Jayne Ann Krentz

Tajemné kouzlo

PRVNÍ KAPITOLA

Darius Cavenaugh, muž se smaragdovýma očima, přijel ve stejný den, kdy se u dveří Kimberly Sawyerové objevila růže probodnutá jehlou. Obě události jí do hloubi duše otřásly.

Na růži nebylo ze začátku nic zvláštního. Až na to, že u ní nebyl žádný vzkaz. Kimberly ji našla, když otevřela dveře a chtěla se projít po pláži. Byla překvapená a zvědavá. Ale to by v podobné situaci byla každá žena. Zvedla krvavě rudý květ a vesele ho zastrčila do staré láhve od vína. Na okenním parapetu před jejím psacím strojem se bude pěkně vyjímat.

Uběhla téměř polovina dopoledne a růže se začala rozvíjet. Až v té chvíli zvedla Kimberly hlavu od práce a uviděla tu hrůzu nahánějící ocelovou jehlu, trčící z probodeného něžného květu. Byla mezi okvětními lístky pečlivě naaranžovaná tak, aby byla vidět, až se začnou jeden po druhém otevírat.

Kimberly při pohledu na tu rafinovanou krutost zamrazilo. Tiše seděla a s pohledem upřeným na hrozivě vyčnívající jehlu se pokoušela zahnat děs, ze kterého se jí rozběhl po zádech mráz. A

Pak si vzpomněla na Daria Cavenaugha. Poslepu hledala malou vizitku, kterou jí dal před dvěma měsíci. Prsty neohrabaně prohledávala kartotéku na psacím stole. Pak číslo naprosto bezmyšlenkovitě vytočila.

Když byla asi v polovině, uvědomila si najednou, jak hloupě se chová. Vždyť je to směšné. Někdo si z ní udělal legraci, nic víc. Ale telefon už začal zvonit. Než stačila položit sluchátko, ozval se ženský hlas.

„Haló?”

Na poslední chvíli se z toho pokusila vykroutit. „Promiňte … Lituji, asi mám špatné číslo.”

„Tohle číslo není v seznamu,” odpověděla jí žena chladně. „Smím se zeptat, kdo volá a odkud máte náš telefon?”

„Promiňte, spletla jsem se.” Kimberly honem zavěsila. Je hloupá. Co ji to proboha napadlo volat Cavenaughovu rezidenci jen proto, že se jí přihodilo cosi na první pohled otřesného, ale ve skutečnosti bezvýznamného?

Začala se zase ovládat. Kimberly se na růži zamračila a zkoušela si představit, který ze sousedů si z ní mohl tenhle nechutný žert ztropit. Nerudný a věčně rozmrzelý pan Wilcox, který bydlí o kus dál na pláži? Nebo Elvira Edenová, stárnoucí dítě květin, která se nikdy nedokázala duševně vymanit z šedesátých let? Má velikou zahradu, vzpomněla si Kimberly. Jenže bylo těžké si představit, že by klidná a věčně se usmívající Elvira něco takového udělala. A starý Wilcox, i když zrovna neoplývá příjemným charakterem, taky není ten

typ.

Kimberly se neklidně zvedla, zastrčila si ruce do zadních kapes odřených, vybledlých džínsů a stoupla si před velké okno, otevírající pohled na oceán.

Byl to opravdu opuštěný a drsný kus severního pobřeží Kalifornie. Po celý rok tu žilo pouze pár lidí. Ale začátkem léta sem začínaly proudit davy turistů ze San Franciska a z oblasti Bay. Jenže zrovna ted” bylo jaro a ti, kteří bydleli roztroušení podél skalnatého pobřeží na severu Fort Bragg, by se dali spočítat na prstech jedné ruky.

Neznala nikoho, kdo by byl schopný jí tenhle kousek s růží vyvést.

„Už ti to leze na mozek, Kim,” domlouvala sama sobě, když nalévala vodu do čajové konvice a postavila ji na sporák. „Někoho zkrátka napadlo si z tebe hloupě vystřelit.”

Myslí jí znova probleskla vzpomínka na Daria Cavenaugha. Musela myslet na ženu, která zvedla sluchátko. Mohla to být některá z jeho příbuzných nebo kdokoliv, kdo u něj pracuje. Cavenaughovy vinné sklepy jistě zaměstnávají pěkných pár lidí. Pokud jde o příbuzenstvo, je tam jeho sestra Julia, její syn Scott, nějaká tetička.‘která se, jak si Kimberly matně vzpomíná, jmenuje Millicent, a kdo ví kdo ještě?

Kimberly se otřásla. Je neuvěřitelné, kolik lidí může být zapleteno do něčího každodenního života. Rozvětvené rodiny rozhodně mezi její největší životní potěšení nepatří. Ve skutečnosti v ní vlastně jakkoliv velká rodina probouzí obavy.

To Kimberly připomnělo žlutohnědou obálku, kterou včera našla ve schránce. Ještě pořád ležela neotevřená na kuchyňské lince. Tahle obálka s diskreetní adresou právnické agentury z Los Angeles nepřišla poprvé. Po té, co před několika měsíci poznala obsah té docela první, se rozhodla už žádnou další neotevírat. Jenže z jakéhosi záhadného důvodu ji nedokázala vyhodit.

Voda v konvici začala vřít a Kimberly si nalila velký hrnek čaje. Potřebovala se dát znovu do práce. Postavy jejího románu začaly vítězit nad hloupou příhodou s růží. Soustředěně se mračila a posadila se ke stroji, aby dokončila třetí kapitolu.

Pracovala asi hodinu, než si znovu vzpomněla na probodnutý květ. Zvedla hlavu a nepřítomně zírala směrem k oknu. Najednou se přistihla, že místo přemýšlení nad rozuzlením románové zápletky upřeně hledí na rudou květinu. Zvedla sluchátko a rychle vytočila číslo natištěné na malé vizitce. Jako kdyby ji k tomu nutilo něco, co bylo silnější než její vůle.

„To je směišné,” zamumlala Kimberly, když uslyšela, jak v rezidenci, vzdálené sto mil až v Napa Valley, vyzvání telefon. Zhluboka se nadechla a honem zavěsila.

Ale po celé odpoledne, když bouře nad mořem sbírala síly k útoku na pobřeží, bloudily Kimberlyiny myšlenky od růže k Dariovi Cavenaughovi. Ještě dvakrát se přistihla, jak vy táčí jeho číslo, jako by ji k tomu poháněla jakási vnější síla. Ještě dvakrát sluchátko znechuceně položila. Nezmůže Cavenaughovi zavolat. Ne kvůli něčemu tak hloupému jako je ta zatracená příhoda s růží.

Třetí kapitolu skončila krátce před pátou. S pocitem úlevy zakryla psací stroj. Soustředit se na práci bylo příšerně těžké. Obloha už byla doceila temná a kolem domku začínal divoce skučet vítr.

Ve snaze zahnat tísnivou tmu rozsvítila Kimberly několik dalších světel. Ve starém kamenném krbu rozdělala malý oheň. Není nic zvláštního, když se během bouře přeruší proud. A ona nemá vůbec chuť zůstat dnešního večera bez tepla a bez světla.

Když zapálila oheň a odešla si do kuchyně připravit večeři, začal jí pocit napětí a neklidu nahlodávat nervový systém.

Kimberly byla zvyklá většinou večeřet sama a vždycky se na to docela těšila. Nalila si skleničku vína značky Cavenaugh Merlot. Připravovala si opékané brambory se salátem a pomalu ho při tom upíjela. Tenhle večer bude jako stvořený k dočtení toho neuvěřitelně kýčovitého dobrodružného románu, do kterého se pustila včera večer.

Jako vždycky si pečlivě prostřela a ochutila si brambory přesně podle svého gusta. Zalila je pořádnou dávkou kyselé smetany a salátovým dressingem, posypala strouhaným sýrem, nakládanými černými olivami a několika kousky pálivých paprik. Na stůl postavila lahvičku s kořeněnou pikantní omáčkou, bez které nedokázala být, a do skleničky si dolila ještě trochu Merlotu.

Kimberly si Cavenaughovo víno koupila z rozmaru začátkem týdne, když se objevilo v regálech obchůdku v nedalekém městě. Byl to rozmar dost drahý a nebyl z těch, které by si mohla dovolit moc často. Spisovatelé, žijící od jednoho honoráře k druhému, bývají většinou spíš znalci vín prodávaných ve velkých lahvích s víčkem na zašroubování. Právě se chystala zapíchnout vidličku do pečlivě nachystaných opékaných brambor, když najednou světlo zablikalo a pak zhaslo. i

„A sakra. To už ten román dnes večer nedočtu,” zabrblala tiše a povzdechla si. Na druhé straně pokoje praskal oheň. Kimberly vzala talíř, pikantní omáčku a skleničku se zbytkem vína a zamířila k němu. Chtěla si sednout ke krbu a večeři dojíst tam.

Když došla asi do poloviny pokoje, uslyšela tichý zvuk motoru auta zastavujícího na její příjezdové cestě. Krátce pronikl sílícím skučením větru a deště a najednou utichl. Kdosi si vybral na návštěvu dost příšernou noc.

Za chvíli se ozvalo zaklepání. Kimberly mezitím položila večeři a nakukovala ven kukátkem ve dveřích. Světlo nad vchodem nesvítilo a nedalo se poznat, kdo na zápraží stojí.

„Kdo je to?” zavolala stísněně. Až na ten incident před dvěma měsíci tu se zločinností nebyly žádné problémy. Ale Kimberly měla dnes jakýsi instinktivní strach. Ta záležitost s růží jí otřásla víc, než si uvědomovala.

Nikdo neodpovídal. Ať už je to kdokoliv, asi ji v hukotu bouře neslyší. Kimberly se zhluboka nadechla. Hubovala sama sebe, ať není tak zbabělá. Odemkla dveře, zajistila je řetízkem a pak je kousek pootevřela.

„Kdo je tam?” zeptala se chladně a vykoukla ven.

V té chvíli se k ní muž, stojící na zápraží, otočil. Na ostře řezaných rysech se mu krátce odrazilo světlo z krbu. Pohledem jí krátce spočinul na tváři, skryté v šeru. Kimberly věděla, že ten pohled by byl za denního světla smaragdový.

„Cavenaugh,” řekl.

Kimberly při té strohé odpovědi zavřela oči. Pocítila náhlý nával podivné úlevy. „Cavenaugh,” zopakovala. Drsný tón jeho hlasu v ní vyvolal vzpomínky na chvíle, kdy ho viděla naposledy. Ale vyvolal také jakýsi zvláštní nepopsatelný neklid, který nebyla schopná pochopit.

Beze slova zavřela dveře, odjistila řetízek a pustila ho dovnitř. Ustoupila o krok, aby mohl vejít do ohněm ozářeného pokoje. Klouzala po něm pohledem a snažila se přijmout skutečnost, že je tu.

„To je ale náhoda, že jste se tu dnes večer ukázal,” podařilo se jí nakonec ze sebe zdvořile vypravit. Zavedla ho k pohodlnému měkkému křeslu před krbem. „Myslela jsem dnes na vás. Co tu vlastně děláte? Přijel jste kvůli té záležitosti před dvěma měsíci? Dejte mi sako. Nejde elektřina, ale krb to tu vyhřeje. Zrovna jsem se chystala jíst. Už jste večeřel?”

Sundal si semišové sako a krátce se na ni podíval. Kimberly si najednou uvědomila, že hloupě tlachá a nechápala proč. Vždyť taková vůbec není. Rozzlobená sama na sebe se odmlčela a tiše od něj sako vzala. Bylo ještě zahřáté od jeho těla a zdálo se, že na kůži ulpěla jeho vůně. Kimberly věděla hned, když tu jedinečnou mužnou esenci zachytila, že na ni nikdy nezapomene.

Jak hloupé mít takovéhle překvapivě intimní pocity kvůli muži, kterého sotva znám! Kvůli muži, ke kterému mě neváže žádný vztah, jen několik společně strávených chvil při té události před dvěma měsíci, pomyslela si Kim.

„Myslím,” řekl Dare tiše a zabořil se do měkkého křesla, „že jste udělala i něco víc než že jste na mě jen myslela.”

Kimberly byla vyvedená z míry. Pověsila sako a vrátila se zpět. „O čem to, proboha, mluvíte?”

„To jste byla vy v tom ťelefonu dnes ráno, že? Když se mi Julia zmínila, že volala nějaká žena, která pak řekla, že měla špatné číslo, měl jsem pocit-” S lehce sarkastickým úsměvem se odmlčel. „Později zvonil telefon ještě párkrát, ale ten, kdo volal, zavěsil dřív, než jsem stačil zvednout sluchátko. To jste taky byla vy, že?”

Kimberly pomalu přešla do kuchyně a nalila ještě jednu skleničku Cavenaughova Merlotu. Zamyšleně se mračila. „Jak jste to poznal?”

„Vytušil jsem to. Číslo není v seznamu a málokdo se takhle splete. Když se to stane dvakrát, třikrát, je to podezřelé. Něco mi napovídalo, že to musíte být vy. Protože jinak si nevzpomínám na nikoho, kdo by váhal mi zavolat.” Ústa se mu na chvíli ironicky zkřivila. „Vypadá to, že jiný známý by si nedělal žádné problémy a klidně by se se mnou spojil, i kdyby šlo jen o maličkost.”

„Ani jste mi nezavolal, abyste si to ověřil,” poznamenala tiše a vrátila se ke svému křeslu u krbu. Vztáhl ruku a vzal si nabízené víno. Dare skoro bezmyšlenkovitě zvedl skleničku tak, aby temně rubínový nápoj osvětlil oheň. Znaleckým pohledem posoudil barvu a ochutnal.

„Je velice dobré,” ohodnotil ho a pozoroval Kimberly přes okraj skleničky.

„Určitě. Je to Cavenaughovo víno,” zamumlala suše. „Stálo mě půlku honoráře.”

„Já vím.” Zakroužil skleničkou a slabě se usmál. „Určitě jste musela vědět, že dnes večer přijedu.”

Překvapeně zamrkala. „Jak bych to mohla vědět?”

„Tušení. Předpokládám, že stejné jako to, které mi napovědělo, že v tom telefonu jste to byla vy.” Lokl si vína a nespouštěl z ní oči.

„Byla to náhoda,” ujistila ho. Kimberly zjistila, že bojuje proti zneklidňujícímu pocitu důvěrnosti, který v ní jeho slova vyvolala. Tu láhev s vínem měla i s ostatními v kredenci už několik dní a bylo zvláštní, že ji otevřela zrovna dnes. Možná… „No, možná to nebyla jen pouhá náhoda,” uznala. „Volala jsem vám. Myslím, že jsem vás měla plnou hlavu a když jsem si večer vybírala víno, sáhla jsem automaticky po stejném jménu.”

„Automaticky,” souhlasil zdvořile. „Reklama zaměřená na podvědomí. Budu muset svým reklamním agentům říct, jak na to.”

„Ale to nevysvětluje, proč jste mi nezavolal. Proč jste se nepřesvědčil, že jsem ten záhadný hlas v telefonu byla já,” poznamenala. Kimberly sáhla po talíři. „Už jste večeřel?”

„Ne, nevečeřel. Jel jsem bez zastávky.”

„Nechcete, abych se s vámi podělila o opékané brambory

a salát?”

„Tak to jsou brambory?” Pozoroval nazdobené opékané brambory, jako by šlo o nějakou neznámou formu života. „No, asi to risknu. Mám totiž hrozný hlad.”

Vstala a šla pro další talíř. Pak večeři pečlivě rozdělila.

„Takže?”

„Takže co?” Vzal od ní talíř a vidličku a pak fascinovaně pozoroval, jak si na svou porci nalévá neuvěřitelné množství pikantní omáčky.

„No proč jste mi nezavolal, abyste se přesvědčil, že jsem to byla já?”

„Protože jsem měl už týden v plánu sem zajet. To, že mě napadlo, že jste to byla vy, mě jen přinutilo se sem vypravit hned a ne až o víkendu.” Opatrně si napíchl brambor na vidličku. „Co jste na to všechno dala?”

„Všechno co bylo po ruce.” „To je

zajímavé.”

„Silně individualistické opékané brambory,” řekla a ušklíbla se. „Jedna z mnoha výhod, když člověk žije sám. Můžete jíst co chcete a připravit si to, jak vás napadne. Je libo trochu pikantní omáčky?”

Na moment zauvažoval a pak po lahvičce sáhl. „Proč ne? Pro jednou se mi snad nic nestane.” Dare ji odhadoval pohledem. „Vy jste takhle sama úplně spokojená, že? Všiml jsem si toho, už když jsem vás potkal před dvěma měsíci. Jste dokonale spokojená sama se sebou. To jste žila vždycky jen sama?”

Kimberly zavrtěla hlavou a pobaveně se usmála. „Mě ale vůbec nepřipadá, že bych byla nějak opuštěná. Jsem jen nezávislá a dělám věci přesně tak, jak chci já. Byla jsem tak vychovaná. Když jsem byla malá, žila jsem jen s mámou. Vám to asi musí připa-1

dat zvláštní. Máte kolem sebe pořád vaši rodinu a spoustu lidí, kteří pro vás pracují na vinici. Ale já bych se z toho neustálého tlaku asi zbláznila!” „Tlaku?”

Přitakala. „Kde je velká rodina, je i spousta povinností. A ve vašem případě se ještě přidává tlak zodpovědnosti za vinice a sklepy a zaměstnance. Někteří z nich už musí být jako další členové rodiny. Řekl jste mi, že Cavenaughovy sklepy už existují dost dlouho a dovedu si představit, kolik musíte mít dělníků.”

Dare pomalu přikývl a smaragdovýma očima si měřil její rysy osvětlené ohněm z krbu. „Máte pravdu. Z mé situace vyplývá dost povinností.”

„No,” poznamenala Kimberly zamyšleně, „máte aspoň tu výhodu, že jste na vrcholu toho všeho a ne vespod. Když už jednou musíte žít s tolika lidmi, je možná nejlepší je mít všechny pod sebou.”

„Má to své výhody,” souhlasil chladně. „Ale mám pocit, že byste si to se mnou nevyměnila.”

Kimberly přikývla. „Za nic na světě. Myslím, že jsem si na svou svobodu příliš zvykla.”

„Ale možná by vám nevadilo sdílet život s nějakým dalším samotářem?”

Kimberly zaváhala. „Proč to říkáte?”

„Přečetl jsem si první dvě knihy z řady o Amy Solitaireové. Hříšný kruh a Nedokončenou záležitost.”

Váhavě se usmála. „Překvapujete mě. Nikdy by mě nenapadlo, že to budete číst.”

„Pochopil jsem, že slečna Solitaireová je schopná cítit vášeň i v okamžicích, kdy má plné ruce práce s odhalením vraha. A protože jste na konci knížky nezabila jejího milence, Joshe Valeriana, myslím, že se objeví v dalším dílu.” Kimberly dojedla brambory a odstrčila talíř stranou. Usmála se. „Mám ho celkem ráda.” „ Amy Solitaireová taky.” „Hmm.” Schválně mu na to nic neřekla. „Protože se Amy tolik podobá? Další samotář? Uděláte z něj druhou polovinu hrdinčiny bytosti, že? Dva milenci, čelící společně nespravedlivému světu, zcela spokojení sami se sebou, nezávislí a naladění na úplně stejnou notu. Budou si žít svůj vlastní život, prožijí společně několik dobrodružství, občas jeden druhému zachrání krk. A nebudou je omezovat žádné povinnosti a tlak ani rodiny ani opravdového života.”

