pochybách,” zabručel vážně Colby a potřásl si rukou se svou nastávající tchyní. „Naštěstí jsem vydržel. Vaše dcera v sobě skrývá mnohem víc, než je na první pohled vidět. A my spisovatelé máme dar nahlížet pod povrch věcí i lidí.”

„A sype to psaní aspoň trochu?”

„Mami!”

Colby se nahlas zasmál. „Nekřič na ni, Diano. Má právo vědět, jestli se o tebe dokážu postarat, jak se na zetě sluší a patří.” Obrátil pohled zpět na její matku. „Ano, Angelo, docela to vynáší. Tedy zrovna teď. Do budoucna člověk nikdy neví, ale myslím, že Dianu i dítě dokážu zajistit.”

„Colby!” Diana znovu zrudla. Měla sto chutí ho na místě uškrtit. Bylo ale už pozdě.

„Jaké dítě?” Angela se pátravě zadívala na svoji dceru „To mi chceš říct, že už jsi těhotná? To jste to tedy vzali hopem. Gratuluju, už jsem myslela, že se toho ani nedožiju.”

„Mami, musím ti vysvětlit.”

„Není třeba. Je ti čtyřiatřicet, ne osmnáct. Mám z tebe radost.” Objala ji a potom se znovu obrátila k Colbymu. „Tohle je nejšťastnější chvíle mého života. Jen co se vrátím domů, přihlásím se do kroužku pletení. Už se nemůžu dočkat, až začnu štrykovat nějaké roztomilé dupačky.”

Colby se zadíval a Dianu a usmál se. „Kdo by si pomyslel, že se tchyně vyskytují v tolika odrůdách?”

Diana nevěděla, jestli se má rozplakat, nebo vybuchnout smíchem. V té chvíli se na schodech naštěstí objevil Brandon.

„Hele, tati, nerad vás ruším, ale uvnitř už je všechno připravené. Měli byste jít.”

„Tak do toho.” Colby objal Dianu kolem pasu a přitiskl ji k sobě. „Colby, víš naprosto jistě, co děláš?”

„To si děláš legraci, ne? Kdybych z toho teď chtěl vycouvat, tvoje matka by mě zabila.”

O půl hodiny později usadil Colby Dianu na přední sedadlo svého auta a dotkl se snubního prstenu na její ruce. „Moc vám to sluší, paní Savagarová. Už se nemůžu dočkat, až budeme v posteli.”

„Budete muset chvilku vydržet, pane Savagare. Brandon mi prozradil, že v domě na nás čeká pár lidí.”

„Cože?” Colby hodil pohledem po svém synovi. Brandon právě pomáhal Angele do své červené dvousedadlové mazdy. „Brandone?”

„Ano, tati?”

„Kdo na nás doma čeká?”

„Ani nevím. Řekli mi jen, že vám chce pár lidí po-gratulovat. Nic víc nevím, čestně.” Zavřel za Angelou dveře auta. „Nejspíš Thorpovi a ten majitel hokynářství. Nic velkého.”

„Nic velkého,” zavrčel popuzeně Colby a práskl dvířky džípu. „Měl jsem na dnešní odpoledne úplně jiné plány. Poslední věc, po které toužím, je popíjení s Thorpovými a s McDonaldem.”

Nakonec se ukázalo, že se bude muset o svatební dort a punč podělit s celým městečkem. Všichni přišli Colbymu gratulovat k druhému spěšnému sňatku - včetně Margaret Fulbrookové.

TŘETÍ KAPITOLA

„Co se to tu sakra děje?” Colby si prohrábl vlasy a nedůvěřivě přejel pohledem po nejméně dvousethlavém davu, který se shromáždil před domem.

„Je to jen domněnka, ale řekla bych, že máš v městečku víc přátel, než by sis myslel,” zamumlala Diana a vystoupila z auta. „Neseď tam jako pecka a pojď se bavit.”

Sotva lidé zjistili, že novomanželé jsou tady, strhl se veselý pokřik. Kolem Colbyho vystupujícího z džípu se okamžitě utvořil hlouček mužů. Diany se zmocnily ženy a o překot jí blahopřály.

„Ten váš pes se z toho málem zbláznil,” prohlásila Evelyn Thorpová. „Ještě že se nám ho podařilo zamknout, jinak by se nám tenhle žertík nikdy nepodařil. Teď když ses vrátila, se snad trochu

uklidní.”

„Příšera není na tolik lidí zvyklý. Pořád se mě snaží chránit. Někdy to i trochu přežene,” vysvětlovala Diana a spěchala na zadní dvorek uklidnit rozzlobeného psa.

„To se dá povědět i o jistému člověku, kterého náhodou znám,” prohodila Evelyn a zabloudila pohledem k mužskému hloučku. „Doufám, že Colby tohle všechno nebude brát jako urážku. Byl to můj nápad, ale měla to být jen malá oslava. Sotva se to ale rozkřiklo, chtěl přijít každý.”

„To je od vás hezké,” prohlásila trochu nepřítomně Diana. Měla zrovna plné ruce práce se uklidňováním Příšery.

„Colby byl od první chvíle, kdy se sem vrátil, tak uzavřený, že se k němu většina lidí bála přiblížit. Abych pravdu řekla, mám dojem, že se dnes všichni cítí trochu zahanbeně. Podle toho, co mi Gii říkal, mu předpovídali chmurnou budoucnost a on se po dvaceti letech vrátil do městečka jako úspěšný autor bestsellerů.”

„Možná tahle slavnost pomůže odstranit aspoň část bariéry, která mezi ním a obyvateli městečka stojí,” poznamenala Diana. „Jen doufám, že tu Margaret Fulbrooková neudělá nějakou scénu.”

„Je dost nevypočitatelná, ale myslím, že se alespoň pro tentokrát bude chovat slušně. Řekla bych, že je u vytržení ze svého vnuka. Každému na potkání vykládá, že má oči po ní. Neudělá před Brandonem nic, čím by mohla ohrozit křehké příbuzenské vztahy, které je pojí.”

Diana přikývla. Brandon právě představoval její matku své babičce.

„Brandon je neobyčejně šarmantní mladý muž. Paní Fulbrooková by na něj měla být hrdá.”

„Colby ho dobře vychoval,” přikývla Evelyn. „Margaret si to ještě pořád nechce připustit, ale ve skrytu duše na něj hrdá doopravdy je. A taky ví, že za to, jaký je její vnuk, vděčí Colbymu. Jednoho dne mu to snad dokáže přiznat přímo do očí.”

Diana se zasmála. „Myslím, že tak daleko asi přece jen nezajde.”

„Nebýt toho, že jste je představila, by k sobě nikdy nenašli cestu.”

„Colby se málem pominul, když se o tom dozvěděl,” přiznala Diana.

„Naštěstí jste ho dokázala přivést k rozumu, a to je velká zásluha. Pojďte mě ale představit své matce… Mimochodem, jak přijala zprávu o tom, že se budete tak nečekaně brát?”

Diana se vesele ušklíbla. „Nepověděla to sice Colbymu zpříma, ale mám dojem, že je mu vděčná, že si mě vzal. Myslela, že zůstanu na ocet.”

Evelyn se zasmála. „To je zábavné. A Colby má aspoň pro změnu příjemnou tchyni.”

K žádným trapným scénám nakonec nedošlo. Margaret Fulbrooková Colbymu jen chladně pokynula hlavou a Colby její pozdrav opětoval ve stejném stylu. To bylo vše - nikdo z nich na toho druhého nepromluvil. Dianě připadalo, že je to tak nejlepší.

Zhruba v polovině sešlosti se objevil i Eddy Spooner. Na počest události si dokonce naleštil staré armádní boty a vypral oblíbené maskáče. Odchytil Dianu stojící v tu chvíli o samotě a s potutelným úsměvem jí popřál. „Zrovna jsem Harrymu říkal, že Colby měl odjakživa štěstí. Já tu roky tankuju benzín do aut, meju skla, kontroluju olej a měním pneumatiky, jak je tejden dlouhej, a nikdo si mě ani nevšimne. A Colby si odjede z města, kde mu nikdo nemůže přijít na jméno, a po dvaceti letech se vrátí jako hrdina.”

„Myslím, že ho za hrdinu nepovažují,” poznamenala Diana jemně. „Jsou prostě jen zvědaví kvůli jeho minulosti a také proto, že napsal pár populárních knížek.”

Edy potřásl hlavou. „V tom to není. Lidi o Colbym vždycky mluvili, vždycky na něj byli zvědaví. Když vletěl do nějakýho průšvihu, vždycky se o tom mluvilo. Šerif mě mockrát sebral spolu s ním, ale o mně nikdy nepadlo ani slovo. Vždycky mluvili jen o Colbym.

„Možná, ale nic hezkého o něm stejně neřekli,” připomněla Diana.

Eddy přikývl. „Furt mu prorokovali, že špatně skončí. Ale dopadlo to jako vždycky, Colby z toho vyvázl. Někdo má zkrátka štěstí.”

O půl hodiny později Diana zaznamenala koutkem oka Colbyho, jak se k ní prodírá davem. Když postřehl, s kým si Diana zrovna povídá, jeho pohled na chvilku potemněl.

„Dobrý den, paní Grimleyová,” protáhl. „Vyprávíte mé ženě o tom, jak špatný žák jsem byl a jak jsem pořád vyrušoval na vašich hodinách angličtiny?”

Ada Grimleyová se pousmála a vytvořila tak kolem sebe auru převahy, jak to umějí jen dlouholetí učitelé. „Jen jsem vaší ženě vyprávěla o tom, že schopnosti jste měl odjakživa. Byl jste ale nedbalý a nepořádný žák. Mimochodem, četla jsem všechny vaše knihy a ráda bych si na nich připsala alespoň trochu zásluh - základy gramatiky jsem vám přece do hlavy nalila já. Jen Bůh ví, kolik práce mi to dalo.”

Colby se pousmál; překvapil tím nejen Dianu, ale i paní Grimleyovou. „Ano, madam. Nebýt vás, nikdy bych nic nenapsal. Díky za všechny hodiny, kdy jste mi vtloukala do hlavy literaturu a gramatiku.”

Učitelka se rozzářila. „Rádo se stalo, Colby. Už se těším na vaši další knihu. Mimochodem, ve vaší poslední knize jsem objevila několik chyb v interpunkci -dávejte si pozor na věty vedlejší a jejich postavení v souvětí.”

„Á, tady jsi, tati, všude tě hledám,” vmísil se Brandon. V ruce držel balíček a pod nohama se mu motal Příšera. Olizoval si z tlamy krém ze svatebního dortu.

„Co to je?” zeptal se Colby a pokynul bradou k balíčku.

„Dárek.” Brandon počkal, dokud je učitelka nenechala o samotě. Po straně na Dianu šibalsky, trochu omluvně zamrkal. K otci se ale obrátil se smrtelně vážným výrazem v tváři.

„Tati, než ti předám tenhle svatební dar, myslím, že bychom si měli trochu promluvit jako otec a syn.”

„Že by?” svraštil Colby ironicky obočí.

„Obávám se že ano.” Brandon si odkašlal. „Rád bych pohovořil o tom, že navzdory všem přednáškám o funkci mužského pohlavního

ústrojí, o tom, jak je třeba občas říct ne a jak je lepší přistupovat k otázkám sexuálního života s rozvahou a zodpovědností…”

„Brandone, jsi sice můj jediný syn a dědic, ale jestli se chceš dožít zralého věku dvaceti jar, měl bys to zkrátit.”

„Nepospíchej na mě, táto, je to pro tvoje vlastní dobro. Jak povídám, navzdory všem přednáškám, které jsi mi uštědřil o antikoncepci a o tom, že je lepší mít zip u džin zapnutý, se zdá, že cosi kdesi selhalo.”

„Brandone!”

„Myslím, že si dokážeš představit, jak jsem byl překvapený, když mi Diana oznámila, že budu mít bratříčka nebosestřičku.”

„Synu, varuji tě, nejsi nenahraditelný,” zavrčel Colby a překvapeně si uvědomil, že se červená.

Brandon si toho nevšímal, v očích mu hrála škodolibost. „I když mi představa, že budu mít sourozence, není ani v nejmenším proti mysli,” pokračoval, „mám dojem, že je mou svatou povinností vyplnit jisté mezery ve tvém vzdělání - mezery, které se v poslední době ukázaly v celé své nahotě.” Podal otci balíček zabalený do pestrého papíru. „Tumáš. Výchovný svatební dar od tvého syna.”

Když Colby otevíral balíček, musela se Diana ovládat, aby nevyprskla smíchem. Bylo to ostatně poprvé, kdy ji něco pobavilo na tom, že je těhotná.

Colby roztrhl obal a pohlédl na knihu, kterou držel v ruce. „Tedy, Brandone, tohle ti někdy oplatím.” Ušklíbl se a hravě udeřil syna do

ramene.

Brandon se zasmál a rychle uskočil. „Věděl jsem, že to oceníš, tati. Vždycky jsi mi přece vtloukal do hlavy, že nejlepší dárky jsou ty výchovné.”

„Co to tam máte?”

Diana nakoukla Colbymu přes rameno. Titul knihy přečetla nahlas.

„Kompletní průvodce sexuálním životem zodpovědného muže aneb Vše, co jste kdy chtěli vědět o sexu, ale báli jste se na to zeptat.”

„Neboj,” dobíral si Brandon svého otce, „je tam spousta obrázků.”

„Ještě že mám na cestě dalšího potomka,” oznámil Colby Dianě. „Šance, že by se Brandon dožil příštího týdne, se blíží nule.”

„Konečně sami. Už jsem myslel, že nikdy neodejdou,” pronesl Colby o několik hodin později, když si rozepínal košili.

„Cože?” zavolala Diana z koupelny. „Nerozuměla jsem ti.”

„Povídám, už jsem myslel, že ta zatracená slavnost nikdy neskončí.”

„To bylo od Evelyn hezké, že to takhle zařídila. Nepřekvapilo tě,

kolik lidí přišlo?”

„Spíš by se dalo říct, že mi to dočista vyrazilo dech. Nejspíš je sem přitáhla vyhlídka na svatební dort a alkohol zdarma.”

„Přišli za tebou, Colby. Přišli ti poblahopřát. Jestli ti to ještě nedošlo, jsi místní celebrita. Jaký je to pocit, vrátit se po dvaceti letech do rodného města a zjistit, že se z tebe mezitím stala legenda?”

„Dost divný. Nenech se ale mýlit všemi úsměvy, které jsi tu dnes viděla, Diano. Většina z těch, co mi dnes přišli potřást rukou, jsou ti samí lidé, kteří přede mnou zamykali svoje dcery a nemohli se dočkat, až mě konečně strčí do lochu.”

„Všems jim ukázal. A teď jsou na tebe hrdí.”

„Moc bych na to nesázel. Přišli jen ze zvědavosti.”

„Nebuď tak mrzutý Tohle je naše svatební noc. Doufám, že už plánuješ něco romantického.”

„Jo, plánuju. Skočím na tebe hned, jen co se vrátíš z koupelny.”

„Romantika sama, jako vždy,” zabručela trochu nepřítomně Diana a oblékla si broskvové negližé, které dostala od matky. Zadívala se na sebe do starého popraskaného zrcadla. Byla to nejsvůdnější noční košilka, jakou kdy měla.

„Diano?”

„Hm?”

„Tvoje matka se mi zamlouvá.”

„A ty ses zamlouval jí. To bylo od Brandona hezké, že se nabídl, že ji večer odveze na letiště do Portlandu.” „Je jiná, než bych čekal.” „A cos vlastně čekal?”

„Ani nevím. Podle toho, cos mi vyprávěla o tom, jak od vás utekl tvůj otec, bych si myslel, že bude k mužům zatrpklejší. Hlavně ke svému zeti.”

„Máma taková není.”

„To už teď vím taky. Na to děcko se těší. Svěřila se mi, že měla strach, jestli ti zkušenost s otcem nepokřivila názor na muže.” Colby se na chvilku odmlčel. „Že se budeš bát provdat, natož mít děti. Vlastně mi skoro poděkovala, že jsem se ti naboural do života a trochu ti ho překopal.”

„To je jí podobné,” zaúpěla Diana. „Colby?”

„Ano, zlato?”

„Už jdu. Ne abys na mě rovnou skočil. Ráda bych, aby sis nejdřív prohlédl tu noční košili. Není nádherná?”

„Může mi být úplně ukradená. To, co je pod ní, se mi líbí daleko

víc.”

Opatrně otevřela dveře. Colby ležel na posteli zády ke dveřím koupelny, a něco kutil na nočním stolku. Až na slipy byl nahý. Ve slabém světle mléčné žárovky vypadala jeho svalnatá záda a široká ramena jedním slovem nádherně.

„Colby?” vydechla.

Prudce se k ní obrátil a Diana uviděla, že drží v ruce vázičku s lučním kvítím. Pomalu po ní přejel pohledem. „Ani se mi nechce uvěřit,” vydechl.

„Uvěřit čemu?” zeptala se nechápavě.

„Žes konečně moje.” Vzpomněl si na květiny. „Jsou pro tebe. Natrhal jsem je dnes ráno, ještě než jsme odjeli na radnici. Jako dárek ke svatbě to není nic moc, ale v místním hokynářství nemají nic, co by stálo za zmínku. Něco opravdu hezkého ti koupím, až se vrátíme do Portlandu.”

„Ach, Colby, ty jsou krásné. Jsou to ty nejkrásnější květiny na celém světě. Děkuju ti.” Diana měla v té chvíli slzy na krajíčku. Ještě nikdy ji žádný dárek tak nedojal. Colby nebyl příliš romantický a často jí to opakoval. Právě proto byla vázička s lučním kvítím tak výjimečná - byl to nejromantičtější dar, který kdy dostala.

„Líbí se ti?” Podíval se na květiny s malým pokřiveným úsměvem.

„Jsou nádherné.” Skoro jako ty, dodala málem. Vzala si je od něj a vytáhla zpoza zad svůj svatební dárek.

„Co to je? Kamínek? Ž řeky?” Vzal malý lesknoucí se kamínek z jejích dlaní a zkoumal ho, jako by to byl drahokam.

„Jak jsi řekl, možnosti nákupů tu jsou poněkud omezené.” Diana najednou znervózněla. Možná to nebyl tak dobrý nápad, jak se jí původně zdálo. „Napadlo mě to včera, když jsem byla na procházce u vodopádu. Našla jsem ho u jezírka. Leskl se, jako by ho vyleštili v klenotnictví. Asi je to tím, jak přes něj dlouhá léta proudila voda.”

Colby zvedl oči od kamínku ve své dlani. Jeho oči sálaly s takovou silou, až jí to vzalo dech. „To jsi šla k vodopádu jen proto, abys přinesla tohle?”

Prudce přikývla; nevěděla, jak si má jeho slova vyložit. „Vím, dohodli jsme se, že o tom, co se tehdy stalo ve sluji, nebudeme mluvit. Jak jsme byli nezodpovědní a jak jsem otěhotněla a jak jsme se kvůli tomu museli vzít, ale.” Ztichla.

„Ale?”

Nedokázala od něj odvrátit pohled, jeho pohled se jí propaloval až na samotné dno duše. „Ráda bych ti pověděla, že už si nemyslím, že to, co se stalo, bylo tak hrozné. Vlastně. čím víc si na to zvykám, tím víc docházím k názoru, že to tak bylo správné. Dítě, které ve mně roste, jako by mi nadělil osud. Jestli aspoň trochu chápeš, co tím chci vyjádřit.”

„Diano.” vydechl tiše.

Přerušila ho a zbytek slov se z jejího hrdla vydral jako divoká řeka.

„Kdyby sě mi to stalo s nějakým jiným mužem, byla by to katastrofa. Stalo se to ale s tebou, a tys jiný, a já bych ráda, abys věděl, jak to oceňuju a. Slibuju, že o té noci nikdy nebudu přemýšlet jako o omylu, za který platím vysokou cenu!”

„Natrhal jsem ty květiny nahoře nad vodopádem,” pronesl tiše Colby. „Šel jsem tam ze stejných důvodů jako ty. Chtěl jsem ti darovat něco od vodopádu a od jeskyně, abys věděla, že ani já na tu noc nebudu vzpomínat jako na omyl.”

Usmála se něj, oči jí zazářily úlevou a štěstím. Vrhla se mu do čekající náruče.

„Má sladká, svůdná Diano,” vydechl Colby. „Ještě nás toho tolik čeká., musíme udělat všechno pro to, aby naše manželství vydrželo.”

„Udělám všechno, co bude v mých silách, Colby,” slíbila. Přitiskla se k němu, vdechla vůni jeho těla a vychutnávala sílu jeho paží.

„To zní, jako bys právě nastoupila do nového zaměstnání,” zasmál se tiše.

„No, svým způsobem jsem vlastně začala pracovat na nové kariéře, ne?”

„Asi se to tak dá vyjádřit.” Zvedl tvář a zadíval se jí do očí. „Hlavně abys pochopila, že to je nejdůležitější povolání tvého života a že nemůžeš dát výpověď, když se ti bude zdát, že výsledek neodpovídá vynaložené námaze.”

„Myslím, že se trocha námahy bude alespoň někdy vyplácet,” zamumlala a pohladila ho po ramenou.

Colby se na ni na okamžik zadíval a potom se líně, smyslně pousmál. „Možná bychom si mohli pohovořit o prémiích, paní ředitelko,” zamumlal těsně předtím, než ji políbil.

Zasténala, jak se jí po celém těle rozlil žár polibku. Z jeho silného štíhlého těla doslova vyzařovalo vzrušení. Pootevřenýma očima se na něj zadívala a hlavou jí bleskly útržky představ - představ, které vedle Colbyho už několikrát zažila.

Sáhl na noční stolek a zhasl lampičku. Dianiny představy nabyly na naléhavosti. Sledovala každý jeho pohyb a docházela k přesvědčení, že tohoto muže odněkud zná - že se s ním už někdy setkala, v jiném časoprostoru, v jiném životě.

Tehdy byl divoký a primitivní - nebezpečný, arogantní bojovník. Nechoval se k ní s respektem, který by si zasloužila. Použil ji, využil ji, a ona se mu mohla postavit s jedinou zbraní, kterou měla po ruce. Byla tehdy stejně divoká a hrdá jako on.

Odmítla mu dát dítě, které po ní chtěl, a nakonec ho probodla jeho vlastním nožem.

Věděla ale, že všechno mohlo být docela jinak. Uvědomila si to už ve chvíli, kdy jí ještě z prstů crčela jeho krev. Všechno mohlo být docela jinak, v jiné době, v jiném životě.

„Diano?” Colby si lehl vedle ní a objal ji. „Co se děje?”

„Nic.” Rychle potřásla hlavou. „Jen se mi občas hlavou mihne útržek toho divného snu. a jsem z toho potom celá nesvá.”

„Vím, o čem mluvíš.” Naklonil se nad ni. Ve stínu se mu zaleskly oči. „Někdy je to jako teď - už už se milujeme a mně hlavou taky bleskne něco, co tam nepatří. Taky jsou to scény z těch zatracených snů.”

„Nikdy jsi mi o tom nevyprávěl.”

„Nevěděl jsem, jak bych to vysvětloval. Ale když mi teď vyprávíš, že se ti to stává taky, možná pochopíš.” Zaváhal a potom naléhavě pokračoval: „A co ty?”

„Vidím tě takového, jaký jsi nyní,” začala pomalu, jak se snažila najít správná slova. „Ale taky jako bys byl někdo jiný, ten válečník, který přikoval svou ženu v jeskyni za vodopádem. Je to, jako když se omylem objeví dvě fotografie na jednom políčku filmu - překrývají se a někdy je těžko rozeznat, která z nich je ta pravá. Dává to

smysl?”

„Bohužel ano. Já tě tak taky občas vidím.” „Jako bojovnici?”

„Ne, ne jako bojovnici.” Zhluboka se nadechl. „Jako ženu, která byla zakovaná v jeskyni. Jako pyšnou, zpupnou lovkyni, která se odmítá sklonit před mocí a silou toho druhého.”

Diana ucítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. „Jaká je, ta druhá žena, kterou ve mně někdy vidíš?”

„Není to cizí žena, jsi to ty. Jen je to nějaké tvoje.

druhé já. Primitivnější, řekl bych. Divočejší, útočnější, nezkrotné. Posledně jsem se k tobě choval úplně špatně. Nechápal jsem.”

„Cože?” Diana se na něj zadívala, protože zmlkl v polovině věty. Byla zmatená a zoufale zvědavá. „Jak to myslíš, že ses choval špatně? Kdy posledně?”

Potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit. Zamračil se. „Miláčku, tyhle představy jsou jen zlomky našich snů.”

„Já vím, ale je mi divné, že se nám oběma zdá o legendě, která se váže k jeskyni.” Diana teď mluvila velmi vážně.

Colby se ve tmě pomalu ušklíbl, až se mu zaleskly zuby. „Vzrušuje tě to?”

„To jsem neřekla!”

Sklonil se k ní a políbil ji. „Myslím že ano.”

„Přestaň, Colby! Chci mluvit o těch snech. Něco s nimi není v pořádku a my bychom to měli probrat.”

„Zábavnější bude, když to vyřešíme trochu jinak. K čemu by byla představivost, kdyby jí člověk někdy nevyužil?” V očích se mu zaleskla nespoutaná náruživost.

„Colby.” Zkusila se pohnout, ale zjistila, že už stačil uvěznit její stehna pod svýma nohama. V té chvíli si také uvědomila, o kolik je Colby těžší a větší.

„Jsi už vzrušená, miláčku?” vyzvídal a jediným pohybem jí rozepnul noční košili.

„Nebuď směšný, Colby. Vážně, myslím, že bychom si měli o celé věci promluvit, a ty si tu místo toho hraješ.”

„Muž má přece o svatební noci na hrátky plné právo,” prohlásil, když jí nohou pronikal mezi stehna.

Diana se zachvěla, když ucítila jeho nohu, porostlou drsnými chlupy, mezi svými koleny. Zadržela dech a přejela mu špičkami prstů po hrudníku. Pronikl prstem do jejího lůna a spokojeně zasténal, když zjistil, jak mu vlhne pod rukama. Vzhlédla k němu rozšířenýma očima.

Colby byl najednou neuvěřitelně velký, neuvěřitelně mužný. Vycítila, že poznal, jak na něj začíná její tělo reagovat. Ovládal ji,

váhou těla i hypnotickým pohledem zamžených očí. Vzal ji za zápěstí a vtiskl jí ruce do polštáře po obou stranách hlavy.

„Je to takhle dost primitivní?” zeptal se. Jeho hlas byl smyslný a drsný vzrušením. Vztyčil se nad ní a vnikl do ní, jednou, dvakrát, v odvěkém rytmu touhy. „Připomíná ti to aspoň trochu toho bojovníka, kteréhos kdysi znala?”

Zasténala, jak do ní znovu pronikl. „Čím dnes válečníky krmí, že tak vyrostou?”

„Spoustou syrového masa.”

„Aha.” Zavřela oči. Colby do ní pronikl, jak nejhlouběji mohl. Zasténala. Čekala, že se v ní začne pohybovat, tak jako vždy, aby je oba co nejrychleji přivedl k divokému vyvrcholení. Colby se ale ani nepohnul, jen jí dál tiskl zápěstí do polštáře. Posel jí tvář řetězem polibků, potom ucítila jeho rty po straně krku a na vrcholcích vzrušených ňader.

„Colby?” zasténala.

„Hm?” Jeho pohled se teď vpíjel do údolíčka mezi jejími ňadry. „Já se z tebe snad zblázním.”

„To je dobře. Mám rád, když blázníš. Rád tě slyším křičet.” „Nekřičím.”

„A jak tomu tedy říkáš?”

„Je to sténání v důsledku pohlavního ukojení,” prohlásila šeptem. Chtěla, aby se v ní začal pohybovat. Nedokázala vydržet, jak ji vyplnil, jak pronikl do jejího pulsujícího těla a potom zůstal na půli cesty.

„Sténání v důsledku pohlavního ukojení, to mě tedy podrž,” zamumlal. „Ne, ty křičíš, vždycky mi v náručí zdivočíš a potom křičíš. Jinak se to popsat nedá. A já tě donutím, abys dnes v noci křičela!”