„Není to dokonalý vztah?” odpověděla Kimberly. „Ale myslím, že je na čase změnit téma. Proč jste přijel?”

„Protože jste pro mě dnes málem poslala,” odpověděl. „A protože jsem přijet chtěl. Před týdnem jsem se rozhodl, že už to nebudu dál odkládat.”

Kimberly se v rozpacích narovnala. „Co nebudete

odkládat?”

„Nás dva,” řekl jen. „Za poslední dva měsíce jsem o vás hodně přemýšlel, Kim.” Očima ani na chvíli neopustil její tvář. To, co ty smaragdové hloubky říkaly, se dalo zcela snadno vyčíst.

Kimberly na něj zírala a vnímala odlesk plamenů na jeho havraních vlasech. Oheň mu osvětloval stříbrné pramínky na spáncích. Vyvolalo to v ní představu měsíčního svitu nad

temným oceánem. Dariovi Cavenaughovi bylo ke čtyřicítce a roky se mu v tvrdých rysech výrazně odrážely.

Byl hubený a tělo měl vypracované tvrdou prací na vinicích. Tak si to alespoň Kim myslela. Ale měl v sobě i něco víc než jen fyzickou sílu. Síla ho celého prostupovala, odrážela se v jeho citech i intelektu. Blesklo jí hlavou, kde se v muži, zabývajícím se celý život výrobou jemných vín, taková všeprostupující, skoro arogantní síla vzala.

Bílá košile, džíny a staré boty, které měl dnes na sobě, vůbec nesvědčily o finančních zdrojích, kterými podle Kimberlyiných představ vládl. Ale jeho oblečení ještě zvětšilo dojem, který na ni udělal.

„Na co myslíte?” zeptal se, když nic neříkala.

„Něco na ten způsob jako že zrovna nevypadáte jako bodrý veselý vinař,” poznamenala suše.

Přivřel na chvíli oči. „Možná to bude tím, že jsem nebyl vždycky vinař. Ale to sem nepatří. Proberme nejdřív praktickou stránku našeho setkání. Co se stalo, že vás dnes napadlo mi zavolat?”

Povzdychla si a pohled jí automaticky sklouzl k růži, skryté v šeru na okně. „Byla to hloupost. Opravdu.”

„O tom pochybuji. Možná máte trošku zvláštní názory na vztah mezi mužem a ženou, ale nejste hloupá. Moje rodina vám dluží mnohem víc, než se dá vůbec splatit. Jsem vám ochoten dát všechno, co je v mých silách, abych ten dluh vyrovnal.”

Kimberly ztuhla. Cítila se nesvá. „Byla bych ráda, kdybyste o tom takhle nemluvil. Vždyť jsem udělala jen to, co se za takových okolností zdálo logické.”

„Zachránila jste mému synovci život. Mimochodem, moc vás pozdravuje. Když jsem Scottovi řekl, že k vám jedu, chtěl, abych vám vyřídil, že by si zase jednou za temné noci chtěl zahrát ,na útěk’.”

Kimberly zaúpěla a zvedla oči k nebi. „Že mu vzkazuju, ať si příště hraje sám. Já byla vyděšená k smrti.”

Pamatovala si na tu noc před dvěma měsíci naprosto přesně. Podívala se tenkrát z okna a uviděla světlo v domě, stojícím na dohled od jejího. V té do

bě v něm nikdo bydlet neměl. Stará dvouposchoďová vila se pronajímala přes léto a fakt, že v ní teď někdo byl, probudil Kimberlyinu zvědavost.

Ještě před tou osudnou nocí ji zaujaly i jiné věci. Viděla, jak k domu přijelo auto a vystoupila z něj jakási žena s malým tmavovlasým dítětem. Chlapec měl na sobě jasně oranžovou větrovku. Po té, co vešli dovnitř, už se venku neukázali. Nedávalo to smysl. Kdo by přijel k moři a zůstával by po celé dlouhé tři dny zavřený ve starém domě? Lidé, co sem přijížděli, se chtěli procházet po pláži, hledat mušle a zimu na pobřeží si okusit na vlastní kůži.

Třetího dne se Kimberly rozhodla své nové sousedy navštívit. Hned u dveří byla dost drsně odmítnuta nápadně krásnou ženou, která jí dala najevo, že rodina si nepřeje být rušena. Kimberly se vydala domů a náhodou se podívala do okna ve druhém poschodí. Setkala se s pohledem asi sedmiletého chlapce, dívajícího se na ni dolů.

V té chvíli ji napadlo, že ještě nikdy v životě neviděla na tváři žádného člověka, dospělého ani dítěte, tak prázdný výraz. Otřáslo jí to. Dívala se na něj, ale náhle ho kdosi prudce odtáhl od okna. Určitě to udělal někdo z dospělých, kteří byli v domě.

Byla na rozpacích a instinktivně znepokojená tím, co se uvnitř asi děje. Odešla domů a našla si telefonní číslo agenta z realitní kanceláře, která domy v okolí pronajímala. Když se zeptala, zda si vilu někdo pronajal, řekl jí, že ne.

Kimberly mu vysvětlila, že uvnitř někdo bydlí a agent slíbil, že si ověří u majitelů, zda dům někomu nepůjčili. Když zavolal zpět, řekl jí, že majitelé odletěli na Jamaiku a není možné se s nimi spojit. Slíbil, že ráno přijede a osobně všechno přešetří. Možná se dovnitř dostali nějací tuláci a ted tam bydlí.

Kimberly se toho večera přistihla, že ze sousedního domu téměř nespouští oči. Něco se jí nezdálo a ona nevěděla, co s tím. Vždyť ani neměla žádné důkazy, že se tam děje něco nekalého.

Jediným vodítkem byl podivný pohled toho chlapce a to, že v tuhle roční dobu by v domě nikdo být neměl.

A pak si pustila rádio. Chytla večerní zprávy a uslyšela zvláštní vysílání o únosu. Došlo k němu před třemi dny, ale rodina se snažila věc tajit. Zpráva o události se ale nějakým záhadným způsobem dostala do tisku.

Když poslouchala popis zmizelého chlapce, začínalo jí svítat. Měl prý tmavé vlasy a naposledy měl na sobě křiklavě oranžovou větrovku. Než zprávy skončily, věděla, že dítě, které viděla ve druhém poschodí sousedního domu, je Scott Emery a že jeho bohatý strýc Darius Cavenaugh právě dostal od únosců ultimátum.

Kimberly si vzpomněla, že tehdy byla úplně stejná bouřka jako dnes. Když se pokusila zavolat na policii, zjistila, že vichr zpřetrhal telefonní dráty.

Pak ji napadlo, že by měla sednout do auta a vyrazit hledat pomoc do nejbližšího městečka pár mil odtud. Hodila na sebe nepromokavou bundu, navlékla si holínky a s klíčky v ruce se na zápraží zarazila. Bezmyšlenkovitě se zahleděla na sousední dům a uviděla, jak právě ve druhém poschodí zhasla světla. Možná, pomyslela si, toho chlapce zrovna uložili ke spánku.

Rozhodla se to risknout a vylézt k jeho oknu po střeše nad verandou. Nebyl to zase tak odvážný nápad. Vždyť bouře by přehlušila jakýkoliv hluk, který by způsobila.

Vyskočit na střechu verandy bylo snadné. Dostala se odtud k temnému oknu, kde viděla dítě naposled.

Nakoukla dovnitř. Na posteli vytušila siluetu klidně ležícího malého chlapce. Byl v pokoji sám.

Kimberlyino tiché zaklepání na okno ho polekalo, ale křičet nezačal. Jen se upřeně díval na obrys její tváře ve tmě. Tichounce zaklepala znovu.

Scott Emery se pomalu blížil k oknu s odvahou, která byla na jeho věk neuvěřitelná. Pak objevil Kimberly, jak se na něho povzbudivě směje. Poznal v ní paní, kterou viděl ten den ráno.

Po té, co ji poznal, s ní začal bez problémů spolupracovat. Otevřeli společně staré okno. Pohyby dítěte byly pomalé a podivně nemotorné. Když se jim okno podařilo otevřít a Kimberly ucítila zvláštní vůni, linoucí se z pokoje, napadlo ji, že chlapec může být pod vlivem drog. Pronikavá vůně hořících bylin jí vnikla do nosu. Když Scotta dostávala ven oknem, musela zatajit dech. Měl na sobě jakési ošklivé pyžamo a nic víc. Nebyl čas hledat oranžovou větrovku. Přelézali střechu verandy a chlapec přesně poslouchal šeptané příkazy, které mu Kimberly dávala. S nejvyšší opatrností balancovala na okraji střechy a sundala chlapce na zem. A pak už prchali bouří k autu. Náladový motor tentokrát nastartoval relativně snadno a Kimberly se rozjela přímo na místní policii.

Během cesty jí Scott Emery vykládal, že jeho únosci jsou vlastně čarodějnice. Jeden z mála dobrých efektů

halucinogenních bylin je ten, že chlapec alespoň neutrpěl takové psychické trauma jako oběti většiny únosů, myslela si Kimberly. Vypadalo to, že si Scott vůbec neuvědomuje, kolik času uběhlo od chvíle, kdy byl unesen. Teď se jen těšil, až uvidí strýčka.

Pak si pro chlapce přijel Darius Cavenaugh a vypukl chaos a zmatek.

Ať už byl Scott pod jakkoliv silným vlivem drog, na čerstvém vzduchu se ho zbavil téměř okamžitě. Rychle celý ožil a začal docela zvesela povídat o ,čarodějnicích’, které ho věznily. Jeho strýc mu pozorně naslouchal. Policie vyrazila k vilce, ale našla ji opuštěnou a téměř beze stop, které by něco o únoscích prozrazovaly.

Scottovy povídačky o čarodějnicích vyšetřovatelé nebrali vážně. Považovali je za výplod dětské fantazie a následek podávání drog. Jediný Darius Cavenaugh Scottovu verzi odmítl brát jako výsledek bujné fantazie a myslel si o tom své.

Kimberly té noci strávila s Darem několik hodin. Zápisy výslechů a otázky se zdály být nekonečné. Dare si s tím dokázal poradit s chladnou, nekonečnou trpělivostí, která toho o něm hodně prozrazovala. Po celou dobu cítila jeho sílu a spolehlivost. Žádný div, že byl malý Scott přesvědčen, že mu strýc ve všem pomůže. Cavenaugh byl typ muže, který svou povinnost splní, ať ho to stojí co chce.

Podle toho, co Kimberly věděla, nebyli ještě únosci dopadeni.

„Proč jste mě dnes skoro k sobě zavolala, Kim?” zeptal se znovu Dare.

Zhluboka se nadechla. „Asi mi to nebudete věřit, ale chtěla jsem vám volat, protože mi někdo daroval růži.” Zůstal chvíli zticha. „Růži?”

Kimberly beze slova vstala a přešla k oknu. Rychle vzala láhev od vína a přinesla květinu ke Darovi.

„Pamatujete si, jak Scott pořád tvrdil, že ho zajaly čarodějnice?” zašeptala.

Dare pozoroval zabodnutou jehlu. „Pamatuju.”

Kimberly se znovu posadila a nervózně sepjala ruce. „Myslíte, že se nechávám příliš unášet fantazií?”

Dare se jí zadíval do očí. „Ne. Myslím, že tenhle dáreček se dá taky pochopit jako výhrůžka.” Znovu si růži změřil pohledem. „Proto jste mi zavolala, že? Máte strach.”

„Ano.” Byla úleva to přiznat nahlas. Pak ji najednou zaujalo něco na způsobu, jakým otázku položil. Nejistě se na něj podívala. „Proč bych vám jinak měla volat?”

Světlo z krbu osvětlilo jeho nevyzpytatelný úsměv. „Napadlo mě, že jste mě možná chtěla vidět ze stejného důvodu jako já vás.”

Kimberly kolem sebe ucítila jakési jiskření. Bylo to vyvrcholení napětí, ve kterém prožila celý den. „Proč jste mě chtěl znovu vidět, Cavenaughu?”

„Nikdy jsem si nebyl jistý, kolik pravdy je na té Scottově verzi,” řekl Dare pomalu. „Ale jedním jsem si jistý. Tu noc, kdy jsem si pro něj přijel, jsem se setkal s opravdovou čarodějkou. Po celé dva měsíce jsem ji nedokázal vyhnat ze svých myšlenek. Ale namlouval jsem si, že bude nejlepší

počkat, až mi zavolá, abych jí splatil to, co jí dlužím. Už jsem se skoro vzdal a stejně bych k vám přijel, Kim. Byli jsme oba dokonale načasovaní, nezdá se vám? Bylo to skoro jako telepatie.”

DRUHÁ KAPITOLA

Dare si představoval spoustu situací, ve kterých by ho mohla Kimberly Sawyerová požádat o pomoc. Ve většině z nich hrály nějakou roli peníze. Byl zvyklý, že ho lidé žádají o peníze.

Vůbec by mu nevadilo, kdyby je od něj chtěla. Po té, co viděl její polorozpadlé auto a starý nábytek, by takový požadavek docela chápal. A protože vlastně hledal jakoukoliv záminku, která by ji k němu mohla opět přivést, zdály se mu být peníze důvod tak dobrý jako kterýkoliv jiný.

Konec konců, přiznal si Dare, hlavní bylo se s ní znovu setkat na tak dlouho, aby měl čas prozkoumat tu zvláštní přitažlivost, kterou k ní cítil od první chvíle, kdy ji uviděl. Bylo mu osmatřicet a věděl moc dobře, že ta podivná potřeba se s ní zase vidět by měla rychle po návratu do Napa Valley zmizet. Jenže nezmizela. Něco v ní ho neodolatelně přitahovalo a nedokázal se myšlenky na ni ani na chvíli zbavit. Musel se s ní znovu vidět. Vůbec mu nepřišlo na mysl, že jako splacení dluhu ho Kim může požádat o něco takového jako osobní ochranu. A když už ten problém nadnesla, byl Dare udiven divokým návalem nutnosti ji ochránit, který se v něm probudil.

Teď už si otevřeně přiznával, že ji chce. Jenže nečekal, že se jeho touha s takovou silou dostane i do zcela jiných oblastí základních instinktů. Náhlá potřeba ji chránit vrhla na původně jednoduchou situaci nové světlo.

Konec konců, připomněl si Dare, vím přece, co to znamená toužit po ženě. Taky moc dobře věděl, jak rychle se povrchní chtíč ukojí a zmizí. Sexuální přitažlivost byla neodolatelná, ale většinou i krátkodobá záležitost. S tím si poradit dokázal. Jenže když se přitažlivost začíná mísit s dalšími city a instinkty, jako je jeho podivná touha ji chránit, je zde nebezpečí, že se může přeměnit v něco mnohem silnějšího a nebezpečnějšího.

Dare pozoroval Kim, ozářenou světlem ohně. Musel připustit, že vlastně neví, proč ho tolik fascinuje právě tahleta žena. Když ji nazval čarodějnicí, vůbec si nedělal legraci.

Jantar. To bylo slovo, které se mu vynořilo v mysli, kdykoliv na ni pomyslel. Tak například jantarové byly její vlnité vlasy, které nosila tak půvabně sepnuté do rozcuchaného ohonu. Když se s ní potkal tenkrát v noci, dalo se pochopit, že jí z účesu několik pramínků muselo vyklouznout. Vždyť si v té bouři prožila pořádné dobrodružství. Ale dnes byla rozcuchaná úplně stejně a Dare cílil, že to patří k její osobnosti. Jediné, čím si byl teď docela jistý bylo to, že má neodolatelnou chuť ten ohon rozdělat a dívat se, jak se jí vlasy vlní kolem ramen.

Jantarové měla i oči. Zlatohnědé, ve kterých se rychle odrážely city. Víc než jednou se během posledních dvou měsíců Dare zamyslel nad tím, jaké by byly, kdyby se naplnily vášní.

Na jejích dalších rysech nebylo nic neobvyklého. Ve tváři se jí odrážela síla osobnosti, v pohledu inteligence. Dare cítil pod jejím povrchem silnou vůli, ale také vrozenou plachost a rád by věděl, odkud se v ní vzala. Odhadoval, že jí bude něco ke třicítce, snad dvacet sedm nebo dvacet osm let.

Její tělo se rýsovalo v půvabných křivkách se svůdnými ňadry, která byla jako stvořena pro jeho dlaně. Viděl, jak se zvedají pod bíločerným svetrem, který měla na sobě. Sladce

zaoblený zadeček jí obtažené džínsy odhalovaly tak, že měl chuť vztáhnout ruku a stisknout.

I když byla půvabná, pořád to ještě nevysvětlovalo tu bouři citů, která se v něm zvedla, když ji dnes uviděl. Bylo v tom něco jiného.

„Čáry,” zamumlal.

„To je směšné,” prohlásila Kimberly. Ujišťovala se, že Dare nenaráží na chvějící se napětí, které mezi nimi vzniklo. „S tou růží jsem to přehnala. Jsem si jistá, že to byl jen něčí hloupý vtip.”

„Ale zavolala jste mě.”

„Skoro jsem vám zavolala,” opravila ho důrazně. „Rozmyslela jsem si to, protože mi došlo, jak hloupě se chovám, když tu záležitost beru tak vážně.”

Pozorně se na ni zadíval. „Ale teď jsem tady.”

„Vždyť jsem vám před dvěma měsíci řekla, že si nemáte proč připadat jako můj dlužník!”

„A já si myslel, že to bude kvůli penězům,” řekl zadumaně.

Vytřeštila na něj oči. „Prosím?”

„Nějak mě napadlo, že až jednou zavoláte, abych vám to splatil, budete chtít peníze.”

„Já od vás ale docela určitě žádné peníze nepotřebuju!” vybuchla uraženě.

„Amy Solitaireová vám vynáší?”

„Docela slušně, děkuju za optání.”

„Já si tím moc jistý nebyl,” vysvětlil jí jemně a pohledem zkoumal její obydlí. „Vždyť tady žijete v takové pustině, jezdíte deset let starým autem, nosíte džíny, které vypadají přinejmenším tak staré jako to auto-” Pokrčil rameny. „Jak jsem mohl uhodnout, jak si na tom finančně stojíte?”

„Bydlím tady, protože chci. Spisovatelé potřebují spoustu soukromí a klidu, jestli to náhodou nevíte. Pokud jde o můj vůz, uznávám, že to není zrovna poslední model Cadillacu, ale ty se mně stejně nikdy nelíbily. A džíny jsou pohodlné. Spisovatelé mají rádi pohodlné oblečení,” dodala sladkým hlasem.

„Vy se začínáte zlobit, že?”

„Máte postřeh.”

„A taky se bojíte,” připomněl jí tvrdě. „A jsme zpátky u našeho tématu.” Zvedl růži a znova si ji prohlédl. „Ty únosce totiž ještě nechytili, víte.”

Kimberly si nervózně olízla spodní ret. „A já si dělala naděje, že už na něco přišli.”

„Vůbec na nic. Žádné vodítko, žádné stopy, žádné popisy až na tu ženu, kterou jste popsala vy a na to, že Scott trvá na tom, že ho unesly čarodějnice. Nic víc.”

Uslyšela v jeho hlase potlačovanou zuřivost a zatajila dech. „Musí to být pro vás příšerné,” dodala rozpačitě. Odtrhl smaragdový pohled z růže a Kim najednou zjistila, že se dívá do očí dravce. Z ničeho nic jí bylo únosců málem líto. Představa, jak nelítostný by tenhle muž byl k lidem, kteří ohrozili člena jeho rodiny, v ní probouzela děs.

„Příšerné není zrovna slovo, které by vystihlo moje pocity,

když na to myslím,” sdělil jí suše Dare. Kimberly polkla.

„Ano. Je to na vás vidět.” „Dřív nebo později je dostanu.”

„Ty únosce? To doufám. Ale když se policie nemá čeho

chytit a…” „Dělají na tom moji lidé.”

„Vaši lidé! Co tím proboha myslíte?” zeptala se udiveně.

„Na tom nezáleží.” Postavil láhev s růží a sáhl po skleničce s vínem. „Teď bychom spíš měli probrat vaši situaci. Neměli bysme nic riskovat. Může tu být někdo, kdo vás chce potrestat za to, že jste se do toho zapletla. Je možné, že vědí nebo si domysleli, kdo Scotta tu noc zachránil. Ať se děje co chce, budete mnohem bezpečnější u nás doma. Stihnete si zabalit věci a být připravená vyrazit brzy ráno?”

Kimberly jeho návrh ohromil tak, až jí z toho zaskočil doušek vína. „Být připravená? To je nemožné. Nikam nepojedu. Musím ještě dopsat osm kapitol z Pomsty a mám na to termín daný smlouvou. A kromě toho, doma jsem tady. A nehodlám odtud odejít. Nemůžu se přece jen tak jednoduše sbalit a odstěhovat se, dokud se ti únosci nenajdou! Proboha, vždyť ta záležitost s růží s tou událostí možná ani nemá co

dělat!”

„Tím si nemůžete být moc jistá. Kdybyste si jistá byla, nepokusila byste se mi dnes zavolat. A i kdyby ta růže s únosem neměla nic společného, je to stejně pořád výhrůžka. U nás budete bezpečnější.”

„Ne,” odpověděla rozhodně Kimberly. „Je to od vás moc laskavé, ale-”

„S laskavostí to nemá co dělat. Jsem váš dlužník, vzpomínáte si?” odsekl jí tvrdě.

„Dobrá, považujte tedy dluh za splacený!”

„To není možné. Své dluhy vždycky platím.”

„Ale já od vás nechci, abyste mi tenhle splatil,” protestovala vehementně.

„S tím už teď nemůžete nic udělat.”

„Co to tu proboha povídáte?” Kimberly vyskočila na nohy a stoupla si proti němu. „Nikdo vás sem dnes nezval. A mně nikdo nebude diktovat, co mám dělat. Už dlouho si o všem rozhoduji sama, Cavenaughu, a jsem s tím spokojená. Jsem s tím moc spokojená. Poslední, co mám v úmyslu udělat, je se nastěhovat do přeplněného domu plného zmatku jako je ten váš a zůstat tam bůhví jak dlouho. Zbláznila bych se z toho a vůbec nic bych tam neudělala.” i

Pomalu se postavil. Na tvrdých rysech mu poskakovalo světlo z krbu. Míhající se zlatavé stíny odhalily v jeho tváři pevné rozhodnutí. Ale Kimberly za tím objevila i něco jiného, co ji celou rozechvělo. Proklínala chvíli, kdy ji napadlo mu zavolat.

„To by na věci nic nezměnilo. Stejně bych se tady za den nebo dva ukázal,” ujistil ji tiše, jako kdyby jí dokázal číst myšlenky.

Kimberly si nevšímala, jak snadno jí pronikl do mysli. „Koukněte, Cavenaughu, copak nechápete, že to, co se mi tu snažíte navrhnout, vůbec není praktické?”

„Můžete si s sebou vzít psací stroj a cokoliv, co budete potřebovat. Máme tam spoustu místa.”

„Já s vámi jet nechci,” procedila skrz zaťaté zuby.

„To vidím.” Vztáhl k ní ruku a dotkl se jednoho uvolněného jantarového pramínku vlasů. „Máte větší strach ze mě nebo z toho, kdo vám poslal tu růži?” zeptal se jí docela tiše.

Kimberly na něj němě zírala. Uvědomovala si pečlivě ovládanou touhu, skrytou za jeho zeleným pohledem. Cítila, jak na to její tělo odpovědělo chvějivým napětím a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Vy mě chcete, že?” zeptala se opatrně.

„A proto ze mě máte strach?” Dare uvolnil pramínek vlasů a jemně jí prsty přejel po krku.

Kimberly se při tom důvěrném dotyku otřásla. „Ano.”

Přimhouřil oči. „Jste dospělá žena. Proč máte strach z toho, že po vás toužím?”

Odpověděla mu docela otevřeně pravdu, kterou si zrovna uvědomila. „Protože mě nemůžete mít. A mám dojem, že dokážete být pořádně nebezpečný, Cavenaughu, když se octnete v situaci, kdy nemůžete dostat to, co chcete.”

Ruka mu poklesla. I když už se jí nedotýkal, pořád v něm Kimberly cítila hrozbu. Nezmenšilo ji ani pečlivé sebeovládání. Dostala chuť prchnout někam pryč. Až do dnešního dne takovou chuť utéct ještě nepoznala, a už vůbec ne před mužem.

„Proč vás nemůžu mít, Kim?” promluvil zrádně sametovým hlasem.

Pokusila se udržet klidný a věcný tón. „Co takhle trochu banální, ale pravdivý fakt, že každý z nás žije v jiném světě?” Kimberly se od něj prudce odtáhla a otočila tvář ke krbu. „Jste bohatý muž, máte důležité společenské postavení, starost o rodinu, spoustu závazků. Jste k vašim vinicím a lidem, co na nich pracují, připoután úplně stejně jako oni k vám. Chápu, jak pro člověka jako vy musí být tohle všechno důležité. To já žiju docela jinak. Jsem nezávislá. Vy ne. Cokoliv, k čemu by mezi námi došlo, by bylo, nebo by muselo být, krátkodobé a neuspokojující. Alespoň pro mě. Samozřejmě že z vašeho hlediska by mohl být krátkodobý vášnivý vztah přesně to, o co vám jde. Jenže já nejsem žádnému muži ochotná hrát roli příležitostné milenky.”

Tiše se za ní pohnul. Na kůži doslova cítila, jak do ní zabodává pohled. Jeho blízkost ji rozechvěla. Rozzlobilo ji to.

„Vy se mě opravdu bojíte, že? A to máte odvahu říkat, že jste nezávislá? Myslím, že opravdový význam toho slova ani neznáte.”

Kimberly od něho nervózně poodstoupila. „Prosím vás, Cavenaughu, tohle už zašlo příliš daleko.” Zaváhal a pak pokrčil rameny. „Možná máte pravdu. Teď máme na starosti důležitější věci.” „Tu růži?”

„Mínil jsem takovou maličkost jako kde budu dnes v noci spát,” odpověděl jí suše. „Nebo to byla snaha mě vyhnat ven do té bouřky?”

Vítr děsivě zavyl a do oken vytrvale bušil déšť. Jako by i příroda chtěla naznačit, že by od ní bylo kruté vyhodit Daria Cavenaugha za takového počasí z domu. Uličnicky se na ni zašklebil a Kimberly najednou začala zase normálně uvažovat.

„Takovouhle noc bych nevyhodila ani nejhoršího nepřítele. A vy přece do téhle kategorie nepatříte, ne?”

Zavrtěl hlavou a pobavený výraz mu ze tváře náhle zmizel. Změřil si ji nečekaně vážným pohledem. „Ne. Nejsem váš nepřítel. To nikdy. Něco nás k sobě váže, vás a mě.”

„To proto, že máte pocit, že mi něco dlužíte kvůli tomu, co jsem udělala pro Scotta.”

„To taky. Ale kdo může přesně vědět, proč jsou k sobě muž a žena přitahováni? Existuje spousta dalších příčin,” připomněl jí jemně.

„Uh - huh. Rodinné vztahy a odpovědnost a postavení. O tom už jsem mluvila. A mezi námi nic takového není.”

Dare zvedl obočí, jako by ho právě osvítil nějaký nápad. „Vy hledáte opravdového Joshe Valeriana, že? Druhého soběstačného, samostatného samotáře bez jakýchkoliv citových vazeb a zodpovědnosti k nikomu jinému, jen k vám a k sobě samému.”

Kimberly byla chvíli zticha. Jeho postřeh ji udivil. Naklonila hlavu a řekla: „Každá žena má právo snít.”

„A ten váš sen je o muži, který bude potřebovat a chtít jenom vás,” popíchl ji Dare drsně.

„O muži, který se mi vždycky může věnovat na sto procent,” souhlasila s ním. „O muži, který je natolik svobodný, že mi může dávat tolik, kolik mu můžu dát já.” Kimberly ze sebe setřásla jeho odhadující pohled a energicky se usmála. „A teď k tomu, kde dnes budete spát.”

Dare vypadal, že chce v rozhovoru o jejím vysněném muži pokračovat, ale odstrašující výraz jantarových očí ho od toho odradil. Ať už ji chtěl popíchnout čímkoliv, svá slova spolkl a přikývl.

„Už jsme se dohodli, že mezi vaše nepřátele nepatřím. A protože ještě nejsem ani váš milenec-”

Kimberly se při samozřejmosti, s jakou větu začal, začervenala. Honem se ho snažila něčím přerušit. „Donesu vám ze skříně nějaké přikrývky. Můžete spát na gauči. A chci vaše čestné slovo, že vás během noci nebudu muset vyhazovat z ložnice.”

„Vaše pohostinnost je ohromující.”

„Promiňte, ale vy sám mě taky občas ohromujete,” přiznala suše. „Měla jsem dnes dost náročný den.”

V zelených očích mu pobaveně zablýskalo. „Vsadím se, že takových náročných dnů moc nemíváte.”

„Nemívám. Další z výhod když člověk žije sám, Cavenaughu. Moje dny bývají většinou přesně takové, jak si přeju.”

„Myslím, že jste ve skutečnosti pořádně rozmazlená, Kim.”

„Rozmazlená skrz na skrz,” řekla a zasmála se. „Věřte mi, tu svou nezávislost si pečlivě hlídám. Tak, teď vaše čestné slovo. Dáte mi ho?”

„Na to, že k vám nevniknu do ložnice? Byl bych mnohem raději, kdyste mě tam pozvala.”

Snažila se přesvědčit sama sebe, že to byl slib, který chtěla slyšet. Odešla ke skříni a začala vytahovat prostěradla a přikrývky.

„Jeden nebo dva polštáře?”

„Jeden stačí.” Chytil polštář, kterýtmu hodila. Pohyb jeho ruky byl téměř nedbalý a prozradil vysoký smysl pro koordinaci. „Kim, ještě něco k tomu, jak zítra pojedeme ke mně domů,” začal klidně.

„Ráno už budete na zpáteční cestě na vinice. Sám. Kolik chcete dek?”

„Jednu,” poručil si a v hlase mu zazněla podrážděnost. „Kim, z té růže jste byla nervózní právem. Musíme udělat nějaká opatření.”

„Udělám je sama.”

„Zavolala jste mě, abych vás chránil,” připomněl jí nevraživě.

„Ne, nezavolala jsem vám. Chtěla jsem, a málem jsem to taky během dne několikrát udělala. Jenže nakonec jsem vás o žádnou pomoc nepožádala, že ne, Cavenaughu? Už to konečně pusťte z hlavy. Jste tady, protože jste se rozhodl přijet sám a ne proto, že jsem volala o pomoc.”

„Teď mluvíte úplně nerozumně a doufám, že se do rána uklidníte tak, aby vám to došlo.” Dare si zastrčil ruce do zadních kapes u kalhot a měřil si ji varovným pohledem.

Kim se nechtěla vzdát. Už se o sebe stará sama dost dlouho a nenechá se přece žádným mužským zastrašit.

„Tenhle výraz by mohl zapůsobit na malého Scotta nebo na některého vašeho dělníka, když přijde pozdě do práce. Ale obávám se, že tady vám k ničemu není. Na mě teda nepůsobí vůbec.”

„Pořád si říkám, jak by tohle asi řešil Josh Valerian,” zabručel zamyšleně Dare. Kimberly zrovna procházela s dekou kolem poličky, na které ležela obálka z advokátní kanceláře.

„Věděl by, kdy má přestat naléhat,” poradila mu Kimberly. Koncem deky zachytila obálku a shodila ji na zem.

„Vsadím se, že by to poznal díky té zázračné komunikaci s Amy Solitaireovou,” Dare se díval, jak obálka dopadla na zem a natáhl se pro ni.

„Nemusíte se tomu tolik posmívat. Vztah mezi Amy a Joshem pomůže prodat spoustu knížek.”

„Ale ne mužům,” upozornil ji Dare a studoval zpáteční adresu na obálce.

„Většina mých čtenářů jsou ženy,” oznámila mu Kimberly vážně. „A můžete vzít jed na to, že se jim vztah dokonalého citového i myšlenkového porozumění, který mezi Amy a Joshem vytvářím, bude moc líbit.”

„No, možná když do toho taky zamícháte i dost porozumění co se týče sexu, získáte si i mužské čtenáře.”

„Zájem mužských čtenářů si udržuje násilí,” odsekla mu Kim. „Chlapi jsou násilím posedlí. Možná jim to nahrazuje dokonalost mezilidských vztahů. Co s tím dopisem děláte?” Podívala se na něj a zamračila se, když uviděla v jeho ruce obálku.

„Přemýšlím, proč jste ho neotevřela. Většina lidí dopisy od právníků otevírá.”

Kimberly se hořce ušklíbla. „Já ne. Už jsem od nich dostala dva dopisy dřív. Vím, co je uvnitř.”

Dare se na ni pozorně zadíval. „Nějaké potíže, Kim?” zeptal se nakonec měkce. Vyhodil obálku do vzduchu a bezmyšlenkovitě ji chytil. „Máte ještě jiné problémy kromě růží probodených jehlami?”

„Ne. Problém mají ti, kteří si najali právníky, co mi pořád píšou. Udělali si je sami a nemám vůbec v úmyslu jim z nich pomáhat.” Prohlížela si ustlaný gauč. „Tak, to by pro dnešek stačilo. Budete se tu trochu krčit, ale je to lepší než spát na podlaze.”

„Podlaha je jediná alternativa, kterou mi nabízíte?”

„Obávám se, že ano,” řekla opatrně. „A protože spíte tady, máte za úkol se starat o oheň. Nevím, jak dlouho nepůjde elektřina a do rána by tu mohla být pěkná zima.”

„Budu přikládat,” souhlasil a podíval se na dopis, který držel v ruce. „Jste si jistá, Kim, že vám s ničím nemůžu pomoct?”

„Ten dopis s vámi nemá co dělat. A se mnou konec konců taky ne. To jsem taky těm právníkům řekla, když mi napsali poprvé. Klidně tu obálku vyhoďte.”

Neudělal to a místo toho ji vrátil na poličku. „Občas dokážete být úžasně paličatá.”

„Něco mi říká, že vy dokážete být úplně stejný,” odpověděla mu s humorem. „Ale mám dojem, že paličatosti se u mužů říká síla vůle.”

„Ráno se uvidí, jestli je moje síla vůle větší než vaše ženská tvrdohlavost, co říkáte?” zlobil ji. „Díky za ustlání, Kim.”

„Rádo se stalo. Lituji, že nemám žádné extra kartáčky na zuby nebo holení nebo tak něco, co muži potřebují, když se zdrží na noc.”

„To je v pořádku. Mám všechno v autě.”

„Aha. Připravil jste se, co?” zeptala se ho jízlivě.

„Chcete mě popichovat?” zeptal se jí jemně.

„Dobrou noc, Cavenaughu. Nezapomeňte přikládat do ohně.” S hrdě vztyčenou hlavou kolem něj Kimberly prošla a zmizela ve své malé, ale pohodlné ložnici. Ať se na místě propadne, jestli se dá vyprovokovat k diskuzi o tom, kde vlastně mínil strávit noc.

O půl hodiny později dům ztichl. Kimberly ležela v posteli pod tlustou peřinou a koukala do stropu. Tenhle den rozhodně nepatřil k těm příjemným. Nevěděla, co si o dnešku myslet.

Musí uznat, že nezvyklé situace a nebezpečí je zvyklá prožívat jen na stránkách rukopisů svých knížek.

Otočila se na bok, načechrala si polštář a zamyslela se nad mužem, spícím v jejím obývacím pokoji. Zdálo se jí zvláštní, že se jí objevil na zápraží, ačkoliv mu ve skutečnosti nezavolala. Darius Cavenaugh musí být celý žhavý jí ten dluh splatit.

Nebo musí být celý žhavý ji dostat do postele.

Kimberly se začervenala. Muži, podle jejích zkušeností, většinou nejdou na věc tak překotně. Alespoň pokud jde o tak obyčejné ženy jako je ona. Nedokázala pochopit, co Daria Cavenaugha přivedlo z té dálky až k jejímu domu.

Bylo jí jasné, že muž jeho typu se musí cítit takovým domnělým dluhem vázaný. Vždyť ho konec konců od dětství nepochybně učili zodpovědnosti, loajalitě a zachovávání rodinné cti. Dalo se mu to vyčíst z tváře. Kimberly si vzpomněla, jak jí malý Scott důležitě vykládal o všech generacích rodiny Cavenaughů a jejich vinicích. Hoch jí o všem důvěřivě povídal, když spolu čekali v šerifově kanceláři na příjezd strýčka. Dokonce i ve svém věku si uvědomoval důležitost rodinného dědictví.

„Proto mě ty čarodějnice unesly,” vysvětloval s jistou dávkou hrdosti. „Ví, že strýček Dare by zaplatil cokoliv, aby mě osvobodil. Strýček Dare by mě nikomu nenechal.”

„Dare?” zeptala se Kimberly, zvědavá na záhadného strýčka, který byl na cestě za svým synovcem.

„On se doopravdy jmenuje Darius. Ale my mu říkáme

Dare.”

Kimberly se z jakéhosi důvodu s tím vysokým silným mužem necítila tak docela ve své kůži. Nedokázala mu říkat

jeho domácím jménem, a tak i v její mysli zůstal jako Cavenaugh. A nezměnilo se to ani po dnešním večeru.

„Ty máš taky strýčka, který by za tebe zaplatil tolik peněz, aby tě vysvobodil?” vyptával se jí tenkrát Scott zvědavě. Jeden z mužů v šerifově kanceláři ho zabalil do staré kožené letecké bundy, do níž se chlapec zamiloval na první pohled.

„Ne. Mám dojem, že není nikdo, kdo by byl za mě ochoten zaplatit ani cent,” odpověděla Kimberly chlapci. Vyvedlo ji z míry, jak ho to rozesmutnilo.

„Ani tvoje mamka a taťka?” naléhal na ni neodbytně.

„Tátu jsem nikdy nepoznala,” řekla mu Kimberly opatrně, „a máma mi před několika roky zemřela.”

„A to nemáš ani takovýho strejdu jako já?”

Kimberly jemně popřela i existenci jakéhokoliv užitečného strýce. Později, po setkání s Dariem Cavenaughem, musela uznat, že dětí s takovými strýčky asi na světě moc nebude.