„Opravdu?” Vzdala to, pochopila, že nemá smysl pokoušet se vzdorovat. Vědomí, že ho má uvnitř, ji omámilo a odzbrojilo. Ucítila, jak jí celým tělem protéká divoký žár vzrušení. Najednou byla divoká a neklidná, plná ohně. Sevřela záměrně vnitřní svaly kolem

něj.

Colby zasténal. „Ach ano, miláčku, tak to chci!” Pustil její zápěstí a pomalu se v ní začal pohybovat. Napjaly se mu svaly v ramenou, jak se soustředil na to, aby k vyvrcholení dospěl spolu s ní.

Objala ho kolem krku a potom stehny kolem pasu, a když se konečně blížila k orgasmu, vypil Colby z jejích rtů výkřiky uvolnění a ukojení. O zlomek vteřiny později vykřikl do tmy i on.

Vznášela se na hladině oceánu rozkoše a jen matně si uvědomovala, že tentokrát je všechno jinak. Tentokrát bylo všechno takové, jak si to přála.

Po chvíli, která mohla trvat minutu stejně jako hodinu, se Colby ve tmě neklidně ošil. „Trochu jsem přemýšlel nad budoucností.”

„Tak?” zívla.

„Nejvyšší čas, aby sis domluvila prohlídku u lékaře. Víš přece, co ti radili na klinice, když ti předávali výsledky. Budeš se muset přihlásit do poradny.”

Diana, která už napůl klímala, se okamžitě probrala a zprudka se posadila.

„Mám gynekoložku v Portlandu. Můžu se domluvit s ní.” Zadívala se na strop. Znovu si uvědomila, kolik se toho ještě musí naučit. Nic už nemělo být stejné jako dřív.

Přitiskl jí na břicho teplou dlaň. „Zavolej jí a domluv se s ní, aspoň si budeme moct zajet do Portlandu. Bude to příjemná změna.”

„A co tvoje kniha? Můžu tam přece zajet sama.”

„Stihnu to. A do Portlandu tě odvezu já.”

Diana pořád nevěděla, jak se má postavit k tomu, že za ni rozhoduje někdo jiný. Na jednu stranu byla velká úleva, že se o zodpovědnost mohla s někým podělit -na druhou stranu ji trochu děsilo, že za ni rozhoduje někdo jiný, navíc muž.

„Přestaň nad tím dumat, miláčku,” zašeptal, jako by vycítil, co se jí honí hlavou. Znělo to trochu pobaveně. „Zvykneš si.”

„To se mi snažíš číst myšlenky?” zeptala se.

„Ne, ale někdy si člověk snadno domyslí, nad čím právě hloubáš.”

„Možná by to nebylo tak špatné zůstat na pár dní v Portlandu. Mohla bych se zastavit u Aarona Crowna a promluvit s ním o tom, že bych se ke Carruthers a Yale na pár měsíců přece jen vrátila.”

„Do práce se přece vracet nemusíš. Můžeš zůstat doma, dokud se nám děťátko nenarodí.”

„Ne,” prohlásila pevně, „chci se vrátit do práce.”

„Jak chceš, ale ne abys zapomněla, že teď už jsou důležitější docela jiné věci.”

Znělo to rozhodně, a možná i trochu zarputile, proto si řekla, že by nezaškodilo, kdyby jeho novou náladu trochu otupila škádlením. Převalila se na bok, opřela se o loket a zadívala se na něj. „Důležitější věci?” zašeptala a přejela mu nehty po boku.

Vždy ji znovu a znovu překvapilo, jak rychle se dokáže Colby pohybovat. Chytil ji za zápěstí a převalil na záda. Potom se nad ní vztyčilo jeho silné, velké tělo. Přejel jí palcem po zlatém snubním prstenu na levé ruce.

„Dvě důležitější věci, paní ředitelko. Já a naše dítě.

Nedovolím, abys na nás zapomněla, nebo nás zanedbávala.”

„Jak bych mohla?” stačila ještě vydechnout, než ji umlčel polibkem.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Tak, a teď když jsme se vzali a navštívili tvoji doktorku, je nejvyšší čas, abychom začali vymýšlet jméno pro naše dítě.” Colby napíchl na vidličku velký plátek lososa a podíval se na ni přes stůl. Seděli v přepychové restauraci v samém středu Portlandu. „Jak by se ti líbila Bertha Maude pro holku a Horác pro kluka?”

„To nemyslíš vážně.”

Diana se v duchu pořád musela vracet k tomu, co se odpoledne dozvěděla od gynekoložky. Její těhotenství bylo každým dnem skutečnější. Navíc se zdálo, že jí Colby chce v jednom kuse těhotenství připomínat, snad proto, aby se mu konečně dokázala postavit čelem. Zaváděl na děti řeč při každé možné i nemožné příležitosti - dokonce i teď, když večeřeli ve vybrané restauraci a kdy by se Diana raději věnovala vynikajícím pochoutkám.

Místo aby ji nechal vychutnat večeři, začal ji otravoval s vymýšlením jmen. „S dítětem, které by se jmenovalo Berta Maude nebo Horác, nechci mít nic společného. Navíc je na vymýšlení jména ještě trochu brzo.”

„Ne, není. Chceš to odložit, protože bys raději uvažovala o své kariéře.”

„Své kariéře rozumím líp než dětem!” Naštěstí bylo v restauraci dost rušno, takže její podrážděný výkřik kromě Colbyho nikdo neslyšel.

„To se všechno naučíš,” prohlásil Colby shovívavě a spolkl další sousto ryby. „Možná bychom se měli vrátit do Fulbrook Corners. Myslím, že jsme se v Portlandu zdrželi dostatečně dlouho. Musím do konce léta dopsat tu novou knihu.”

„Ještě jsem ani nedostala příležitost zavolat šéfovi. Myslela jsem, že Aaronu Crownovi zavolám zítra.”

„S tím můžeš počkat do konce léta. Tak jsi to přece měla původně v plánu.”

Proti pokusům odvést řeč jinam, kdykoliv se zmínila o své kariéře, už pomalu začínala být imunní. „Teď, když už naprosto jistě vím, že jsem těhotná, bych to raději vyřešila co nejdřív. Chci vědět, jestli mám o návratu ke Carruthers a Yale vůbec uvažovat. Možná si za mě už našli náhradu.”

„Tvůj šéf tě přece celé léto přemlouvá, aby ses k nim vrátila.”

„Ano, to je pravda,” přiznala. „Víš, myslím, že to nakonec udělám. Je to nejlepší možné řešení.”

„Nejlepší možné řešení by bylo, kdyby sis přestala dělat starosti o kariéru a místo toho se věnovala manželství a mateřství.”

„Musíme to znovu probírat? Dobře víš, co si myslím o tom, když je žena finančně závislá na manželovi. Kdysi dávno jsem si slíbila, že nikdy nedovolím, aby za mě někdo něco v životě platil.”

„Chceš říct, že ses zapřísáhla, že nikdy nebudeš riskovat, abys uvěřila, že se o tebe nějaký muž postará jak po citové, tak po materiální stránce. To je něco jiného, než když si nechceš nechat nic platit, abys neměla pocit, že někomu něco dlužíš. Jo, vím, co si o tom myslíš.” Colby se zamračil a namířil na ni vidličkou. „Jasně jsi mi dala najevo, že nevěříš, že bych se o tebe chtěl a uměl postarat. Myslím ale, že je nejvyšší čas, aby sis uvědomila, že jsi tuhle fobii dovedla do extrému. Je to sobecké - ani ne tak vůči mně jako vůči dítěti. Dítě potřebuje matku víc, než ty potřebuješ kariéru.”

„Proč je ti moje kariéra tak proti mysli? Copak nechápeš, jak je pro mě důležitá? Nikdy bych nevěřila, že jsi takový šovinista, Colby. Vím, jak vážně bereš svoji práci. Proč nedokážeš připustit, že je pro mě práce stejně důležitá jako pro tebe?”

„To není otázka šovinismu!” vybuchl a snažil se zmírnit příkrost svého hlasu. „Ano, psaní je pro mě důležité jako pro tebe tvoje kariéra, ale taky jsem se dost bolestivě poučil, že v životě jsou i jiné věci, a ty jsou stejně důležité, ne-li důležitější! Je na čase, abys dostala od života stejnou lekci. Do téhle chvíle jsi byla příliš

uzavřená, příliš soustředěná na svou práci a na svůj maličký svět. Nejvyšší čas, abys pochopila, co to znamená být ženou, jež je také manželkou a zanedlouho bude také matkou. Musíš zkrátka přestat myslet jen sama na sebe, v tom to vězí.”

„Vsadila bych se, že když sis ty užíval radosti rodičovství, nikdy tě nenapadlo, abys odešel z práce.”

„No, neměl jsem to právě lehké. Proto taky vím, že tudy cesta nevede. Chodit do práce a ještě přitom vychovávat Brandona, to bylo skoro nad lidské síly. Já jsem ale neměl na vybranou, zatímco ty na vybranou máš, jen kdybys chtěla!”

V Dianě se probudil starý strach. „Víš, co si myslím? Myslím, že se nechceš smířit s představou, že bych na tobě mohla být nezávislá, že bych se o sebe dokázala postarat sama.”

„To není pravda, Diano, a ty to moc dobře víš.”

„Vadí ti to, co? Jsi prostě natolik staromódní, že chceš, abych na tobě byla závislá. Chceš nade mnou mít moc, tak to je. Ten, kdo vládne nad penězi, vládne nad vším ostatním. Platí to v byznysu stejně jako v manželství.”

„Nevadí mi, že se o sebe umíš postarat sama,” procedil Colby mezi zuby. „Dokonce to obdivuju. většinou. Nelíbí se mi ale, jak jsi vystrašená z toho, že nevíš, co se stane s tou tvou nezávislostí, když jsi teď vdaná a čekáš dítě. Už jsem ti několikrát vysvětloval, že pro tebe teď zkrátka začínají nové časy. Věci, které důležité nebyly, teď důležité budou, a platí to samozřejmě i obráceně. Budeš se muset naučit, jak najít zlatou střední cestu. A začít můžeš třeba tím, že kolem sebe přestaneš kopat pokaždé, když dojde řeč na tvoji práci a kariéru.”

„Diano?” Hlas, který pronesl její jméno a přerušil Colbyho přednášku, byl hlasem muže, který si přeje obrátit na sebe pozornost a ví, jak toho docílit. „Všiml jsem si tě hned, když jsem před chvílí přišel. Kde se tu bereš? Máš přece být na dovolené v nějakém zapadákově v horách. Co děláš tady, v Portlandu?”

Diana vzhlédla k Aaronu Crownovi. Před několika vteřinami si myslela, že by bylo hezké, kdyby jejich hádku přerušil nějaký zásah zvenčí. Nebyla ale připravená na to, že u jejich stolu bez předchozí výstrahy stane zrovna její šéf. Nezbylo jí než se utéci k formalitám.

„Ahoj, Aarone. Ráda tě zas vidím.”

„Taky tě rád vidím, už se nám po tobě stýskalo.” Aaron ji obdařil zářivým úsměvem. Byl to uhlazený atraktivní muž, který dovedl k dokonalosti nasládlý úsměv úspěšných manažerů. Jeho oblek byl šitý na míru, kravata silně připomínala kravatu jisté proslulé soukromé školy, kterou Aaron nikdy nenavštěvoval, jeho košile rozhodně nebyla ze směsi bavlny a polyesteru.

Aaron zkrátka věřil - ne bezdůvodně -, že šaty dělají člověka, a proto se oblékal tak, jak si představoval, že přísluší k místu, které chtěl ve firmě zastávat. To místo bylo na samém vrcholku, nebo alespoň v jeho těsné blízkosti.

Diana postřehla, že po Aaronových slovech zavládlo na Colbyho straně stolu mrazivé, výbušné mlčení. Její muž se tvářil, jako by se mu z pohledu na Aaronův oblek a pečlivě upravený účes dělalo zle od žaludku. Aaron zas beze slova, se zářivým úsměvem pod chladnýma, úskočnýma očima, čekal, až je Diana představí. Raději si tedy pospíšila.

„Hm, Aarone, tohle je Colby Savagar. Colby, to je Aaron Crown, můj šéf z Carruthers a Yale.”

„Tak vy jste její šéf, hm?” prohodil Colby a odložil ubrousek. Z toho se dalo soudit, že prudký nával žaludeční nevolnosti už pominul. Dokonce si s Aaronem potřásl rukou a významně dodal: „A já jsem zas její manžel.”

Diana okamžitě zrudla jako pivoňka. Aaron se k ní otočil, tvářil se, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. Diana si v první chvíli jen rozpačitě odkašlala. „Ach ano, jistě, Colby je můj manžel. Zapomněla jsem se zmínit, že jsem se provdala.” Z Colbyho očí pochopila, že o tom, co právě řekla, ještě bude řeč - později, až na to bude správná chvíle.

Aaron jen vytřeštil oči a zalapal po dechu. „Tvůj manžel!” předvedl trochu opožděný úsměv. „Tak to abych vám pogratuloval, ne? Ani jsem nevěděl, že s někým chodíš, Diano, natož že se chceš vdávat! Kdepak jsi před námi Colbyho schovávala?”

„V mrazáku,” zavrčel Colby.

Probodla ho za to zuřivým pohledem. „Jsme svoji teprve pár dní,” vysvětlila Aaronovi. „Ještě jsme si na to nestačili pořádně zvyknout,

že, Colby?”

„Já už si na to zvykl,” prohlásil vážně Colby. „To jen tobě to tak trvá.”

Aaron se uhlazeně zachichotal, ale pořád vypadal dost zaraženě. „Nemohu tomu uvěřit. Kde jste se vy dva potkali?”

„Ve Fulbrook Corners,” vysvětlila stroze Diana. Doufala, že tím tuhle trapnou konverzaci ukončí.

„To se znáte teprve pár týdnů?” Aaron užasle potřásl blond kučerami. „A to už jste se stačili vzít? Tomu nevěřím.” „Klidně můžete,” poradil mu Colby. Aaron dál potřásal hlavou.

„Tohle ti vůbec není podobné, Diano,” pokračoval. Choval se, jako by pro něj Colby byl jen vzduch. Jeho poznámky vůbec nebral v úvahu. „Nedokážu si představit, že bys zrovna ty takhle narychlo spěchala do manželství. Vždycky si všechno tak pečlivě předem rozmyslíš, než začneš jednat., jen počkej, až se o tom dozvědí kolegové v práci. Budeme muset uspořádat oslavu.”

„Na nejbližší dobu nic neplánujte,” zmrazil ho Colby. „Diana si ještě nerozmyslela, jestli se chce vrátit do firmy, kde jako žena nemůže počítat s povýšením.”

Aaron zamrkal a vzápětí se mu zúžily panenky. Přesunul utrápený pohled z Colbyho na Dianu. „V téhle branži se všichni musíme smířit s tím, že nás dříve či později někdo na žebříčku přeskočí. Je to smutné, ale je to nedílná součást práce a kariéry ve velké firmě. Vždycky je šance, že to příště bude jinak. Myslím, že budou stačit tak jeden, dva roky práce v mém oddělení a správní rada se na Dianu začne dívat trochu jinak. Mimochodem, Diano, doufal jsem, žes už změnila názor a zrušila to neplacené volno, které sis vyžádala. Když jsi teď tak dlouho mimo pracoviště, mohlo by se ti to neblaze podepsat na postupu.”

„O tom jsem si s tebou právě chtěla promluvit, Aarone.”

Crown se doslova rozzářil. „Výborně. Všem se nám už stýská. Kdy můžeš začít?”

„Před prvním zářím určitě ne,” řekl chladně Colby.

Všechny Dianiny pokusy o odpor udusil ledovým pohledem.

„To je ale až za měsíc.” Aaron vypadal velice zklamaně.

„Colby musí nejdřív dopsat knihu,” vysvětlila Diana. Nelíbilo se jí, že Colby odpověděl za ni. Potom se ale rozjasnila, napadlo ji ideální řešení: „Možná bych se ale do Portlandu mohla vrátit dřív, než jsem původně plánovala.”

„Ne, rozhodně se do Portlandu nevrátíš dřív, než jsi původně plánovala!” Colbyho hlas zněl tak ostře, že by se s ním dal krájet led.

V Dianě se všechno vzedmulo, ale nakonec zůstala zticha. Nechtěla vyvolat hádku, která by ji před Aaronem Crownem zbytečně kompromitovala. Ve světě obchodu se vše odvíjelo od image. Musela působit jako klidná, chladná, kompetentní osoba, která má svoje manželství pod kontrolou stejně jako kariéru. Vykouzlila zdvořilý úsměv. „Až budou mít moje plány definitivní podobu, ozvu se ti,” řekla Aaronovi. Nemusím se zase chovat, jako bych o to místo bůhvíjak stála, pomýšlela si.

„Dobrá, beru tě za slovo,” uzavřel pohotově Aaron. „Už se těším, až s tebou zas budu spolupracovat, Diano. Jsi dobrá, proklatě dobrá. Nepochybuju, že až budeš mít trochu víc zkušeností, dotáhneš to až na vrchol. Tak prozatím na shledanou a užívej si líbánky. Až budeš vědět co a jak, ozvi se mi.” Aaron věnoval Colbymu povznesený úsměv a odebral se přes celou místnost ke své společnosti.

Colby se obrátil k Dianě. „Víš, co bys potřebovala?”

Olízla si rty - nevěděla, v jaké je Colby náladě. „Co?” zeptala se ostražitě.

„Praxi!”

Nechápavě se na něj zadívala. „Jakou praxi? V čem?”

„V tom, jak být dobrou manželkou. Je to skoro zázrak, že jsi nezapomněla, jak se jmenuju, když už jsi zapomněla, že jsi vdaná a já že jsem tvůj manžel!”

Zacukalo jí v koutcích, jak se snažila udusit smích. „Promiň,” zamumlala a schovala úsměv za ubrouskem. „Přistihl mě nepřipravenou.” Tato restaurace patřila k nejoblíbenějším u vrcholového managementu Carruthers a Yale. Pro Dianu proto nebylo až takovým překvapením, že tu dnes večer Aaron byl.

Colby se dál mračil. „Jak dlouho že jsi pro tohohle nafoukance pracovala?”

„Asi čtyři roky.”

„Jak jsi to mohla vydržet? Je to dokonalý snob.”

„Snobové a nafoukanci jsou ve světě obchodu na denním pořádku,” pokrčila Diana nevzrušeně rameny. „Brzy pochopíš, jak s nimi máš jednat. Nechceš mi přece tvrdit, že mezi nakladateli to chodí jinak.”

Colby si povzdechl. „To ne, tyhle typy tam taky máme. Aspoň od nich ale nedostávám příkazy od devíti do pěti, den za dnem. Vídám je tak málo, že jsou mi úplně lhostejní. A oni mě taky nechávají na pokoji, takže si navzájem ani moc nelezeme na nervy a já mohu psát.”

„Bohužel v mém světě se jim člověk tak snadno nevyhne.” „Tomuhle náfukovi se ale můžeš vyhnout docela snadno. Stačí, když se nevrátíš do práce. Kde se tu vůbec vzal?” Pokrčila rameny.

„Je to jedna z jeho oblíbených restaurací.”

„Aha!” Colbyho pohled teď byl ještě mrazivější. „Chodili jste sem spolu často?”

Diana překvapeně zvedla hlavu - najednou pochopila, že Colby žárlí. „Párkrát jsme tu byli na obědě. Na pracovním obědě, aby bylo jasno. Já a Aaron jsme vždycky byli kolegové…, nic víc, nic míň.”

„A proč nejste něco víc než kolegové?” Na Colbym bylo vidět, že se chystá k další hádce. „Vypadá na chlápka, který by se s kolegyní klidně vyspal, jen kdyby se mu naskytla příležitost.”

Diana se pomalu ušklíbla. „S náfuky nerandím.”

Colby se konečně uklidnil a nepatrně se pousmál. „Jen pro ně pracuješ, co?”

„Jak jsem řekla, někdy se před nimi člověk neschová.”

Diana otočila klíčem v zámku dveří svého bytu. Sotva dveře otevřela, vyrazil jí v ústrety Příšera. Přivítal ji nadšeným vrčením ocasu a lísal se jí k noze. Colbymu věnoval jen vlažný pohled.

„Ztrácí bojovnost,” poznamenal Colby. „Už na mě ani necení

zuby.”

„Povídala jsem ti, že tě začíná mít rád.”

„To určitě,” ušklíbl se Colby a pověsil kabát na ramínko. „Jestli tomu věříš, věděl bych o jednom pěkném mostu.”

Nedostal příležitost větu dokončit, protože v tom okamžiku se rozřinčel červený telefon na černém lakovaném stolku hned vedle okna.

Diana prošla lesklými dveřmi z tvrdého dřeva a zvedla sluchátko. Stála u vysokého okna a vychutnávala si výhled na řeku Willamette a zrezivělé jeřáby nákladního přístavu - výhled byl jedním z důvodů, proč za byt platila tak vysoké nájemné. „Haló?”

„Diano? Tady Brandon. Promiň, že vás otravuju takhle pozdě, ale potřeboval bych mluvit s tátou. Je tam?”

„Ano, je. Má plné ruce práce s tím, jak se snaží urazit mého psa. Hned ho zavolám. Mimochodem, co nového v té restauraci, kde pracuješ?”

„Ale jo, jde to. Do konce života bych sice číšníka dělat nechtěl, ale jako brigáda to není špatné.” Nastala chvilka ticha. „Mluvil jsem s Robyn.”

„Opravdu?” Diana hodila pohledem po Colbym. „Jak se má?”

„Docela dobře. Asi kvůli mně nakonec přece jen neskočí z okna. Chodí teď s nějakým mladým jupíkem, kterého potkala v country klubu, kam chodí její otec.”

„A co ty?”

„Já? Já nechci aspoň týden o žádné holce ani slyšet.” Zasmála se. „Počkej, předám ti tátu.” Podala sluchátko Colbymu. „Ano,

Brandone?”

Diana vyklouzla z lodiček na vysokém podpatku a šla do kuchyně hledat něco, co by mohla podstrčit Příšerovi. Z jejich rozhovoru samozřejmě slyšela jen Colbyho odpovědi.

„Jo, dobrá, to by šlo. Ale jestli mi to auto odřeš, přerazím tě vejpůl. Fajn. Ahoj zítra.” Colby zavěsil.

„O co šlo?” zeptala se Diana z kuchyně.

„Brandon si chce na pár dní půjčit můj džíp. Chce si s několika kamarády vyrazit k moři a trochu se projet po dunách. Výměnou dostaneme na týden jeho mazdu. Až bude mít volno, zaveze nám auto do Fulbrook Corners.”

„To zní dost složitě.”

„Adolescenti a auta, to je složitost sama.” Colby vešel do kuchyně právě včas, aby uviděl, jak Příšera cosi chroupá. „Cos mu to

dala?”

„Psí suchary. Chceš taky?”

„Ne, díky, já budu raději ožužlávat tebe.” Objal ji a políbil na šíji. „Ta hádka v restauraci mě mrzí.”

Dianu jeho tichá omluva překvapila. Objala ho kolem krku. „Asi si oba ještě musíme na leccos zvykat.

Fakt je, že o výchově dětí toho víš víc než já. O manželství taky, i když jsi byl ženatý jen rok, a to ještě před dvaceti lety.”

„To je fakt. Netvrdím, že bych byl na manželství bůhvíjaký expert, ale přece mám trochu náskok. Tys nikdy vdaná nebyla.”

„Hledal jsi jen krátkou avantýru na léto.”

„Chtěl jsem tebe,” opravil ji přísně.

„A já tebe,” přiznala.

„Vypadá to tedy, že oba máme, co jsme chtěli.” „Ale dostali jsme se k tomu trochu jinak, než jsme si z počátku mysleli.”

„No co, máme k tomu i dítě. To nic, to se zvládne.” Přitiskl ji k sobě a rozhlédl se kolem. „Myslím, že až se na konci léta vrátíme do Portlandu, pustím svůj byt a nastěhuju se k tobě. Máš to tu daleko hezčí než já. Jsi asi zvyklá mít kolem sebe hezké věci, co?”

„Mohla jsem si je dovolit teprve v poslední době.”

„Já si je už taky můžu dovolit,” prohlásil dvojznačně a zlomyslně se na ni ušklíbl. „Ta doktorka říkala něco o tom, že bys měla hodně

odpočívat. Co kdybychom tedy hupli do postele? Mám spoustu nápadů, jak by se dal prožít zbytek noci.” Příšera zavrčel.

Diana zvedla hlavu a usmála se. „Klidně, ale nejdřív s ním musíš na večerní procházku.”

Colby zasténal a pustil ji z náruče. „Co kdybych ho čirou náhodou během naší malé túry kolem bloku někde ztratil?”

„Styď se! Je to jen nevinné zvíře.”

„To tedy jo.” Colby si vzal ze stolku vodítko. „Jestli se vrátí beze mě, zavolej policii a řekni jim, že si držíš lidožravého psa.”

Příšera předvedl svůj vlčí úsměv a Colby mu to oplatil. Diana se za nimi dívala, když odcházeli z bytu, potom přešla k oknu a zadívala se do tmy. Pořád nevěděla, jestli ji Colby miluje tak jako ona jeho.

Colby se za volantem Brandonova sportovního auta cítil jako ryba ve vodě. Bylo příjemné vychutnávat si, jak v převodovce bezchybně zapadají jednotlivé rychlostní stupně a jak řízení s hydraulickým posilovačem citlivě reaguje na sebemenší pootočení volantem. Jízda po klikaté horské cestě představovala výzvu, kterou on i auto ochotně přijali.

„Jestli nezpomalíš, udělá se Příšerovi špatně,” prohlásila Diana. Plátěná střecha byla stažená, Příšera se kymácel na symbolickém skládacím zadním sedadle sem a tam a snažil se za letu chytat okolní vůně.

„Na tom, jak jedu, není nic špatného,” ohradil se Colby. „Jestli se ale tomu zvířeti udělá v autě špatně, bude si to muset vyřídit s Brandonem.”

„To bych nepřežila! Brandon to auto miluje.”

„Jo. Umí bezvadně řídit. Chtěl jsem, aby měl dobré auto, takové, které drží stopu.”

„Nemyslím, že by se mi rychlá auta a řízení jak o závod moc zamlouvaly. Asi zůstanu u svého buicku.”

„Ještě žes mě potkala, jinak bys celý život prožila za volantem nějaké nudné čtyřdveřové plechovky. Ve čtyřiceti bys byla sama sebou tak znuděná, až by ti z toho přeskakovalo. Nejvyšší čas, aby ses taky naučila trochu žít!”

Hodila po něm pohledem. „To má znamenat, že mě to naučíš íy?”

Colby se vesele ušklíbl.

„Myslím, že jako manžel mám na tu výsadu plné právo. Teď, když sis mě vzala, tvůj život už nikdy nebude takový jako předtím.”

A můj taky ne, pomyslel si, když pravou rukou odstrkoval Příšeru stranou, aby viděl do zpětného zrcátka. Jen aby se nenechala Aaronem Crownem přesvědčit, že kariéra je důležitější než rodina.

„Colby? Děje se něco?”

„Ale ne. Jen jsem přemýšlel nad zápletkou. Něco mi v ní skřípe.”

„Vymýšlíš nějaký hrůzný zvrat pro Rudý opar?”

„To ani ne, tyhle scény už mám vymyšlené a rozpracované. Teď jde o to, jak má hlavní hrdina zachránit princeznu - obrazně řečeno, samozřejmě.”

„V jakém průšvihu se ocitla?”

„Spadla do pasti na medvědy.”

„Aha. A hrdina ji z toho má vytáhnout.”

„Tak nějak.” Udělá, co bude v jeho silách, i když o to ta princezna ani trochu nestojí, dodal v duchu.

Do Fulbrook Corners se vrátili pozdě večer. Colby začal hned druhý den ráno pracovat na knize. V posledních týdnech ho neustále něco rozptylovalo. Už z toho začínal být nervózní. Podle původního plánu měla být kniha dávno hotová a on na ní už měl provádět jen kosmetické úpravy.