Myslela si, že téma výkupného už je tím jednou provždy uzavřené. Do dveří vešel Darius Cavenaugh a Scottova pozornost byla najednou odvedena docela jiným směrem. Dítě vyskočilo a nadšeně se na strýce vrhlo. Dare ho zvedl do náruče a kousek po kousku ho zkoumal ledovýma zelenýma očima. Nakonec, když se přesvědčil, že je chlapec v pořádku, dovolil, aby ho Scott představil.

Scott mu nadšeně vysvětlil, kdo je Kimberly Sawyerová a jak k němu dnes v noci vlezla oknem.

„Přelezli jsme verandu a skočili dolů a ta čarodějnice si vůbec nevšimla, že jsem pryč. Že ne, Kim?”

„Ne,” souhlasila a láskyplně se na dítě usmála. „Vůbec nic netušila. Byli jsme docela jako Jeníček a Mařenka.”

„Řekl jsem Kim, že bys za mě dal úplně všecko, jen abys mě osvobodil. Že je to pravda, strýčku Dare?” Scott držel strýčka vlastnicky za ruku a čekal, že jeho slova potvrdí.

„Dal bych za tebe cokoliv,” souhlasil Dare.

Kimberly si všimla, jak se v mužových zelených očích odrazila potřeba o něj pečovat a ochraňovat jej a věděla, že řekl pravdu. Dare by udělal mnohem víc než jen za Scotta zaplatit výkupné. Aby chlapce dostal zpět, byl by schopen i zabít. Při pouhé myšlence na to, kam až by byl tenhle člověk při plnění svých povinností schopen zajít, se Kim rozběhl po zádech mráz. „Kim nemá nikoho, kdo by za ni zaplatil výkupné, kdyby ji unesli,” pokračoval Scott, aniž by dal Kim čas si uvědomit, co chce říct. „My bysme za ni zaplatili, že jo, strýčku Dare?”

Dare se zadíval přímo do Kimberlyiných překvapených očí. „Pro slečnu Sawyerovou bysme udělali všechno, co by bylo v našich silách. Stačí, když si o to řekne,” řekl naprosto přesvědčivě.

Později, když skončilo vyšetřování, si vzal Dare Kim stranou a svá slova zopakoval.

Pochopila, jak velký smysl pro povinnost k tomu Dara zavazuje a rychle mu slíbila, že když bude cokoliv potřebovat, zavolá mu. Tenkrát ji vůbec nenapadlo, že k tomu kdy dojde. Ale jeho tvář byla první věc, která se jí vybavila, když jí projel nával hrůzy při pohledu na růži. A teď je tady.

Ale na celé situaci je cosi nového. Kromě smyslu pro povinnost a potřeby ji chránit je zde ještě jeden nepopiratelný motiv. Dare po ní touží.

Probudil v ní citové napětí, které se jí vůbec nelíbilo. Pokusit se proti tomu bojovat je jako bojovat proti něčemu stejně silnému jako nějaké kouzlo. Ale stejně to byla úleva vědět, že dnes spí v jejím obývacím pokoji. Nikdy jí nevadilo, že bývá v noci sama. Uvědomila si, že dnes by se ale necítila ve své kůži. Vědomí, že jí je Dare nablízku, ji ukonejšilo a brzy usnula.

Když se o pár hodin později probudila, byla bouřka už o něco slabší. Ale vítr za okenicemi vyl a skučel dál.

Kim v polospánku bouřku sotva vnímala. Jediné, co si uvědomovala, byla žízeň. To po těch slaných černých olivách. Byla na rozhraní spánku a probuzení a pokoušela se zjistit, zda dokáže znovu usnout, aniž by si musela dojít do kuchyně pro sklenici vody.

Nakonec zvítězila žízeň. Napolo ve spánku se Kim vyhrabala z přikrývek a bosá se vydala ke dveřím. Vzala za kliku a překvapilo ji, že má zamčeno. Vždyť to nikdy nedělá. Proč taky, když tu bývá sama?

Rozzlobeně odemkla a pokračovala do otevřené kuchyně, kterou slabě ozařoval oheň z krbu. Kim si ospale uvědomila, že je vypnutá elektřina.

Cítila, že jí začíná být zimá. Velké bavlněné pánské tričko, které si obvykle na noc oblékala, jí sotva zakrývalo zadeček. Vzpomněla si, že si chtěla koupit opravdové pyžamo. Ve skříni jí sice visel župan, ale na cestu do kuchyně se jí ho nechtělo vytahovat.

Téměř poslepu otevřela kredenc a sáhla po skleničce. Napustila si vodu. Dnes nezavřela v kuchyni okenici a stála u dřezu bosá a slepě zírala ven do tmy.

Už měla téměř dopito, když se za oknem najednou cosi pohlo.

Kim se rázem probrala. Mezi ní a pohledem na nekonečný oceán by přece nemělo vůbec nic být.

Z oblohy sjel blesk a na okamžik prostor před jejím oknem ozářil. Kim vytřeštila oči. S hrůzou spatřila jakousi postavu zahalenou v dlouhém plášti. Kdosi stál před oknem a pozoroval

ji.

Neměla čas si prohlédnout jeho tvář. Veškerá její pozornost byla upřena na stříbrnou dýku, kterou ten neznámý držel před sebou.

Okamžitě pochopila, že ta dýka je nachystána pro

ni.

Domem se ozval výkřik plný hrůzy. Sklenice jí vypadla z ruky a s třeskotem padla do dřezu. „Kim!” Dare. Dočista na něj zapomněla. Pootočila se a uviděla, jak vyskočil z gauče a vrhl se k ní. „Co se to proboha … ” „Tam, za oknem,” podařilo se jí ze sebe vypravit. „Kdosi tam byl. Měl nůž. Já, ach, Bože!” „Kzemi!”

Jeho rozkaz prořízl vzduch. Vždyť má pravdu, uvědomila si nejasně Kimberly. Neměla by tu tak stát u okna. Jenže se nemůže pohnout.

O vteřinu později po ní Dare sáhl a celou váhou svého polonahého těla ji strhl na zem.

TŘETÍ KAPITOLA

„Zůstaňte na zemi,” vyštěkl na ni a zakryl ji svým tělem.

Přimáčkl ji na studenou podlahu tak, že sotva lapala po dechu. „Když na mně takhle ležíte, tak ani nic jiného dělat nemůžu. Vážíte aspoň tunu, Cavenaughu!”

Jejích řečí si nevšímal. Soustředěně a chladně ji pozoroval. „Popište mi přesně, co jste tam venku viděla,” zašeptal drsně. Nadzvedl hlavu tak, aby jí viděl do očí.

„Už jsem vám to řekla. Byl tam nějaký chlap, nebo si aspoň myslím, že to byl chlap. Měl na sobě jakousi dlouhou řízu nebo co. Když se zablýsklo, uviděla jsem nůž. Velikou stříbrnou dýku. Bylo to hrozné. Měla jsem dojem, že chce, abych ji viděla.”

„Vzhledem k tomu, že ten mizera byl za vaším oknem a ne u sousedů, je to docela logické,” dobíral si ji ironicky Dare. Nadzvedl se a Kim si uvědomila, že vstává. „Zůstaňte ležet. Nehýbejte se, dokud se nevrátím, jasné? Tady na zemi vás nikdo neuvidí.”

„Dokud se nevrátíte!” zopakovala vyděšeně Kim. „Co tím chcete říct? Kam proboha chcete jít?”

„Chci to venku prohlédnout.” Sklouzl z jejího těla a lehce se postavil.

„Ne, ven nesmíte!” Chytila ho za nohu. Bylo to, jako by se pokusila zadržet vzedmutou vlnu. Vy

klouzl z jejího sevření, jako kdyby si ho vůbec nebyl vědom. „Cavenaughu, to je šílenství!” syčela na něj, když ho pozorovala, jak přešel místnost a hledá boty. „Nemůžete tam jít. Kdo ví, co tam na vás čeká? Proboha, vraťte se přece!”

Ani se nenamáhal odpovědět. Odraz zlatavých plamenů z krbu mu tančil po nahých zádech, když se shýbl, aby se obul. Vyrazil ke dveřím a odjistil řetízek.

„Nehýbejte se,” přikázal jí znova a opatrně vyšel ven. Tiše za sebou zavřel. „Cavenaughu, počkejte!”

Její prosba zazněla prázdným pokojem. Kimberly se na ledové podlaze vztekle posadila a přitáhla si promrzlá kolena k bradě. Upřeně pozorovala dveře. Zdálo se jí, že tak sedí už celou věčnost a před očima se jí pořád dokola míhal obraz postavy s dýkou. Podlaha ji začala studit a najednou jí došlo, že je skoro nahá. Začala se pomalu zvedat. Když už byla skoro na nohou, připomněla si, že jí Dare nakázal, aby se ani nehla.

Její vlastní poslušnost ji překvapila. Vstala a opatrně vykoukla kuchyňským oknem. Nic neviděla. Představa, že tam někde venku bloudí Dare a nasazuje za ni život, ji dočista probrala.

Otočila se od okna a vyrazila k ložnici. Než se svému hostu vydá do toho nečasu na pomoc, musí na sebe natáhnout aspoň džíny a svetr.

Už byla skoro u ložnice, když se.dveře znovu otevřely a dovnitř vešel Dare. Otočila se a starostlivě na něj spustila. „Jste v pořádku? Byla jsem kvůli vám bez sebe hrůzou!”

Stál a upřeně ji pozoroval očima, jejichž výraz se nedal v tlumeném světle krbu rozluštit. Déšť mu zmáčel ramena a vlasy a džíny mu sklouzly pod pas.

Kimberly viděla, jak se mu v černých chlupech na hrudi lesknou dešťové kapky. Celým tělem cítila, jak z něj vyzařuje vztek.

„Řekl jsem vám, že máte zůstat na zemi.” Dare zajistil dveře a vyrazil k ní.

„Myslela jsem si, že mi sezení na studené podlaze moc neprospěje,” odpověděla mu na to Kimberly podrážděně. Najednou nebyla ve své kůži a napětí,’ které cítila, rozhodně nebylo vyvolané zážitky dnešní noci. „Neodpověděl jste mi. Jste v pořádku nebo ne?”

„Jsem docela O.K.” Stál vedle gauče a vyzouval si boty nasáklé vodou. „Nemáte ručník? Jsem skrz naskrz promočený.”

„Jistě.” Kim s úlevou vyrazila ke skříni a vytáhla ručník. Přistoupila ke Darovi a podala mu ho. Najednou si uvědomila, že má na sobě jen tričko. „Tady je,” řekla rychle. „Skočím si pro něco na sebe.” Rozběhla se do ložnice. „Viděl jste tam něco?” Otevřela šatník a hodila na sebe župan.

„Ne, žádné stopy jsem nenašel. Není divu, v tom dešti a větru.”

Jeho hlas k ní přicházel od dveří ložnice. Kim si nervózně hrála s županem, překvapená, že sem Dare za ní z pokoje přišel. Šero jí moc ochrany neposkytovalo. Bylo jí jasné, že její nahé nohy se určitě ve tmě zřetelně rýsují. A Dare tam stál, pozoroval ji a utíral si ručníkem vlasy a krk.

„Ráno venku možná něco najdeme,” prohodila váhavě a nechápala, proč si na sebe župan nedokáže navléct.

Prsty jí vypověděly poslušnost. Před pár minutami byla prokřehlá na kost a teď má celé tělo nepřirozeně horké. „O tom pochybuju.” Nehýbal se z místa a jeho

upřený pohled ji spaloval. „Komu dřív tohle tričko patřilo?”

„Prosím?”

„Tak mě napadlo, který muž vám tady to tričko na spaní nechal. Přijede si pro něj nebo pro vás brzy?”

Kimberly cítila, jak jí rudnou tváře a byla ráda, že to ve tmě není vidět. Podařilo se jí na sebe hodit župan. „Vždycky spávám v tričku. Kupuju si je v baleních po třech. Nikdo je tu nezapomněl. Jestli už jste svůj komentář o mém nočním prádle skončil, můžeme jít do obýváku a popovídat si tom, co se děje.”

Nepohnul se. Kimberly se zhluboka nadechla a rozhodla se dát do svého jednání jistou dávku agresivity. Vyrazila ke dveřím tak, aby jasně pochopil, že od něj čeká, že jí uhne z cesty. Neudělal to a byla nucena se před ním zastavit.

„Promiňte,” řekla mu velice zdvořile. „Zdá se, že blokujete dveře.”

Dare pomalu spustil dolů ruku s ručníkem. „Proč jste nezůstala na té podlaze?”

„Protože byla jako kus ledu!” vybuchla. „A protože jsem nevěděla, co tam venku děláte. Měla jsem strach, Cavenaughu. Byl to pro mě šok, víte?”

Našel ve tmě její tvář a pozorně a zamyšleně se na ni zadíval.

„Nezlobte se, Cavenaughu, ale opravdu mi stojíte v cestě.” Zvedla ruku a vší silou mu strčila do hrudi. Situace se jí začínala vymykat z rukou a ona byla natolik ženou, aby si to uvědomila.

Bylo to, jako by se pokoušela odstrčit žulovou skálu. Pozdě jí došlo, že tu silou nic nezmůže. Rychle se snažila ruku odtáhnout, ale nebyla dost rychlá a Dare ji stačil chytit za zápěstí.

„ Doufám, že si teď samozřejmě uvědomujete, jak to, co se dnes stalo, potvrzuje zítřejší plány.” Ani se nepohnul a pevně ji držel za zápěstí. „Ráno se mnou odjedete k nám.”

Kimberly polkla. V každém kousku těla cítila jeho sílu a rozhodnost. Její potřeba se vzbouřit byla spíš instinktivní než rozumová. Konec konců se dnes v noci pořádně vyděsila. Zůstat tu teď sama byla ta poslední věc, po které toužila. Ale vzdát se Dariovi Cavenaughovi se zdálo být úplně stejně riskantní.

„Jsem zvyklá se rozhodovat sama, Cavenaughu. Na to nikdy nezapomínejte,” spustila na něj a vzpurně zvedla hlavu. „Dělám to už dost dlouho a jde mi to docela dobře.”

„Od teď,” odpověděl jí měkce a přitáhl si ji blíž, „si budete muset zvyknout na to, že vám při rozhodování budu trochu pomáhat. Jsem za vás zodpovědný kvůli tomu, co jste udělala před dvěma měsíci pro Scotta. A jsem pevně rozhodnutý svou povinnost splnit.”

„Dovedu si to představit. Jste ten typ, který vždycky dělá to, co se od něj očekává, že? A jste zvyklý lidem kolem sebe velet. Jenže já po vás nechci, abyste mě ochraňoval, Cavenaughu. A už vůbec nehodlám poslouchat vaše rozkazy. Vypořádám se s tím po svém.” Třásla se a zdaleka ne jen zlostí-Dare byl příliš blízko, příliš silný a neměl na sobě nic

kromě džínsů. Její dřívější strach z osoby s dýkou překonaly obavy docela jiného ražení.

„Nebojte se mě, Kim,” pronesl tiše.

Přimhouřila oči. Měla vztek, že si její nové nervozity všiml. „Jestli mě nechcete vyděsit ještě víc, než jsem se dnes v noci vyděsila, tak mě pustíte,” doporučila mu chladně.

„Možná by mi to šlo snáz, kdybych vás tady neviděl pobíhat ve světle ohně v tom krátkém tričku,” řekl jí Dare drsně a přitáhl si ji ještě o kousek blíž. „A kdybych vás necítil pod sebou polonahou na té podlaze. A kdybych před chvílí nehonil toho lotra s dýkou.” Přitáhl si ji ještě o kousek blíž. „Nebo kdybych už dva měsíce nepřemýšlel o tom, jaké by to bylo s vámi v posteli -”

„Ne!” Jenže její protest v sobě neměl žádnou přesvědčivost a sílu. Citové napětí, vznášející se ve vzduchu, ji hypnotizovalo. Cítila, jak dopadla na jeho nahou hruď a prsty se mu divoce zaryla do ramen.

„Pojď ke mně, čarodějnice,” zasténal Dare tiše a sklonil hlavu, aby našel její ústa. „Chci přijít na to, jak silné je to tvoje kouzlo.”

Kimberly vnímala, jak se do ní vpaluje nebezpečný smaragdový pohled. Pod útokem Darových úst zavřela oči. Nebyl to něžný, konejšivý polibek. Zmocnil se jejích rtů a Kim byla zasažena horkem, explodujícím v jejím těle.

Rukama jí klouzal po zádech, vychutnával její křivky a Kim cítila, jak jí tělo prostupuje mučivá žádostivost. Když si před pár hodinami přiznala, co s ní Darova potlačovaná touha dělá, byla k sobě docela upřímná. Teď musela uznat, že jeho nezadržovaná vášeň je zničující.

Uslyšela, jak zasténal a srdce se jí rozbušilo. Ústa měl tak horká, pustošící, neuvěřitelně vzrušující. Když uvolnil její rty, Kim zklamaně vykřikla. Ale téměř okamžitě začal prozkoumávat její jemnou kůži na hrdle a rukama jí sjel k pasu, aby uvolnil pásek od županu.

„Víš vůbec, jak vypadáš v tom tričku?” šeptal Dare chraplavým hlasem a rozvazoval jí župan. „Jaké to bylo cítit tě pod sebou na podlaze?”

„Byla mi zima,” pokusila se odpovědět a snažila se získat zpět ztracenou sebekontrolu.

„Bylas měkká a horká a sametová. Vůbec ne studená. A teď jsi rozpálená ještě víc. Věděl jsem, že to bude takovéhle. Už dva měsíce vím, že - “

„Dare, počkej,” podařilo se jí poprvé vydechnout jeho jméno a pak musela zatajit dech, když jí rozhalil župan a hladil ji po těle.

„Proč bych měl čekat? Vždyť po tom toužíš stejně jako

já.”

Tenhle typický mužský argument ji vyprovokoval víc než cokoliv na světě. Kimberly ho plácla po ruce a snažila se jeho dráždivému doteku uniknout.

„Ne, já si vůbec nejsem jistá, jestli to chci. Všechno se to seběhlo moc rychle. Dnes večer už toho na mě bylo moc. Potřebuju čas na přemýšlení.”

„Když ti dám čas na přemýšlení, vysypeš na mě tisíc důvodů, proč by sis se mnou neměla nic začínat.”

Kimberly zalapala po dechu. Ale ne jen proto, že jí tak přesně dokázal číst myšlenky, ale i proto, že se jeho dlaň sunula pod tričkem výš, až se dotkla jejího ňadra.

„Ach, Dare, prosím … ” Její slova byla na hranici mezi touhou se vzdát a potřebou se bránit. Instinktivně si uvědomila, že to pochopil.

Chabě se sama sebe snažila přesvědčit, že silná fyzická reakce na tohoto muže je jen následek hrůzy, kterou dnes prožila. Kolikrát už tuhle záminku použila ve svých románech k navození atmosféry pro intimní scénu! Po okamžicích plných násilí se nervový systém jejích románových postav zaplavil adrenalinem a vzrušením. Zdálo se docela přirozené, že takováhle situace může občas vyústit v sexuální touhu.

Ale jenom v knížkách, přemýšlela horečně. V opravdovém životě se takovéhle věci určitě nedějí! Ale jak jinak se dá vysvětlit její výbušná reakce na Darův dotyk?