Když si otevíral třetí kapitolu, přemýšlel nad tím, jestli je mu Dianina kariéra opravdu tak lhostejná, jak si Diana myslí. Došel k názoru, že mu křivdí. Nechtěl po ní, aby se kariéry nadobro vzdala. Chtěl jen, aby si znovu uspořádala životní priority.

Zamračil se na poslední odstavec - od chvíle, kdy ho napsal, už uběhlo čtrnáct dní. Hlavní hrdina, výrostek jménem Banner, stál nad vodopádem a pozoroval krvavý opar. Věděl, že se do jeskyně za vodní stěnou bude muset jednoho dne vrátit. Síly, které dal do pohybu tím, že v jeskyni přespal, ho jednoho dne přivedou zpět, aby dokončil, co právě začal. Od té chvíle ho ale ještě dělí dlouhá léta -nejdříve musí dospět, musí se stát opravdovým mužem.

Colby se kysele zašklebil. Nebylo těžké uhodnout, kde vzal pro tuhle knihu inspiraci.

Diana naštěstí chápala, že k psaní potřebuje klid. Hned ráno si vzala buick a odjela do městečka vyzvednout poštu. Když si po hodině usilovného psaní udělal krátkou přestávku a uvařil hrnek kávy, napadlo ho, jak je dobré mít ženu, která se dovede zaměstnat sama a nespoléhá na to, že ji bude celý den bavit muž.

Večer, když po dvanácti hodinách počítač konečně vypnul, se už z kuchyně linula vůně jídla. Nasál vzduch a zašklebil se - zase to byla ta proklatá zeleninová směs s rýží. Slíbil si, že bude muset pro

Dianu obstarat nějakou kuchařskou knihu. Potom se zadíval z okna na Brandonův sportovní vůz a napadlo ho, že by mohl Dianě uštědřit lekci, jak si má užívat života. Podle toho, co mu vyprávěla, měla velice nudné dospívání.

„Nechtěla by sis zajet k vodopádům a rozdat si to tam?” zeptal se, když vcházel do kuchyně.

„Cože?” Překvapeně cukla hlavou.

„Slyšela jsi mě.” Vzal si sušenku a natřel si ji nízkotučným sýrem. „Vyprávěla jsi mi, že jsi na škole nikdy nechodila na rande. Vsadil bych se, žes taky nikdy nezažila, jaké to je milovat se v autě na zadním sedadle.”

Obrátila oči v sloup. „Uznávám, že tenhle rituál dospívání mě minul.”

„Neboj, nikdy není pozdě.” Opřel se o linku a zakousl se do sušenky. Byl rád, že se mu podařilo probudit její zájem. „Vezmeme si na to mazdu.”

„V Brandonově autě není zadní sedadlo,” poznamenala upejpavě. „Má se to přece dělat na zadním sedadle, ne?”

„Tvým autem nepojedeme, to je jasná věc. Je na takovou věc moc nudné. Brandonovo aulo má aspoň styl. Kromě toho se to dá dělal na předním nebo na zadním sedadle.”

„Z toho mi vychází, že s tím máš dost zkušeností - z té corvetty, kterou jsi měl na střední škole.”

Zamyšleně se na ni zadíval. „Těžko se na to vzpomíná, je to už víc než dvacet let. Myslím ale, že se mi to vybaví, až zaparkujeme.”

Zachichotala se. Ten zvuk byl prostě lahodný. Colby si uvědomil si, že ji ještě nikdy neslyšel takhle se chichotat.

„Vsadila bych se, že se ti to vybaví v jediném zlomku vteřiny.”

„Hele, co si stěžuješ? Povídala jsi, žes nikdy nedostala příležitost seznámit se s chuligánem na šikmé ploše! Řekl bych, že jsi pořád přemýšlela nad tím, o co přicházíš! A já ti tu teď nabízím jedinečnou možnost, jak vyplnit mezeru ve vzdělání!”

„Jak bych mohla tak velkorysé nabídce odolat?”

„Tak si pospěš a dávej jídlo na stůl. Já zatím zkusím vymyslet, co si počneme s řadicí pákou.”

„Sakra, ta proklatá řadicí páka mě vykastruje, ještě než to dotáhneme do konce,” úpěl Colby o dvě hodiny později. „To jsem se musel dočista zbláznit, když jsem přišel s tak potrhlým nápadem!”

„Možná že jsi jen vyšel ze cviku.”

Diana mu seděla na klíně, zaklíněná mezi jeho tělem a volantem. Pozorovala jeho marné pokusy usadit se na sedadle alespoň trochu pohodlněji a v očích jí pobaveně jiskřilo.

„Problém bude nejspíš v tom, že dnes dělají sedadla nějak menší.” Cítil, jak se mu sladký Dianin zadeček mučivě tiskne k vyboulenině v džínách. Vzrušovalo ho to, ale nemohl se ani hnout.

„Neměli bychom mít puštěné rádio?” zeptala se. „Měla jsem kamarádku, která to takhle dělala, a ta tvrdila, že přitom vždycky hrálo rádio.”

„Odtud nedosáhnu ani na zapalování, natož na rádio.” „Já jo.” Diana si mu poposedla na klíně.

„Jauvajs! Proboha, ženská, opatrně!” zavyl, když mu zaryla kostrč do rozbolavělých slabin. „S tímhle kouskem těla počítám i do budoucna!”

„Promiň.” O zlomek vteřiny později zaduněla autem hlasitá hudba z nějaké vzdálené rockové stanice. „Tak, teď je to lepší. Neměl bys mít v ruce cigaretu?”

„Nekouřím,” vydechl, když se mu znovu usadila na bocích. „Nikdy jsem nekouřil.”

„Aha. To je tedy ostuda. A jak to, že nemáš černou koženou motorkářskou bundu?”

„Tu jsem naposled nosil před dvaceti lety.”

„Ach jo!” Potom ale pookřála. „No, ještě že máš aspoň džíny. Tak, a teď bys mi tu měl povídat nějaké chytré řečičky o tom, jak to nedotáhneme až do konce, že se mě chceš jen dotýkat a jak si mě budeš vážit i zítra ráno, kdybychom to náhodou do konce dotáhli.”

„Na ženskou, která to údajně nikdy neprožila, se v tom nějak podezřele vyznáš.”

„Měla jsem přece tu kamarádku, která mi to dopodrobna vyprávěla.”

„Co se s ní stalo?”

„Dopadla dost špatně. Otěhotněla, nechala školy a já už ji od té doby neviděla.”

„No, o to si my dva starost dělat nemusíme, že? Ty už těhotná jsi a maturitu máš dávno za sebou. Řekl bych, že pro chuligána, jako jsem já, jsi ideální partnerka.”

„Asi ano.” V očích jí škodolibě zahrálo a hned potom mu rozepnula poklopec.

Colby byl rád, že Diana konečně dokáže brát svoje těhotenství s humorem. Ulevilo se mu, jako by právě zdolal nějakou překážku,

která se na první pohled zdála naprosto nepřekonatelná. Pousmál se a vklouzl jí dlaněmi pod košili.

„Nebylo by jednodušší to rozepnout?” zeptala se.

„To ne, to by bylo moc rychle. Holce se nejdřív musíš k. hm, přední oblasti proplížit. Když jí začneš rovnou rozepínat knoflíky, bude mít dojem, že se od ní čeká, že ti to zatrhne.”

„Aha. Aby mohla předstírat, že neví, co se děje, dokud nebude moc pozdě, aby mohla ty ruce odstrčit.”

„Tak nějak.” Zasténal rozkoší, když nahmatal přezku její podprsenky a rozepnul ji. „Ach, miláčku,” zamumlal a vzal do dlaně její ňadro. „Tohle je fajn, moc fajn.”

„Neměla bych ti teď říct, abys toho nechal?” zeptala se nevinně.

„Jestli to uděláš, zblázním se.” Zkusil pohnout pravou nohou, aby si ji mohl lépe nadzvednout, ale znovu přitom narazil na řadicí páku.

„Sakra.” „Co se děje?”

„Nic,” vydechl. „Mohla by ses trochu posunout?”

„Takhle?”

„Jo. Pomalu, miláčku. Ten zip.” „Ach, promiň. Počkej, rozepnu ti to.”

„Ne, počkej, tak ne. Je to tam nějak přeházené, udělám to sám.”

Colby nahmatal jezdce zipu a rozepnul ho. „Rosí se nám okna.”

„Taky že se mají rosit,” oznámil jí Colby. „Orosená skla jsou k takovéhle situaci naprosto nezbytná!”

„Venku je ale tak krásná noc.” Diana sáhla za sedadlo a otřela zarosené zadní okno.

„Diano, opatrně, nebo mě máš na svědomí.”

„Jejda. Teď už vím, proč musejí být okna orosená.”

„Jo? Proč?” zasténal, když mu znova dosedla do rozkroku.

„Aby na tebe neviděli ostatní, co si to taky chtějí rozdat v autě.”

„Cože? Jací ostatní? Neříkej mi, že tu parkuje ještě někdo jiný? Neslyšel jsem nikoho přijíždět.” Colby prudce otočil hlavu a zadíval se zadním oknem ven. „Nikdo tu není.”

„Támhle vlevo. Zrovna zajíždí na parkoviště. Motor není slyšet kvůli hluku, který dělá vodopád.”

„Má zhasnutá světla,” poznamenal pomalu Colby, zatím co si prohlížel odlesk měsíčního světla na hladném nárazníku auta. Jeho tvar v něm vyvolal staré vzpomínky.

„Nejspíš nás nechtějí rušit.”

„Jedeme odtud,” vyhrkl Colby nečekaně. Zvedl si ji z klína. „No tak, miláčku, sedni si zas vedle.”

„Jauvajs. Moje hlava.” Diana si mnula temeno hlavy, uhodila se o nízkou střechu. „Netvrď mi, že se stydíš a že máš strach, že by nás někdo poznal. Nejspíš je to pár středoškoláků, kteří sem přijeli dělat totéž co my.”

„Tohle auto už v městě každý dobře zná. Mohli si ho pořádně prohlédnout, když tu byl Brandon.” Otočil klíčkem v zapalování.

„No co, tak si budou myslet, že je tu Brandon. Záleží na tom?”

„Až zítra zjistí, že jsem se s tímhle autem vrátil já, domyslí si, že jsme tu dnes večer byli my dva. Už takhle si rádi vychutnávají klevety. Nevím, proč bychom jim to měli usnadňovat. Nechci zase poslouchat ty jejich přihlouplé řeči o tom, že se Colby Savagar s věkem vůbec nezměnil a že má zastydlou pubertu. Na poště by se uchechtali k smrti.”

Colby točil volantem už v okamžiku, kdy motor teprve naskakoval. Zprudka šlápl na plyn a malá mazda vystřelila z parkoviště na silnici. Světla zapnul teprve ve chvíli, kdy už byli víc než padesát metrů od parkoviště.

Teprve potom mrknul do zpětného zrcátka a zjistil, že druhé auto, které ani teď nerozsvítilo světla, má sotva pár centimetrů za zadním nárazníkem.

To auto byl dlouhý, hrbatý Chevrolet Corvette, černý jak půlnoc a s motorem silnějším než nákladníauto - sen každého pubertálního Američana.

PÁTÁ KAPITOLA

„Co se děje, Colby? Co děláš? Proč zpomalujeme?” Diana se otočila a zadívala se zadním okénkem na temný stín, který se za nimi plížil jako had za králíkem. Nedokázala ale rozpoznat víc než nejasnou, temnou siluetu - auto mezitím rozsvítilo světla.

„Snažím se tomu za námi naznačit, že dnes nemám na závody náladu.”

„Myslíš, že to je nějaký kluk, který si s tebou chce zazávodit v serpentinách?”

„Některé věci se časem nemění, hlavně v takových hnízdech, jako jsou Fulbrook Corners.”

„Budí to v tobě staré vzpomínky?” zeptala se tiše.

„Ani ne, spíš mě to dost. rozčiluje,” zněla popuzená odpověď.

„Nepředjel nás,” vydechla. „Je hned za námi. Colby, on zrychluje! Jestli si nedá pozor, nabourá do nás!”

„Vidím ho.” Colbyho hlas najednou zněl naprosto chladně. „Posaď se a zapni si bezpečnostní pás.”

„Ale Colby, já myslím, že.”

„Slyšela jsi, co jsem řekl?!” vybuchl s očima upřenýma na boční zrcátko. Plynule přidal plyn a drobná mazda hbitě uskočila před těžkým autem, které se jí ještě před několika okamžiky drželo v patách.

Diana pochopila, že teď není na čas na hádky. Dělo se něco, čemu nerozuměla, a Colby asi usoudil, že jim hrozí nějaké nebezpečí. Chtěla se ho zeptat, co chce dělat, ale i to si rozmyslela -nechtěla ho zbytečně rozptylovat.

Jejich auto svižně, plynule polykalo jednu ostrou za tácku po druhé, ale robustní přízrak za nimi nabíral rychlost s chtivostí dravého ptáka, který se vrhá na kořist.

„Ať je v tom autě kdo chce, hodlá se mnou buďto zá vodit, nebo se prát,” poznamenal klidně Colby.

„A my s ním budeme raději závodit?” vydechla Diana. Colby právě zuřivě řadil nižší rychlost, protože se blížili k obzvlášť úzké a prudké zatáčce.

„Rozhodně nezastavím a nepřistoupím na tu druhou variantu. Nevím, kolik lidí v tom autě je, a nevím ani, jestli řidič nemá pistoli. Člověk dneska neví, na koho narazí.”

Diana zavřela oči. Mazda vyjela ze zatáčky v kontrolovaném smyku všech čtyř kol, potom Colby vytočil motor do obrátek a přeřadil, aby na krátké rovince získal náskok.

„Jak dobře si tuhle cestu pamatuješ, Colby?” zeptala se. Snažila se, aby to znělo klidně. „Jako svoje boty.”

„To jsem ráda. Aspoň nějaká útěcha.” Křečovitě se přidržela palubní desky. Colby protáhl jejich auto další zatáčkou, ale ani teď pronásledovatele nesetřásl.

„V té poslední zatáčce měl poněkud problémy,” poznamenal Colby po krátkém mrknutí do zpětného zrcátka. „Má pod kapotou spoustu koní, ale neví, jak s nimi zacházet.”

„Aha.” Diana se musela ze všech sil snažit, aby nezačala ječet. Představovala si, jak tu Colby před dvaceti lety pořádal divoké honičky v rychlých autech. Ona sama jela v životě všeho všudy dvakrát pár kilometrů nad povolenou rychlost, to bylo vše. Možná byl její život opravdu hrozně nudný.

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl, že jsem i tu nejlepší konkurenci nakonec vždycky setřásl v zatáčce u mostu?” zeptal se Colby.

„Jo, pamatuju.”

„Tak právě tohle teď zkusím. Je to ale trochu nebezpečné, tak se pořádně drž a hlavně neztrácej hlavu.” „Jasně.”

Nemohla zpanikařit, její duševní stav se už přes paniku přenesl, měla pocit, že všechno kolem je jen nějaký zlý sen. Místo paniky se jí zmocnila podivná olověná otupělost.

Ze tmy před nimi se vynořila kamenná zídka. Zatáčka u mostu byla pravoúhlá, a oni se k ní řítili ve světle reflektorů příliš rychle. Dianě blesklo hlavou, že se buďto rozbijí o zídku v přímém čelním nárazu, nebo dostanou smyk a přepadnou přes nízká svodidla do údolí. Zavřela oči a sepjala si dlaně na břiše. V té chvíli dokázala myslet jen na své dítě. Poprvé si ho dokázala představit jako živou bytost a ne jako zhoubný nádor - a v té chvíli také ucítila všeobjímající touhu chránit ho před okolním světem.

Zakvílely pneumatiky, potom uslyšela, jak do rychlostní skříně padají čím dál nižší rychlosti - z pětky čtyřka, trojka a potom dvojka - koutkem oka postřehla, jak sebou na palubní desce osvětlené zelenkavým světlem divoce hází ručička otáčkoměru - a potom jen zavřela oči a bezmocně čekala na smrtelný náraz. Čas jako by se zastavil.

Když se konečně odvážila oči zas otevřít, měli už zatáčku za sebou. Colby teď divoce přidával plyn a horečně řadil, aby získal rychlost.

Zezadu se ozývalo divoké skřípění brzd a ječení pneumatik ve smyku.

„Setřásli jsme ho,” uchechtl se spokojeně Colby a hodil pohledem do zpětného zrcátka. „Došlo mu to všechno trochu pozdě. Myslel si, že bude moct projet zatáčku s corvettou stejně, jako jsem ji projel já s mazdou. Když zjistil, že se spletl, bylo už pozdě. Kdyby na to přišel o dvě vteřiny později, kutálel by se teď do řeky. Ten hlupák si myslel, že s tak velkou a těžkou plechovkou, která má navíc náhon

na zadní kola, může řezat zatáčky jako my s tímhle japonským mrnětem. Není nad náhon na přední - jeho síla motoru ze zatáčky vytlačila, nás naopak protáhla jak po kolejnici a pak na konci oblouku vystřelila jako z praku.”

Diana chápala, že se ji tím dlouhým výkladem snaží uklidnit a přesvědčit, že přesně věděl, co dělá. „Je po všem?” vydechla.

„Jo. Vzdal to.” Colby konečně zvedl nohu z plynu a zpomalil. Diana se několikrát zhluboka nadechla. Z boku se Colbymu podívala do tváře a chvilku jen tiše pozorovala jeho profil. Krátce na ni pohlédl a dál se věnoval řízení.

„Tobě se to líbilo. Já byla vyděšená k smrti a tobě se to líbilo,” obvinila ho.

„Ne, nelíbilo se mi to. Jsem rád, že to máme za sebou. Co máš s břichem?”

„Nic.” Teprve teď si uvědomila, že má stále ruce obtočené kolem těla. „Já jen. jak jsme se blížili k té poslední zatáčce., myslela jsem., nedokázala jsem myslet na nic jiného, než na.”

„Na dítě?” pomohl jí tiše.

„Nějak. nějak mi poprvé připadlo jako opravdová živoucí bytost. Měla jsem strach, že by se mu mohlo něco stát.”

„To já taky,” souhlasil vážně Colby. „Měl jsem strach o tebe i o dítě. Proto jsem se taky rozhodl, že bude lepší, když jim ujedeme. Před dvaceti lety by to možná bylo jinak - riskoval bych jen pěstní souboj, tobě by se při tom nemohlo nic stát. Dneska ale člověk neví, co se kolem potlouká za psychopaty. Bylo bezpečnější ujet, než riskovat, že narazíme na nějakého úchyla s pistolí.”

Diana ztěžka polkla. „Máš pravdu. Měli bychom to ohlásit.”

„Zítra zavolám Thorpovi.”

„To je dobrý nápad.” Diana sevřela dlaně mezi koleny aby se jí konečně přestaly třást.

„Škoda že jsme si to auto líp neprohlédli.” „Říkal jsi, že to byla corvetta.”

„Starý model. Z dob, kdy se ještě nemuselo šetřit benzínem.” „Stejná, s jakou jsi tady jezdil ty?”

Colby neodpověděl, jen po chvíli zamyšleně prohodil: „Jestli to byl někdo z místních, bude o něm vědět Eddy Spooner. Takového auta si každý všimne, a v městečku není nikdo, kdo by o autech věděl víc než Eddy. Zítra si s ním promluvím. Co ty, už je to dobré?”

„Jo, jsem v pořádku. Vážně.”

„Zkus se párkrát zhluboka nadechnout.”

„To jsem už udělala. Asi bych ti měla polichotit za to, jak umíš řídit. Měl sis na to ale vzít koženou bundu.”

„Nedělej si legraci. Ale musím říct, že jsi odvážná. Ani jednou jsi nezaječela.” Colby se zasmál.

„Čemu se směješ?”

„Ale nic, jen mě tak napadlo, že jsem poprvé v životě měl při závodění v autě děvče.”

„Aspoň něco se tedy od posledku změnilo.”

„Všechno je teď jiné, když mám tebe, Diano.”

Ztichla a teprve po chvíli znovu začala: „Colby?”

„Hm?” Znělo to nepřítomně, jako by byl duchem někde jinde.

„Jsi zatraceně dobrý řidič.”

Hodil po ní překvapeným pohledem. „Díky.”

„Jsem ráda, žes za volantem dnes večer seděl zrovna ty a ne já nebo Brandon.”

Nejspíš ho něco zaujalo na tónu, kterým to pronesla. „Proč mi to povídáš?”

„Protože tuším, že ten člověk nás nechtěl jen vystrašit, chtěl nás zabít. Kdyby k tomu dostal příležitost, srazil by nás do řeky.”

„Klid, miláčku. Ta tvoje představivost je příliš bujná. Byl to jen nějaký kluk, který si chtěl na cestě k vodopádům užít trochu legrace. Jak říkám, některé věci se nikdy nezmění.”

„Ten chlap byl prostě vrahoun, Eddy. Nebyl to kluk, co si chtěl zazávodit. Prahl po naší krvi. Vycítila to dokonce i Diana, ačkoliv jsem se jí snažil namluvit, že to tak na cestě k vodopádům odjakživa chodilo. Jenže takhle jsme to přece nikdy nedělali. To se tady lidi opravdu tak změnili?”

Eddy Spooner si přendával plechovkou s pivem z ruky do ruky a zadíval se na svůj bezútěšný dvorek osvětlený měsíčním světlem.

Colby si k němu přisedl na rozvrzaný schod a obsáhl jediným pohledem přerostlý plevel a dva zrezavělé vraky - jeden z nich bývala kdysi fordka, ten druhý chevrolet. V rohu vedle garáže, povážlivě nachýlené ke straně, se tyčila pyramida ojetých pneumatik a u plotu rezivěly vnitřnosti několika dalších aut. Od jeho poslední návštěvy se tu nic nezměnilo.

„Dneska na cestě k vodopádu už skoro nikdo nezávodí,” prohodil Eddy po chvíli přemýšlení. „Je tu pár kluků, kteří mají silná auta, to jo. Občas jeden druhého vyzve na souboj, ale už to není, co bývalo. A ty teda myslíš, že ten, co tam po vás včera vyjel, měl corvettu?”

Colby přikývl. „Černou. Starší model.” „Dvacet let starou?” zeptal se významně Eddy. „Ne, tak starou zas ne, ale dost starou, aby přivolala staré vzpomínky.”

„Ten člověk tě málem dostal, co?”

„Překvapil mě, to jo,” přiznal drsně Colby. „Nakonec jsem ho ale stejně doběhl v té poslední zatáčce u mostu. Vjel do ní moc rychle, ztratil nervy a než ji stačil vybrat, byli jsme s Dianou v trapu.”

„Vždycky jsi měl schovaný nějaký eso v rukávu. Ještě štěstí, že v tom autě včera neseděl tvůj syn.”

Colby sevřel zuby a zvedl ke rtům plechovku s pivem. „Brandon je dobrý řidič, sám jsem ho učil. Cestu k vodopádu ale nezná, takže by se tam mohl snadno ocitnout v maléru. Zato ten, kdo řídil tu corvettu, cestu zná, a právě proto si myslím, že nám šel po krku. Pokusil se nás shodit do řeky.”

„Možná si myslel, že jsi už zapomněl, jak to tam vypadá. Naposledy jsi tam přece jel před dvaceti lety.”

„To by znamenalo, že ten v té corvettě věděl, že jsem za volantem já.”

Eddy po něm hodil pohledem.

„A ty myslíš, že to nevěděl?”

„Nevím, co si o tom mám myslet, Eddy. Jen bych nerad, aby si tu nějaký frajer myslel, že mě a Dianu může přinutit riskovat, jako to udělal minulou noc. Chci, aby mu bylo jasné, že jestli se o něco takového ještě pokusí, půjde mu o krk.”

„No jo, jenže než mu tohle budeš moct povědět, budeš ho nejdřív muset najít.”

„Proto jsem taky přišel za tebou. Řekl jsem si, že jestli někdo ví o někom, kdo tu v okolí má černou corvettu, budeš to nejspíš ty.” Eddy se zamračil.

„Takovýhle žihadlo tady nikdo neměl od tý doby, co jsme dali do kupy to tvoje. Většina kluků z okolí má buďto camara jako já, nebo terénní auta s náhonem na všechny čtyři. Mohl to ale být někdo z okolí, co já vím, třeba z Vickstonu. Možná se doslechl, že by se na cestě k vodopádu dalo užít vzrůšo. Zkusím se kolem poptat.”

„To bych ti byl vděčný, Eddy.” Colby se zvedl. „Díky za pivo. Slíbil jsem Dianě, že budu do hodiny zpátky.”

„Manželky dokážou člověku přistřihnout drápky, co?”

Colby pokrčil rameny. „Mně to nevadí.”

„Změnil ses,” prohodil Eddy, když ho doprovázel k autu.

„Jako všichni, Eddy.”

„Myslíš, žes stejnej drsňák jako před dvaceti lety?” Colby se ušklíbl. „Myslím, že jsem tehdy nebyl ani tak drsný jako mladý. Nevěděl jsem, co od života čekám. Teď už to vím.” „Když víš, co chceš, změní se tím něco?”

Colby po něm hodil pohledem. Eddy obvykle filozofické otázky nekladl. „Je to zatraceně velký rozdíl.”

„V čem? Myslíš, že jsi teď drsnější, když víš, co chceš?”

„Vyjádřil bych to asi takhle, Eddy - když si člověk vyjasní, co pro něj má a nemá význam, pozná, za co stojí a nestojí bojovat. Může si potom šetřit síly na to, co je opravdu důležité.”

Eddy na to nic neodpověděl. Došli k Brandonově mazdě a Eddy si na hlavu narazil maskovací kšiltovku. „Já jsem si v posledních dnech taky uvědomil, co je důležitý.”

„To rád slyším.” Colby otevřel dvířka a vklouzl za volant. Eddy položil ruku na střechu a sklonil se k němu. „Tentokrát jsem se konečně dostal k lizu, Colby. Je to velká věc.”

Colby k němu zvedl pohled a otočil klíčkem v zapalování. „To je bezva, Eddy.”

Spooner se k němu sklonil ještě blíž a vzrušeně pokračoval: „Je to velká věc, fakt velká! Mohla by to bejt životní šance. Zlom, na kterej jsem celej život čekal!”

„Hodně štěstí.” Colby věděl, že Eddy bude na svou velkou šanci čekat až do smrti. Jeho velké šance se vždy rozpadly dřív, než se jich stačil chopit.

„Uvidíš,” pokračoval naléhavě Eddy. „Budeš čubrnět ty i všichni v tomhle balíkově.” Ustoupil stranou. „Poptám se po tý černý corvettě.”

„Díky, Eddy, zatím se měj.” Colby zařadil a prokličkoval mezi výmoly v děravé cestě k Eddyho domu. Najednou měl dojem, že z tohoto záhrobního prostředí musí co nejrychleji zmizet. Dojem celkového rozkladu v něm nevzbudily jen smutné vraky aut - na dvorku Eddyho Spoonera byla pohřbená i spousta neuskutečněných snů.

Přemýšlel o tom, co před chvílí povídal Eddymu - o tom, jak si člověk postupně uvědomuje, co je a co není důležité. Proto si také teprve po hodné chvíli všiml, že se auto na silnici chová nějak podivně. Zasténal. Proč musí člověk vždycky píchnout deset kilometrů od nejbližší pumpy?

Zastavil u okraje cesty a natáhl se k přihrádce na palubní desce, kde byla baterka. Ještěže Brandonovi vždy kladl na srdce, aby ji tam vždy vozil. Vystoupil a znechuceně se zadíval na levou zadní pneumatiku. Byla úplně prázdná.

„Krucinál.”

Otevřel kufr a vyndal z něj hever, klíč a rezervní kolo. Ve chvíli, kdy povoloval poslední matici, se zezadu přiblížil starý modrý cadillac Margaret Fulbrookové. Zastavil pár metrů za ním. Řidič nezhasl světla, od zádi červené mazdy se odráželo ostré světlo reflektorů.

Harry otevřel dvířka a vystoupil. Byl sám.

Colby zůstal přikrčený blízko pneumatiky, ale těžký montážní klíč z ruky nepustil a sledoval, jak se k němu Harry blíží. Od jejich posledního konfliktu už sice uběhlo dvacet let, ale Colby si dobře pamatoval, že Harry dokáže být zákeřný.

„To je ale náhodička,” zavrčel Harry a zastavil pár kroků od Brandonova auta. „Vypadá to, že se ti něco pokazilo.”

„Budu s tím mít trochu práce,” poznamenal nezávazně Colby a dál se věnoval uvolňování matice. Pozorně přitom Harryho sledoval koutkem oka.

„Nechám tady kadbura stát, dokud tu gumu nevyměníš,” nabídl Harry. „Aspoň na tu prácičku líp uvidíš.”

„Díky,” zabručel Colby a upustil do poklice poslední matku.

„Mně neděkuj, poděkuj starý Fulbrookový. Jasně mi přikázala, abych tě nechal na pokoji.” Harry se opřel o blatník cadillaku. Za ostrým světlem reflektorů z něj byla vidět jen tmavá silueta.

Colby nechal jeho poznámku bez odpovědi. Na chvilku zaváhal, potom upustil klíč na zem, aby mohl prázdnou pneumatiku sejmout z kola.

„Slyšels mě, Savagare? Stará dáma mi nakázala, abych tě nechal

být!”

„Slyšel jsem tě.”

„A víš, proč nechce žádné problémy?” zeptal se Harry hovorně.

„Ne.”

„Protože má strach, že bys ji nepustil k tomu svýmu klukovi. Divný, co? Uběhne dvacet let a ona po něm ani neštěkne. Potom se ten kluk zčistajasna objeví ve městě a ona se z toho může zjančit. Nejspíš za to můžou ty jeho oči. Jsou stejný, jako měla malá Cynthia. Pamatuješ se na ty oči, Savagare?”

Colby neodpověděl. Cítil by se daleko jistější s klíčem v ruce, ale měl v té chvíli plné ruce práce s tím, jak usazoval novou pneumatiku. Usoudil, že jestli stará

Fulbrooková Harrymu jasně přikázala, aby ho nechal na pokoji, nehrozí mu žádné nebezpečí. Harry starou dámu nejspíš poslechne. Dělal to tak odjakživa.

„Jde to s ní z kopce,” pokračoval Harry. „Nebude to trvat dlouho a natáhne bačkory. V poslední době si v jednom kuse stěžuje na bolesti na prsou. Doktoři na nic nepřišli, ale sám víš, co bolesti na prsou většinou znamenají.”

Colbymu se konečně podařilo nasadit pneumatiku, a právě v té chvíli se Harry odlepil od blatníku a poprvé vstoupil do kuželů ostrého světla z předních reflektorů cadillaku. Na tak zavalitého muže se pohyboval překvapivě rychle.

Colby pustil pneumatiku a stočil se stranou. Pokusil se postavit, ale nestihl to. Harryho zaťatá pěst se prudce snesla dolů, opsala rychlý oblouk a Colby teprve teď postřehl, že Harry drží v ruce kus trubky.

Jako za starých časů, blesklo mu hlavou. Měl štěstí, že uskočil tak rychle - trubka minula hlavu a přistála mu na žebrech. Bolest jím projela jako blesk. Upadl na dlažbu a v poslední chvíli se ještě stačil odkutálet stranou.

„Tumáš, ty čubčí synu, na tuhle chvíli jsem čekal dvacet let,” zařval Harry a znovu se rozmáchl trubkou.

Druhá rána o pár centimetrů minula Colbyho rameno. Podařilo se mu vrávoravě zvednout ze země; ocelová trubka zazvonila o kámen. Harry znovu zaútočil.

Colby se přikrčil pod dráhu třetího úderu, ale nestačil ještě nabýt rovnováhy. Zabořil pěst do Harryho ohromného břicha, ale ten jako by si toho ani nevšiml, celou vahou se Colbyho pokusil srazit zpět k zemi. Colbymu se v poslední chvíli podařilo skulit stranou, ale na zemi nakonec skončili oba. Harry spadl na ruku, ve které držel zbraň. Rozmáchl se po Colbym pěstí druhé ruky. Zasáhl ho za ucho a Colbymu zajiskřilo v hlavě.

Harry ale na zemi ztratil všechny výhody větší síly a váhy, několik vteřin jen ležel na boku a snažil se popadnout dech -připomínal v té chvíli velrybu, vyvrženou na mělčinu. Colby toho okamžitě využil a udeřil ho malíkovou hranou pravé ruky do svalů pod ramenem. Harry vykřikl bolestí a ztratil v paži veškerý cit. Prsty se mu v křeči zkroutily a trubka dopadla na dlažbu.

Colby ji odkopl stranou a ustoupil mimo dosah Harryho rukou. Lapal po dechu a sledoval Harryho, jak si mátožně sedá.

„Dohodněme se, že to pro tentokrát skončilo nerozhodně,” zasípal Colby. Celou polovinu hrudníku měl ztuhlou bolestí.

Harry nic neřekl, jen Colbyho, který z něj nespustil oči, několika vrávoravými kroky obešel. Zhroutil se na sedadlo auta a zabouchl za sebou dvířka.

Opotřebovaný motor starého vozu se chraptivě probral k životu a cadillac zacouval zpět na silnici. Prudce se rozjel a Colby musel uskočit stranou, aby ho nepřejel. Za chvilku už jen sledoval, jak v dálce mizejí dva červené body zadních světel.

Některé věci se ve Fulbrook Corners zkrátka nikdy nezmění, pomyslel si kysele.

„Už měl být dávno doma! Jestli někde popíjí pivo s tím Eddym Spoonerem, ať si mě nepřeje! Jen co přijde domů, pěkně mu to vytmavím!” Diana se zadívala na Příšeru. „Já se snad dočista zbláznila, když jsem si ho brala! Vždyť o něm nevím, ani co by se za nehet vešlo!”

Příšera mávl souhlasně jednou nebo dvakrát ocasem. „Měls pravdu, kamaráde, když se ti od první chvíle nezdál!”

Pes nastražil uši a zadíval se ke dveřím. Diana sledovála jeho pohled a potom uslyšela, jak před domem utichá motor Brandonova auta. Ulevilo se jí. Rozrazila dveře a vyběhla na verandu.

„Nejvyšší čas, Colby Savagare!” vykřikla. „Kdes byl? Víš vůbec, kolik je hodin? Je skoro půlnoc! Říkals, že budeš pryč jen hodinu!”

„Člověk je vždycky rád, když ho hezky uvítají,” zabručel Colby a opatrně se soukal z auta. Musel se přitom opírat o dvířka. „Mimochodem, je teprve něco málo po desáté.”

„Cos dělal? Kde jsi byl? To jsi s nějakými kamarády vymetal

putyky?”

„Když jsem odjel od Eddyho, potkal jsem starého známého. Na pivo mě ale nepozval.” Colby zabouchl dvířka auta a nejisté vykročil k verandě.

Dianiny oči metaly blesky. „Co je s tebou? Jsi snad opilý?”

„Ne, paninko,” zamumlal Colby. Svíral si rukou pohmožděná žebra. „To mě bude takovýhle výslech čekat vždycky, když přijdu domů o půl hodiny později?”

„Colby, ty jsi naprosto nemožný! Kdes byl?”

„Venku,” prohlásil stroze. Položil nohu na první schod a zkroutil se bolestí.

„Cos tam dělal?”

„Nic.”

„Hrome, Colby…” Teprve teď si všimla, že má tvář zkřivenou bolestí. „Co se ti stalo?”

„Už jsem ti to vysvětloval, potkal jsem starého známého.” Kysele se ušklíbl.

„Koho?”

„To hovado Harryho.”

„Proboha!”

Přiskočila k němu a vzala ho za ruku. Zasyčel bolestí. „Opatrně, zlato. Pekelně to bolí.”

„Ach, chudáčku! Co ti to ten bastard udělal? Zavolám právníkovi! Pošlu na něj policii! Zavřou ho, až zčerná! Opři se o

mě.”

„Nech mě být, bude to bolet míň, když dojdu sám. Zlomené to asi nebude, když se mi potom ještě podařilo utáhnout všechny šrouby na rezervě.”

„Tys musel měnit pneumatiku? V takovémhle stavu? Co se stalo?

Kdes byl?”

„Cestou od Eddyho jsem píchl. Musel jsem zastavit a vyměnit gumu. Harry jel kolem a měl dojem, že by měl přiložit ruku k dílu.” „Propána, ty krvácíš!”

„To je jenom oděrka, jak jsem upadl na dlažbu.”

„On tě srazil na zem? Ne, Colby, tohle mu nesmí projít!”

„A co s tím chceš dělat?” Hodil po ní pohledem.

„Zavolám právníkovi. Podáme na něj žalobu.”

„Vyprávěl jsem ti přece, že spolu máme nějaké nevyřízené účty ještě z dob před dvaceti léty.”

To mu nedává právo, aby tě mlátil! Jen se na sebe podívej! Teče ti krev a sotva se držíš na nohou!”

„Vzal mě přes žebra kusem instalatérské trubky.”

„Trubky?” vyhrkla zděšeně. „Musíme zavolat doktora!”

„Není to zlomené, stačí, když si trochu odpočinu.”

„Musíme k doktorovi. Odvezu tě tam,” prohlásila pevně.

„Ne, nehodlám se znovu natřásat v autě. Ani nevím, jestli se dokážu dostat do postele. Asi zůstanu na noc tady dole a vyspím se na gauči.”

Hodila pohledem po prosezené pohovce. „Přinesu aspoň z koupelny nějakou dezinfekci. Taky bych tam měla mít prášky, co beru při menstruaci.”

„Ty mi budou platné jak mrtvému zimník. Menstruovat zrovna teď nehodlám.”

„Zabírají i na bolesti hlavy a tak,” vysvětlila rychle. „Zatím se posaď. Jít po schodech ani nezkoušej.”

Opatrně se spustil na pohovku, tvář měl pořád staženou bolestí. „Díky, zlato,” procedil sevřenými rty.

Rozložila po pohovce polštáře, aby měl větší pohodlí. „Ten Harry je ale darebák!”

„To bych řekl.” Opatrně se položil na bok a zaúpěl.

„Nehýbej se, hned jsem zpátky!”

„Neboj se, teď určitě nikam nepůjdu.”

„Neměla bych tě odvézt do města na pohotovost?”

„To by byla moje smrt.”

„Možná bychom mohli zavolat doktorovi, aby přišel k nám.” „To sotva. Ve Fulbrook Corners to místní felčar už dávno nemá ve zvyku.”

„Tak zavolám sanitku!” „Žádnou sanitku nevolej, sakra!”

Diana jen chvilku lapala po dechu, nechtěla se smířit s představou, že si s Colbyho zraněním bude muset poradit sama. Nakonec se rozběhla do patra, kde byla v koupelně lékárnička s obvazy a základními léky.

Další hodinu strávila tím, že se snažila Colbyho zamotat od hlavy k patě do obvazů. Pořád přitom pronášela vybrané kletby na adresu Harryho. „Je mi líto, že jsem na tebe předtím křičela,” omluvila se nakonec a připravila mu konev čaje.

„S tím si nelámej hlavu,” řekl Colby velkodušně. „Zdá se mi ale, že bychom ty prázdniny ve Fulbrook Corners měli zkrátit.”

„Proč?” podivila se. „Já myslela, že tu chceš zůstat až do konce

léta.”

„Krvavý opar můžu zrovna tak dobře dopsat v Portlandu.”

„To nechápu. Pročpak jsi změnil názor? Kvůli té dnešní rvačce s

Harrym?”

„Ani ne. Konečně jsem si ale položil otázku, kterou mi všichni kladli už od první chvíle, co jsem se tu objevil.” „Jakou otázku?”

„Proč jsem se do téhle díry po dvaceti letech vlastně vracel.” „Konečně jsi na ni tedy našel odpověď?”

„Gilovi jsem onehdy řekl, že jsem sem přišel jen proto, abych tu našel tebe. Dobře, našel jsem tě a vzal jsem si tě. Takže odtud můžeme s klidným svědomím odjet, jen co přestanu mít dojem, že se rozpadnu na milion kousíčků.”

„Ach, Colby, mě úplně bolí, když tě takhle vidím. Nechceš ještě trochu čaje?”

„Ani ne, zlato.”

„Pomáhají ty prášky?”

„No, aspoň nebudu mít problémy s menstruací.”

ŠESTÁ KAPITOLA

Když se u nich druhý den v poledne zastavil Gil Thorp, Colby ještě ležel na pohovce. U ruky měl zápisník a snažil se trochu pracovat na Rudém oparu. Uvítal Thorpa pokřiveným úšklebkem. Bývalý šerif to raději nechal bez komentáře.

„Jsem ráda, že jste se stavil,” prohlásila Diana hned mezi dveřmi. „Dal byste si hrnek kávy?”

„Docela rád.” Thorp se usadil se naproti Colbymu, Diana odběhla do kuchyně. Přejel po Colbym pohledem a vysvětlil: „Evelyn mi prozradila, co se ti stalo. Potkaly se s Dianou v hokynářství.”

Colby jen přikývl.

„Podle toho, jak to Diana podala, bych soudil, že jsi málem na smrtelné posteli.”

„Je to jen pár oděrek a pohmožděná žebra. Zlomeného naštěstí nic nemám. Dostal jsem na to nějaké ženské prášky.”

„Ženské prášky?” podivil se Thorp.

„Vždyť víš, co myslím.”

Thorpovi se rozsvítilo. „Aha, tyhle prášky… A pomohlo to?”

„Aspoň zatím nemám problémy s menstruací.”

„Co se vlastně stalo? Ale pravdu, podle Diany jsi v tom zase naprosto nevinně, jako ostatně vždycky.”

„Přikázal jsem jí, aby si to celé nechala pro sebe. Neposlechla mě, musela to vyslepičit první známé, kterou potkala. A náhodou to byla zrovna Evelyn. Ach jo.” Bývalý šerif se jen zasmál.

„Měls ji slyšet, jak na mě ječela, když jsem se včera večer vrátil domů. Myslela, že jsem byl na flámu s nějakými kamarády. Řeknu ti, to tedy bylo peklo. Znělo to jako siréna při leteckém poplachu.”

Thorp jen přikývl. „Manželky už takové bývají. Co se vlastně

stalo?”

Colby pokrčil rameny a vzápětí sykl bolestí, jak proti tomu pohybu zaprotestovala jeho pohmožděná žebra. „Bylo to celkem prosté. Jel jsem od Eddyho a píchl jsem. Harry mě přistihl, zrovna když jsem měnil pneumatiku.”

„Tos byl v nevýhodě.”

„Jo, byl. Harry toho využil, aby si se mnou vyrovnal staré účty.”

„Kdo vyhrál?”

„Bylo to nerozhodně.”

„S tím se Harry nespokojí. To pro něj byla dost šťastná náhoda, že tě tam našel zrovna ve chvíli, kdy ses nemohl moc bránit.” Colby se na něj dlouze zadíval.

„Taky mě to napadlo. Možná mě sledoval už od Spoonera. Možná mi propíchl pneumatiku, když jsem s Eddym popíjel, a pak mě sledoval, dokud jsem nezačal tu pneumatiku měnit.”

„Chceš, abych o tom řekl novému šerifovi?”

„Ne. Nechám to, jak to je, a ty to moc dobře víš. To, co se včera stalo, je jen moje a Harryho věc. Nikomu jinému do toho nic není.”

„Diana je ale dost vzteklá. Chce podat žalobu.”

„S tou si už nějak poradím.”

„Kdo si tu se mnou poradí?” Diana se na něj zuřivě dívala z kuchyňských dveří, v ruce podnos se šálky.

„Colby, tohle není otázka pýchy nebo hrdosti. To je otázka zákona. Policie by to měla vědět. Harrymu to přece nesmí jen tak

projít.”

„Už je po všem, miláčku,” pokusil se ji uchlácholit Colby. „Nejlepší bude, když na to prostě zapomeneme.”

„Jestli tě to uklidní, Diano,” vmísil se Thorp, „Harry z toho taky nevyváži lacino. Někdo ho dneska viděl - má ruku v pásce. Byla to remíza.”

„Tady ale nejde o boxerský zápas!” vzplála Diana. „Byl to jasný nevyprovokovaný útok.”

„Diano, myslím, že budu potřebovat ještě aspoň jeden ten prášek,” řekl Colby rychle. „Mohla bys mi ho sem vzít, prosím, a k tomu sklenici vody?”

„Samozřejmě. Hned jsem zpátky,” Diana položila podnos s kávou na stolek a odběhla po schodech pro léky. Colby s Thorpem se na sebe po straně zašklebili.

„Mimochodem, Gile, za pár dnů, jen co se zase budu moct pohnout, odtud odjedeme.”

„Myslel jsem, že se chcete zdržet až do konce léta.”

„Rozmyslel jsem si to.”

„Kvůli Harrymu?”

„Ne, sakra, kvůli Harrymu ne. Je v tom i něco jiného.” Stručně Thorpovi popsal, co se stalo na cestě k vodopádu.

„Tak černá corvetta, hm? Nenapadá mě nikdo, kdo by v okolí něco takového měl,” zamyslel se Thorp.

„Eddyho Spoonera taky ne.”

„A ten by věděl, kdyby tu takové auto někdo měl.”

Colby přikývl. „A to se mi na tom právě nechce líbit. Nikdo najednou nic neví. Je to stejné jako s těmi kanadskými žertíky, kterými někdo strašil Dianu.”

„Pořád si myslíš, že v tom měl prsty ještě někdo jiný než přítelkyně tvého syna?”

„Jo. A když si k tomu připočtu tu černou corvettu a to, jak se nás pokusila srazit do řeky, vychází mi z toho, že kromě Harryho je tu ještě někdo, kdo si myslí, že se mnou má nevyřízené účty. A protože si je se mnou chce vyřizovat přes Dianu, je nejvyšší čas zmizet.”

„Jasně. Na tvém místě bych se zachoval úplně stejně.”

„Dáš pozor, kdyby náhodou něco vyplavalo?” Gil vážně přikývl.

„Jak se něco dozvím, dám ti vědět.”

„Díky.”

Na schodech něco zašramotilo. Colby se ohlédl. Diana tam stála, lahvičku s prášky držela v ruce. Dívala se na něj dolů a on přemýšlel, kolik toho z jejich hovoru zaslechla.

„Colby?”

Konejšivě se na ni usmál a řekl první věc, která mu přišla na mysl. „Klid, drahá. Chtěla ses přece vrátit ke Carruthers a Yale, ne?”

Prosebný nářek z jeskyně teď byl ještě naléhavější. Kolísal mezi zoufalým, tichým škemráním o milost a bolestivým řevem mučené oběti. Nemohla ale dělat nic, dokud pro ni nepřijde bojovník. Byla naprosto bezmocná.

Uvědomila si, že má mokré nohy. Po zemi jeskyně stékala tenká stužka krve, směřovala k východu. Vytékala z jejího rozkroku.

Věděla, že bolest na sebe už nedá dlouho čekat - a právě bolesti se tolik bála.

Diana prudce otevřela oči. Několikrát zamrkala a skoro násilím se přiměla uvěřit, že to všechno byl jen sen, že ve skutečnosti leží v Portlandu ve své ložnici, a ne v jeskyni za vodopádem. Od chvíle, kdy se vrátili z Fulbrook Corners, už uplynulo čtrnáct dní. Už skoro týden pracovala na svém starém místě u Carruthers a Yale.

„Colby?” zeptala se tiše. „Jsi vzhůru?”

„Ty taky, hm?”

„Začíná to být divné. Nikomu se přece nezdají stejné sny. Je to strašidelné.”

Otočil se na bok a přivinul ji k sobě. „Klid. Je to trochu neobvyklé, ale na tvém místě bych si s tím hlavu moc nelámal. Říkal jsem ti přece, že se mi o té proklaté jeskyni zdá už dvacet let.”

„Ale slyšels někdy, že by se o ní zdálo i někomu jinému?”

„Ne.” Položil jí stehno přes bok. „Ale taky jsem se ještě nikdy s nikým nebavil o snech.”

„Není to normální, Colby.”

„Co já vím? Třeba se stejné sny zdají všem manželům.” „Kdyby ano, určitě bych o tom už někde zaslechla,” usoudila. „Možná.” Sjel jí dlaní na zadeček. „Colby, pokouším se s tebou vážně promluvit.” „Nemůžeme to nechat na ráno? Teď mám zrovna plné ruce práce.”

Tiše se zasmála - jeho žádostivost zaplašila poslední zbytky snu. „Jsou dvě ráno. Musíme spát.”

„Bude to rychlé.” Zajel jí dlaní do rozkroku.

„Ne, nebude to rychlé.” Odstrčila ho.

„Ne?” podivil se. Ve tmě se mu leskly oči.

„Ne, bude to pomalé a hezké.” Sklonila se k němu, položila mu nahá ňadra na hrudník a políbila ho.

„Jak si přeješ, miláčku.”

Druhý den ráno ale zjistila, že ne všechno dopadne tak, jak by si přála. Colby se jí sice uměl přizpůsobit v posteli, ale jinak dokázal být pěkně tvrdohlavý. Teprve teď začínala chápat, že manželství je jeden velký kompromis. Měla ale nepříjemný dojem, že ústupky dělá jen ona.

Povzdechla si a zadívala se na sebe do zrcadla. Zatím se do drahých kostýmů ještě pohodlně vešla, ale věděla, že je jen otázkou času, než se bude muset poohlédnout po nějakých mateřských šatech. Na jejím těle se už začínaly ukazovat první známky těhotenství.

Zdálo se, že Colbymu to připadá normální, ale jí se z toho chtělo plakat. Byla vždy pyšná na svou postavu, a teď si její tělo najednou dělalo, co samo chtělo. Byl to jen další příklad toho, jak rychle ztrácí moc nad svým životem. Nic už nemělo být stejné jako předtím.

Vešla do kuchyně. Colby zrovna strkal do myčky nádobí od snídaně. Přejel po ní pohledem. „Ani nevím, jestli si uvědomuješ, jak v těch kostýmech vypadáš. Člověk by před tebou nejradši prchl. Vypadáš, jako bys každou chvílí měla začít dštít síru a udělovat hodinové výpovědi.” „Máš ze mě strach?”

„Jak bych mohl, když jsem ti udělal dítě?”

Přistoupila k němu a cestou zavlnila boky. Položila mu na rty prst s dlouhým, nalakovaným nehtem. „Aha, pan samec.”

„To bys teprve viděla, jaký bych byl samec, kdyby tu byl nějaký harém.”

„To bys teprve věděl, co to znamená dštít síru, kdyby tu byl nějaký harém,” poškádlila ho. „Miluju, když žárlíš.”

„Opravdu?”

„Vzrušuje mě to.” Objal ji. „Co kdybychom to vzali narychlo, ještě než odejdeš do práce?”

„Musíš pracovat na knize a já už teď mám zpoždění.” Krátce ho políbila a ustoupila od něj. „Schováme si to na potom. Buďte tu s Příšerou hodní a moc se neperte.” Vykročila ke dveřím.

„Příšera asi přece jen není tak hloupý, jak jsem si myslel. Od chvíle, kdy zjistil, že mám moc nad psími suchary, se snaží vyjednat příměří.”

„Hlavně toho nezneužívej. Tyrany nemá nikdo rád.” Sehnula se a na rozloučenou podrbala Příšeru za ušima.

„Diano, zkus dneska přijít domů včas,” ozvalo se jí za zády. „Chodíš čím dál později. Crown tě zase nenápadně nutí do přesčasů a mně se to nelíbí.”

Hodila po něm přes rameno pohledem, ruku už měla na klice. „Děláme teď na velkém projektu. Musíme dokončit půlroční výhledové plány výdajů.”

„Jinými slovy, Crown chce, abys je dala dohromady ty.”

„Je to moje práce, Colby.”

„Myslím, že jsi už této firmě obětovala neplacených přesčasů až až. Nikdy ti za ně nezaplatili ani cent a vzpomeň si, jak to dopadlo s povýšením.”

„Já vím, ale tenhle projekt je moc důležitý.”

„O tom silně pochybuju. Crown se tě jen snaží znovu dostat zpátky. Ví, jak na to.”

Tohle už Dianu nadzvedlo. „Nebuď směšný. Potřebuje teď každého, kdo je momentálně k dispozici.”

„Po půl páté tě už nepotřebuje. Odejdi dnes včas, Diano, jinak po tobě bude chtít čím dál víc.”

„Jak to můžeš vědět?” zeptala se. Hluboko uvnitř ale věděla, že má Colby pravdu.

„Lidi, jako je on, znám jak své boty. Je to ten typ, co rád šplhá po zádech druhých. Vždycky si najde způsob, jak jiné využít ke svému vlastnímu prospěchu. Chtěl bych, abys mu dala najevo, že s tebou už počítat nemůže.”

„Ale Colby.”

„Jsi těhotná a máš manžela. Teď už jsou pro tebe na světě i jiné věci než práce, věci stejně důležité, ne-li důležitější. Buď doma včas.”

Zlostně vysunula bradu. „Tohle si musíme jednou provždy vyjasnit, Colby. Jsi můj manžel, ale to ti nedává právo, abys rozhodoval o mé práci.”

„Někdo to za tebe udělat musí, když to ty nedokážeš sama.”

Prudce otevřela dveře a vyšla na chodbu. Tiše zuřila. Kdyby nebrala ohledy na sousedy, byla by za sebou práskla dveřmi. Cestou do práce z ní vztek postupně vyprchával, takže se nad Colbyho slovy konečně mohla v klidu zamyslet.

Musela přiznat, že Colby má v ledasčem pravdu. U Carruthers a Yale položila na oltář své kariéry nekonečnou řadu přesčasových hodin, za které nikdy neviděla ani cent. Dělala to proto, že věřila, že si tím buduje kariéru. Jak mohla šéfovi říct, že nehodlá v práci zůstávat déle než ostatní? Od určitého postavení se přece s neplacenými přesčasy automaticky počítá.

Zaparkovala svůj buick v podzemních garážích a vyjela výtahem do patra, kde byly kanceláře Carruthers a Yale. Nic se tu nezměnilo. Bylo svým způsobem velice pohodlné vrátit se do práce, na kterou byla zvyklá, vklouznout od každodenní rutiny jako do pohodlných bačkor. Hned první den navíc zjistila, že za tu dobu, kdy byla ve Fulbrook Corners, se spousta věcí, na kterých pracovala před odchodem na dovolenou, skoro nepohnula kupředu. Byl to jeden z důvodů, proč tu teď zůstávala až do večera.

V poledne zvedla hlavu od práce a uviděla na druhé straně stolu známou tvář. „Půjdeš na oběd, nebo budeš zase dělat bez přestávky?” zeptala se jí Milly Sweeneyová.

Usmála se na ni. S Milly pracovala už skoro dva roky, byly přibližně stejně staré a měly i podobné zájmy. „Ráda bych, ale musím ještě dodělat tyhle přehledy.”

„To by mě zajímalo proč,” ušklíbla se Milly. „Leží to tady od té chvíle, co sis vzala volno. Kvůli pár dnům se to teď taky nezblázní.”

Diana se zarazila.

„Já vím. Jak to, že s tím za tu dobu nikdo nepohnul?” „Chceš vědět proč? Pojď se mnou na oběd a já ti to povím.” Diana zaváhala a potom se zvedla od stolu. „Bez legrace?” „Bez legrace.”

O patnáct minut později už seděly v restauraci, kam chodilo na oběd osazenstvo okolních kancelářských budov. Diana odložila stranou jídelní lístek a zadívala se na kolegyni. „Tak spusť, Milly, proč je v kanceláři takový svinčík?”

„Je to jednoduché. Můžeš třikrát hádat. První dva pokusy se nepočítají.”

„Na hádanky teď zrovna nemám náladu.”

„Fajn, tak ti to řeknu po lopatě. Ten den, kdy jsi odešla na dovolenou, se všechno zastavilo a od té doby to jen skřípe. Crownovi se daří tajit to před vedením, všechno dobře zamaskoval a čekal, až se vrátíš do práce. Napevno počítal, že se brzy začneš nudit a že se vrátíš. Nechtěl si připustit, že by tě ta aféra s povýšením tak popudila.”

Diana se zamračila.

„Musel přece jasně vědět, že jsem s povýšením pevně počítala.”