Bez jakéhokoliv varování se najednou rozžala elektřina. Dare bleskově zdvihl hlavu. Kimberly v jeho pohledu uviděla rozladěnost a netrpělivost.

„Než vypnuli proud, muselas mít rozsvícená snad všechna světla,” vyčetl jí drsně.

„Další z výhod, když člověk žije sám,” opáčila mu Kim trošku bez dechu. „Není tu nikdo, kdo by mi dělal přednášky o mých účtech za elektřinu. Nebo o čemkoliv jiném.”

Ale kouzlo okamžiku bylo pryč a oba to věděli. Dare ji pomalu nechal klouzat z náruče a smaragdovým pohledem se jí vpíjel do rozpálené tváře. Kimberly si honem zavázala pásek županu.

Pozoroval, jak se jí třesou prsty a pochopil, jak je otřesená. Chvíli váhal a pak se rozhodl jí dát čas, který potřebovala. Kdyby to neudělal, bylo by ráno všechno ještě těžší.

„Neměl jsem na tebe tak spěchat,” řekl jí tiše. „K čertu, měl jsem tě přece chránit, ne?”

„To nic. To se stává,” odpověděla mu překvapivě odtažitým tónem.

„Opravdu?” Její slova ho pobavila, ale nedal to na sobě znát.

„No jistě. Občas tohle schéma používám v mých knížkách. Po scéně napětí často přicházejí scény … scény…” „Plné vášně?”

„Přesně tak. Adrenalin v krvi a tak podobně. Velmi užitečné. Právě jsem si vyzkoušela, že to v normálním životě funguje úplně stejně.” Donutila se k úsměvu a vyzývavě se na něj podívala.

Dare se cítil trochu zaskočený. „No ne, ty už sis to dokonce stačila celé logicky zdůvodnit?”

„Jak říkám, prostě se to stává. Může za to nedokonalost lidské povahy.”

Bojoval sám se sebou, aby po ní neskočil a nesvalil ji na postel. Udivilo ho, jak silně zrovna po tomhle prahne. Ukázat jí rozdíl mezi její knížkou a opravdovým životem! Téměř okamžitě si uvědomil, jak hloupě se choval. Vždyť má před sebou jiné bezodkladné záležitosti, které je třeba řešit nejdřív. Nejdůležitější teď je ji dostat ráno bez zbytečného protestování do auta. Když jí nebude odporovat, možná to bude snazší. Usmál se.

„Přijímám tvou analýzu situace. Za své chování se můžu jen omluvit. Díky za pochopení.”

Na tváři se jí zračila taková úleva, jako kdyby se jí právě podařilo vyhnout neuvěřitelně nebezpečné konfrontaci. Konfrontaci se sebou samou nebo se mnou, blesklo Darovi hlavou.

„No, byl to pořádně nabitý večer, co?” poznamenala blahosklonně.

Dare měl sto chutí s ní zatřást. Moc rád by jí předvedl, jak ,nabitý’ by jí mohl udělat ten její uspořádaný, přísně soukromý svět. Místo toho zdvořile řekl: „To teda byl. Myslím, že bude nejlepší, když ještě před spaním zkontroluju všechny zámky. A asi by bylo dobré, kdybys dveře od ložnice nechala otevřené.”

„Abys slyšel, kdyby se mě snažily unést čarodějnice?”

„Já bych si z toho moc legraci nedělal,” zašeptal.

„Já vím,” řekla s povzdechem a nervózně si pohrávala s páskem županu. „Vyděsilo mě to k smrti. Jsem ráda, že jsi tu se mnou, Dare. Moc ráda.”

Moudře se rozhodl na ni nenaléhat a nenabízet jí ochranu. Nechá ji teď pár hodin samotnou, aby si o své situaci popřemýšlela. To ji určitě přivede k rozumu. „Vyspi se trošku, Kim. Všecko bude zase fajn. Ať byl tam venku kdokoliv, teď už ví, že tu nejsi sama.”

„Dobrou noc, Dare,” řekla trošku zadumaně a pokývala hlavou.

V kuchyni zůstalo rozsvíceno. Dare šel k vypínači a cestou mu padl pohled na obálku se zpáteční adresou losangelské advokátní kanceláře. Pomalu ji zvedl. Bylo mu divné, proč ji Kim neotevřela. Možná, že má kromě těch Scottových ,čarodějnic’ ještě nějaké jiné potíže.

Dare měl v řešení problémů dlouhou praxi. Rozlepil obálku a vytáhl dopis. Zůstal stát bosý v kuchyni a přečetl ho jedním dechem. Když skončil, měl chuť se toho o Kimberly Sawyerové dozvědět ještě víc.

Složil zamyšleně dopis a vrátil ho do obálky. Pak zhasl světlo a odešel ke svému nepohodlnému gauči. Vyklouzl z vlhkých džínsů a rozložil je u ohně tak, aby mu do rána uschly. Vklouzl pod deky, které mu Kim připravila, opřel se o loket a upřeně se zadíval na rozpálená polena v krbu.

Kimberly Sawyerová je zajímavá žena. Má v sobě dokonce nádech čehosi tajemného. A kromě toho, připomněl si Dare, ji musí chránit. Dluží jí to za to, co udělala před dvěma měsíci. Ale když usínal, necítil k ní jen pocit zodpovědnosti. Necítil jen zvědavost, probuzenou tím podivným dopisem.

Poslední, co mu vytanulo před usnutím na mysli, byla zneklidňující vzpomínka na to, jak Kimberly začala odpovídat na jeho doteky, když ji držel v náručí. Kdybych měl o trochu víc času, říkal si, nebo kdyby mi byly okolnosti trochu víc nakloněny, dostal bych ji do postele. Ta představa ho dokonale uspokojovala.

Kimberly se ráno probudila s nepříjemným pocitem osamění. Bylo jí jasné, že už ve svém opuštěném domě sama strávit noc nechce. Někdo se jí snaží naschvál nahnat strach. Muž, spící v obýváku, jí nabízí ochranu. Nemá opravdu na vybranou. Zbývá jí jedině s ním odjet na jeho vinice a zůstat tam, dokud se všechno nevyjasní.

Nemá cenu si něco nalhávat, říkala si, když vstávala z postele a zamířila do koupelny. V domě plném cizích lidí to nebude mít snadné. Ale představa záhadných postav, potulujících se kolem s dýkou, taky moc lákavá není. Představila si, co by jí asi tak řekla policie, kdyby jim popsala, co se včera v noci stalo. Mysleli by si, že jí přeskočilo. Dare se aspoň nad tím, co viděla oknem, vůbec nepozastavoval.

Zamčená koupelna a zvuk tekoucí vody ji rázem probral.

„Dare, jsi tam?”

„Čekalas snad někoho jiného?” zavolal na ni provokativně.

„Pospěš si!” křikla na něho.

O chvíli později se dveře otevřely a Dare vyšel ven. Ručníkem si utíral poslední zbytky pěny na holení. Od pasu nahoru byl nahý a bylo vidět, že už je tu jako doma. Ve smaragdových očích mu zablýsklo, když si všiml, jak si Kim nespokojeně prohlíží koupelnu.

„Tvoje potíž je v tom, že zkrátka nejsi zvyklá mít v domě chlapa. Nebo kohokoliv jiného. Můžeš být klidná, jsem dokonale vytrénovaný. Ručníky hozené na podlaze ti nenechám.”

„Už si skončil?” zeptala se ledově a ráda by věděla, jestli na ni zbyla v bojleru teplá voda.

„Skoro.”

„Prima. Tak můžeš začít dělat snídani,” informovala ho vítězoslavně a prošla kolem něj do malé koupelny. Nechal se vystrčit na chodbu, ale předtím si ještě všimla, jak se na ni pobaveně šklebí.

„Myslím, že by dalo dost práce tě naučit řádným způsobům, jak se doma chovat,” okomentoval to.

„Pokud jde o to, jestli budu mít dost teplé vody na ranní sprchu, jdou veškeré dobré způsoby stranou. Běž a umíchej vajíčka. Mám je ráda pořádně udělaná.” Už chtěla za sebou zavřít, ale pak si na něco vzpomněla. „Jo, jen tak mimochodem. Rozhodla jsem se tvou nabídku přijmout. Aspoň na dva dny.”

Nadzvedl obočí. „Takže žádné námitky proti tomu, že se mnou pojedeš ke mně domů?”

„Platí ještě to pozvání?”

„To nebylo nikdy pozvání, Kim,” vysvětlil jí jemně. „Byl to spíš požadavek. Nemůžu tu s tebou zůstat, protože mám doma spoustu dalších povinností. Ale tady tě samotnou taky nechat nemůžu. Po tom, co se stalo včera. Jediná možnost je, že ty pojedeš se mnou.”

Naklonila hlavu na stranu a pozorovala ho přimhouřenýma očima. „Pokud se toho musím ještě dost učit ohledně sdílení koupelny s jinými lidmi, tak dovol, abych ti řekla, že ty se toho potřebuješ naučit fůru o diplomacii.”

„Chceš tím říct, že bych se měl naučit dávat rozkazy tak, aby vypadaly jako prosba?” popíchl ji.

Kimberly se takovými záležitostmi odmítala zabývat dřív, než si vypije ranní kávu, a zabouchla mu dveře před nosem.

O půl hodiny později vešla do kuchyně a spokojeně zavětřila.

„To není špatné, Dare. To vůbec není špatné.” Ohodnotila pohledem vajíčka, která zrovna míchal na sporáku. V troubě se nahřívaly toasty.

„Dělám co můžu,” zamumlal.

Kimberly se rozpustile zaculila. „Nevím, ale něco mi napovídá, že máš taky pořádný hlad. Ale ne, že bych si stěžovala. Ani nepamatuju, kdy mi naposledy někdo udělal snídani. Musím si to vychutnat.” Otevřela ledničku.

„Co si na ty vajíčka dáš?”

„Cokoliv kromě pikantní omáčky.”

Hodila po něm nespokojeným pohledem. „Vůbec nevíš, o co se připravuješ. Já ji na vajíčkách šíleně ráda.” Vytáhla velkou láhev kořeněné omáčky a postavila ji na kredenc. Mít tady Daria Cavenaugha je vlastně docela zajímavé, pomyslela si. Jaké to asi bude, žít pár dní u něj doma?

Kimberly se natáhla pro ubrousky. V té chvíli si všimla otevřené obálky z advokátní kanceláře. Uvědomila si, že Dare musel ten dopis číst a její dobrá nálada byla rázem pryč.

„Co má tohle znamenat?” zeptala se tiše a ukázala na otevřenou obálku.

Dare se ani nezarazil. Rozdělil vejce na talíře. „Přesně na tohle jsem se tě chtěl zeptat.”

„Tys to otevřel!”

Přikývl, položil pánev do dřezu a vzal talíře se snídaní. Nevěřícně na něj zírala. Vůbec nevypadal, že by byl v rozpacích.

„Tys schválně otevřel cizí dopis!” „Byl jsem zvědavý.”

„Zvědavý! Bože můj, Dare, a kdo ti dal právo být zvědavý na mou soukromou korespondenci?” spustila na něj zuřivě.

Vypadal, že ho to z míry příliš nevyvedlo. „Zkušenost mi napovídá, že za dopisy od právníků a advokátů se často skrývají problémy. A protože se nezdálo, že ho máš v úmyslu otevřít, udělal jsem to za tebe.”

Sklesla vedle něj na židli a cítila spíš údiv než cokoliv jiného. „Nemůžu uvěřit, že jsi byl něčeho takového schopen.”

Podíval se na ni. „Kdo jsou Marlandovi, Kim?”

„Jen tak otevřít něčí soukromý dopis. To je neuvěřitelné. Vždyť na to jsou i zákony,” pokračovala, jako by jeho otázku neslyšela.

„Kim, kdo jsou Marlandovi? Proč si najali advokáty, aby tě našli? Proč se s tebou chtějí setkat?”

„Jsi takhle panovačný na všechny lidi, kteří s tebou žijí a dělají pro tebe? Jestli ano, nechápu, jak si je můžeš udržet. Tví příbuzní z tebe musí být vzteky bez sebe.”

„Kim,” přerušil ji trpělivě. „Odpověz mi, prosím tě.”

„A proč?”

Zabručel něco nesrozumitelného. „Protože když mi neodpovíš, budu se s těmi právníky muset spojit sám a zjistit, co se děje.”

„Nejdřív porušuješ moje právo na soukromí a teď mi dokonce vyhrožuješ,” procedila mezi zuby.

„Kim, buď aspoň trochu rozumná, ano? Jen se pokouším zjistit, jestli nemáš opravdové problémy. Možná to má něco společného s tím člověkem za oknem. Možná jsme úplně vedle, když to dáváme dohromady s tím únosem.”

Kimberly byla jeho závěrem natolik vyvedená z míry, že mu okamžitě odpověděla. „Můj bože, to ne! Můžu ti odpřísáhnout, že pan a paní Marlandovi by si nikdy nepošpinili své pěstěné ruce něčím takovým, jako je únos!”

„Tak co jsou zač?” naléhal na ni jemně. „Proč se s tebou chtějí vlastně vidět?”

Kimberly se rozhodla, že nemá smysl se s ním dohadovat. Kromě toho, pomyslela si, vůbec neuškodí, když mu řeknu pravdu. „Jsou to rodiče mého otce.”

„Tvoje babička a dědeček?”

„Vlastně ano,” pokrčila rameny a začala si na vejce nalévat pikantní omáčku. „Ve skutečnosti si jako jejich příbuzná vůbec nepřipadám, teda jen po biologické stránce. Nikdy jsem je neviděla.”

„Z toho dopisu se zdá, že by tě moc rádi poznali.”

„Jenže na to, aby si hráli na hodného dědečka a babičku, už je dost pozdě.”

„Co se vlastně stalo?” zeptal se Dare tiše.

„Snídaně není chvíle, kdy by se měla vytahovat rodinná strašidla,” odpověděla mu Kim pohotově.

„Život mě naučil, že na to není vhodná doba nikdy. Takže se to dá klidně udělat i u snídaně,” poznamenal suše.

Něco v jeho hlase Kim přimělo, aby na něj vrhla tázavý pohled. To, co se skrývalo za jeho poznámkou, mělo ale zatím stejně zůstat záhadou. Dare pátral po jejích tajemstvích a neměl v úmyslu se pustit do odhalování těch svých. Kim najednou zjistila, že by ráda věděla něco o jeho minulosti. Cože jí to včera v noci řekl? Poznamenal cosi o tom, že si výrobou vína na živobytí vždycky nevydělával.

„Pověz mi to, Kim,” přerušil její myšlenky.

„Není to moc pěkná historie. Ty vlastně pocházíš ze stejného prostředí, takže možná Marlandovic postoj pochopíš. Můj otec byl jejich jediný syn a dědic. Marlandovi vlastní veliký majetek v Pasadeně v Kalifornii a mají investice skoro po celém státě. Rodina má pořádně dlouhý rodokmen. Sahá až do doby, kdy to tu patřilo Španělům. Jsou na svůj původ hrdí a mají spoustu peněz. Otce vychovali tak, aby byl vznešeným dědicem jejich jména a bohatství. Podle toho, co vím, na to byl dokonale připraven. Měl soukromé školy, to nejlepší, co se za peníze dá koupit. Jenže jednoho dne se ten jejich vznešený syn a dědic dopustil osudové chyby. Zamiloval se do mé matky.”

„Můžu hádat?” přerušil ji Dare chladně. „Tvoje matka zrovna z jejich prostředí nebyla, že?”

„Moje máma byla přepracovaná zdravotní sestra s nízkým platem. Neměla vůbec žádný skvělý původ, vlastně neměla

vůbec žádný. Byla sirotek. S otcem se seznámila, když přišel do nemocnice na nějaký malý zákrok. Víš asi, co se říká o pacientech, kteří se zamilují do sestřiček, které je ošetřují.”

„Ne. Co se o nich říká?” vyzvídal Dare.

„Na tom nezáleží. Na první pohled je to běžný syndrom spousty pacientů. Většinou všechno končí dnem, kdy jsou z nemocnice propuštěni. Jenže v případě mého otce tomu tak nebylo. Bylo mu jasné, že mu rodiče nikdy nedají souhlas, aby si ji vzal, a tak s ní jedné noci utekl do Las Vegas.”

„A doufal, že bude lepší postavit rodiče před hotovou

věc?”

„Hm,” přitakala Kimberly. „Jenže mu to moc nevyšlo. Marlandovi byli vzteky bez sebe a chtěli, aby se okamžitě rozvedl. Myslím, že se tomu otec nejdřív bránil, ale oni ho důkladně zpracovali. Předhazovali mu jeho zodpovědnost k rodinnému jménu a dědictví. Přesvědčovali ho, že musí pochopit, jaké jsou jeho opravdové povinnosti. No a pak mu přestali dávat peníze. Krátce na to se moji rodiče rozvedli,” zkrátila to Kim.

„Co se stalo, když ses narodila?”

„Naprosto nic. Marlandovi se vůbec neozvali.”

„Ani nemáš otcovo příjmení.”

„Nechtěla jsem ho. Nechala jsem si mámino.”

„Scott mi řekl, že tvoje matka před lety zemřela,” řekl Dare jemně.

„Zahynula při leteckém neštěstí v Los Angeles,” vysvětlila mu Kim smutně.

Dare se na chvíli odmlčel. Kim už si myslela, že změní téma, ale místo toho se zeptal: „Proč se po všech těch letech s tebou chtějí Marlandovi setkat?”

Kimberly se zlomyslně ušklíbla. „Protože jejich vážený syn a dědic už dalšího potomka neměl. Sice se podruhé dobře oženil, ale jeho žena nemohla mít děti. Podle sdělení těch advokátů můj otec zemřel při nehodě na jachtě rok po mámě.” Matně se jí vybavil podivný pocit ztráty, který v ní tenkrát vyvolala zpráva o smrti otce, kterého nikdy nepoznala.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Cavenaughovy vinice a sklepy by se klidně mohly dát na propagační pohlednici oblasti Napa Valley. Mírně se vlnící kopce s pečlivě zastřiženým vínem obklopovaly budovy, připomínající zámečky. Mezi vinicemi vedla z dálnice ke sklepům tříproudová silnice.

Kimberly seděla vedle Daria Cavenaugha a pozorovala, jak jeho Jaguár vyjel z dálnice a zamířil k hlavnímu domu. Když se k jeho domovu blížili, cítila ještě větší trému, než čekala.

„Všechno to tady dělá dojem, že už to tu takhle stojí pár století,” poznamenala nakonec.

„Vůbec ne,” řekl Dare. „Sklepy dal otec postavit v roce 1960. Třikrát týdně jsou otevřeny pro veřejnost. Hlavní budovu jsem dal postavit já před dvěma lety. To je k naší rodinné historii všechno.”

„Ale vaše rodina v Kalifornii vyrábí víno už po několik generací, ne?”

„No, jak se to vezme,” odpověděl záhadně Dare.

Kimberly se zamračila. „Teď to zrovna vypadá, že se vám docela daří.” Pozemky vypadaly upraveně a nebylo pochyb, že prosperují.

Darovi se na tváři objevil spokojený výraz. „Ano. Teď se nám zrovna daří.”