Milly se shovívavě pousmála. „No jo, ale on sázel na to, že zůstaneš firmě věrná, i když tě nepovýší. Vždycky ses chovala loajálně, někdy až moc. Myslel, že to ani teď nebude jiné. Vždycky ses snažila, aby naše oddělení vypadalo v očích správní rady co nejlíp. Jenže tohle se nikdo nedozvěděl - všechnu smetanu slízl Aaron jako jeho vedoucí. Věděl o tvých ambicích, ale nebral je vážně. Proto ho taky tak překvapilo, jak jsi zareagovala na to, že tě nepovýšili.”

„A co ode mě mohl, sakra, jiného čekat?” odsekla popuzeně Diana.

„Čekal, že budeš dál tvrdě pracovat a že budeš vděčná za to, co máš. Nebuď naivní, tak to přece chodí.”

„Já vím, ale myslela jsem, že s Aaronem to bude jinak. Vždycky se choval tak povzbudivě.”

„Nechtěl si to s tebou rozházet. Myslím, že si celou dobu moc dobře uvědomuje, že jediný důvod, proč to v posledních čtyřech letech dotáhl tak daleko, je, že se na tebe vždycky mohl spolehnout. Jen díky tobě měl vždycky všechno včas hotové. Podívej, Aaron není zdaleka tak schopný, jak si o sobě myslí. Je to jen další člověk, který se umí dobře prezentovat. Ví, jak to mezi manažery chodí, a chová se přesně tak, jak od něj čekají, ale je to jen divadelní rolička, není pod tím žádný solidní základ. Ten mu vytvářejí teprve lidé, jako jsi ty.”

„To je mi jasné, ale stejně jsem myslela, že mě povýší.”

„Tak na to jsi mohla rovnou zapomenout. Za výsledky hospodaření našeho oddělení slízl všechnu smetanu Črown, to už jsem ti pověděla. Jenže náš Aaronek není z těch, kdo by se o úspěch dokázali podělit. Proč by tě měla správní rada povyšovat, když se v jejích očích o úspěch zasloužil v první řadě Aaron? A kdo by uvěřil, že je to všechno dílem jeho podřízené, když on sám to nikdy nepřizná?”

„Občas jsem si představovala, jak si tady s tím Aaron beze mě poradí, ale co je divné. Předpokládala jsem, že si za mě začne hledat náhradu, a to neudělal. Místo toho se mě usilovně snažil přesvědčit, abych se vrátila.”

„Nikoho za tebe nehledal, protože si byl stoprocentně jistý, že se vrátíš.”

„A v tom se nakonec nespletl,” pousmála se Diana. „Vrátila jsem se, ale jiná, než jsem byla předtím.” „Jak to myslíš?” „Můj život se trochu změnil.” „Vím, jsi teď vdaná.”

„Nejen vdaná, ale i těhotná.” Milly klesla čelist.

„Cože?”

„Slyšíš dobře. Ke Carruthers a Yale jsem se vrátila jen na pár měsíců, než odejdu na mateřskou. Pak s nimi skončím nadobro.”

Milly se zasmála. „A ví o tom? Myslím Aaron.”

„Ne. Ale rychle to pochopí, až začnu do kanceláře chodit v mateřských šatech.”

„A po mateřské se ke Carruthers a Yale už nevrátíš?”

„Proč bych měla? Postavení, které u nich teď mám, dostanu bez problémů kdekoliv jinde.”

„Až se tohle dozví Aaron, vyletí z kůže. Vsadila bych se, že tě okamžitě začne zpracovávat, aby sis to rozmyslela.”

„To těhotenství?”

„Ne, ty hloupá, to, že se po mateřské nevrátíš do firmy.”

„Tak na to může rovnou zapomenout,” prohlásila pevně Diana.

Ve čtvrt na pět se v její kanceláři osobně zastavil sám Aaron. Vrhl po ní vyumělkovaným úsměvem a nenucené prohlásil: „Vypadá to na další dlouhý den, co, Diano? Doufám, že ti nevadí, že tu budeš muset ještě chvíli zůstat. Tahle zpráva měla být hotová už před třemi týdny. Ve středu ráno ji musím dát Rensleyovi na stůl.”

Diana se zhluboka nadechla. Věděla, že se už neodváží zvednout telefon a zavolat Colbymu, že zas přijde pozdě. Zkusila proto nasadit přátelský úsměv. „Promiň, Aarone, ale dneska tu přesčas zůstat nemůžu. Volají mě manželské povinnosti.”

Aaron se ustaraně zamračil. „Ta zpráva je hrozně důležitá, to přece víš.”

„Začnu na ní dělat hned zítra ráno. Můžu ji mít hotovou v pátek.”

„Na Rensleyho udělá lepší dojem, když ji bude mít na stole už ve středu.”

Diana se na něj podívala, a poprvé v životě ucítila při práci zvláštní pocit svobody. Tato práce pro ni najednou nebyla nejdůležitější věcí na světě. Jednou už odtud odešla a věděla, že to za pár měsíců udělá znovu. Už se nemusela snažit, aby vyhověla Aaronovu nenápadnému vydírání.

„Povězme si to na rovinu, Aarone. Kdo udělá na Rensleyho dojem, když bude mít tuhle zprávu na stole ve středu? Ty, nebo já?”

Rozzlobeně se zamračil. „Co to má znamenat? Udělá na něj dojem práce našeho oddělení jako celku.”

„Práce oddělení jako celku nestačila k tomu, abych dostala povýšení. Řekněme si to bez příkras, Aarone -pro mě z toho nic nekouká. Proč bych tu měla já zůstávat přesčas, abys ty předložil Rensleymu zprávu už ve středu?”

Aaron jen lapal po dechu. „Já myslel, že jsi profesionálka,

Diano.”

„To jsem. Můj profesionální názor momentálně zní, že v téhle firmě jsem se dostala do slepé uličky, že tu není to, čemu se říká potenciál růstu. Možná jsi o tom někdy slyšel. Tím pádem budu do budoucna odvádět přesně tolik práce, kolik dostanu zaplaceno. O nic

víc, o nic míň. Mám teď v životě spoustu jiných starostí než neplacené přesčasy.”

„Co je to s tebou?” vybuchl. „Takhle jsi ke své práci nikdy nepřistupovala!”

„Možná mě zkazilo manželství,” prohlásila. Jeho hněv ji pobavil. Podívala se na hodinky. „Budu tady ještě deset minut. Chceš, abych začala pracovat na té zprávě, nebo si tu dál budeme planě povídat?”

„Kdo si sakra myslíš, že jsi?” vybuchl vztekle.

„Jsem to, co jsem byla předtím, jen se v mém životě změnilo pár věcí. Musela jsem si přehodnotit priority.”

„Tu zprávu potřebuju do středy!”

„Tak to si ji asi budeš muset připravit sám.”

„Ty mrcho, to mi nemůžeš udělat!” přiskočil k jejímu stolu a hrubě ji vzal za zápěstí.

Vyjekla, ani ne tak bolestí, jako spíš překvapením. V té chvíli se za Aaronem otevřely dveře. Stál v nich Colby.

„Dej ty pracky pryč, ty darebáku,” vybuchl a bez dalšího varování se na Aarona vrhl.

SEDMÁ KAPITOLA

„Colby! Ne, nebij ho! Nechci tě zas ošetřovat!” Vrhla se k němu a pověsila se mu na ruku, ale setřásl ji jako kotě.

„Ty haj.” vyrazil ze sebe Aaron a otočil se. Pokusil se Colbymu zasadit ránu pěstí, ale trefil ho jen do ramene. Colby jako by to ani nepostřehl. Držel Crowna pod krkem, jen do něj prudce strčil a poslal ho přes celou místnost k protější stěně. Aaron na ni narazil zády a sesul se k zemi. Bezmocně lapal po dechu.

„Vezmi si všechny svoje věci. Na nic nezapomeň, protože v téhle kanceláři jsi dnes byla naposled.” Colby se na ni podíval, jako by čekal, že se s ním začne hádat.

Beze slova se oblékla do pláště, naskládala do kabelky hrneček a pár osobních věcí ze zásuvky a potom červenou propiskou rychle naškrábala pár slov na zprávu, kterou jí Aaron přinesl k vyřízení. Byla to výpověď.

Crown se mezitím pracně zvedal na nohy. Musel se přitom opírat o zeď. „Za tohle mi zaplatíš,” zasyčel na Colbyho výhružně.

„Myslím že ne,” prohlásil klidně Colby. „Jestli chceš jít na policii, nezapomeň jim říct, že jsi předtím, než jsem tě praštil, obtěžoval moji ženu. Uvidíš, co ti na to poví.”

„Nemůžeš jen tak odejít, Diano,” zasyčel Aaron. Nestačil ještě popadnout dech. „Jestli teď odejdeš, přísahám, že se postarám, abys v tomhle městě sehnala leda tak místo uklízečky.”

„To má být výhrůžka?” pokrčila Diana nos. „Ne, Aarone, s tímhle si na mě nepřijdeš. Myslím, že přeceňuješ svůj vliv. Nedokážeš zabránit, abych si našla práci někde jinde. Nejsi ani zdaleka tak mocný, jak bys rád věřil.”

„Měl jsem pravdu!” vykřikl za nimi, když už stáli ve dveřích. „Žádné povýšení sis nezasloužila! Udělal jsem dobře, když jsem to přede dvěma měsíci správní radě rozmluvil! Chtěli ti to místo dát, ale já jim to rozmluvil. Měl jsem pravdu - jsi jen další přelétavá ženská, dítě a rodina tě zajímá víc než kariéra! Na vedoucí místo se nehodíš.”

Prudce se k němu otočila. „Cože? Tys jim rozmluvil moje povýšení? Tak proto jsem to místo nedostala.”

„A měl jsem pravdu! Dobře jsem udělal. Urazila ses a utekla jako rozmazlený fracek, který nedostal hračku, kterou mu slibovali. Provdala ses za prvního chlapa, který ti zkřížil cestu, a teď místo abys dělala to, za co jsi placená, mizíš z práce domů, jen aby ses mohla nechat ojet! Ty nejsi materiál, ze kterého se rodí opravdová manažerka! Jsi jen stará panna, která najednou zjistila, co to je mít aspoň nějaký pohlavní život!”

Colby se prudce otočil, ale Diana mu položila ruku na rameno. Kupodivu se nevzpouzel. „S tímhle si dokážu poradit sama,” řekla odhodlaně a otočila se k Crownovi.

„Mám pro tebe novinku, Aarone. Půjdu domů a budu se starat nejen o svého muže, ale i o svoje dítě, které už je na cestě. Máš pravdu - tyhle věci jsou pro mě důležitější než práce pro Carruthers a Yale. Hlavně pokud jsou mými přímými nadřízenými lidé jako ty.”

„Cože, tys navíc ještě těhotná?” lapal po dechu Crown.

„Jo, Aarone, přesně tak. Do práce jsem se vrátila jen proto, abych nějak vyplnila čekání na porod. Potom bych stejně dala výpověď, nadobro. Cos vlastně čekal? To sis opravdu myslel, že ti budu dál dláždit cestičku do správní rady? Opravdu sis myslel, že se po mých

zádech vyšplháš až na samý vrchol? Po tom, co se stalo přede dvěma měsíci? Nebýt toho, že jsem těhotná, vůbec bych se sem nevracela.” „Ty podlá kryso.”

„Řekni to ještě jednou a nacpu ti ten tvůj nevymáchaný jazyk do chřtánu,” varoval ho ledovým hlasem Colby.

„Vypadněte odtud,” zasyčel Crown. „Vypadněte odtud, oba dva, nebo na vás zavolám ochranku.”

„Už jdeme,” pronesl Colby příjemně. Vzal Dianu za loket a doslova ji vystrčil ze dveří.

Hluk potyčky vylákal z kanceláří celý zbytek patra. Diana se teď ocitla uprostřed kruhu zvědavých tváří. Neodpustila si, aby se drze neušklíbla a neřekla, aby ji všichni dobře slyšeli: „S radostí vám ho přenechávám, jen bych vám dala jednu dobrou radu - nevěřte mu ani nos mezi očima.”

Bez dalších řečí se otočili a vyšli z budovy. Teprve venku promluvil i Colby. „Asi tě mrzí, že návrat ke Carruthers a Yale nedopadl podle tvých představ,” prohodil opatrně, když vyzvedával v garáži její auto. „Myslím, že z toho nemusíš být nešťastná. Slyšelas přece toho blbce - schválně ti pokazil povýšení.”

„Jak to, žes za mnou přišel do kanceláře?” zeptala se tiše.

Místo odpovědi jen něco zavrčel, proto pokračovala: „Stejně vím, proč jsi tady. Chtěl jsi mít jistotu, že skončím včas. Abys věděl, byla jsem zrovna na odchodu. Než jsi přišel, dohadovala jsem se zrovna s Crownem o tom, že dnes odejdu na minutu přesně.”

„Možná jsi odejít chtěla, ale nevím, jestli bys to taky dokázala,” zavrčel.

„Ale ano. Aaron se rozčilil právě proto, že jsem mu řekla, že už nebudu dělat neplacené přesčasy.” „Už o tom nechci mluvit.”

„A tím to má celé skončit? Prostě prohlásíš, že už se o tom nehodláš dál bavit?”

„A co vlastně chceš řešit? Nikdo tě přece nenutil, abys podala výpověď. Udělalas to sama. Nebyl to můj nápad.”

„Já vím.” Odmlčela se.

„Diano?”

„Hm?”

„To se mnou dneska nebudeš mluvit?” Zdálo se, že ho její odpověď ani nijak zvlášť nezajímá. „To tys o tom přece nechtěl mluvit.” „Ty na to ale musíš myslet dál, co?” „Je tu v sázce celá moje kariéra.” „A nic jiného tě nezajímá.”

Teď už se v ní všechno vzedmulo, už nedokázala zkrotit prudký hněv. „Chceš vědět, co mě doopravdy zajímá? Zajímá mě, jak budu žít s člověkem, kterému je moje kariéra naprosto lhostejná! Zajímá mě, jak se postarám o dítě! Zajímá mě, jak bych se o něj dokázala postarat sama}.”

„Klid, zlato. V poslední době je toho stresu na tebe trochu moc.”

„Stresu? Ne, to není jen stres, Colby! Kruci, copak to nechápeš? Už se ani nevejdu do šatů! Od osmnácti jsem si všechno kupovala v jedné velikosti, a teď málem nedopnu džíny! Navíc vím, jak jsem citlivá na bolest. Kruci, vždyť já si nechávám u zubaře umrtvit čelist, i když jde jen o jednu plombu!”

„Ty máš strach, co?” poznamenal tiše. „Proto jsi taky chtěla mermomocí nastoupit do práce, než se to dítě narodí. Chtěla ses zabývat něčím, co by ti zabralo j všechen čas, abys nemusela myslet na to, že těhotná.”

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Ano, mám strach. A máš pravdu i v tom, že práce by mi pomohla myslet na něco jiného. Nejde ale jen o hrůzu z bolesti. Dělá se mi špatně z pomyšlení, že ztrácím vládu nad sebou i nad svým okolím.”

„Já vím.”

„Ne, nic nevíš. Protože tobě se nic takového neděje. Ty vládu nad svým životem neztrácíš, já ano. Jen se na to zkus podívat mýma očima, Colby. Ztratila jsem vládu nad vším, co pro mě kdy bylo důležité - nad svou kariérou, nad svým tělem, nad svou budoucností a dokonce i nad svými sny.”

„Drahoušku, už jsem ti přece vysvětloval, že mně se o té jeskyni zdá už dvacet let a že to vůbec nic neznamená.”

„Pro tebe možná ne, ale pro mě ano. Ty sny jsou čím dál strašidelnější, probouzím se uprostřed noci hrůzou zbrocená ledovým potem. Není normální, aby se dvěma lidem zdálo pořád dokola to samé. Mám strach přiznat, že ty sny jsou možná v nějaké souvislosti s tím, že jsem těhotná.”

„To je jen ta tvoje představivost,” pokusil se ji uchlácholit.

Po tváři se jí rozkutálely slzy. „Jen se na to podívej! Nedokážu už ovládat ani svoje city! Teď tady brečím jako nějaká pitomá husa.”

„Ženy jsou zkrátka v těhotenství citlivější.” Colby se na ni ustaraně zadíval a zajel s autem do garáže v přízemí jejich domu. Zaparkoval a vystoupil, obešel auto a chtěl jí otevřít dveře.

Diana ho ale předběhla, rozrazila dvířka a prudce je za sebou zabouchla. Rozběhla se k výtahu. „Život se mi rozpadá před očima a on mi na to povídá, prý ať si s tím nelámu hlavu…”

Dohnal ji ještě dřív, než stačila zmáčknout knoflík ve výtahu. „To nic, to je jen ten stres. Prošla sis prostě v posledním měsíci spoustou změn.”

„Ty taky, ale nejsi z toho na pokraji zhroucení,” vybuchla. „Jsi jen trochu předrážděná.”

Hodila po něm pohledem. „Chceš radu, Colby? Neříkej už ani slovo.”

Nevšímal si jejích slov, jemně ji vstrčil do výtahu a zmáčkl knoflík do jejich patra. „Co teď potřebuješ, je dát si hezkou teplou koupel, natáhnout si župan a vypít šálek čaje. Já zatím něco ukuchtím. Měla jsi těžký den a potřebuješ si odpočinout.”

„Colby, já to myslím vážně! Ještě slovo a začnu křičet! Chováš se ke mně, jako bych byla nesvéprávná!”

Pousmál se. „Nic takového jsem přece neřekl. Jsi prostě trochu rozrušená, a to se dá pochopit.”

„Opravdu?” zeptala se s nebezpečným výrazem ve tváři. V tu chvíli výtah zastavil. Diana z něj vyběhla, jako by jí za patami hořelo, odemkla a vpadla do bytu. Příšera ji nadšeně uvítal, ale ona si ho ani nevšimla, proběhla bytem a zavřela se do koupelny.

Colby jen stál mezi dveřmi a trvalo mu snad pět minut, než si všiml, že Příšera znepokojeně kňučí. „Mám dojem, že jsme zralí na pivo a psí suchar, co myslíš?” shlédl na psa.

Příšera ho bez protestů následoval do kuchyně.

O několik hodin později se Colby prudce probudil a zjistil, že má v hlavě jasně rozvrženo několik posledních stránek Krvavého oparu. Nebylo to poprvé, že se probudil a najednou jasně věděl, kam a jak má jeho kniha pokračovat. Jen málokdy se mu ale stalo, aby byl její děj propracovaný do takových podrobností, jako právě teď.

Několik vteřin jen ležel a díval se do tmy. Vedle sebe cítil Dianino štíhlé tělo. Musel si přiznat, že se mu z postele vůbec nechce, ale nakonec zvítězila touha zanést na papír všechny nápady a dokončit knihu. Byla to tak silná touha, že se jí nedalo odolat.

Ještě chvilku si v duchu rozmýšlel podrobnosti k poslední závěrečné scéně, a teprve potom tiše vyklouzl z postele. Krátce se zadíval na manželku a sáhl po úžinách. Pořád musel přemýšlet nad tím, co mu odpoledne řekla. O pár minut později už seděl před namodralou obrazovkou počítače a jeho prsty se rychle míhaly nad klávesnicí.

Hřmění vodopádu působilo jako zvuková bariéra, opona, která dělí dva světy, které se jen málokdy protknou. Na jedné straně byl svět, jak ho zná většina smrtelníků - svět rozumu, kde každá příčina má logický důsledek. Na druhé straně vodopádu ale pravidla běžného světa neplatila, a jestli chtěl přežít - on, žena i nezrozené dítě - musel hrát podle pravidel tohoto šerého světa přeludů.

Žula byla kluzká. Voda, která padala do hlubin údolí jen pár centimetrů za jeho zády, byla temná, prosvícená přízračným, namodralým světlem měsíce. Věděl, že stačí jediný nepozorný krok, jediné zaváhání, a proud ho strhne dolů a o pár desítek metrů níž vyvrhne jen bezduchou, promočenou mrtvolu.

Cestu ke vchodu jeskyně musel najít potmě. Nemohl riskovat světlo baterky. Nemohl riskovat, že by upozornil ďábla čekajícího v jeskyni. Otřel si rukávem zpocené čelo a pokusil se nahmatat další skalní výstupek.

Sáhl však do prázdna. Ztuhl a zjistil, že právě bezděky stanul před zívajícím ústím jeskyně. Pokusil se proniknout pohledem inkoustovou tmu a uvědomil si, že znovu slyší ty hlasy - tajemné, hrozivé hlasy, kterého zvaly do sluje.

Věděl, že se k ní musí dostat. Čekala tam na něj. Předtím ale musel zvítězit nad tím, co se ji snažilo zardousit. Po všech těch dlouhých letech se konečně dozví pravdu. Konečně dostane odpověď.

„Colby?”

Ďianin hlas ho překvapil. Otočil se a uviděl ji, jak stojí vedle jeho psacího stolu. Přes noční košili měla přehozený župan. V namodralém světle monitoru vypadala její tvář poněkud přízračně.

„Ahoj. Nechtěl jsem tě budit. Napadlo mě pár věcí do knížky, tak jsem je chtěl zapsat, než se mi vykouří z hlavy.”

„Aha, políbila tě Múza. Spisovatel asi musí využít každého záchvatu inspirace.”

„Záchvaty inspirace nejsou při psaní tak časté, jak by sis myslela,” ušklíbl se. „Většinu toho člověk musí vysedět. Kdybych měl spoléhat na inspiraci, napsal bych tak jednu knihu za deset let, a to ještě kdoví jestli.”

Pousmála se.

„To zní, jako by mezi spisovatelem a kancelářskou silou nebyl skoro žádný rozdíl.” „Taky že není.”

„To jednomu dočista rozvrátí romantické představy o spisovatelích. Můžu si přečíst, cos napsal?” „Jestli chceš,” pokrčil rameny.

Přistoupila ke stolu a zadívala se na monitor. Vycítil, jak ztuhla, když poznala, kde se příběh odehrává. „Ty popisuješ náš sen z jeskyně.,” zašeptala.

„Ani ne. Tohle je moderní příběh, a náš sen se točí kolem staré legendy o Dámě v řetězech. Je v tom možná pár podobností, ale nic víc. Už jsem ti vysvětloval, jak jsem dostal nápad na tuhle knihu-jak jsem si vzpomněl na tu první noc, kterou jsem strávil ve sluji.”

„Ano, přiznal jsi, že tě nikdy nic tak nevyděsilo. Taky jsi povídal něco o tom, že nejlepší je, když se svých příběhů sám bojíš.”

Pokrčil rameny. „To je fakt.”

„Jak to skočí?” zeptala se napjatě. „Zdálo se ti i o tom, jak to celé

skončí?”

„Ne.” Krátce se pousmál. „To bych to měl moc jednoduché. Mám ale určitou představu, jak by to mělo vyznít, a na tom bych taky mohl založit poslední část zápletky.”

„Hlavní hrdina přece musí zachránit hlavní hrdinku, ne?”

„Ano, to musí. Ta je momentálně ve sluji.”

„Přišels už na to, co jí tam vlastně hrozí?”

„Standardní Nestvůra tak hrozná, že se ani nedá popsat. To je takový trik spisovatelů hororového čtiva. Potrpíme si na ni hlavně my, druhořadí pisálkové.”

„Mluv vážně, Colby.”

Něco v tónu jejího hlasu ho přimělo, aby se na ni pozorně zadíval.

„Tobě pořád straší v hlavě naše společné sny? Nesmíš to brát tak vážně. A taky si to nedávej do souvislosti s mým psaním. Nestvůra je v příběhu proto, protože jsem si ji tam vymyslel.”

„Colby, já. chci vědět, cos viděl ve snu.”

„Nic. Kdyby ano, neměl bych s tím teď tolik práce.” Ze všech sil se ji snažil přesvědčit. Nechtěl, aby si domyslela, že jeho sny jsou s každou nocí naléhavější, že stačí jen málo, aby se proměnily v opravdové běsy.

„Nebudu tě rušit,” prohodila nakonec Diana a obrátila se k odchodu.

„Nic se neděje. Dala by sis trochu kakaa?” zvedl se od stolu a přešel do kuchyně.

„Jestli si dáš se mnou.” Pokrčila rameny. „Asi bych se ti měla omluvit,” pronesla po chvilce polohlasem.

„Za co?”

„Za ten dnešek. Za ty scény cestou z práce.” „To nic. Pamatuješ na ty knihy, které jsem ti přinesl z knihovny? Ty knihy o těhotenství?” „Co je s nimi?”

„Píše se tam o citové labilitě během prvních měsíců těhotenství. Myslím, že právě tohle jsme si dnes prožili. Je to normální.”

„Hm.”

Colby přestal na chvilku míchat mléko. „Ještě něco?” „Ani nevím, jestli jsem ti někdy řekla, že tě miluju.” „Jsme přece svoji, ne?”

„To jistě, ale. Nevím, cítím nebezpečí, že bychom si mohli něco namlouvat, brali jsme se přece hlavně proto, že jsem otěhotněla a.” Prohrábl si vlasy.

„Poslyš, Diano, v poslední době jsi v jednom kole. Chápu, že spoustě věcí nerozumíš, ale nerad bych, abys říkala něco, čeho bys potom mohla litovat.”

„Pálí se ti to mléko.”

„Oba jsme dospělí,” pokračoval po chvilce, kterou potřeboval, aby uvedl věci do pořádku. „Nemusíme si vymýšlet žádná romantická slůvka, jen abychom si zdůvodnili, že spolu chceme spát.”

„A-hm.” Ve vzduchu čpělo spálené mléko. „Asi si půjdu lehnout, nějak mě ta chuť na kakao přešla. Hodně štěstí s knížkou.”

Zažívala a vyšla z kuchyně. V předsíni se k ní přidal ospalý Příšera.

Colby si teprve teď uvědomil, že míchání mléko nezachránilo. Tiše zaklel a vrátil se k práci. O půl hodiny později ale zjistil, že už stejně nic nenapíše. Dokázal totiž myslet jedině na to, že je teď Diana v posteli - sama. Vypnul počítač a vrátil se do ložnice.

Oknem proudilo do pokoje světlo letního měsíce. Na obzoru se rýsovalo panoráma nočního města. Shodil ze sebe džíny a natáhl se vedle ní. Položil jí paži kolem pasu a napadlo ho, že možná udělal chybu. Ano, byli už dospělí, nemuseli si nalhávat nic o lásce jen proto, aby se spolu mohli vyspat.

Ale co když i zralé, dospělé ženy potřebují alespoň někdy slyšet, že je manžel miluje?

OSMÁ KAPITOLA

O tři měsíce později přinesla Diana z prádelny v suterénu košík čistého prádla. Měla co dělat, aby vůbec dokázala odemknout dveře bytu. Ruce se jí třásly jako v horečce.

Colby vystrčil hlavu z kuchyně, v ruce držel kouřící hrnek kávy. Zarazil se a vyhrkl: „Co je s tebou, Diano? Jsi bílá jako papír. Posaď se. Neomdlíš mi tu nakonec?” Odložil hrnek na linku, přiskočil k ní a vzal jí z rukou koš s prádlem. „Povídal jsem ti přece, abys počkala, až ti s prádlem pomohu.”

„Musím se přece chovat jako dobrá hospodyňka, ne? Nic mi není, opravdu.”

„No jasně, a já jsem na prvním místě žebříčku bestsellerů New York Times. Posaď se. Nemám zavolat doktora?”

„Ne, nic mi není, jsem jen trochu. traumatizovaná.”

„Co se stalo?” Oči se mu zúžily. „Otravoval tě tam někdo?”

„Samozřejmě že ne. To se v tomhle domě nikdy nestalo. Nic mi není, vážně.”

„Tak proč jsi tak bledá?”

„Povídala jsem si s Jennifer Landsdownovou z bytu pod námi.”

Zamračil se. „To je ta, co minulý měsíc rodila?”

„Přesně ta. Bylo to poprvé, co jsem ji viděla od návratu z nemocnice. Taky prala - celé odpoledne. Nemohla se dočkat, až se se mnou podělí o zážitky z porodu.”

Colby zasténal. „Aha, už mi to začíná docházet. Copak ti ta milá švitořilka napovídala?”

„Ta milá švitořilka mi dopodrobna popisovala svůj porod - od prvních stahů přes prasknutí plodové vody až k velkému finále. Měls tam být, Colby. Mohl bys to použít ve svém příštím hororu.”