Cavenaughův dům stál na kopci nad vinnými sklepy. Vedla k němu příjezdová cesta, končící velkými vraty. Před turisty byl chráněn na první pohled docela nenápadně vypadající zdí.

„Podél celé zdi je instalováno elektronické poplašné zařízení,” vysvětlil jí Dare a otevřel vrata magnetickou kartou. „Nikdo se nedostane dovnitř, aniž by o tom nevěděl

Starke.” „Kdo je Starke?”

„Jeden můj kamarád. Má tu na starosti bezpečnost. Kvůli všem těm turistům, co se sem o víkendech nahrnou, jsme to tu museli trochu hlídat vždycky. A po tom, co se stalo Scottovi, jsme to tu museli dost zpřísnit.” Zastavil Jaguára před domem a vrhl na ni zkoumavý, zamračený pohled. „Pokud se budeš zdržovat v okolí domu, Kim, budeš v bezpečí. Nechci, abys chodila za zeď bez doprovodu. Je ti to

jasné?”

Kimberly se kolem sebe stísněně rozhlédla a změřila si obvod svého nynějšího vězení. Nechápala, k čemu se to nechala přemluvit. A teď si nebyla jistá, jak má reagovat na Darovy příkazy. Docela si oddychla, když se dveře domu naráz rozlétly.

„Strýčku Dare, strýčku Dare, tys ji přivezl! Já to věděl!” V okně auta na Darově straně se objevila nadšená tvářička malého Scotta Emeryho. Podíval se za strýce na Kimberly. „Ahoj, Kim,” řekl a hlas se mu ztišil v náhlém návalu studu. „Pamatuješ si na mě ještě?”

Kimberly se zasmála. „Věř mi, Scotte, že na tebe nezapomenu nikdy!”

„Kim tu s námi nějakou dobu bude bydlet,” začal Dare. Otevřel dveře a když vystoupil, láskyplně prohrábl chlapci rozcuchanou černou kštici.

„Jů, to jí můžu ukázat můj nový vláček!”

„Slečno Sawyerová, jsme tak rádi, že jste přijela. Řekla jsem Darovi, že bez vás domů nesmí!”

Kimberly právě vystupovala z Jaguáru, když náhle Scottovo veselé švitoření přerušil další hlas. Zvedla hlavu a uviděla půvabnou černovlasou ženu s očima úplně stejnýma, jako měl Dare. Nebylo pochyb kdo to je.

„Vy jste určitě Julia,” Kimberly zdvořile podala Darově sestře ruku.

„Od té doby, co Dare Scotta přivezl tenkrát v noci domů a vyprávěl mi, co se stalo, vás toužím poznat. Určitě vám řekl, jak moc, moc jsme vám za všechno zavázaní. Mám radost, že se mu podařilo vás přemluvit a že u nás chvíli zůstanete.”

„Děkuji vám,” odpověděla Kim stísněně. Ráda by věděla, jestli se budou všichni pořád tak radovat, až se dozví, že tu zůstane kdovíjak dlouho. Než stačila Scottově matce říct něco víc, všimla si dalšího člověka, stojícího na schodech.

„Nazdar, Starku,” pozdravil Dare a kývl na nového příchozího. „Dovol, abych ti představil Kimberly Sawyerovou. Budeme se o ni nějakou dobu starat.”

Kimberly vyloudila na tváři zdvořilý úsměv a zadívala se na přicházejícího muže. Ta ostře řezaná tvář se asi příliš často neusmívá, pomyslela si Kim. Pod jejím povrchem jako by se skrývala hrozba, jako by ta zdvořilá, civilizovaná slupka, kterou se obrnil, byla docela tenká. Doslova ji přibil pohledem, ve kterém se dala číst nespoutaná, přirozená inteligence. Měla co dělat aby se neroztřásla a divila se, kde k takovému člověku Dare přišel.

„To je dost, že jste konečně tady, slečno Sawyerová,” řekl Starke drsným, hlubokým hlasem. „Dare vás potřebuje.”

Než Kim stačila něco na jeho troufalá slova odpovědět, zmizel zpět v domě.

„Starka si nevšímejte,” řekla jí povzbudivě Julia Emeryová a vedla Kim dovnitř. „Na první pohled je trošku podivín, ale je to hodný člověk.”

„A hlavně se přes něj nikdy nikdo nedostane ke Scottovi,” poznamenal Dare, když odnášel Kimberlyin kufr do domu.

„To tedy ne,” povídala Julia důvěrně Kim. „Chudák Starke nesl Scottův únos hrozně těžce. Myslel si, že to byla jeho chyba. Jenže za to vůbec nemohl. Scotta unesli, když se vracel domů ze školy. Nechávala jsem ho jezdit na kole, víte. Teď už ne, samozřejmě. Vozí ho Starke.”

„Chápu,” řekla Kimberly a byla ráda, že Stárkovu poznámku o tom, že ji Dare potřebuje, nikdo nerozvádí. Aby s tím někdo náhodou nezačal, dala se honem do hlasitého obdivování krásného zařízení domu. „No to je ale nádhera, Julie! Vypadá to tu jako na starém elegantním zámku.”

„Ale naštěstí je to tu docela moderní,” odpověděla jí Julia se smíchem. „A je tu spousta místa. Zavedu vás nahoru do vaší ložnice. Všechno jsme připravili pro případ, že by se Darovi podařilo vás přemluvit k návštěvě.”

Jak Julia vedla Kimberly rozlehlou halou k širokému točitému schodišti, objevila se další osoba. „To je paní Lawsonová. Stará se tu o nás. Nevím, co bysme si bez ní počali. Dům by se asi rozpadl. Paní Lawsonová, tohle je Kimberly Sawyerová.”

Hospodyně podala Kim ruku, povzbudivě se na ni usmála a v očích se jí vesele zablýsklo. Kim odhadovala, že jí bude něco kolem padesátky. V duchu se divila, kolik lidí v domě asi ještě bydlí. Pocit, že se ocitla uprostřed davu, vzrůstal.

Když ji Julia zavedla do druhého poschodí a už byly téměř u dveří ložnice, objevily se další dvě osoby a začaly ji vítat hlasitými výkřiky radosti.

„Ach, vy musíte být Kim,” rozplývala se první žena. „Jsem opravdu moc ráda, že jste mohla přijet. Jsem Darova teta, Milly Cavenaughová.”

Kimberly se usmála. Té ženě bylo určitě přes šedesát a vypadala velice zachovale. Milly Cavenaughová měla známé zelené oči a vlasy, které byly kdysi černé, měla stříbrné a moc jí to slušelo. Nosila je vyčesané do drdolu. Vznešený účes se k ní dokonale hodil. Milly byla vysoká a měla hrdé držení těla. Oči jí živě zářily a odrážela se v nich zvědavost. Dare říkal, že teta Milly před lety ovdověla, a tak se teď baví tím, co ji zrovna napadne.

Kim věděla, že bude mít starou paní ráda. Stejně tak věděla, že si bude dokonale rozumět i s výstřední dámou, stojící za ní v dlouhých zelených šatech a rudém turbanu. Na chvíli se na ženu oblečenou v křiklavých barvách zadívala. Byla robustní, nápadná a asi tak stará jako Milly, ale zatímco Darova teta byla elegantní, tahleta dáma byla úžasně výstřední a nebylo v ní ani trochu roztržitosti. Zajímavý typ pro knížku, pomyslela si Kim.

„Kim, tohle je tetina přítelkyně Ariel Llewellynová,” rychle je představila Julia. „Jsou nerozlučná dvojice.”

„Hloupost,” řekla na to Ariel a nadšeně potřásala Kim rukou. „S Milly si docela dobře rozumíme a trávíme spolu hodně času. Ale nerozlučné dozajista nejsme, že ne, Milly?”

„Máš pravdu,” souhlasila vesele teta. „Jak dlouho tu zůstanete, drahoušku?”

„Myslím, že jen pár dní.” Kim se při té otázce cítila celá nesvá. Kdo ví, jak dlouho dokáže zůstat v tomhle rušném, přeplněném domě. Už teď se jí zmocňovala panika při pomyšlení, jak málo soukromí tu bude mít. Vždyť většinu dospělosti prožila sama. Nechápala, jak Dare dokáže žít s tolika lidmi okolo sebe. Jenže on v tomhle prostředí vyrostl, připomněla si. A je to člověk, který vždycky plní svou povinnost.

„Bydlí tu ještě někdo?” zeptala se Kim Julie váhavě. „Už ne. Ale během dne je tu ještě spousta dalších lidí. Většinou jsou to zaměstnanci, kteří chodí za Darem nebo za

paní Lawsonovou. Taky sem chodí Scottovi kamarádi. A Milly a Ariel rády pořádají večírky.” „No, vypadá to, že tu máte dost rušno,” poznamenala Kimberly. „Na to si zvyknete.”

„Ach.” Kimberly už nic dalšího neřekla a vešla do teplého, prosluněného pokoje s výhledem na vinice. Zamířila k oknu a vykoukla ven.

„Doufám, že se vám tu bude líbit,” poznamenala Julia. „Dare vám sem za chvíli přinese kufr. Zdržel se na moment se Stárkem v kanceláři.”

Kimberly si až teď uvědomila, že za nimi Dare nešel. „To je v pořádku. Vždyť nikam nespěchám. Musím si taky donést z auta psací stroj a ještě pár jiných věcí.”

„S tím si nedělejte starosti. Starke se o to postará.” Julia se mile usmála. „Víte, jsme tak rádi, že jste tady. Nedovedete si představit, jak moc jsem vám vděčná za to, co jste udělala před dvěma měsíci.”

„Už o tom, prosím vás, nemluvte,” prosila ji Kimberly. „Vždyť by to udělal každý.”

„Přemýšlela byste jinak, kdyby šlo o vašeho syna,” ujistila ji Julia dojatě. „Během těch tří dnů jsem byla úplně na dně. Když jsme od těch vyděračů dostali ultimátum, sesypala jsem se. Až do té chvíle jsem si totiž myslela, že únoscem může být Scottův otec. Ten by mu přece neublížil. Když jsme dostali ten dopis, bylo jasné, že je to opravdový únos. Bylo to příšerné.”

„Vy jste si myslela, že to mohl udělat Scottův otec?” zeptala se nevěřícně Kim a pak jí to došlo. „Aha, ono je to takhle … máte ho v péči a on …”

„To ne,” řekla Julia hořce. „Poslední, co by si Tony přál, by bylo mít na krku dítě. Byl vzteky bez sebe, když jsem přišla do jiného stavu. Ale když odcházel, zuřil taky.” „Rozvedl se s vámi?”

„Ale ne dobrovolně.” Juliina něžná ústa se trpce ušklíbla. „Rozvést se s klíčem ke Cavenaughovým penězům Tony vůbec neměl v úmyslu. Pak mu Dare prozradil, že kromě toho, co má pod kontrolou, tu jiné peníze nejsou.”

Kim nervózně přešlapovala. Vůbec si nebyla jistá, že toho chce o Cavenaughových tolik vědět. „Aha,” řekla slabě, ale Julia bez zaváhání pokračovala.

„Můj otec vyhlásil před třemi lety bankrot. Krátce na to s maminkou zahynul při leteckém neštěstí, když se vraceli z Tahoe. Pár měsíců na to se domů vrátil Dare a zachránil nás i vinice.”

„Odkud se vrátil?” zeptala se Kim překvapeně. Myslela si, že tu Dare prožil celý život.

„Měl svou vlastní práci. Dovozní a vývozní společnost se sídlem v San Diegu. Trávil spoustu času na služebních cestách a moc často jsme se s ním nevídali. Když se tu konečně znovu ukázal, byl už dost úspěšný obchodník. Měl dostatečný kapitál, aby vytáhl Cavenaughovy vinice z dluhů. Vyjasnil taky vztahy s mým mužem a vyhodil ho.”

Kimberly na ni zůstala koukat. „Měla jste Tonyho ráda?”

„V době, kdy odtud odešel, jsem byla docela ráda, že se ho zbavím,” přiznala Julia s klidem. „Zneužíval mě dost dlouho, jen aby se dostal k otcovým penězům. A já si myslela, že stojí o mě. Na to, o co mu jde, přišel až Dare. Jen tak mimochodem, Dare a Starke toho o lidech vědí hodně,” dodala Julia. „Strávili spolu pár let a zdá se, že na lidi, jako je Tony Emery, mají šestý smysl. Bylo to pro mě dost bolestivé, ale ted jsem ráda, že už je to za mnou.” Kimberly se nad Tonym zamyslela a ráda by věděla, co se ve skutečnosti stalo. Zajímalo by ji, jestli se Tony Emery náhodou neocitl ve stejné situaci jako před lety její matka. Nezdálo se jí, že by se Darius Cavenaugh jednoduše snažil zbavit někoho, koho považoval jen za příživníka, nehodného se stát členem vážené Cavenaughovy rodiny.

Ale i kdyby byla pravda, že je Dare tak krutý, určitě by musel mít pro své jednání nějaký důvod. Nedokázala si představit, že by Juliina manžela vyhodil jen tak pro nic za nic. Navíc musela Kim uznat, že Julia se zdá být se vším dokonale spokojená.

Zbývající část odpoledne byla vyplněna pro Kimberly naprosto netypickou aktivitou. Scott jí předvedl svůj vláček, Julia jí představila svého snoubence Marka Taylora, který vlastnil menší vinné sklepy v sousedství, Milly a Ariel ji provedly po okolí a téměř nepřetržitě měla kolem sebe někoho z rodiny. Do Darovy kanceláře v prvním patře domu neustále proudily davy zaměstnanců.

Setkala se s ním až u večeře. Byla tou dobou už tak unavená, že se sotva dokázala účastnit konverzace. Ariel Llewellynová zůstala na večeři a Mark Taylor taky. Scott byl celý nadšený a skoro po celou dobu udržoval konverzaci v proudu. Když paní Lawsonová uklidila ze stolu, hledala už Kim jakoukoliv záminku, aby mohla z tohoto ruchu utéct pryč.

Zdálo se jí, že povídání a aktivita v domě nebere konce. Nebyla zvyklá mít kolem sebe pořád tolik lidí.

Ještě ke všemu nebyla na stole ani pikantní omáčka. Padla na ni hluboká deprese.

Vymluvila se na bolesti hlavy a únavu a uchýlila se do klidu a soukromí svého pokoje. Ale až po té, co jí Ariel připravila speciální bylinkový čaj a dala jí přesné instrukce, jak ho vypít těsně před uložením do postele. Když za sebou Kim konečně zavřela dveře od ložnice, prostoupil ji pocit nekonečné úlevy. V té chvíli si říkala, že by raději párkrát v okně uviděla postavu zahalenou v dlouhém plášti, hrozící jí stříbrnou dýkou, jen kdyby ji nechali samotnou s nevyčerpatelným množstvím pikantní omáčky.

Oblékla se do jednoho ze svých pohodlných triček a zabořila se do peřin. Pomalu usrkávala čaj, který jí Ariel připravila proti bolesti hlavy. Byl hořký a nechutnal jí, ale říkala si, že ho musí vypít. Ariel se tolik snažila jí pomoct. Zaklepání na dveře ji polekalo tak, že šálek málem pustila z ruky.

Kim si vzdychla, oblékla si župan a šla otevřít. Čekala, že za dveřmi bude Scott nebo Julia. Ale stál tam Dare.

„Myslíš, že to přežiješ?” zeptal se suše a vešel do pokoje, aniž by počkal na pozvání. Otočil se a zadíval se na ni.

Nadechla se a opatrně začala. „Dare, nejsem zvyklá mít kolem sebe tolik lidí.”

„Já vím. Jak myslíš, že bylo mně, když jsem se sem před pár lety vrátil? Myslel jsem si, že se zblázním.”

Kim při tom nenadálém přiznání překvapeně zamrkala.

„Opravdu?”

„Jediné, co ti k tomu můžu říct, je, že si časem zvykneš.” „Julia to říká taky.” Usmála se.

„No, abych pravdu řekl, už se celkem těším, až se Julia vdá a odstěhuje se se Scottem k Markovi. A až teta Milly a ta její potrhlá Ariel vyrazí na nějaký výlet. Často na pár dní někam odjedou. Věř mi, že hrozně rád podepisuju na ty jejich cesty šeky.” Chvíli zaváhal a pak pokračoval. „Ale i když jich pár odjede, stejně tu nikdy není úplný klid. Kvůli obchodům je tu pořád rušno.”

„Dovedu si to představit.” Měla nejasný zvláštní pocit, že jí chce říct ještě něco jiného. Byla ale příliš unavená, než aby to dokázala pochopit.

Prošel pokojem a bezmyšlenkovitě zkontroloval okna. „Asi jsi moc unavená … “

„Příšerně,” zamumlala. „Vypadá to, že Scott má pro mě zítra rozplánovaný celý den. Mám dojem, že bych se na to měla připravit.”

Dare přestal neklidně popocházet a zastavil se před ní. „Došlo ti, že si všichni myslí, že spolu spíme?”

„Cože?!”

Přikývl. „Obávám se, že je to tak. Kromě Scotta, protože ten na takové věci ještě nemyslí.”

„Ale … já … ty … vždyť se skoro neznáme!” vybuchla Kimberly. „Jak si někdo může myslet … ” Odmlčela se.

„Všichni ví, že jsem tě chtěl znovu vidět. Nijak jsem se tím netajil. V poslední době jsem unikl na několik služebních cest, tak si asi myslí, že jsem využil času a zajel za tebou. A protože jsem minulou noc spal u tebe, myslí si, že jsme se spolu vyspali. Jen jsem si tak myslel, že bych ti to měl říct.”

„No to je od tebe moc milé,” odsekla mu zuřivě. „Tys to věděl, kdyžs pro mě přijel?”

Přešel její otázku jako bezvýznamnou. „Vždyť o nic

nejde, Kim. Uklidni se. Copak je to taková hrůza? Celá

rodina už by mě nejraději viděla ženatého. Je to všechno

jen taková jejich neškodná fantazie.”

„Neškodná pro koho? Vždyť budu vypadat jako blázen!”

Rysy mu ztvrdly a zelené oči mu nebezpečně zablýskly. „Proč bys měla vypadat jako blázen?”

„Co by sis asi myslel o ženské, o které se říká, že spává s bohatým chlapem s nadějí, že si ji jednou vezme?”

„Ale ty by sis přece někoho jako jsem já nevzala, že ne, Kim?” Přistoupil k ní blíž a vzal ji pod bradu. Zamyšleně pozoroval její rozčílený výraz.

„Tak jako ty by ses nezahodil s někým, jako jsem já,” odpověděla mu upjatě. „Jenže v téhle situaci budu jako blázen vypadat já, ne ty.”

„Protože jsi žena?”

„Pochybuju, že to s tím má něco společného. To, že je muž, Juliinu prvnímu manželovi taky moc nepomohlo, že? Jde tu spíš o peníze a moc a tak. Ty to všechno máš, já ne.”

Ruce mu poklesly. Vstrčil si je do zadních kapes od kalhot. „Co ty o Emerym víš?”

„Nic moc. Julia mi vysvětlila, že ses ho před pár lety zbavil.” Kim se kousla do spodního rtu. Upřímně si přála, aby o tom nikdy nezačala mluvit. Je to rodinný problém. Ne

její.

„Tony Emery moji sestru celé roky podváděl. Ani na ní ani na Scottovi mu vůbec nezáleželo. A co víc, ještě zneužíval mého otce, který byl tak slepý, že mu svěřil místo ve finanční správě. Byl to darebák, a když zjistil, že přebírám kontrolu nad majetkem, odešel docela rád. Věděl, že já bych mu to, co otec netrpěl.”

„Chápu,” řekla upjatě a nechtěla se setkat s jeho upřeným pohledem.

„Opravdu? O tom dost pochybuju. Ty si myslíš, že chudáček Tony byl ve stejné situaci jako tvoje matka, když se proti ní postavili otcovi rodiče. Jenže tak to vůbec nebylo. Kdybych věděl, že Emery má Julii a Scotta rád, pomohl bych mu, jak se dalo. Jenže on o ně nestál.”

„Tak ses ho jednoduše zbavil.”

„Jak už jsem řekl, nedalo mi moc práce ho přesvědčit, aby odešel,” snažil se vysvětlit. „Kim, tohle nemá s tím, co se stalo tvojí matce, vůbec nic společného.”

„Dobře,” souhlasila nepřirozeně rychle. „Už je dost pozdě, nemyslíš? Jsem si jistá, že i když si celá rodina myslí, že se spolu občas vyspíme, nečekají, že to budeme dělat i tady. Nemusíš se do ničeho nutit a zůstávat tu jen kvůli dojmu!”

„Občas se chováš jako zatraceně sarkastická čarodějnice, víš o tom?” zašeptal.

„Jen když se na mě vyvíjí nátlak.”

„A teď ti to tak připadá, že?” zeptal se jí s nečekanou něhou.

„Ano.”

„Všechno bude v pořádku, Kim. Tady jsi v bezpečí. Přísahám.”

Věděla, že to myslí vážně a tiše přikývla. Bude tu v dokonalém bezpečí před lidmi se stříbrnými dýkami, to ano, ale nikdo jí nezaručí bezpečí před Dariem Cavenaughem.

Ona i Dare si to uvědomovali. Jejich pohledy se setkaly v náhlém porozumění. Kim by v té chvíli přísahala, že si snad opravdu dokážou číst myšlenky.

Dare pomalu zavrtěl hlavou. „Ale pokud jde o mě, ti neslíbím nic, Kim. Jen to, že před ostatními tě ochráním.”

Vyšel ze dveří a tiše je za sebou zavřel tak rychle, že Kim nestačila nic odpovědět.

O dva dny později stál Dare u okna ve své pracovně a pozoroval, jak se Kimberly nepozorovaně vykradla z domu a vydala se napříč rozlehlou zahradou. Dvakrát nebo třikrát se za sebou ohlédla. Jantarové vlasy jí zářily v jarním slunci. Věděl, že se dívá, jestli za ní někdo nejde.

Na konci zahrady otevřela vrátka a vyšla ven. Bylo mu naprosto jasné, co se jí v té chvíli odehrává v hlavě.

Svoboda.

Utíká, uvědomil si. Dva dny nepřetržité, i když dobře míněné péče ze strany všech obyvatelů domu udělaly své. Sledoval, jak se zdvořile vyrovnává s Juliinou pohostinností, Scottovými neustálými pokusy ji bavit a opakovaným pozváním tetičky Milly, aby se k ní a Ariel přidala při čtení osudů z čajových lístků. Všichni, od paní Lawsonové až po zahradníka, o ni projevovali živý zájem. Každý z nich věděl, jakou roli sehrála při vysvobození Scotta před dvěma měsíci.

A vypadalo to, že si všichni domýšlí, jakou roli bude hrát v Darově životě.

Darovy rysy mírně ztvrdly, když sledoval cestu jejího útěku. Prošla vrátky a mířila si to rychle k elektronicky střežené zídce, za kterou bez doprovodu nesměla.

Od rána měl docela jasné tušení, že dnes nebude žádnou dohodu respektovat. Potřebuje si trochu oddechnout v klidu a samotě a je kvůli tomu schopná jít až na zakázané území.

Dare se zadíval na rukopis, který si před pár minutami vzal z Kimberlyina psacího stolu. Rychle přelétl řádky se zajímavým dialogem a nabitým dějem. Pomsta bude bezpochyby další velice úspěšnou knihou ze série o Amy Solitaireové. Amy byla Darovi celkem sympatická. Ale Joshe Valeriana by rád osobně utopil v jednom z těch sudů na víno, co měl v nejbližším sklepě.

Bylo zatraceně těžké soupeřit s takovým fiktivním sokem. Zvlášť pokud byl ten druhý Kimberlyiným tajným idolem. Zrovna uvažoval o Joshově dokonalé schopnosti se objevit přesně ve chvíli, kdy Amy potřebuje pomoc nebo kdy po něm touží, když do místnosti vešel Starke.

„Odešla z domu, Dare.”

„Já vím.”

„Chceš, abych ji sledoval?”

„Ne, půjdu si pro ni sám. Je teď trošku zoufalá.” Dare se otočil a smutně se na přítele usmál. „Nedivím se jí. Docela chápu, jak jí musí být. Něco nového ohledně té dýky?”

Starke zavrtěl hlavou. „Kdybysme tak aspoň měli přesnější popis. Každou chvíli mi to připadá víc a víc zamotané. Mám ale pár věcí, které bych si rád ověřil. Víš, tady v Kalifornii není moc míst, kde by se dala sehnat ručně dělaná stříbrná dýka. Začíná to vypadat, že máme co dělat s bandou šílenců.”

„Myslíš ty Scottovy čarodějnice?”

„Jo. Ale policie tuhle možnost docela vypustila. Cranston dává přednost svým vlastním teoriím. Takže po téhle stopě budeme muset jít sami.”

Dare přitakal. On a Starke byli zvyklí dělat věci na vlastní pěst. „Máš na to dost lidí?”

„Tři. Ale jsou výborní,” ujistil ho Starke.

„Dobře.” Dare odložil rukopis, který měl v ruce. „Myslím, že bych se měl raději poohlédnout po té naší tulačce.”

Starke se na něj zamyšleně zadíval. „Tys u ní nezůstal přes

noc.”

Dare na něj vrhl ostrý pohled. „Máš to tu celé hlídat, to je sice pravda, ale až tak horlivý zase být nemusíš!”

Starke zvedl obočí a s předstíranou vážností se omluvil. „Promiň.”

„Co mám prominout?” zavrčel Dare.

„Že jsem se coby tvůj zaměstnanec pletl do věcí, po kterých mi nic není,” odpověděl mu Starke s klidem.

Dare procedil mezi zuby jakousi kletbu a prohrábl si vlasy. „Tak s tímhle na mě nechoď. Vis moc dobře, že žádný můj podřízený nejsi.”

Starke souhlasil. „Vždyť já vím, Dare. Ale od té doby, cos ji přivezl, jsi nervózní jak pes. Problém není v tom, že s ní spáváš, jak si všichni myslí. Problém je v tom, že ses s ní ještě nevyspal.”

„Víš co, starej se o čarodějnice a o dýky, Starku. Já se bez tvé psychologické analýzy klidně obejdu.” Podíval se z okna a viděl, jak Kimberly mizí z dohledu.

„Jistě, šéfe.”

„Sakra, Starku, o co ti vlastně jde? Chceš mě rozzuřit?”

„Já ne. Párkrát už jsem tě totiž zuřit viděl. Raděj si vylej vztek na Kim. Cosi mi říká, že si s tím dokáže poradit. Tak běž a trošku se s ní uvolni. Když už si všichni myslí, že s ní spáváš, neměl bys je zklamat.”

Dare na něho vrhl divoký pohled. „Tvoje teorie o tom, jak zacházet se ženou jako je Kim, mě přivádí k úžasu.” Vzal rukopis Pomsty a hodil ho k Starkovi na stůl. „Kdybys chtěl náhodou vědět, co ženské od mužského vlastně chtějí, tak si přečti tohle.”

„Co to je?” Starke vzal rukopis zvědavě do ruky a prolistoval ho.

„Je to kus knížky, na které Kim zrovna dělá. Hlavně si všimni toho Joshe Valeriana.”

Starke se na něj podíval. „Proč?”

„Protože to je muž Kimberlyiných snů.”

Starke se ušklíbl. Byl to jeden z jeho zvláštních, zlomyslných úsměvů. „Vsadím se, že do role toho Joshe Valeriana moc nepasuješ.”

„Valerian dosáhl dokonalé bezeslovní komunikace s hlavní hrdinkou,” řekl Dare nevraživě. „Zdá se, že vždycky přesně uhádne, na co myslí a jak se cítí. A co víc, dokonale její myšlenky a pocity chápe.”

„Fakt? A co tě na tom tak štve? Číst cizí myšlenky ti vždycky docela šlo. Nevíš většinou docela přesně, na co zrovna Kim myslí?”

„Jo. Nejhorší na tom je, že mi to většinou k ničemu není.” Dare obešel stůl a sáhl po své semišové bundě.

„Proč ne?”

„Protože s tím, co a jak si myslí, vždycky nesouhlasím.”

Starke se na něho trochu překvapeně podíval. „A proč bys taky měl? Seš chlap. Ona je ženská. Jak byste proboha mohli na všechno reagovat úplně stejně?”

Dare si oblékal bundu a hořce se usmál. „Víš, Starku, ty máš talent se vždycky hned dostat k jádru věci. Máš absolutní pravdu. Proč bych měl mít komplexy z jakéhosi Joshe Valeriana? Kim je dospělá ženská. Žádnou mystickou druhou polovinu sebe samé nepotřebuje. Potřebuje opravdovýho chlapa.”

„Tebe.”

„Přesně tak.” Dare se zarazil. V kapse u bundy mu cosi zašustilo. Vytáhl složenou obálku se zpáteční adresou advokátní kanceláře. „Valerian není v současné době moje jediná překážka.” Podal obálku Starkeovi. „Zkus mi o tom zjistit, co se dá. Rád bych si s některým z těch advokátů popovídal.”

„Půjdeš teď za Kim?” Starke od něj obálku vzal.

„Asi se půjdu zbavit té nervozity, na kterou si tak stěžuješ,” zamumlal Dare a vyrazil ke dveřím.

„Tím, že na ni budeš křičet nebo že se s ní vyspíš?”

Dare se ve dveřích otočil a přimhouřil oči způsobem, který se Starke za ta léta, co se znali, naučil respektovat. „Myslím, že zkusím obojí.”

„Být tebou, zkusil bych to druhé,” řekl mu Starke docela vážně.

Dare práskl dveřmi a vyrazil ven do zahrady.

PÁTÁ KAPITOLA

Malá budova na úpatí kopce porostlého vinicemi nebyla nic jiného než jakási stará kůlna na nářadí. Ale stála o samotě a nebyla na dohled od domu a pro Kim představovala lákavý úkryt. Na to, že jaro teprve začínalo, bylo celkem teplo. Vyběhla z domu jen v lehkém saku a po cestě si ho musela sundat,

Konečně jsem sama, pomyslela si s úlevou, strčila do dveří a zvědavě nakoukla dovnitř. Dnešního rána si uvědomila, že pokud alespoň na chvíli neuteče, asi co nejdřív řekne něco, co by určitě hraničilo s nezdvořilostí.

Něco takového ani za nic nechtěla. I když bylo u Cavenaughů pořád nadmíru rušno, docela se jí všichni obyvatelé domu líbili. Každý byl svým způsobem jiný a zajímavý. Dokonce i Ariel se svým hádáním budoucnosti podle čajových lístků, se všemi těmi horoskopy a bylinkovými čaji. Dokonale se s tetou Milly doplňují, pomyslela si Kimberly. Zrovna teď si vzaly do hlavy, že uspořádají večírek. Julia jim musí pomáhat, a když už se chystaly do toho zatáhnout i Kim, utekla před nimi. Potřebovala být aspoň na chvíli sama.

Uvnitř kůlny bylo příjemně teplo. Začala si prohlížet staré nářadí, prázdné bedny a nejrůznější haraburdí, naskládané všude kolem. Štěrbinami v dře

věných stěnách pronikaly dovnitř sluneční paprsky a osvětlovaly místo zvláštním světlem. Kim zrovna zkoumala starý koňský postroj a přemýšlela, kde je asi konec zvířeti, které jej nosilo, když za sebou najednou vytušila čísi přítomnost.

Rychle se otočila a hlavou jí bleskla vzpomínka na Darovo varování, aby nechodila za kamennou zídku. Dívala se proti slunci na postavu ve dveřích a chvíli nevěděla, kdo to je. Tělem jí projel záchvěv strachu. Pak se ten neznámý pohnul.

„Dare! To jsi ty!” S úlevou se usmála. „Vyděsils mě k smrti.”

Zůstal stát na místě a v šeru vypadala jeho vysoká postava hrozivě. Přes rameno měl ledabyle přehozenou semišovou bundu. Oblečený v džínsách a modré pracovní košili by vypadal jako kterýkoliv z dělníků, nebýt jeho velitelského výrazu.

„Podívejme, jak dokonalá je naše komunikace na dálku, Kim,” prohodil ironicky. „Zkus teď přečíst moje myšlenky.”

Kimberly se zatvářila provinile. „Zrovna teď v tobě čtu jako v otevřené knize. Zlobíš se, protože jsem tě neposlechla a šla za tu zídku, že je to tak? Vynadáš mi?”

„Asi bych měl. Nenařídil jsem ti to jen tak pro nic za nic. Dělal jsem to kvůli tvé vlastní bezpečnosti.”

„Já vím,” řekla s povzdechem. Pověsila starý postroj zpátky na hřebík. „Budeš mi muset udělit nějaké výjimky. Nikdy mi moc nešlo poslouchat lidi, co si myslí, že vědí nejlíp, co je pro mě dobré a co ne. Tak spusť.”

Udělal krok od dveří a na obličej mu dopadl paprsek světla. Jeho zelené oči se setkaly s jejími. Bylo v nich porozumění. „Mám dojem, že když teď na tebe začnu křičet, k ničemu to nebude. Kromě toho vím, pročs neposlechla. A když mám být docela upřímný, musím říct, že ti to ani nemůžu mít za zlé. Asi už toho bylo na tebe moc.”

Chabě se usmála. „Tvoji příbuzní a zaměstnanci jsou všichni moc milí, Dare.”

„Ale občas lezou člověku na nervy.”

Vděčně se na něho podívala. „Já jen nejsem zvyklá na velikou rodinu.”

„Ty nejsi zvyklá na žádnou rodinu, pokud vím.”

„Ne, to nejsem. Dlouho jsem byla sama s mámou a teď jsem úplně sama.”

„A líbí se ti to tak.”

„Je to příjemné.” „Člověk má spoustu svobody,” poznamenal a přistoupil k ní blíž, aby jí viděl do obličeje. „Ano.”

„Nenapadlo tě, že vím, jaké to je? Nedělat si starosti o nikoho, jenom sám o sebe? Nemuset řešit cizí problémy? Být volný a dělat, co se ti líbí? Nemuset přijít na něčí zavolání, od tvé sestry až po tetiný bláznivé známé?”

Kim si najednou uvědomila, že není jediná, kdo potřebuje být občas sám. Ona je tu ale jen dočasně. Zato Dare je svázán povinnostmi a zodpovědností, kterou na sebe vzal. A protože je jaký je, nikdy by před tím neutekl.

„Ach, Dare,” zašeptala chápavě a zvedla ruku, aby ho pohladila po tváři. „Nevěděla jsem, nechápala jsem, jaké to pro tebe musí být.” Oči jí zářily porozuměním a něhou.

„Kim,” zamumlal a nechal semišovou bundu sklouznout na zaprášenou podlahu. „Kimberly, já… ” Najednou zmlkl a vztáhl k ní ruce, aby ji k sobě přitáhl s touhou, která z ničeho nic hrozila explodovat.

Jeho nenadálá vášeň ji ochromila. Kim cítila, jak ji jeho paže sevřely. Začal ji hladově líbat a rukama ji hladil po těle. Dlaněmi jí stiskl hýždě a přitiskl její stehna ke svým. Z hrdla se jí vydral sten. Darovo tělo se při dotyku s jejími něžnými křivkami celé napjalo. Pod vrstvou látky Kim cítila, jak je vzrušený.

Zmocnila se jí bezhlavá touha. Po uplynulé tři dny si říkala, že toho muže nezná natolik, aby si s ním něco začala. Z toho, co o něm věděla, bylo jasné, že se k ní vůbec nehodí.

Jenže dnes odpoledne konečně pochopila, že mezi nimi zase tak velký rozdíl není. Dare je uvězněn v situaci, které se vždycky snažila vyhnout. To ale neznamená, že by toužil po něčem jiném než ona. Nikdy nebude mít její volnost, ale teď konečně chápala, kolik sebezapření ho to musí stát.

„Uhádneš, na co myslím, Kim?” naléhal na ni chraplavým hlasem, když od ní na chvíli odtrhl ústa. Dlaněmi jí vklouzl pod bavlněnou košili a našel zapínání podprsenky. Když ji rozepnul, zasténal a prsty jí pomalu sklouzl k plným ňadrům. „Musíš vědět úplně přesně, na co myslím, Kim. Chci tě. Už dva měsíce po tobě toužím. Potřebuju tě.”

„Ano,” vypravila ze sebe bez dechu a odpověděla na všechny jeho vyslovené i nevyslovené otázky. „Ach, ano,

Dare.”

„Ach bože, Kim! Pojď ke mně, maličká, nech mě, ať se s tebou pomiluju. Tolik po tobě toužím. Neumíš si představit, co to pro mě je, mít tě v mém domě, ale ne v mé posteli.”

Jeho vášnivá slova rozbila poslední zbytky její obrany. Kimberly mu ovinula paže kolem krku a vůbec neprotestovala, když jí přetáhl košili přes hlavu. Podprsenka spadla na zem a Dare se při pohledu na její obnažená ňadra prudce nadechl.

„Pevná a zralá.” Palci jí pohladil tuhnoucí bradávky. „Jsou jak moje hrozny při sklizni. Tolik tě chci, miláčku.”

Kim mu položila hlavu na prsa, zavřela oči a nechala se unášet úžasnými pocity. Slabě si uvědomovala, že ji Dare ukládá na podlahu. Cítila, že než ji položil na záda, prostřel pod ni svoji bundu. A pak si lehl vedle ní a začal jí rozepínat džínsy.

„Jsme tu úplně sami,” šeptal. „Jen ty a já. Je to dokonalé. Absolutně dokonalé. Ty jsi dokonalá.”

Usmála se na něj a skrz řasy jí zářilo ženské kouzlo. „Nemyslela jsem si, že to mezi námi může být takové … “

„Nech mě teď myslet za nás za oba, Kimberly. Postarám se o tebe. Bude se ti to líbit. Přísahám.” Dlaněmi jí stahoval těsné džínsy přes boky společně s bikinkami. O chvíli později byla v jeho náruči nahá. Tělo se jí rozehřálo pod spalující touhou, sálající z Darova těla.

Třesoucími se prsty mu začala rozepínat košili. Pokoušela se ho svléci a on jí zatím vlastnicky položil dlaň na břicho.

„Třeseš se jak osika,” řekl pobaveně a láskyplně.

„Já vím.”

„Ty se mě bojíš?”

„Vypadám na to?”

Sklonil hlavu a políbil její vzrušenou bradavku. „Vypadáš nádherně.”

„Dare, ty se taky chvěješ. Copak ty se mě bojíš?”