„Ta ať si mě nepřeje! Jen co ji příště potkám, zaškrtím ji.”

„Proč? Určitě mi povídala jen pravdu.” Diana si povzdechla a svezla se na gauč. Zadívala se na svoje vypouklé břicho. „Dostala jsem to všechno z první ruky, Colby, všechno od prasklých blan, nekontrolovatelného třasu až po krvácení, potrhané svalstvo a poporodní bolesti.”

Colby se ušklíbl. „Zdá se, že si Jennifer to vyprávění vychutnala.”

„Její poslední rady se týkaly těch knih o těhotenství, cos mi přinesl z knihovny.”

„Co je na nich špatného?” podivil se. „Vždyť ti je doporučila i gynekoložka.”

„Jennifer je taky četla. Vybavují se ti ty pasáže, kde se mluví o nepříjemném tlaku?”

„Co je s tím?”

„Podle všeho to jsou jen umírněné výrazy pro neuvěřitelná krutá muka.”

„No jo, ale kvůli tomu přece vynalezli anestetika,” poznamenal nesouhlasně Colby.

„Podle Jennifer se při porodu anestetiky zrovna neplýtvá. Prý jich dávají málo a navíc pozdě. Prý proto, aby se nepoškodil plod. Většinu doby se prý musíš spokojit s tím, že zatneš zuby.”

„Ale no tak, drahoušku,” prohlásil konejšivě.

„Vždyť jsi o tom mluvila s gynekoložkou. Vysvětlila ti přece, co máš čekat. Nevím, proč dáš na nějakou husu, když si o tom můžeš promluvit s odborníkem.”

„Jennifer tvrdí, že lékaři lžou, aby svoje pacientky nevyděsili. Všechny její přítelkyně jí prý taky lhaly -prý existuje taková nepsaná dohoda mezi rodičkami, že se o porodu nikdy nepovídá všechno. Porod je prý něco jako obřad zasvěcení. Jakmile tím jednou projdeš, nikdy nepovíš nezasvěceným celou pravdu. Nemáš prý právo mluvit o ničem jiném než o tom, jak se na ty bolesti rychle zapomíná.”

„Aha. A naše milá švitořilka se rozhodla, že ona nic tajit nebude a poví celému světu pravdu o tom temném spiknutí, do kterého jsou namočené všechny ženy, co jich na světě je, k tomu lékaři a ti, co píšou odborné knihy pro budoucí matky.”

„Prý to prozradí každému, koho zná, aby její známé nebyly tak naivní jako ona. Aby věděly, do čeho jdou.”

„Té Jennifer bych hádal tak čtyřiadvacet. To se chceš nechat zastrašovat někým, kdo je o deset let mladší než ty?”

„To s tím nemá co dělat. Podle Jennifer je u starších žen porod ještě bolestivější.” Zadívala se na něj a všimla si, že se usmívá. „Co je ti na tom k smíchu?”

„Nedokážu si tě představit, jak tam stojíš a necháváš se tím děckem děsit až k smrti. Myslel jsem, že jsi tvrdá obchodnice.”

„Díky za účast.”

„Až to na tebe přijde, nebudeš sama. Budu tam já, bude tam spousta sester a lékařů. Budeš rodit ve špičkové moderní porodnici, kde přicházejí na svět každý den desítky, možná stovky, dětí.”

Položila si ruku na břicho. „Stejně nemám moc na vybranou, ne?” Povzdechla si. „Ještě že vždycky víš, jak mě uklidnit. Nebýt tebe, asi bych to nezvládla.”

„Nebýt mě, nikdy by ses do téhle situace nedostala.”

Po chvilce ticha si znovu povzdechla. „A až to přijde na svět, bude ze mě podle Jennifer zombie - oživlá mrtvola. Budu se jen plížit po bytě, budu na pokraji zhroucení z kojení a nočního vstávání k dítěti, šestinedělí bude jako pomalé umírání v koncentračním táboře.”

Colby tiše zaklel. „Ta Jennifer by vážně zasloužila pětadvacet na holou. Mimochodem, volal Brandon. Vracejí se s kamarády z Eugene a Brandon by tu chtěl zůstat přes noc. Prý jestli by ti to nevadilo.”

Konečně se pousmála. „Proč by mělo? To ale budu muset zajet na nákup. Myslím, že tu pro Brandona nebudeme mít dost jídla.”

O několik hodin později se už Brandon zaujatě díval na ohromnou zapékací mísu plnou lasagní, špenátu a přírodního sýra. „Kdo vařil?” zeptal se, zatímco si na talíř nakládal porci, která by stačila pro dva.

„Já,” přiznala Diana. „Colby ale umyl špenát, to mu musím přiznat.”

„Pamatuju dobu, kdys neuměla uvařit nic než zeleninovou směs,” poznamenal Brandon. „Zdá se, žes už urazila hezký kus cesty.”

„Díky. Pod odborným vedením tvého otce se ze mě stala odbornice na čtení kuchařských knih. Taky jsem se naučila kupovat i něco jiného než jen skleníkovou zeleninu.”

„Nakonec z ní třeba přece jen bude dobrá hospodyňka a manželka,” pousmál se Colby. „Pomalu začíná chápat, jak se má starat o svého mužíčka.”

„Jak jste pokročili se sháněním nového bytu?” zajímal se Brandon.

„To už je vyřízené. Nájemní smlouvu jsme podepsali koncem minulého týdne. Prvního ledna se stěhujeme. Jo, a není to byt, je to dům. Tři ložnice a alkovna.”

„Nádherný žlutobílý viktoriánský domek po rekonstrukci,” rozzářila se nadšeně Diana. „Colby tam bude mít pracovnu, bude tam i pokojík pro děcko a pokoj pro tebe, když se u nás stavíš. Určitě se tam bude líbit i Příšerovi. Bude si moct hrabat v záhoncích.”

„Diana se na ten dům jedinkrát podívala a přímo se do něj zamilovala,” vysvětlil suše Colby. Bylo na něm ale poznat, že je s její volbou spokojený i on.

„Dali jste si s tím načas. Jak dlouho jste hledali nové bydlení?

Čtvrt roku?”

„Tak nějak. Stejně tam ale ještě bude potřeba ještě spoustu věcí upravit, než se nám to narodí. Nudit se určitě nebudeme.”

„Skoro bych myslel, že ti vaření, shánění domu a všechny tyhle věci zaberou tolik času, že ani nemáš čas, aby se ti mohlo stýskat po práci,” poznamenal Brandon k Dianě.

„Nestýská se jí,” odpověděl Colby, než stačila zareagovat.

„A už sis rozmyslela, co budeš dělat, až se vám to narodí?” nedal se Brandon odradit.

„Ano, trochu jsem nad tím přemýšlela,” prohlásila. Koutkem oka postřehla, jak se na ni Colby výstražně dívá. „Pamatuješ ještě, co jsem o práci povídala tehdy ve Fulbrook Corners? Ptal ses mě, co se dá dělat s diskriminací žen na pracovišti.”

„Ano,” přikývl Brandon. „Povídala jsi, že jediný způsob, jak se tomu vyhnout, je začít na volné noze.” Zarazil se. „To chceš udělat? Začít na volné noze?”

„Proč ne? Zkušeností na to mám dost a jedna kolegyně z Carruthers a Yale by do toho šla se mnou.”

„To nezní špatně,” prohlásil nadšeně Brandon.

Colby pohlédl na Dianu. „Proč se ale o všech těchhle vynikajících nápadech a plánech dozvídám až jako poslední?”

„Protože sis nikdy nechtěl o mé budoucnosti povídat,” odvětila Diana a pokrčila rameny.

„Nevšímej si ho,” vmísil se Brandon. „Táta neví, co to je, mít za manželku moderní ženu. Určitě se to ale rychle naučí.”

„Vynikající. Můj syn je ve zralém věku dvaceti let odborníkem na manželství. Možná by sis mohl otevřít poradnu,” poznamenal kysele Colby.

Brandon zvážněl. „Tati, chtěl bych se s tebou domluvit na Vánoce.”

„Co je s nimi?”

„Nevadilo by vám, kdybych je neslavil s vámi?”

„Máte s kamarády v plánu něco zajímavějšího než je oslava s rodiči?” Nezdálo se, že by to Colbymu vadilo. „Kam pojedete? Do

Mexika?”

Brandon si odkašlal. „To zrovna ne. Myslel jsem, že bych se vydal do Fulbrook Corners.”

„Co tam, proboha?” Colby ztuhl.

Brandon se neklidně ošil a hodil po Dianě prosebným pohledem. „Včera mi volala babička. Vlastně mě svým způsobem pozvala, abych Vánoce prožil s ní.”

„Cože??”

„Hele, tati, já z toho taky nejsem dvakrát nadšený, ale na druhou stranu se mi zdá, že babička už nechce být sama. Vy tu budete mít Dianinu matku, tak mě napadlo, že bych tam mohl zajet jen tak na otočku, na Štědrý večer…”

„Na to rovnou zapomeň. Nikam nepojedeš.”

„Co je na tom špatného?” Brandon se zadíval do talíře.

„Ta stará čarodějnice se v tobě snaží vzbudit pocit viny. Nic jí nedlužíš. Devatenáct let dělala, jako bys nebyl na světě.”

„Myslím, že se poslední dobou změnila.”

„Jo, a voda teče do kopce. Nikam nepojedeš, a dost.”

„Ale, tati.”

„Řekl jsem ne, a tím to končí. Jeď si s kamarády do Mexika nebo na Havaj nebo třeba na kraj světa, ale do Fulbrook Corners na Vánoce nepojedeš.”

Diana rozeznala v Colbyho hlase tón, který už dobře znala. Věděla, že když je Colby v takovéhle náladě, nic s ním nepohne. Hodila pohledem po Brandonovi. Díval se do talíře a o Fulbrook Corners se už ten večer nezmínil. Znal svého otce lépe než ona.

O půl druhé ji znovu probudilo podvědomí. Všude kolem byla inkoustová tma. Zalévala ji bolest, ve vlnách, jako mořský příboj. Věděla ale, že musí zůstat zticha - kdyby začala křičet bolestí, přilákala by do sluje přízrak, před kterým unikala. Potom by zemřeli oba - ona i dítě. Musela vydržet, dokud k ní nedorazí bojovník a dokud ji nevysvobodí ze spárů temných sil.

„Colby? Colby?” vydechla úzkostlivě. Ucítila, že je zbrocená ledovým potem.

„Mhm?” zabručel z polospánku a objal ji. „To nic, to byl jen další

sen.”

Přitiskla se k němu. „Tentokrát to bylo jiné. Tentokrát byla ve snu i krev. Cítila jsem dítě., hrozně to bolelo.” „Jak se zdá, Jennifer pronikla i do tvých snů.” „Asi ano.” Hladila ho, aniž by si to neuvědomovala. „O čem se

zdálo tobě?”

„Jako vždycky. Šplhal jsem po skále ke vchodu do jeskyně. Nutkání bylo tentokrát trochu naléhavější než jindy, ale jinak se nic nezměnilo.” Lhal. Probudil se se svaly ztuhlými, jako by opravdu šplhal po skále.

„Colby, neměli bychom s tím něco dělat? Je to čím dál horší. Třeba by nám nějaký psycholog nebo psychiatr mohl pomoct.”

„A k čemu to? Jsou to jen sny, nic víc. Stejně by nám nikdo nevěřil, že se nám oběma zdá to samé.”

„Možná je to jen stres. možná to přestane, až porodím.” nadhodila, ale příliš tomu nevěřila.

„Jo, možná,” přikývl ve tmě.

Konečně se mu odvážila položit otázku, která jí celý večer nedala pokoje. „Proč jsi na Brandona tak vyjel, když nadhodil, že by na Vánoce zajel do Fulbrook Corners?”

„Copak to není jasné? Nechci, aby se s tou čarodějnicí stýkal. Kdoví, co by se mu tam mohlo stát.”

„Má na to ale právo, je to jeho babička.”

„Do téhle chvíle se k němu nehlásila. Nevím, proč by se na tom mělo něco měnit.” Zarazil se a ztěžka si povzdechl. „Ne, všechno je trochu jinak. Starosti mi dělá něco jiného než stará čarodějnice Margaret Fulbrooková.”

„Ano? A co?” zeptala se. Cítila, že se znovu ocitá na pokraji spánku. „To auto.”

„Jaké auto?”

„Brandonova mazda. Když se nás ten blázen pokusil srazit ze silnice, jeli jsme přece v Brandonově autě.”

Konečně pochopila Colbyho logiku. „Proboha,” vyhrkla. „Myslíš, že se ten večer někdo pokusil smést do řeky Brandona?”

„Je to jedna z možností. Nemůžu to brát na lehkou váhu. Ten člověk za volantem se tehdy nesnažil závodit, šlo mu jen o to, abychom se zabili, nebo alespoň těžce zranili. Není jasné, jestli věděl, kdo je v autě -jestli my, nebo Brandon. Když si k tomu přičtu ty kanadské žertíky, vychází mi z toho, že by bylo lepší, kdybychom nic neriskovali. Ani my dva, ani Brandon. Nechci, abyste se do Fulbrook Corners vraceli beze mě.”

Odmlčel se. Diana potřebovala chvilku na to, aby si mohla v duchu přebrat všechno, co jí právě řekl. „Možná jsem jednu dobu

tušila, co ti vrtá hlavou, ale od chvíle, kdy jsme se vrátili do Portlandu, jsem o Fulbrook Corners moc nepřemýšlela. A ty žertíky jsem už dávno pustila z hlavy.”

„Není divu. Od chvíle, kdy jsme odjeli z toho hnízda, tě nikdo neotravoval.”

Zprudka se posadila. „Konečně chápu, proč nechceš, aby tam Brandon jezdil sám.”

„Díky. Jsem rád, že už nejsem typická ukázka přežitého panovačného patriarchy, nebo jaks mě to dnes večer nazvala,” zamumlal kysele do tmy.

„Neřekla jsem ale, že jsem ti tu panovačnost odpustila.”

„Co to má znamenat?”

„Že si odpuštění budeš muset teprve zasloužit.”

„Aha. A jak?”

„Za prvé, měl bys Brandonovi vysvětlit, co ti dělá takové starosti.”

„A dál?”

„Mohl bys mu nabídnout nějakou jinou variantu.”

„Jakou variantu? Rozhodně nepojedu do Fulbrook Corners na Vánoce. Naše první společné svátky chci prožít tady.”

„A co kdybys sem na svátky pozval Margaret Fulbrookovou?”

Colby se zprudka posadil. „Tobě z toho těhotenství snad doopravdy přeskočilo. Nezbláznila ses náhodou? Pozvat si tu čarodějnici domů a prožít s ní pod jednou střechou svátky klidu a

míru?”

„Mohla by přece bydlet v hotelu jako moje máma,” navrhla smířlivě. „Tady bychom si jen rozbalili dárky a na večeři bychom šli do restaurace.”

„Diano.”

„Všechno to nakonec dobře dopadne, uvidíš.”

„Diano.”

„Brandon bude mít radost. Postarám se, abyste si s tchyní nešli po krku. Navíc tady bude i máma, a víš přece, jaká je. Dokáže konverzovat. Kdyby došlo k nějakým trapnostem, všechny nás z toho vyseká.”

„Diano, tohle není.”

„Hned zítra objednám stůl. Na Štědrý večer bude skoro všude zavřeno, takže čím dřív, tím líp. Taky by se mohlo stát, že neseženeme místo.”

„Kruci, Diano, jestli nezavřeš pusu, než napočítám do pěti, tak ti ji zavřu sám. Jedna, dva, tři.”

Zasmála se a neřekla už ani slovo.

„Takhle je to daleko lepší,” zavrčel spokojeně Colby. „Konečně ticho. Další příklad toho, jak se to dnes má s patriarchátem.”

Naklonila sě k němu a políbila ho. „Kdo to Brandonovi ráno oznámí? Mám mu to říct já, nebo za ním půjdeš ty, že sis to rozmyslel?”

„Povím mu to sám,” zamumlal Colby. „Jasně mu ale vysvětlím, že je nutné, aby Margaret Fulbrookové jednoznačně vysvětlil, že se pozvání vztahuje jen na ni, ne na Harryho.”

„S tím můžu jen souhlasit,” zamrkala řasami. „Myslím, Colby, že ses rozhodl správně. Bylo to od tebe velice moudré.”

Pohladil ji po paži.

„Zdá se mi, že začínáš být obratnější, než bych čekal. Právě jsi předvedla dokonalou ukázku manželské diplomacie. Podařilo se ti nemožné - umluvit mě, abych sem na Vánoce pozval člověka, kterého jsem posledních dvacet let upřímně nenáviděl.”

„Je to stejně obratná machinace, jako když tys mě vmanévroval do stavu, kdy jsem poprvé v životě finančně závislá na muži.”

„Nezapomeň dodat, že jsem tě taky svlékl z poslední košile,” zavrčel potměšile a pohladil ji po nahém ňadru.

Žertovně ho šťouchla do žeber a Colby smyslně zasténal. To probudilo Příšeru, který měl pelech v patách postele. Pes se zvedl, znechuceně na ně zamžoural a odešel do obývacího pokoje. Doufal, že alespoň tam najde trochu klidu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Tři týdny předtím, než se měl znovu stát otcem, dotáhl Colby poslední šrouby na dětské postýlce a se zalíbením se zadíval na výsledek své práce.

Dětská postýlka byla poslední kousek nábytku, který ještě v dětském pokoji chyběl. Vše ostatní už bylo hotové a čekalo na jejich děťátko.

Stěny místnosti Colby potáhl žlutobílými pruhovanými tapetami, police a skříňky byly plné barevných hraček, v rohu čekala nejlepší a pochopitelně i nejdražší bezpečnostní sedačka do auta a kočárek s chromovanými koly. Colby na zařízení pokoje nešetřil penězi - slíbil si, že tentokrát dostane jeho dítě jen to nejlepší, že se nebude opakovat situace, kdy museli být s malým Brandonem vděční za odložené šatstvo a hračky z bazaru.

Přesto ho občas zarazilo, jak mohou být věci pro malé dítě drahé - podezíral výrobce, že velmi dobře vědí, že nastávající rodiče v nadšení nad prvním potomkem ochotně utratí za kočárek tolik, kolik by dali třeba za ojeté auto.

Strčil šroubovák do kapsy, ještě jednou se zadíval na postýlku a vyšel z pokoje. Jejich viktoriánský dům už pomalu nabýval podoby, jakou mu chtěli s Dianou dát. Colby ke svému vlastnímu překvapení zjistil, že ho zařizování pokojů docela baví. Vysvětloval si to tím, že poprvé v životě bude mít domov, že dům bude něco jiného než mládenecký byt, do kterého se přestěhoval, když se Brandon odstěhoval na univerzitní kolej.

Diana stála pod schody. Právě když k ní přistupoval, brala sluchátko telefonu. Měla na sobě dlouhou, pohodlnou džínovou halenku a poslední půlhodinu přemýšlela, kam má umístit moderní italskou stojací lampu, kterou den předtím koupili v luxusním obchodě. Slušelo jí to. Teď, když ji od porodu dělilo už jen pár dnů, připadala Colbymu ještě křehčí a bezbrannější.

„Haló?” řekla Diana do telefonu, otočila hlavu k Colbymu a usmála se na něj. „Ahoj, Brandone, jak se máš?” Po chvilce se ustaraně zamračila. „Ach ne, to mě mrzí. Kdy ses to dozvěděl? Zrovna teď? Že ti volali ze špitálu?” Přivolala Colbyho pohledem. „Jak na tom je? Áha. Vydrž, prosím tě, hned ti ho předám.”

Colby si od ní vzal sluchátko. Zakryl mluvítko dlaní a tiše se zeptal: „Co se děje?”

„Jde o Margaret Fulbrookovou,” odpověděla mu stejně tiše Diana. „Je v nemocnici. Snad je to infarkt.”

Colby promluvil do telefonu: „Brandone? Co je s tou starou. s Margaret?”

„Zrovna mi volali z obecní nemocnice ve Fulbrook Corners. Vypadá to, že mě babička uvedla do papírů jako nejbližšího příbuzného, proto taky volali zrovna mně. Babička trpí vážnými bolestmi na hrudníku, těžko se jí dýchá. Diagnózu ještě nestanovili, ale vypadá to na infarkt. Vzali jí krev a čekají, jak dopadnou laboratorní vyšetření.” Brandon se odmlčel a po chvilce tiše dodal: „Požádala je, aby nám vyřídili, že nás chce vidět.”

„NásV

„Tebe i mě.”

Colby si rezignovaně povzdechl - věděl, že z toho se nevyvleče. „Nejspíš mi chce ještě jednou, naposled říct, jaký jsem padouch a jak mizerný jsem byl zeť. No dobrá, nějak si to s Dianou zorganizujeme a zajedeme tam s tebou. Kdy chceš odjet?”

„Teď je osm. Když odjedeme kolem deváté, můžeme tam být v jedenáct.”

„Jo, to si jenom myslíš,” zasmál se Colby a podíval se na manželku. „Diana má za tři týdny rodit, takže teď v jednom kuse chodí na záchod. Vsaď se, že budem muset zastavit u každé benzínky, kterou cestou do Fulbrook Corners potkáme. Dřív než za tři hodiny to nezvládneme.” Zavěsil.

„Jestli jsem to dobře pochopila, pojedeme do Fulbrook Corners?” zeptala se Diana.

„Hm. Zdá se, že Margaret Fulbrooková leží na smrtelné posteli. Jak ji znám, udělá z toho drama o třech dějstvích.”

„Neblázni, Colby, ono je docela dobře možné, že nic nepředstírá, že opravdu umírá. Je jí sedmdesát, a jestli dostala infarkt.”

Colby zamával rukou.

„Dobrá, dobrá, už ani slovo. Chováš se, jako bych Brandonovi v té cestě bránil. Jestli sis nevšimla, souhlasil jsem, že tam s ním pojedeme. Ta stará dáma nás chce vidět oba. Věřila bys tomu?”

„Možná se s vámi chce rozloučit.”

„Spíš mě ještě chce posledním vydechnutím proklít,” zamumlal Colby a zamyšleně se na Dianu zadíval. „Jestli se ti tam nechce, můžeš zůstat doma. Když tam s Brandonem pojedeme sami, budeme do večera pohodlně zpátky.”

„Chci jet s vámi.” K noze si jí sedl Příšera a zadíval se na ni. „A Příšera se už nemůže dočkat, až se konečně dostane ven a pořádně se proběhne, co?” Pohladila psa po hlavě.

„To budeme mít co dělat, abychom se vůbec vešli do auta,” zabručel Colby. „Budeme si muset vzít tvůj buick, je v něm přece jen trochu víc místa.”

Diana se poplácala po břiše. „Jo, my potřebujeme místa za dva.”

„Taky si budeme muset zabalit pár věcí na sebe. Budeme tam muset zůstat přes noc. Zpáteční cesta by pro tebe byla moc namáhavá. Přespíme v domě po tetě a zpátky vyrazíme až ráno.”

„Proč ne?” Přitiskla se k němu a dala se políbit, ale než ji mohl obejmout, zkřivila tvář a odtáhla se od něj.

„Co se děje? To už zase kope?”

„M-hm. Dneska se mi to ale nějak nezdá.”

„Aspoň to bude kluk jak buk,” prohlásil spokojeně Colby. „Miluju tě.”

„Já tebe taky.”

Margaret Fulbrooková dokázala i ve strohém nemocničním pokoji vytvořit atmosféru, která by se víc hodila ke královně na smrtelném loži než ke staré paní na lůžku v moderním zdravotnickém zařízení. Měla na sobě staromódní saténový noční kabátek, vlasy stažené do obvyklého důstojného drdolu a na tvářích trochu líčidla, které zakrývalo její nepřirozeně bledou pleť. Sestry, lékaři i zřízenci do jejího soukromého pokoje vstupovali se šetrnými ohledy.

Když prošli dveřmi, zůstala Diana schválně pozadu. Nepřítomně si začala masírovat kříž. Dlouhé sezení v autě jí neprospělo.

„Ah, konečně jste přišli,” uvítala je Margaret Fulbrooková tak nahlas, že to bylo slyšet až na chodbu. „Nejvyšší čas. Mohla jsem už dávno být po smrti. Kde jste tak dlouho, to jste se cestou stavili na oběd, nebo co?”

Colby obrátil oči v sloup, ale zůstal zticha. Brandon se zastavil u okraje postele.

„Ahoj, babi.” Sklonil se k ní a zlehka ji políbil na tvář. „Jak ti

je?”

„Hrozně. Jak bys taky čekal, že mi může být?” Její ostrý pohled se svezl stranou. „Kde je Diana?”

„Tady,” přihlásila se Diana a postoupila o pár kroků do místnosti. „Nepotřebujete něco? Mohli bychom se stavit u vás doma a přivézt vám třeba nějaké oblečení, nebo něco ke čtení.”

Margaret trochu změkly oči. „Ne, díky. O tohle se může postarat Harry. Jak se vede vašemu děcku?”

„Všechno je na nejlepší cestě.”

Margaret se zamračila. „Skoro bych myslela, že už každou chvílí začnete rodit.”

Diana se zasmála. „Lékařka mi řekla, že si ještě tři týdny počkám.”

„Cha, doktoři! Co ti vědí? Je to spolek hlupáků. Ženy rodí už tisíce let, a donedávna k tomu žádné doktory nepotřebovaly.”

„To je pravda,” souhlasila Diana. „Taky je ale pravda, že při tom ženy trpěly a často po porodu zemřely a stejně tak děti. Já rozhodně chci, aby kolem mě při porodu byla spousta odborníků, kteří budou přesně vědět, co dělají.”

„Pchá, podívejte se na mě. Pobíhá kolem mě dobrý tucet specialistů a ani jeden z nich neví, co dělá.”

Colby přešel k oknu. „Jestli tady máte neschopný personál, můžete za to poděkovat jen sama sobě. Tuhle nemocnici postavili z peněz vaší rodiny, a jestli se nepletu, předsedáte její správní radě. Jestli tu nemáte dost dobrých lékařů, bude to nejspíš proto, že jim nejste ochotná slušně zaplatit.”

„Vida, právě promluvil znalec,” odfrkla si stará paní. „Co ty víš o provozu nemocnice?” V jejím hlase ale už nebyl žádný žár, žádná opravdová zášť.

Colby z okna pozoroval panoráma řeky, městečka a okolních hor. Na obzoru bylo i z dálky možné rozeznat vodopády. „Proč jste nás chtěla vidět, Margaret?” zeptal se po dlouhém mlčení.

„Umírám,” prohlásila stařena stroze. „Je pár věcí, které bych chtěla vyjasnit, ještě než odejdu.”

„Tak nemluv, babičko, neumíráš!” vmísil se naléhavě Brandon.

Nepřítomně ho poplácala po ruce. Ani na okamžik přitom nespustila pohled z Colbyho zad. „To nic, Brandone. Jednoho dne pochopíš, že se smrtí se prostě musíme vyrovnat každý po svém. Někdo se s ní vyrovná dříve, někdo později, ale nemá cenu nalhávat si, že žijeme věčně. Jediné, o co se můžeme pokusit, je odejít z tohoto světa důstojně. Nemám pravdu, Colby?”

„Asi ano.”

„Chci, aby sis zapamatoval, co jsem ti právě řekla. Nikdo neví, co si na mně ti místní hlupáci v bílých pláštích budou chtít vyzkoušet. Doktoři jen málokdy rozumějí lidské důstojnosti a moc rádi si hrají s těmi svými přístroji a hejblátky. Neradi si připouštějí, že prohráli. Neznám nikoho, Colby, kdo by byl hrdější než ty, a vím, že chápeš hrdost a důstojnost stejně jako já. Chci, abys v pravý okamžik rozhodl za ně. i za mě.”

Colby na ni pohlédl přes rameno. Jejich pohledy se setkaly -dokázali si porozumět i beze slov. „Postarám se o to,” přikývl po několika vteřinách.

Zdálo se, že se Margaret ulevilo. Obrátila se k Dianě, pokusila se o úsměv a vydechla: „Prokažte mi laskavost, má drahá. Nedovolte mu, aby se dal unést a vytáhl ty doktorské mašinky ze zásuvek dřív, než bude opravdu nutné.”

Dianě tento poněkud morbidní humor vehnal slzy do očí. „Dohlédnu na něj,” slíbila.

Brandon nechápal, o čem se mluví. „Co se děje?” dožadoval se vysvětlení.

Margaret se na něj zadívala a potom ze sebe pomalu vypravila: „Ráda bych ti pověděla, chlapče, že největší štěstí, které jsem za posledních dvacet let zažila, je to, že jsem tě směla poznat. Bude pro mě daleko snazší rozloučit se se světem, když vím, že alespoň kousíček mého já tu zůstane. Jsi slušný, bystrý mládenec a já moc dobře vím, komu za to mám poděkovat. Colby?”

„Ano?” Colby se dál díval z okna.

„Je nejvyšší čas, abych ti otevřeně přiznala, že teď už vím, že Cynthia udělala největší chybu svého krátkého života ve chvíli, kdy tebe a Brandona opustila. Byl bys jí dobrým manželem. Dokázals to tím, jak jsi vychoval mého vnuka. Jsem ti za to zavázaná, Colby. Mrzí mě, že tenhle dluh už asi nesplatím.”

„Nic mi nedlužíte.”

„To není pravda. Dlužím ti omluvu za nějakých dvacet let uražené pýchy, dlužím ti poděkování za to, že je z Brandona vnuk, na kterého by mohla být pyšná každá žena na světě.”

Nastala chvilka ticha. „Nemusíme to rozebírat,” prohodil podmračeně Colby.

„Ne, musím to přiznat! Chci, abys přijal moji omluvu a dík, rozumíš?”

Colby se konečně pomalu odvrátil od okna. Na rtech mu pohrával nenápadný úsměv. „Pořád jste zvyklá rozkazovat, co, Margaret? Víte, jak to uděláme? Přijmu vaši omluvu, když vy přijmete moji. Výčitky a hořkost můžeme nechat spát, patří minulosti. Souhlasíte?”

Přikývla a obrátila se k Dianě. „A vám bych ráda poděkovala za to, že jste mi Brandona představila. A taky za ty loňské Vánoce. Bylo to příjemné cítit se po mnoha letech znovu součástí rodiny. Odnesu si tu vzpomínku do hrobu.”

„Takových Vánoc ještě zažiješ,” vmísil se Brandon. Rozhlédl se kolem a vyzývavě dodal: „No ne?”

Colby nečekaně vyprskl smíchy.

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Vždycky jsem říkal, Brandone, že je tvá babička tvrdá a houževnatá jako starý řemen.”

Sestru, která zrovna procházela kolem dveří, překvapilo, že se v pokoji umírající někdo dokáže nahlas smát.

„Jo, slyšel jsem, že ses vrátil,” pronesl Eddy a utřel si ruce do mastného hadru. „Zřejmě stará paní chtěla vidět vnuka, ještě než natáhne bačkory, ne?” Eddy sáhl po hadici a strčil ji do nádrže Dianina buicku.

„Tak nějak,” přikývl Colby, vystoupil a sedl si na přední blatník. „Zdržíme se přes noc. Cestu do Portlandu necháme na ráno.” „Kde je Brandon a Diana?”

„Povídají si s Margaret Fulbrookovou. Omluvil jsem se a vydal se do města, abych se podíval, jak se ti vede.”

„Hele, koukám, že sis nechal toho jejího psa,” poznamenal Eddy. Příšera seděl na předním sedadle a pozorně sledoval každý jeho pohyb.

„No jo, co se taky dalo dělat. Párkrát jsem ho zkusil ztratit, ale vždycky se vrátil.” Colby natáhl k Příšerovi ruku a podrbal ho za ušima. „Nakonec jsme uzavřeli gentlemanskou dohodu, viď, ty

zvíře?”

„Vypadá, že by mohl bejt nebezpečnej,” Eddy se podíval na Příšeru s respektem.

„A co ty tvé plány, Eddy?” zeptal se Colby.

Eddy se na něj pátravě podíval zpod utahané čepice. „Jaké

plány?”

„Když jsem tu byl v létě, povídal jsi něco o tom, že se konečně dostaneš k něčemu velkému, pamatuješ?”

„A jo, tohle.” Eddy soustředěně sledoval, jak benzin teče do nádrže. „Víš přece, jak vždycky dopadnu. Nakonec z toho nic nebylo.”

„Škoda.” Colby si v duchu vynadal za to, že raději nebyl zticha.

„Je pravda, že má stará Fulbrooková na kahánku?” ptal se Eddy. Ani teď nezvedl k Colbymu pohled.

„Nevím, Eddy. Doktoři tvrdí, že se drží, ale ani v téhle chvíli nedokážou říct, co jí vlastně je. Margaret je ale pevně přesvědčená, že umře.”

„Tak to bych řekl, že vám s Brandonem nechá všecky prachy, ne? Ty sis to ale uměl načasovat - na dvacet let se zdejchneš a vrátíš se zrovna ve chvíli, kdy zdědíš balík.”

„Brandon ani já o její peníze nestojíme,” ohradil se příkře Colby.

„No jo, ale to neznamená, že je nedostanete.”

„Spíš bych myslel, že všechno odkáže nemocnici.”

„Hany tuhle povídal něco o tom, že se před ním v létě zmiňovala o změně závěti. A před měsícem ji prej vezl k notáři.”

„Opravdu?” Colbyho takový hovor už začínal unavovat. „Hele, Eddy, neslyšels něco o té černé corvettě, co se nás v létě pokusila vytlačit ze silnice?”

„Něco málo,” ucedil Eddy a strčil pistoli zpět do stojanu.

Colby se na něj pozorně zadíval. „No tak, Eddy, nedej se prosit. Co jsi zjistil?”

„Nic moc. Proto jsem ti taky nevolal. K ničemu by ti to nebylo.”

Colby vzdychl a pomyslel si něco o chlupaté dece. „Co tedy víš?”

„Tu corvettu občas někdo zahlídne na cestě k vodopádu. Pár místních frajírků si to s ní zkoušelo rozdat, mají většinou camara jako já, ale nikdo ten bourák nikdy neporazil.”

„Neskončil přitom někdo v řece? Vyprávěl jsem ti, že ten auťák nám šel po krku.”

„Ne, to ne, jen si párkrát někdo odřel bok auta o tu zídku v zatáčce pod převisem. Systém v závodech je pořád stejný, jako byl za nás - začíná se dole a končí na parkovišti pod vodopádem.”

„Kdo to auto ale řídí, Eddy?”

„To nikdo neví.”

„Copak toho řidiče nikdo nikdy neviděl?”

„Ne-e.” Eddy potřásl hlavou a vrátil mu pár drobných. „Ten chlápek nejezdí pro prachy. Jen se tak potlouká po silnici, dokud se neobjeví někdo z místních. Pak si to rozdají, corvetta vyhraje a zmizí ve tmě. Nikdo z ní nikdy nevyleze, aby si vybral výhru, nikdo se o nic nesází. To auto zkrátka vždycky zmizí jako. jako duch.”

„Myslíš, že doopravdy umírá, tati?” zeptal se Brandon. Seděl na okraji prosezeného gauče v domě po tetě Jesse a napjatě svého otce pozoroval.

„Nevím. V tuhle chvíli je těžko soudit.”

„Zdálo se mi, že večer už měla daleko zdravější barvu,” poznamenala Diana a pokusila se najít na gauči o něco pohodlnější polohu. „Jau!” vyjekla.

„Nestalo se ti něco?” zeptal se starostlivě Colby.

„Nic mi není, jsou to jen obvyklé bolesti. Už aby to bylo za mnou.”

„Dohodli jste se už na jménech?” zajímal se Brandon.

„Tabitha, když to bude holka, Josh, když to „bude kluk,” odpověděla mu Diana. „Co ty na to, Brandone?”

„Josh zní trochu staromódně, ale docela ujde. Tabitha taky není zlá, ale co když na ni budou pokřikovat Tabby jako na kočku?”

Další úvahy přerušilo skřípění štěrku před domem. Někdo tam právě parkoval. Příšera se rozběhl ke dveřím a výstražně zaštěkal.

„Kdo to může být?” podivila se Diana.

„Možná Gil Thorp. Asi se doslechl, že jsme ve městě, a chce se s námi pozdravit.”

O zlomek vteřiny později zaduněly na podlaze verandy těžké kroky. Colby odemkl a otevřel dveře. „Ahoj, Eddy,” uvítal příchozího. „Co se děje?”

Eddy Spooner zůstal stát ve dveřích. V ruce žmoulal maskovací kšiltovku. Tvářil se ustaraně.

„Nepůjdeš dál?” zeptala se Diana a usmála se na něj.

„Ne, nemůžu. Přišel jsem za Colbym, chci mu něco říct.”

„Co se děje? Pojď dovnitř, venku je zima.” Colby otevřel dveře dokořán.

„Díky. Jo, je tu kosa. Prej začne sněžit.” Eddy se na Colbyho zadíval a pomalu ze sebe vypravil: „Chtěls vědět, kdyby se něco šustlo kolem té černé corvetty na silnici k vodopádu.”

Diana se zamračila - všimla si, jak pozorně se Colby zatvářil.

„Co je? Co to má všechno znamenat?” zeptala se znepokojeně.

„Vysvětlím ti to později.” Colby upřeně pozoroval Eddyho. „Dozvěděl ses snad něco?”

„Těsně než jsem zavřel pumpu, objevil se tam jeden místní kluk a povídal něco o tom, že zaslechl, že se dnes večer má ta corvetta zase objevit. Ten kluk si půl roku ladil auto, tak se teď nemůže dočkat, až si to s tou corvettou rozdá.”

„Tak to si teda počká, protože nejdřív si to s tím mizerou rozdám já,” zavrčel Colby.

Eddy přikývl. „Věděl jsem, že to uděláš. Jenže tys měl vždycky štěstí.” Otočil se a o pár vteřin později uslyšeli, jak odjíždí.

„Co to má znamenat?” ptala se nechápavě Diana. Colby si už bral z věšáku bundu.

„Nelam sis s tím hlavu. Jsem hned zpátky, jen co vyřídím tuhle věc. „Kam jdeš?”

„Na cestu k vodopádům.”

„Ty ses snad zbláznil! Chceš někomu něco dokazovat? Chceš ukázat, jaký jsi frajer? Vždyť jsi sám říkal, že ten člověk v autě je nejspíš vyšinutý!”

„Ničeho se neboj,” vmísil se Brandon a poplácal ji po ruce. „Pojedu s tátou.”

Colby se na něj na několik okamžiků beze slova díval a potom nepatrně přikývl. „Jdeme.”

„Colby, to nemá smysl! Zavolej Thorpovi nebo tomu novému šerifovi, tohle je věc pro policii!”

„Ne, není,” prohlásil klidně Colby. „Tohle je jen mezi námi dvěma. Zůstaň doma. Budeš tu mít Příšeru, dá na tebe pozor.”

Bez dalších řečí vyšli z domu a nasedli do jejího buicku. Když odjížděli, několikrát se jim protočila kola. „Já s autem nikdy nezacházím jako oni,” postěžovala si Příšerovi. „Chovají se jako puberťáci. Ach jo, co s tím ale naděláme, viď, kamaráde?”

Příšera ji ale nepodpořil - tvářil se, jako by ho spíš mrzelo, že odjeli bez něj.

DESÁTÁ KAPITOLA

Silnice k vodopádu lesknoucí se jinovatkou se podobala temné, klikaté sametové stuze. Noc byla mrazivá, ebenově černá a podivně, nepřirozeně tichá. Z místa, kde zastavili, ještě vodopády vidět nebylo -skrývaly se až o několik set metrů výše za dalšími serpentinami. Jejich dunění tu ale už slyšet bylo. Parkovali na malém odpočívadle pod skalním převisem.

„Myslíš, že se tu dnes objeví?” zeptal se Brandon.

„Kdo ví? Podle Eddyho tu v poslední době jezdí čím dál častěji. Když budeme mít trochu štěstí, možná sem přijede i dnes.”

„Co uděláme, jestli se tady to auto objeví? Možná teď na takovou otázku není ta správná chvíle, ale.”

„Nejdřív ho pořádně zmaluju za to, co nám provedl v létě, a potom asi půjdu za Thorpem. Ten už se postará, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost, i kdyby to nemělo být přesně podle předpisů.”

„Myslíš, že budeme muset tu corvettu nejdřív dohonit a zablokovat jí cestu?”

„To se nám s touhle plechovkou nepovede ani náhodou. Jednoho dne budu muset Dianě koupit auto, které bude mít pod kapotou aspoň trochu šťávy.” Zadíval se do tmy. „Je to jak za starých časů.”

„Těžko uvěřit, že jsi stařec s dospělým synem a dalším děckem na cestě, co?” poškádlil ho Brandon.

„V tom to není,” ohradil se Colby. „Jen je tady všechno takové, jaké to pamatuju. Nic se tu nezměnilo.”

„Hm. Co teda budeme dělat?”

„Budeme muset čekat, nic jiného nám nezbývá.”

„Proč tu s námi není Eddy? Myslel bych, že nás bude chtít doprovodit, už jen proto, aby měl dojem, že se konečně něco děje.”

„Tohle není jeho věc a Eddy nikdy nestrkal nos tam, kde by si ho mohl spálit. Ten teď už nejspíš doma zařezává.”

Brandon přikývl a odepnul si bezpečnostní pás. „Díky, žes mě vzal s sebou.”

Colby přikývl, natáhl ruku k světélku na stropě auta a sejmul z něj čirý plastový kryt. Vyšrouboval žárovku a položil ji na přístrojovou desku. „Nejsem tak hloupý, abych se do takovéhle věci pouštěl sám, ať si o tom Diana myslí, co chce. Potřebuj u, aby mi někdo kryl záda, a jsem rád, že to budeš zrovna ty. Na koho jiného bych se mohl tak spolehnout?”

„Díky za důvěru.”

„Hodíme si pěťákem, kdo vytáhne z kufru tyč od heveru.” Brandon se zasmál. „O heveru nás v hodinách karate nic neučili.”

„V tom je právě jeho půvab. Dokáže s ním zacházet každý, není k tomu zapotřebí žádná praxe.”

Čekali skoro dvě hodiny. Auto za tu dobu nepříjemně vystydlo. Colby několikrát nastartoval, jen aby mohl trochu zatopit, většinou ale jen seděli a tiše pozorovali silnici. Nikde se neobjevil ani náznak pohybu.

Colby si už skoro říkal, že bude lepší, když to vzdají, ale potom se v dálce na zlomek vteřiny zaleskla světla auta, opsala široký oblouk po korunách stromů a zase zmizela, jak auto vjelo do zatáčky.

Brandon se ošil. „Víme, kdo to je?”

„Zatím ne. Možná nějaký místní, který si to chce rozdat s tou corvettou.”

Auto vyjelo ze zatáčky, pomalu mířilo k vodopádům. Jeho reflektory jim zasvítily přímo do očí, proto nedokázali rozeznat, o jaký typ auta jde, ani kdo sedí za volantem.

Potom se ale Colbyho zmocnilo něco, co by se s trochou nadsázky dalo nazvat předtuchou. Najednou docela jasně věděl, že tohle auto už někde viděl - dva malé kulaté reflektory, posazené daleko od sebe. to mohlo znamenat jen tolik, že auto má reflektory

čtyři a že je z nich zapnutý jen vnější pár. „Skrč se pod palubní desku, Brandone,” přikázal synovi. „Nechci, aby věděl, že tu jsi se mnou.”

Brandon ho bez protestů poslechl. Auto mezitím sjelo ze silnice a studené světlo jeho reflektorů na zlomek vteřiny ozářilo vnitřek Dianina vozu. A v té chvíli Colby poznal charakteristický hranatý tvar auta, které svého času platilo za symbol bohatství a moci.

Sevřel volant. „A sakra,” zaklel. Ucítil, jak mu v krvi stoupá hladina adrenalinu.

„Co se děje?”

„Tohle není corvetta - to je cadillac Margaret Fulbrookové.” „Co to má znamenat, tati?”

„To nevím, ale půjdu to zjistit. Až budu vystupovat, vylezeš druhou stranou. Neměl by si toho všimnout, protože jsem vyndal tu žárovku. Zůstaň přikrčený u auta, dokud nezjistím, o co jde.”

„Proč?” podivil se Brandon. „Chtěls přece, abych ti kryl záda.”

„Na někoho, jako je Harry, musíš jít chytře. Pro dnešní večer jsi moje eso v rukávu. Hlavně si s sebou nezapomeň vzít tu tyč od heveru.”

Colby otevřel dveře a vystoupil. Brandon vyklouzl z auta druhou stranou a skrčil se za pravým předním blatníkem. Colby si chtěl pojistit, aby se Harryho pozornost soustředila na něj, a proto se rychle vydal ke cadillaku. Za předním sklem se rýsoval obrys Harryho ramen a hlavy, ve tmě se na zlomek vteřiny zaleskly jeho krysí oči. Okénko u řidiče se pomalu spustilo a Colby se podíval do auta.

„To už tě tak znudilo čekání na smrt tvé šéfové, Harry, že ses na stará kolena dal na půlnoční projížďky? O co ti jde dnes, Harry?”

„O to, že jsem nakonec vyhrál, Savagare.” V Harryho ruce se bez sebemenší výstrahy objevil malý revolver. Hlaveň mířila Colbymu přímo na hruď. V matném světle přístrojové desky bylo vidět, jak se Harry zle usmál.

Colby ztuhl a hlavou mu bleskla myšlenka, že teď už chápe, jak se cítí policista, když na dálnici zastaví řidiče, že o pět kilometrů překročil povolenou rychlost, a místo výmluv dostane za svou služební horlivost kulku mezi oči.

„Myslím, že mi to konečně dochází,” vydechl tiše Colby a poodstoupil ode dveří.

„Myslíš, Savagare? Už byl nejvyšší čas. Trvalo ti to dost dlouho. Škoda že to bude poslední věc, která tě kdy napadla.” Harry otevřel dvířka a vystoupil. Revolverem pořád mířil na Colbyho a ani na okamžik z něj nespustil pohled.

Colbymu se podařilo ustoupit o další krok.

„Nechtěl bys mi vysvětlit, co to má všechno znamenat, Harry?”

„Ani se nehni, by bastarde. Vždycky sis myslel, bůhví jak nejsi chytrej, co? Myslel sis, že se budeš nenápadně potloukat kolem a pak sebereš prachy a zmizíš. Před dvaceti lety se ti to málem povedlo, jenže na poslední chvíli jsi to zvoral. Dostal ses Cynthii Fulbrookový pod sukni, ale nic ti z toho nekáplo, místo balíku jsi měl jen dítě, který ti nakonec nechala na krku. Od starejch jsi neviděl ani zlámanou grešli, co? Jak jsem povídal Eddymu - nikdy jsi nebyl ani z půlky tak chytrej, jak si o tobě vždycky myslel. Jenže já mu taky řekl, že teď to bude jinak.”

„Tohle všechno je už dávno za námi, Harry.”

„Já na to ale nezapomněl, Savagare. Chtěl jsem ji pro sebe. Šel jsem po ní od první chvíle, co jsem pro Fulbrookovy začal dělat. Dřel jsem jak kůň, jen abych ji jednoho dne měl pro sebe. Líbil jsem se jí, flirtovala se mnou. Vždycky když kolem mě šla, kroutila prdelkou. Chtěla mě, to bylo jasný.”

„Harry, tomu přece sám nevěříš.”

„Chtěl jsem si pojistit, aby si mě musela vzít. Staří mě vždycky měli rádi. Vždycky jsem udělal všechno, co po mně chtěli. Vždycky jsem je na slovo poslechl. Kdybych jí udělal dítě, souhlasili by, abych si ji vzal. Možná ne hned, ale pak by se s tím smířili. Nakonec bych byl jedním z Fulbrookova rodu.”

„Harry, ty ses snad zbláznil…”

„Sklapni! Všechno jsem to měl promyšlený, byl by ze mě opravdovej Fulbrook! Byl bych první na řadě, až by došlo na dědictví! Jenže pak ses objevil ty a Cynthia si řekla, že dostane i tvůj skalp. Byls cenná trofej - první a jediná legenda téhle zatracené díry. Udělala ale chybu, dala se zbouchnout. To by se ještě dalo spravit, Fulbrookovi to už měli zařízený, našli kliniku v sousedním státě a doktora, co by jí udělal potrat. Jenže tys ji ukecal, aby si tě vzala.”

„Harry, tohle se stalo před dvaceti lety. Je to už dávno pryč. Fulbrookovi by ti ji nedali, stejně jako ji nedali mně.”

„Mně by ji nakonec dali!” vybuchl Harry. „Vždycky jsem udělal všechno, co po mně chtěli! Dělal jsem za ně všechnu špinavou práci.”

„To ale neznamená, že by ti dali za ženu svou jedinou dceru.” Colbymu bylo v té chvíli Harryho skoro líto. „Ani ty, ani já jsme pro

ně nebyli dost dobří. A myslíš, že to Cynthia viděla jinak? Ne, ta v tomhle souhlasila s rodiči!” „Vzala si tě.”

„Jen proto, že byla zmatená a vyděšená. Když se trochu vzpamatovala a zjistila, v jakém marastu se to najednou ocitla, skočila do auta a vrátila se k rodičům. Nehodlala zůstat provdaná za chlápka ze špatného břehu řeky.”

„Já bych si pojistil, aby se mnou zůstala. Nepokazil bych to, jako sis to pokazil ty! V jednom máš ale pravdu - tohle už je pryč. Dneska už mám jiný plány, a ať se na místě propadnu, jestli ti podruhy dovolím, abys mi je pokazil.”

„Jaké plány, Harry?” Colby koutkem oka postřehl, jak se ve stínu za autem pohybuje stín. Brandon se od Dianina auta plížil k protější straně cadillaku.

„Copak to není jasný?” uchechtl se Harry a významně pokynul pistolí. „Po Cynthiině smrti změnila stará Fulbrookova závěť. Neměla, komu by odkázala majetek, tak mi nechala spoustu peněz za to, jak jsem jí věrně sloužil. Tobě ani tvýmu klukovi nechtěla nechat ani pěťák. Nenáviděla tě. Pak se tu ale najednou objevil ten tvůj kluk, a všechno šlo do háje. Všechno si to začala znovu rozmejšlet, od první chvíle, co uviděla ty jeho oči.”

Colby se Harrymu pevně zadíval do očí. „Harry, to si vážně myslíš, že by jinak Margaret odkázala celý tvůj majetek tobě? Ty ses snad zbláznil.”

„Pamatovala na mě v závěti, sakra! Jasně, něco by nechala nemocnici, ale já měl taky dostat balík! Jenže od chvíle, co uviděla tvýho syna, načisto zjankovatěla! O ničem jiným nemluvila! A pak jela za notářem a já věděl, že musím něco udělat, jinak bych na tu jejich famílii celej život dřel zbůhdarma!”

„Na tom nic nezměníš, Harry. Margaret je svéhlavá a rozhodne se podle sebe, to už bys mohl vědět.”

„Chyba, Savagare, chyba. Když se zbavím tebe i tvýho syna, nebude, kdo by dědil. Všechno bude jako dřív. Myslím na to už od

léta.”

„A teď, když je Margaret v nemocnici, si myslíš, že se ti konečně naskytla příležitost.”

„Přesně. Proto jsem tě sem taky vytáhl. Nejdřív se postarám o tebe. Kluk přijde na řadu až po tobě.”

„Myslíš, že ti to projde, Harry? Tomu přece sám nevěříš. Gil Thorp se nejdřív začne vyptávat, a pak půjde rovnou za novým šerifem.”

Harry se tiše zasmál. „Kdepak, Colby, kdepak. Než se můžeš začít ptát, musíš mít mrtvolu. Znáš okolní hory stejně dobře jako já -jsou tu místa, kam nikdo nikdy nepřijde. Jedno už mám vyhlídnuté. A co si pomyslí lidi? Že jste se s klukem prostě vypařili na dalších dvacet let.”

Colbymu se sevřel žaludek. „Harry, riskuješ oprátku a riskuješ ji úplně zbytečně. Z peněz Margaret Fulbrookové bych si stejně nevzal ani dolar, a ona to ví. Jasně jsem jí to dnes řekl.”

„Možná by to ale chtěla odkázat vnukovi, kdo ví? Právě proto musíte zmizet oba.”

„To mě chceš zastřelit tady, Harry? Bude z toho spousta krve.” Colby zapojil fantazii. „Nikdy jsi ještě nikoho nezabil, nemám pravdu, Harry? Nevíš, jaké to je, dívat se, jak někdo umírá. A nevěřil bys, kolik je v lidském těle krve. Všechno bude od ní umazané. Budeš ji mít na rukou, až mě budeš zvedat. Bude od ní špinavý kufr auta.”

„Nejdřív si vyjedeme do hor. Tady žádná krev nezůstane.”

„Neumíš si představit, jak špinavá to bude práce. Nejde jen o krev. Všechny svaly po smrti ochabnou. Zašpiníš se. Myslíš, že na to máš žaludek?”

„Drž hubu! Chodil jsem na jeleny. Když dokážu vyvrhnout zvěř, dokážu si poradit i s tebou.”

„Myslíš, že tohle všechno dokážeš dvakrát”? Totéž budeš muset udělat s Brandonem. O té krvi se ti bude zdát každou noc. Budeš se budit uprostřed tmy a pokaždé, když půjdeš spát, se budeš sám sebe ptát, jestli si ty vraždy budeš muset znovu prožít. Nebude to trvat dlouho a nedokážeš ani usnout.”

„Pokaždý, když mě něco takovýho napadne, si vzpomenu na ty prachy a rázem usnu jak děcko. A teď sklapni a lehni si na břicho. Svážu ti ruce.”

V tom okamžiku se ozvala rána a tříštivý rachot rozbitého skla. Harry sebou cukl a bezděky se celým tělem otočil po nečekaném zvuku.

Colby ve zlomku vteřiny pochopil, že právě dostal jedinou a poslední šanci. Vrhl se vpřed a vrazil celou vahou těla Harrymu do boku. Na druhé straně auta se Brandon přikrčil za blatník.

Harry zavrávoral, a než se stačil vzpamatovat, Colby se rozmáchl a zasadil mu hranou dlaně těsně pod ucho krátký tvrdý úder. Harry

nevykřikl, jen přidušeně zasténal a pomaloučku se svezl k zemi. Na asfaltu zarachotil jeho revolver.

Zpoza auta se vynořil Brandon. V napřažené ruce držel tyč od heveru a ostražitě Harryho pozoroval.

„Myslím, že teď už se bez toho kusu železa celkem dobře obejdeme,” vydechl Colby. Třel si přitom pohmožděnou ruku. „Radši na něj ale dej pozor, já se zatím podívám, jestli tu není něco, čím bychom mu mohli svázat ruce.” V kufru cadillaku našel klubko

elektrikářské dvojlinky. Ušklíbl se. Harry si ji nejspíš vzal na něj.

„Co teď?” zeptal se Brandon o chvilku později. Harry ležel na silnici a byl v bezvědomí.

„Zavoláme Gilovi. Od téhle chvíle je to jeho starost.”

„Neměli bychom Harryho naložit do auta?”

„To je moc práce.”

„Mrzne, tati. Jestli ho tu necháme ležet, může umřít na podchlazení.”

Colby zasténal a vzal Harryho za kotníky. „Máš pravdu. Jen bychom si tím zkomplikovali život. Vem ho za ramena.”

Po chvilce úsilí se jim podařilo Harryho nacpat na zadní sedadlo cadillaku. Harry ani při tak nešetrném zacházení nenabyl vědomí.

Colby se posadil za volant a natáhl se po klíčku zapalování. Přední sklo bylo poseté drobnými prasklinkami, ale ani na jednom místě nebylo proražené naskrz. Zmocnil se ho podivný pocit zadostiučinění.

Brandon si asi podivného výrazu v jeho tváři všiml, protože se zeptal: „Co se děje? Myslíš, že s tím neodjedeme, protože nebude skrz to sklo vidět? Nic jiného mě nenapadlo, musel jsem nějak odlákat jeho pozornost.”

„To je v pořádku, o to nejde. Jen mě tak napadlo, že jsme si konečně s Harrym srovnali účty. Kdysi dávno mi rozbil přední sklo na corvettě. Tys mu to teď oplatil. Jak se říká, boží mlýny. Jen doufám, že po mně tvoje babička nebude chtít, abych tu škodu zaplatil.”

Brandon se krátce zasmál. „Krásně jsi ho vyděsil. Zajímalo by mě, jestli by ten kohoutek nakonec doopravdy zmáčkl. Myslím že ne, protože.”

„Ticho, Brandone,” zakřikl ho najednou Colby. „Něco. něco mě napadlo, ale nevím ještě co. Musím si to promyslet.”

Po půl minutě už to Brandon nevydržel a zeptal se: „Co tě napadlo?”

„Slyšels všechno, co Harry povídal?”

„Asi ano.”

„Vykládal něco o tom, že Eddymu slíbil, že tentokrát to bude jinak a že nejsem tak chytrý, jak si Eddy myslí.”

Brandon se zarazil. „Tati, právě Eddy nás sem přece poslal. Povídal, že tu dnes večer bude ta černá corvetta. A místo ní se tu objevil Harry s cadillakem. Skoro to vypadá, jako by na nás spolu ušili boudu. Možná Harry Eddymu slíbil podíl na dědictví, když mu trochu pomůže.”

Colby zaklel.

„Jestli byli ti dva domluvení a jestli byl Harry odhodlaný spáchat dvojnásobnou vraždu, nezastavili by se ani před třetí mrtvolou. Muselo jim přece být úplně jasné, že kdybychom my dva najednou beze stopy zmizeli, obrátila by Diana celé městečko vzhůru nohama, jen aby nás našla. To by znamenalo., že by museli odstranit i ji.”

„A Diana je teď sama doma.”

„A Eddy je na svobodě a my nemáme nejmenší představu, kde se potuluje.” Colby sáhl za sebe a zatřásl Harrymu ramenem. „Kde je Eddy Spooner, Harry? Co jste měli v plánu?”

Harry otevřel jedno oko. „Vlez mi na záda, Colby. Když jsi tak chytrý, domysli si to sám. Ode mě už neuslyšíš ani slovo.”

„Brandone, podej mi tu tyč od heveru,” požádal tiše Colby.

„Co chceš dělat?” zasténal podezíravě Harry. „Když mi to neprozradíš, vytluču to z tebe.”

„To přece nemůžeš.”

„Proč by ne? Možná jsem se zbláznil z toho, jak píšu horory. V mých knihách se takové věci stávají docela běžně. A víš přece, že s bláznem nemá cenu se hádat.”

Harry zatékal pohledem - Colby už držel tyč v ruce. Na poslední chvíli se rozhodl, že to vzdá. „Teď už budou u vodopádu. Dianě se stane nehoda, stejná, jaká potkala Spoonerova otce. Je konec, Savagare, tenhle závod jsi prohrál. Nakonec se budeme smát my.”

Diana si přitiskla dlaň na břicho a kousla se do jazyka, aby nevykřikla bolestí. Nic, co si přečetla v lékařských knihách, nepomáhalo. Stahy byly čím dál bolestivější. Příšera ji s obavami pozoroval, a proto se mu pokusila vysvětlit: „Nebude to tak hrozné, ještě je čas. Do nemocnice zatím nemusím.” Neuklidnila tím ale ani psa, ani sebe.

Opřela se o linku a několikrát se zhluboka nadechla. „Kde jsou, Příšero, kde tak dlouho jsou? Vždyť mi slíbil, že až to na mě přijde,

bude se mnou., měli jsme být v Portlandu, teď jsem si měla balit věci do nemocnice. Kde jsou tak dlouho? Proč mě v tom ten darebák nechává samotnou?”

Příšera zpozorněl a pomalu přešel ke dveřím. Nastražil uši a zadíval se na ni.

„Konečně!” oddechla si Diana. Pomalu, namáhavě přešla k oknu a odhrnula záclonu. Venku zastavilo nějaké auto, ale v temných stínech nedokázala rozeznat jaké. Vyšla do předsíně a odemkla dveře. Otevřela je a vyhlédla ven. Teprve potom si všimla, že auto, které stojí před domem, vůbec nepřipomíná její neforemný buick. Napadlo ji, že by to snad mohl být Gil Thorp. Trochu ji to uklidnilo -jejich přítel si jako venkovský šerif převozů do porodnice určitě užil až až.

„Gile? Jste to vy?” zavolala do tmy.

V kruhu světla, který vrhala žárovka nade dveřmi, se ale objevil někdo docela jiný. „Ahoj, Diano, to jsem zase já.” Eddy Spooner vystoupal po rozvrzaných schodech ke dveřím. „Je mi líto, že vám to musím oznamovat zrovna já, ale. na silnici k vodopádu se stala nehoda.”

Zatmělo se jí před očima a musela se opřít o dveře, jinak by se na místě zhroutila. „Colby,” vydechla zoufale.

„Odvezli ho do špitálu. Byla to ošklivá bouračka, málem spadl do řeky. Ptá se pořád po vás. Řek jsem, že vyzvednu vás a Brandona a hodím vás za ním.”

„Je živý?”

„Jo, ale těžce zraněný. Měla byste si asi vzít kabát, ne?”

Zmateně přikývla a vrátila se do domu. „A co Brandon? Proboha, vždyť Brandon byl s ním. Co se stalo s Brandonem?”

Eddy se zmateně zamračil. „S Brandonem? O něm nic nevím.”

„Tak jdeme. Musíme se tam dostat co nejdřív. Pospěš si, Eddy, prosím.” Diana si přehodila přes ramena kabát a zavřela za sebou dveře. Příšera jí šel v patách.

„Heleďte, toho psa byste asi měla nechat doma. Do špitálu ho stejně nepustěj.”

Zadívala se na siluetu auta, kterým Eddy přijel. Připadala jí nějak povědomá, ale než se nad tím mohla pořádně zamyslet, dostala další kontrakci a musela se zhluboka nadechnout. Na Eddyho poznámku zareagovala instinktivně: „Ne, pes půjde se mnou. Při nejhorším počká před nemocnicí.”

„Ale to přece.”

Odmítla se s ním dál bavit. Důležité bylo jen jedno - co nejrychleji se dostat do nemocnice za Colbym. Došla k autu, otevřela dveře a Příšera obratně proklouzl na zadní sedadlo. Eddy si váhavě sedl za volant a otočil klíčkem v zapalování.

Pod kapotou zaburácel motor - velký, silný motor, který pamatoval časy před ropnými krizemi, časy, kdy benzín stál jen zlomek dnešních cen.

V tom okamžiku Diana pochopila, co jí na Eddyho autu připadalo tak povědomé. „Co to máš za auto, Eddy?” zeptala se tiše.

„To je originál corvetta, madam. Nejlepší bourák v celým okrese.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Kdes k tomu autu přišel, Eddy? Já myslela, že máš camaro.” Diana se zadívala do tmy a ucítila, jak jí v žilách tuhne krev. Eddy jel moc rychle, a už v první zatáčce poznala, že auto neovládá ani zdaleka tak bravurně, jak by to na jeho místě dokázal Colby.

„Tohle žihadlo je moje,” prohlásil Eddy. Jeho hlas přetékal pýchou. „Našel jsem ji před půl rokem na vrakovišti a potají jsem ji dal do kupy. Nikdo z městečka ji nikdy neviděl za denního světla. Zajížděl jsem ji v sousedním okrese a je tak nadupaná, že proti ní nikdo nikdy neměl šanci.”

Dianě vyschlo v krku. V té chvíli naštěstí Příšera ze zadního sedadla natáhl hlavu a položil jí čumák na rameno. Vědomí, že ho má s sebou, jí dodalo odvahu a zachránilo ji před tím, aby nadobro zpanikařila. „Eddy, já tomu nerozumím,” vypravila sevřeným hrdlem. „Vždyť jsi Colbyho poslal na cestu k vodopádu, že se tam dnes večer objeví černá corvetta… To s ním chceš závodit fy?”

Eddy se uchechtl. „Rád bych, ale asi z toho nic nebude. S chutí bych mu to natřel, ale budu mít na práci něco jinýho.”

Ze všech sil se snažila zůstat klidná. „Kde je teď Colby? Kde je

Brandon?”

„Nemám tušení,” prohlásil Eddy. „Někde v horách, řekl bych. Harry to tak aspoň povídal - že je odveze někam do hor. Víc jsem ani nechtěl vědět.”

„Harry? Co má s tímhle vším společného Harry?”

„Jedeme v tom napůl,” vysvětlil Eddy. „Dostal jsem šanci, na kterou jsem čekal celej život. Konečně budu v balíku. Konečně vypadnu z tyhle díry.”

„O jakých penězích to mluvíš?”

„Přece o dědictví po starý Fulbrookový.” Podíval se na ni, jako by byla slabomyslná. „Harry zdědí balík, jenže ta baba chce změnit závěť. Jestli dostane část prachů její vnuk, zbyde na Harryho míň. Když ale Colby a Brandon zmizí a stará Fulbrooková zaklepe bačkorama, dostane Harry i Colbyho a Brandonův podíl. A já z něj dostanu půlku za to, že jsem mu pomohl.”

Diana v té chvíli znovu dostala prudké kontrakce. Zatmělo se jí před očima a měla co dělat, aby neomdlela. Bylo toho najednou moc - seděla v autě s Eddym, který jako by najednou zešílel, a k tomu se zdálo, že každou chvíli začne rodit.

Kontrakce naštěstí po několika vteřinách povolily. Několikrát se zhluboka nadechla. Zkusila si vzpomenout, o čem to Eddy mluvil.

„Co je s Colbym?” zeptala se. „Ty to nevíš, co? Naposled jsi ho viděl, když s Brandonem odcházeli z domu.”

„Jo, to je fakt, jenže Harry je už touhle dobou určitě vyřídil. Povídal, že tentokrát se od Colbyho převézt nedá, že tentokrát bude mít eso v rukávu on. Nevím, jak to myslel, ale Harry není takovej hlupák, za jakýho ho každej má.”

„K žádné nehodě tedy nedošlo,” vydechla. Ta myšlenka jí dodala odvahy. „Nevíš jistě, že je Colby zraněný. Já to věděla, Colby je moc dobrý řidič, než aby se vyboural.”

„Není nejlepší, jen si to myslí,” zavrčel Eddy.

„A zrovna tak nevíš, jak proběhla potyčka s Harrym.”

„Harry ho už určitě sejmul. Je po něm.”

„Na tohle raději nesázej. Harry čekal jen Colbyho, ale Colby byl natolik chytrý, aby si s sebou vzal Brandona.”

„Jeden, nebo dva - jakou mají šanci proti Harryho naládované pětačtyřicítce?” uchechtl se Eddy.

Dianino tělo zachvátily další, ještě silnější kontrakce. „Proboha!” zalapala po dechu. „Harry měl pistoli.”

„Co to s váma je, sakra?” zeptal se Eddy. „To tady teďka budete rodit, nebo co?”

„Ano, Eddy. Každou chvílí.”

„Sakra. Krucifix. S tímhle Harry nepočítal. Neřek mi, co mám dělat… Sakra, musím to rychle skoncovat!”

„Jak skoncovat? Chceš mě snad zabít, Eddy?” zeptala se. Překvapilo ji, s jakým klidem to dokázala vyslovit.

„Už budete zticha, jasný? Už ani slovo.”

Diana zaťala nehty do Příšerova obojku. Pes jen napjatě sledoval, co se děje na předních sedadlech. Byl až podezřele zticha. O chvilku později Eddy zajel na parkoviště pod vodopádem. Ani ji to nepřekvapilo, skoro jako by na to čekala už od chvíle, kdy nastoupila do jeho auta a zjistila, že sedí v přízraku, který se Colby s Brandonem vydali pronásledovat.

„Vodopády,” vydechla hlasem sotva silnějším než šepot. „Proč tu

jsme, Eddy?”

„Půjdeme se podívat nahoru. Možná se vám tam stane nehoda.” V Eddyho ruce se objevil malý, nebezpečný vypadající revolver. „Jdeme.”

„Jaká nehoda, Eddy? Stejná, jaká potkala tvého otce?” „Zasloužil si to. Všichni to povídali.” „Zasloužím si to i já, Eddy?”

„Musí to tak bejt. Všichni, co maj něco společnýho se Savagarem, musej zmizet. Lituju, ale chtěla jste slyšet pravdu. Vy jste byla opravdová třída, ale patříte ke Colbymu a každýho z jeho lidí musíme zničit. Rozumíte tomu? Každýho.”

„Moje dítě taky?

„Vaše a Savagarovo dítě je mi úplně ukradený. Dost řečí, slyšíte? A teď ven z auta.”

Vystoupila, věděla, že odporem by teď nic nezískala. Příšera obratně přeskočil opěradlo předního sedadla a přitiskl se jí k noze. Vycenil zuby, ale nevydal ani hlásku. Následoval Dianu ven z auta. Nikdy ho neviděla tak tichého jako teď. Ani výhružné vrčení, ani zuřivost, ani varovné kňučení. Pes byl tichý jako smrt.

Eddy na něj namířil revolver, ale Příšera jen stál, jako by vrostl do země. To Eddyho přesvědčilo, že mu od psa nehrozí žádné nebezpečí. Namířil na Dianu. „Teď půjdeme nahoru.”

„Ty ses zbláznil, Eddy. Přece si nemyslíš, že teď dokážu šplhat po skalách. Každou chvílí můžu začít rodit.”

„Harry mi to tak přikázal a já nevím, proč bych ho neměl poslechnout.”

„Možná chce, aby vina za moji smrt padla na tvou hlavu. Možná se s tebou nechce dělit o dědictví.” V té chvíli ucítila další stahy -řezaly jako břitva, bolely, jako by jí měly roztrhnout břicho. Bolest se zdvojnásobila.

Její sténání Eddyho naprosto zlomilo. „Zatraceně, k čertu s várna, neřvěte tak. Neřvěte!”

„Příšero, chyť ho.” Nebyla si jistá, co pes udělá. Ještě nikdy mu nedala pokyn k útoku. Ale Příšera věděl, že jeho paní je v nebezpečí a chtěl ji chránit.

Bez hlesu se odrazil od země, tesáky se zableskly a jediným skokem se Eddymu zahryzl do zápěstí. Eddy vykřikl bolestí a instinktivně zmáčkl spoušť. Revolver spustil, ale kulka šla neškodně do vzduchu.

Stál na okraji jezírka, do kterého se snášel vodopád. Náraz Příšerova těla ho srazil přes okraj. Příšera svíral jeho zápěstí jako ve svěráku a nepovolil, ani když spadli do zpěněné vody.

Diana se mezitím vzpamatovala z nečekané bolesti a zapátrala pohledem po hladině jezírka. Uviděla, jak se deset metrů od břehu vynořila z pěny Příšerova hlava.

„Příšero! Příšero, pojď sem,” zavolala na psa roztřeseným hlasem. Příšera doplaval na mělčinu, vydrápal se na břeh a oklepal se. „Hodný pejsek, hodný pejsek, pojď, půjdeme odtud,” chválila ho a překvapeně si uvědomila, že má v očích slzy.

Vrávoravě se vydala ke corvettě. Otevřela dvířka a horečně zatápala po palubní desce. Klíčky byly pryč, Eddy si je nejspíš strčil do kapsy, ještě než vystoupil.

Zhroutila se na sedadlo a bezmocně se rozvzlykala. Pohlédla k jezírku - z pěny se vynořila Eddyho hlava a ruka, ve které držel revolver. Mátožně ji napadlo, jestli se dá střílet z revolveru, do kterého natekla voda. Ucítila, jak se její beznaděj mění v malátnost. Před očima se jí zatmělo, a teprve teď si připustila, že nadobro prohrála.

Z mrákot, které jí obestřely mysl, se však po několika vteřinách ozval tichý, naléhavý hlas. Byl to hlas, který k ní promlouval ve snech, hlas, který ji nutil, aby se uprostřed noci budila a třásla tichým děsem. Tentokrát jí ale hlas nehrozil, právě naopak, radil jí, jak se má zachránit.

Sluj. Běž do sluje. Budeš tam v bezpečí. Je tam teplo. Porodíš tam dítě. Musíš ho porodit právě tam, víš to už od chvíle, když jsi ho počala.

„Ne,” zasténala omámeně. „Ne, Příšero, já asi začínám bláznit.” Mátožně prohledala přihrádku v přístrojové desce auta a nahmatala v ní baterku. „V Africe je jeden kmen, ženy tam rodí samy. Odejdou z vesnice a porodí v buši., je to zkouška zralosti.,” blábolila, zatímco Příšera neklidně pozoroval, jak se na hladině jezera pohybuje hlava Éddyho Spoonera. Byl čím dál blíž.

Vrávoravě vykročila k vodopádu. Příšera jí šel v patách, ale co chvíli se ohlížel a sledoval, co se děje v jezírku.

„Nech ho být, Příšero, podruhé se ti to už nepodaří, bude vědět, jak se má bránit. Proti revolveru nebudeš mít šanci,” mluvila Diana se psem, zatímco hledala za vodopádem stezku k jeskyni. „Schováme se ve sluji, bude tam teplo.”

„Kde jsi?!” ozval se zpoza jejích zad Eddyho zuřivý výkřik. „Kde sakra jsi, ty čubko! Vrať se sem zpátky!”

Dianě se ale v té chvíli podařilo schovat za vodopádem. Klesla na kolena a několikrát se zhluboka nadechla. Nebylo to nic platné, její tělo zachvátila další vlna stahů. Křičela, vyrážela ze sebe všechnu bolest, ale naštěstí ji přes hřmot vodopádu nebylo slyšet. Pochopila, že je už jen otázkou minut, kdy začne rodit.

Nikdy nepochopila, jak se s Příšerou dokázali vyškrábat až k ústí jeskyně. Baterku si netroufla rozsvítit, měla strach, že se za ní plíží Eddy a že by se tím prozradila.

Sotva se ale ocitla v jeskyni, nezaváhala ani na okamžik. Vydala se rovnou ke vchodu do sluje. Příšera ji poslušně následoval, jen se občas na chvilku zarazil a ohlédl, jak chtěl zkontrolovat, jestli je někdo nesleduje.

Ve sluji bylo vlhko a teplo. Diana se po čtyřech připlížila k jezírku a lehla si na orosenou zem. Colby, kde jsi?, zvonilo jí hlavou. Potřebuju tě…, proč jsi mě zradil…

Ucítila, jak se blíží další stahy. Poslepu zatápala kolem a nahmatala Příšerův obojek. Podařilo se jí ho rozepnout. Stáhla mu ho a vložila si ho do úst. Kdyby teď vykřikla, mohla by do sluje přilákat Eddyho, a to by znamenalo smrt pro ni i pro jejich dítě.

Zaťala do obojku zuby a pokusila se počítat do deseti. Vybavovaly se jí útržky rad, které četla v knihách pro těhotné, ale nedokázala se na ně soustředit. Místo toho se jí v hlavě míhaly mlžnaté útržky podivného snu… Snu, který se jí už několikrát zdál…

Jen matně si uvědomovala, že se Příšera zuřivě rozštěkal. Chtěla ho okřiknout, chtěla ho umlčet, chtěla mu nějak vysvětlit, že musí být zticha, protože v přední jeskyni číhá nebezpečí, ale místo toho jen bezmocné zatínala zuby do jeho koženého obojku, jak jí tělem zmítaly další a další stahy.

Na pokraji bezvědomí postřehla, že ve vstupu do sluje zazářila baterka. Zavřela oči, světlo ji bodalo, bolelo.

„Diano!”

Colbyho hlasu se podařilo proniknout oparem, který halil její mysl.

„Věděla jsem, že jsi to přežil., věděla jsem, že mě v tom nenecháš samotnou.,” zasténala.

„Už jsem u tebe. Nic se neboj, všechno dobře dopadne.”

„Tati? Kde jsi? Co se děje? Proboha, vždyť ona rodí., co si počneme?” To promluvil Brandon.

„Všechno bude v pořádku, už jsme tu s tebou,” tišil ji Colby.

Na to, co se stalo v následujících minutách, se Diana nikdy nedokázala souvisle rozpomenout. První vzpomínka, kterou si dokázala vybavit, byl dětský pláč, který zaplnil jeskyni, a Colbyho slova: „Tak tě vítám mezi námi, Tabby.”

„Co se to s vámi stalo? Vždyť zrovna kvetete!” prohlásila Diana. Stáli s Brandonem u postele Margaret Fulbrookové; přišli sem, aby se jí pochlubili malou Tabithou.

„Cha, ti mladí doktoři vůbec ničemu nerozumějí! Vůbec to nebyl infarkt, ale bráničm kýla. Příznaky připomínají infarkt, ale není to nebezpečné. Ale co vy? Jak to, že už mám pravnouče? Neměla jste rodit v Portlandu, Diano?”

Diana jí v krátkosti vysvětlila, co ji potkalo. Margaret jen vrtěla hlavou, jako by nechtěla uvěřit vlastním uším. „Ten Harry. Vždyť já v závěti vůbec neměnila odstavec, který se ho týkal. A většinu peněz stejně dostane nemocnice. Nechci, aby moje peníze Brandona zkazily, kdoví co by ho v jeho věku ještě mohlo napadnout.”

„Babi.” začervenal se Brandon.

„Nic si z toho ale nedělej, chlapče, ono z peněz Fulbrookovy rodiny už stejně moc nezbylo. Ještě jste mi ale nevysvětlili, jak do toho všeho zapadal ten Spooner a co se s ním vlastně stalo.”

„Harryho jsme s tátou nechali svázaného v autě a rozjeli jsme se k vodopádům,” ujal se Brandon vyprávění. „Našli jsme tam černou corvettu, ale po Dianě a Spoonerovi jako by se slehla zem. Tátu napadlo, že se Diana mohla schovat v jeskyni. Vyšplhali jsme tedy ke vchodu a tam jsme taky našli Spoonera. Byl dočista bez sebe, vykřikoval něco o tom, že nedovolí, aby mu táta zkazil životní šanci. Začali se prát a ocitli se na okraji úzké římsy, která vede k jeskyni. Potom Spoonerovi podjely nohy a spadl do vodopádu. Jeho tělo vylovili druhý den ráno z jezírka. Zlámal si vaz.”

„Do sluje nás zavedlo Příšerovo štěkání. Přišli jsme na poslední chvíli,” pokračoval Brandon a vytáhl z kapsy Příšerův obojek. „Podívej, babi, tohle je anestetikum, které Diana použila při porodu. Zajímavé, co? Možná bychom si ho měli nechat patentovat. Určitě si ho ale necháme na památku.” Spiklenecky se na Dianu usmál.

„To jsou mi věci,” podivila se Margaret.

„Od šerifa, který Harryho vyslýchal, jsme se dozvěděli, že Eddy v poslední době začínal bláznit,” pokračoval Brandon. „Proto si ho taky Harry přizval jako pomocníka. Dozvěděl se, že má Eddy na tátu pifku. Nikdy mu neodpustil, že se tátovi v životě leccos povedlo, zatímco on byl vždycky jen neschopný smolař. Záviděl tátovi skoro všechno - auto, které kdysi měl, úspěch spisovatele i Dianu. Mimochodem, ty kanadské žertíky měl na svědomí taky on. Chtěl Dianu vyštvat z Fulbrook Corners, aby ji táta nemohl získat pro

sebe.”

„Vždycky jsem věděla, že Spooner špatně skončí,” povzdechla si Margaret. V té chvíli se otevřely dveře a do pokoje vešel její zeť.

„Co je to tady za sněm? Víte přece, že jsem vám dvěma výslovně zakázal, abyste někam chodili! Diana teď musí odpočívat. Dobrý den, Margaret, jsem rád, že jste zase zdravá.”

Colby měl náruč plnou balíčků. „Co to neseš?” zajímala se Diana.

„Plínky, dětskou sedačku do auta po malé McDonaldové a pár dalších krámů, které budeme potřebovat na cestu do Portlandu.” Políbil ji na tvář a zeptal se: „Jak je ti, miláčku?”

„Ještě to trochu bolí, ale jinak je všechno v nejlepším pořádku.”

„Miluju tě.”

„Já tebe taky.”

„Myslím, že z toho, jak vaše děcko přišlo na svět, bude další místní legenda. Jako by nestačilo, že tu už jednu máme,” uzavřela Margaret.

EPILOG

Konečně stál u vchodu do jeskyně. Za zády mu duněla padající voda - stříbřitý čirý závěs světla, teď už nezkalený rudou barvou jeho krve. Pomalu se ubíral ke sluji, podřizoval se silám, které mu to přikázaly. Teď už nemusel pospíchat. Svůj úkol splnil tak, jak si to od něj vyžádala vyšší, nezemská spravedlnost.

Vstoupil do nevelké tajné komůrky, kde na něj cekala jeho žena, mocná amazonka. Usmála se na něj, její oči byly v té chvíli plné lásky. V pažích držela právě narozené dítě. Duší se mu rozlila nekonečná úleva. Pochopil, že teď už jsou konečně oba svobodní. Jeho žena dokázala zlomit okovy, do kterých je oba začarovala nesmyslná zbytečná pýcha a nenávist.

Natáhl k ní ruku a ona mu do ní s důvěrou a láskou vložila dlaň. Dostali druhou příležitost, pochopili, že tentokrát ji už nesmějí promarnit. Konečně pochopili, že k sobě patří stejně nerozlučně jako měsíc a hvězdy.

Patřili k sobě, protože měli společné sny.

Vedl ji ze zapomenuté jeskyně dolů stezkou za vodopádem, do světla rodícího se dne.

Teprve u paty vodopádu si bojovník pozorně prohlédl bezbranné nahé děťátko a hned nato vybuchl smíchem. Bohové si na něj uchystali nádherný žert. Nedali mu syna, jak očekával. Byla to holčička.

Když se zadíval do očí své ženy, zjistil, že se v nich jeho smích odráží jako v zrcadle, a v té chvíli také pochopil, že si vybral nejlépe, jak si vybrat mohl. Bohové rozhodli, že místo syna dostane dceru -budiž, daleko víc záleželo na tom, že konečně nalezl lásku, která jediná mohla zlomit okovy, kterými ji tehdy spoutal.

Kdysi dávno jí přísahal, že neunikne svému osudu, že mu daruje potomka. Že ji naučí, co to znamená stát se opravdovou ženou. Nakonec se ale on poučil od ní - naučila ho, co je to láska.

Colby se probudil a okamžitě vycítil, že je vzhůru i Diana. Nahmatal ve tmě její ruku.

„Ty taky nespíš?” zašeptal.

„Ne. Dnes byl ale ten sen jiný., jako by skončil.”

„Ano, už nebyl tak naléhavý,” souhlasil tiše. „Konečně se mi., tedy jemu., podařilo proniknout do sluje.”

„A já se…, tedy ona, nakonec dočkala bojovníka, který ji přišel zachránit. Čekala na něj s dítětem v náručí.” Přitiskla se k němu. „Byl překvapený, že je to holčička.”

Pousmál se.

„Vím. Připadalo mu to jako nějaký zvláštní druh žertování všehomíru. Děťátko ale miluje skoro stejně jako jeho matku. Tentokrát se nám zdál sen, který byl stejný do všech podrobností, co

myslíš?”

„Asi ano. Konečně jsme ji osvobodili, viď, Colby” „Osvobodili jsme je oba. I on byl svým způsobem zakletý. Jejich osudy byly svázané jeden s druhým., pořád ještě jsou, ale trochu jinak než předtím.” Sevřel jí ruku. „Jsou jako jedna duše, stejně jako my dva.”

„Kdybychom se někdy snažili někomu vysvětlovat, co jsme v té jeskyni cítili, nikdo by nám nevěřil.”

„Ne, to tedy ne. Vždyť ani nevím, jestli tomu věřím já sám. Je to ale dobrý příběh. Až bude Tabitha starší, budeme jí ho muset vyprávět.”

„Myslíš, že se nám bude dál zdát o jeskyni, teď když jsme zlomili její prokletí?”

Colby ji k sobě přitiskl a ponořil se do lesku jejích rozzářených očí. „Budeš se s tím muset vyrovnat, miláčku. Ty a já budeme mít některé sny společné po celý zbytek života.”