„Asi bych měl,” zasténal a nechal prsty sklouznout mezi její stehna. „Každý normální mužský má z čarodějnic přece strach.” Zdálo se, že ho fascinuje, jak se její tělo pod jeho rukou instinktivně pohybuje. Vysvlékla mu košili a začala zápasit s džínsami. Začal být z její nemotornosti netrpělivý. Posadil se a dokončil to za ni.

Kimberly pohlédla na jeho nahé tělo. Jeho vzrušení ji přivádělo k úžasu. Připadal jí silný a mocný, když si ji přitáhl blíž a nechal ji vychutnat každý kousíček jeho pevného těla.

Prsty hladil její křivky a prozkoumával její hebkost, jako kdyby to bylo to něco nepoznaného, jedinečného. Kimberly přišla na to, že Darova neskrývaná rozkoš je nakažlivá. Ještě nikdy necítila takové vzrušení a nedočkavost. Smysly jí ovládlo pronikavé horko.

„Chci tě,” podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Zdá se, že tě to překvapuje,” zašeptal, když jí provokativně rukou roztáhl nohy.

„Překvapuje. Tak moc jsem ještě nikdy nikoho nechtěla,” přiznala zcela upřímně.

„Ach, Kim!”

Jako kdyby Kimberlyina slova byla víc, než dokáže snést. Zvedl se, položil se na ni a hledal pro sebe místo mezi jejími stehny. Darova horkost se jí vpalovala do kůže a jeho těžké svalnaté tělo vzrušovalo každý kousek její bytosti.

Kimberly zalapala po dechu a vydala sten nedočkavosti a očekávání, když ucítila jak se jeho mužnost dotkla brány jejího ženství. Dare na chvíli vklouzl rukou mezi ně a dráždil její citlivé místo tak, až vykřikla a zaryla mu nehty do zad.

„Jsi tak sladká, stvořená zrovna pro mě,” šeptal Dare se spokojeným úžasem. „Opravdu mě tolik chceš, čarodějnice?”

„Ach, ano, Dare, ano!”

Prudce do ní vnikl, až se jí celé tělo otřáslo. Zmocnil se jí tak, že byla jeho zajatcem stejně jako on byl jejím.

Kimberly se k němu tiskla, objala ho nohama a její paže byly jako hedvábná pouta. Dare se pohyboval, zmocňoval se jí s primitivní vášní a na oplátku se jí cele odevzdával. Rytmus milování ji docela ovládl a jejich touha byla v dokonalém souladu.

Když Kimberlyino tělo ztuhlo v předzvěsti blížícího se vyvrcholení, vykřikla Darovo jméno a ten jí zabořil ústa mezi ňadra. Ucítila na kůži jeho zuby a úžasný pocit ji zavedl až za neviditelnou hranici touhy.

„Ach, můj bože, Dare!”

„Teď, Kim. Dej mi teď všechno, teď!”

Celá se napjala a ještě než její tělo dosáhlo rozkoše, Dare se k ní přidal se svým vlastním vyvrcholením.

Kimberly nevnímala tvrdou podlahu pod sebou, neviděla neromantické prostředí staré kůlny, které je obklopovalo. Jediné, čeho si byla vědoma, bylo, že právě s Darem prožila nejhlubší zážitek svého života. Možná to byl jen prchavý moment, ale teď se jí to ještě zdá neuvěřitelné.

Zdálo se jí jisté, že Darius Cavenaugh se cítí naprosto stejně. Vztah mezi nimi se navždycky změnil.

Dare se od ní pomalu odtáhl a položil se vedle ní tak, aby se o něj mohla opřít. Objal ji a jeho paže byla silná, horká a utěšující.

„Budeš mě za to nenávidět?” zeptal se jí klidně a zelenýma očima zkoumal její láskou zněžnělou tvář.

Zavrtěla hlavou. „Za to, že ses se mnou miloval? Ne, Dare. Bylo mi… hezky.”

Jemně se usmál. „Věděl jsem, že to bude takovéhle.”

„Opravdu?” Líně se v jeho náručí protáhla. „Tos mi měl ale říct.”

„Myslím, že jsem se o to párkrát pokusil, ale tys mě nechtěla poslouchat.”

„Ach, Dare. Jak jsem to mohla tušit?” zeptala se jednoduše.

Sklonil se k ní a otřel se ústy o její rty. „Příště mi už musíš věřit, že vím, co je pro tebe nejlepší.”

Nezbedně se usmála. „Tolik zodpovědnosti bych na tvá bedra nemohla naložit. Vždyť už toho máš víc než dost i beze

mě.” „Víc než dost?”

„Hmm.” Pohladila prsty jeho prošedivělé vlasy. „Všimla jsem si, jak se na tebe doma každý obrací i s tou největší hloupostí. A ty vždycky všeho necháš a snažíš se každému vyhovět. Až se divím, že ti vůbec zbývá čas se starat i o vinice.”

Dare pomalu vydechl a vychutnával chvíli dokonalého uvolnění. „Myslím, že máš v něčem pravdu. Když jsem se před dvěma lety vrátil, byl ve všem takový zmatek, že mi nezbylo nic jiného než si na sebe vzít úplnou zodpovědnost nejen za to, co zbylo z firmy, ale za to, co zbylo z rodiny. Juliino manželství se rozpadalo, Scott měl citové problémy z toho, že ho jeho otec odmítal. Teta Milly byla zničená otcovou smrtí, dělníci se báli, že přijdou o práci a víno se na trhu špatně prodávalo. A k tomu všemu byl ještě podnik na okraji krachu.”

„Tak ty ses vrátil a převzals odpovědnost za všechny a za všechno. Splnils svou povinnost k rodině a teď tě ta povinnost svazuje.” .

Ústa se mu mírně roztáhla do úsměvu. „Já si ale jako svázaný nepřipadám, Kim. Dělám to dobrovolně.”

Okamžitě ji zamrzelo, že to řekla takovým způsobem. „Nezáleží na tom, jestli si povinnost vybrala tebe nebo ty ji. Důležité je, že to docela změnilo tvůj život. Jaké to bylo, kdyžs měl tu vývozní a dovozní firmu?”

„Myslím, že by ti můj životní styl připadal daleko svobodnější než ten nynější,” řekl lehce. Nepřítomně ji hladil po paži sem a tam. „Hodně jsem cestoval a staral jsem se tak nanejvýš o Starka a o sebe. A Bůh ví, že Starke se o sebe postarat dovede.”

„Kdes, prosím tě, na toho člověka přišel?”

„Uprostřed pouličních nepokojů v jedné malé chudé zemičce na Středním Východě. Nakupoval jsem tam nějaké koberce a Starke tam byl… no, taky za obchodem. Octli jsme se oba na špatném místě ve špatnou dobu. Bylo to tam dost

nebezpečné a než to všechno skončilo, stali se z nás společníci. Když jsem se před dvěma lety rozhodl převzít tátovy vinice, šel se mnou.” „Musíte být dobří přátelé.”

„Záleží na tom, co si pod tím představuješ. Vím toho o něm asi dost, ale vzal bych jed na to, že je toho ještě spousta, co o Stárkovi nikdo neví.”

„Proč ses do toho pustil sám? Jak se ti podařilo tomu tak dlouhou dobu unikat?”

„Když jsem vyrůstal, tak mě výroba vína vůbec nezajímala. Chtěl jsem v životě dělat něco vzrušujícího. Toužil jsem po dobrodružství a chtěl jsem stát na vlastních nohou.”

„A dokázals to?”

„No, myslím že ano,” přitakal Dare se záhadným úsměvem. „Dokázal.”

„Ale když se to tady všechno hroutilo, vrátil ses a převzal zodpovědnost za rodinu.”

Z Darových zelených očí se ztratil kousek tepla a spokojenosti. „Podle toho, jak mluvíš, se zdá, že zodpovědnost za rodinu je jakýsi hrozivý osud, kterému je třeba se stůj co stůj vyhnout.”

„Možná je to proto, že vím, jak se to všechno může zvrhnout.”

Zdálo se, že Dare váží každé slovo, které se chystá vyslovit. „Kim, kdyby tvůj otec tvou matku doopravdy miloval, nevzdal by se jí jen kvůli tomu, aby vyhověl své rodině. A rozhodně by nestrávil zbytek života v předstírání, že neexistuješ. Bojoval by o to, aby tebe a tvou matku jeho rodiče přijali… Za to, co udělal, dávej vinu jeho slabosti, ne jeho smyslu pro zodpovědnost k rodině.”

Kimberly si najednou začala uvědomovat podivný chlad, šířící se starým stavením. „Myslím, že naše slunné odpoledne pomalu končí,” pronesla s lehkostí, kterou vůbec necítila. „Začínají se dělat mraky.”

‘Dare se vedle ní nadzvedl a zkoumavě se na ni zadíval. „Což, řečeno jinými slovy, znamená, že nechceš mluvit o věcech, týkajících se tvé babičky a dědečka, nemám pravdu?”

„Dare, pořád říkám, že máš ohromnou schopnost mi číst myšlenky.”

Natáhl si na sebe kalhoty a pomohl Kim vstát. Když si zapínala košili, upřel pohled na její plná ňadra. „Ty máš taky pár neuvěřitelných schopností, čarodějnice. Cítím se dnes odpoledne jako znovuzrozený.”

Jeho slova zastavila v Kim citové odcizení. Podívala se na něj a cítila stejnou přitažlivost jako před chvílí. Ale teď, uvědomila si najednou, cítila něco mnohem víc než jen touhu a vášeň. Snažila se ten pocit potlačit a vesele se zasmála.

„Doufám, že jsem pro tebe byla lepší životabudič než ty, co se do nás pořád snaží nalévat Ariel.”

„Ty jsi něco mnohem víc, Kim, a moc dobře to víš.” Vzal ji za ruku. „Pojď, miláčku. Hrozně nerad končím tuhle příjemnou idylku, ale musíme se vrátit. Musím dnes odpoledne zařídit aspoň tisíc věcí.” „Okolo vinic?”

„No. Musím projít nový marketingový plán a taky zprávu z účtárny.”

„Nebyl to asi žádný med tahat dva roky Cavenaughovy vinice z problémů,” poznamenala Kim pomalu, když se vraceli k domu.

„Byl to tvrdý oříšek,” souhlasil suše.

Nepustil jí ruku, ani když přišli na dohled k domu. Naopak, jak procházeli zahradou a vešli dovnitř, stiskl ji ještě pevněji. Jestli se na ně někdo díval, musel si té důvěrnosti všimnout. A taky si mohl domyslet, jak jsme strávili poslední hodinu, pomyslela si Kim. Když uviděla, jak se k nim hrne Julia, celá se vyděsila.

Ale zdálo se, že Julii vůbec nezajímalo, že se její bratr před chvílí miloval s jejich návštěvnicí. Vesele je oba pozdravila a podívala se na Dara s očividnou úlevou.

„Konečně tě vidím, Dare. Hledala jsem tě. Milly a Ariel chtějí na ten jejich večírek pozvat aspoň milión lidí. Řekla jsem, že to s tebou musím probrat.”

„Nesmějí pozvat nikoho, koho ty nebo já osobně neznáme, to přece víš. Nechci tu nikoho neznámého, dokud se nenajdou ti únosci.”

„To jsem jim taky řekla. Dělají teď seznam hostů, abys ho mohl prohlédnout. Ach, Scott tě hledal po celém domě. Chtěl, abys mu pomohl postavit na trati k vláčku tunel. A já bych tě chtěla poprosit, jestli bys za mě nezavolal tomu prodejci aut. Tvrdí mi totiž, že mi tu převodovku nespraví, protože už uplynula záruční lhůta. Když si s ním promluvíš ty, určitě ti vyhoví.”

„Strýčku Dare, strýčku Dare,” přerušil je vzrušeně Scott, který přiběhl s malým tunelem od elektrického vláčku v ruce. „Hledal jsem tě! Pomoz mi s tím tunelem, prosím!”

Než Dare stačil odpovědět, objevila se teta Milly a za ní její všudypřítomná Ariel. „Dare, tady je předběžný seznam hostů. Julia řekla, že se na něj budeš chtít podívat. Rády bychom už napsaly pozvánky, tak jsme si říkaly, že by ses na to mohl podívat dnes odpoledne.”

Dare automaticky natáhl po seznamu ruku. „Dobře, teto Milly. Scotte, pojďme se rychle kouknout na ten tvůj vláček. Julie, dej mi číslo toho prodejce, já - “

To už bylo příliš. Stačily dva dny v Cavenaughově domě, aby Kim věděla, že takhle je to vždycky. Bylo na čase tomu učinit přítrž. Udělala krok zpět a vzala Darovi seznam z ruky. Když se na ni překvapeně podíval, klidně se usmála a otočila se k ostatním.

„Obávám se, že Dare nemá čas se podívat na seznam ani zavolat prodejci. Musí si pročíst marketingový plán a zkontrolovat nějaké účty.” Významně se podívala na hodinky. „Je středa půl čtvrté odpoledne. Normální lidé v téhle zemi touhle dobou pracují. Přesně tohle Dare teď udělá. Scotte, vždyť jsi zrovna přišel ze školy. Běž si hrát s něčím jiným. Strýček ti s vláčkem pomůže později. Julie, ty ten seznam hostů můžeš přece zkontrolovat, ne? Vždyť víš, koho znáte a koho ne. Ten prodejce může počkat do zítřka. Teto Milly, jsem přesvědčená, že můžete s Ariel začít psát pozvánky. Adresy se tam dají dopsat později.” Kim se rozhlédla po jejich udivených tvářích. „To je asi tak všechno. Běž pracovat, Dare. Osazenstvo domu se bez tebe bude

muset dnes odpoledne obejít. Nikdo tě nevyruší až do pěti hodin.

Pokud jde o mě, půjdu chvíli psát.” Úsměvem kolemstojící vyzvala k námitkám. Žádné nebyly.

Odvedla ostatní pryč a nechala stát Dara samotného.

Stál a díval se, jak Kimberlyina jantarová hlava mizí za rohem. Vychutnával vzpomínku na to, jak ji držel v náručí. Pak odešel pomalu do své kanceláře a zavřel za sebou dveře s pocitem nesmírné spokojenosti. Měl před sebou nerušenou hodinu a půl. Za tu dobu se toho dá hodně stihnout. Zvlášť když bude vědět, že se nemusí starat o bezvýznamné rodinné záležitosti.

Vzal do ruky zprávu o marketingovém plánu, posadil se za stůl a dal se do práce.

O tři čtvrtě hodiny později uslyšel, jak za ním někdo ťuká na okno. Otočil se a uviděl Starka, jak ho pozoruje přes sklo a chystá se znovu zaklepat. Dare se natáhl a okno otevřel.

„Co to proboha na té zahradě vyvádíš?”

Starke se zasmušile zašklebil. „Moc se nediv.” Opatrně se rozhlédl kolem sebe. „Byl to jediný způsob, jak se k tobě dostat. Jestli mě tady nachytá, tak mě asi stáhne z kůže za živa.”

„Kim?”

„Jo. Vydala přísné rozkazy, že tě nikdo až do pěti nesmí rušit. Ke dveřím kanceláře se nesmí nikdo přiblížit, jen kdyby šlo o otázku života a smrti. Co se to tu, ksakru, děje?”

„Pracuju,” odpověděl mu Dare s úšklebkem.

Stárkovi to najednou došlo. „A ona si myslí, že potřebuješ

víc klidu?”

„Jsem vedoucí pracovník,” připomněl mu Dare zlomyslně. „To znamená, že mám pevnou pracovní dobu.” „No nazdar. Ta holka to tu ale umí zorganizovat, co? Už bylo na čase. Vždycky jsem ti říkal, že ze sebe necháš dělat poskoka.”

Dare pohlédl na hodinky. „Ještě není pět.”

Starke nadzvedl jedno obočí. „Takže bys rád věděl, proč tě vyrušuju? Ze dvou důvodů. První je, že jsem ti domluvil telefonát s jedním z těch právníků z Los Angeles na zítřek na desátou.”

„Díky.” Představil si zítřejší rozhovor a z očí se mu začala vytrácet spokojenost. „No a ten druhý důvod, proč mi tu přešlapuješ pod oknem?”

Starke se zlomyslně zašklebil. „Jen jsem ten výsledek chtěl vidět na vlastní oči.”

„Jaký výsledek?”

„Výsledek tvé snahy se trochu uvolnit. Zdá se, že to zabralo. Vypadáš opravdu dobře. Spokojeně a uvolněně.”

Dare cosi zamumlal a natáhl se, aby Stárkovi zabouchl okno před nosem. „Zmiz, Starku, nebo tě prásknu Kim.”

Starke se zašklebil ještě zlomyslněji a zmizel v zahradě.

U večeře byli všichni dobře naladění. Vypadalo to, že veškeré osazenstvo domu nová pravidla přijalo. Po večeři, tak, jak bylo naplánováno, Dare odešel se Scottem postavit tunel k vláčku. Julia oznámila tetě Milly, že si prohlédla seznam pozvaných hostů a že všechny zná.

„To je báječné,” nadchla se teta Milly. „Ráno můžeme s Ariel nadepsat adresy. Dnes odpoledne jsme už stačily všechny pozvánky napsat,” řekla ke Kimberly, která seděla u krbu a tiše upíjela čaj.

„Bude ten večírek veliký?” zeptala se Kimberly.

„Dost. Když byl naživu Darův otec, pořádali jsme tu večírky dost často. Ale od té doby, co to tu vzal do ruky Dare, už se tak často nebavíme.”

„Nikdo tu po tátově a mámině smrti na žádnou zábavu neměl náladu,” vmísila se tiše do hovoru Julia. „A pak jsem zase já měla ten příšerný rozvod.” Usmála se na Kimberly. „Chvíli to trvalo, než jsme se postavili na nohy jak po finanční, tak i po citové stránce. Víte, dnes odpoledne jste měla pravdu, když jste zasáhla. Aspoň jsem si uvědomila, jak moc ve všem na Dara spoléháme. Za poslední dva roky za nás řeší skoro všechny problémy a vážně někdy nechápu, jak to všechno stíhá.”

„Myslím, že je přesvědčený, že to tak musí být,” ujistila ji chápavě Kim.

„Samozřejmě že ano,” poznamenala teta Milly klidně. „Konec konců, je hlava rodiny a ta musí všechno řídit.”

Kimberly na to nic neřekla, ale z jakéhosi důvodu se ohlédla na Starka. Zvedl k ní pohled od novin, které právě četl. Nebyla si jistá, jestli v jeho klidném pohledu dokázala správně číst, ale zdálo se jí, že tam vidí souhlas.

„Chlap, který se snaží řešit problémy všech okolo,” dodal Starke potichu, „potřebuje mít ženu, která by ho chápala a občas ho taky před tou vší zodpovědností dokázala ochránit.”

Tři ženy před krbem překvapeně zmlkly. Starke jako by si jejich reakce ani nevšiml a pustil se znovu do čtení.

„Mimochodem,” řekla teta Milly energicky, jako kdyby se snažila odvést pozornost od Stárkovy poznámky, „ Ariel vám vzkazuje, Kim, že je připravena předpovědět váš osud. Vyloží vám ho zítra.”

„Už se na to těším,” odpověděla Kim žalostně. Věděla, že neexistuje žádná zdvořilá výmluva, jak se sezení s Ariel vyhnout.

„Dokáže vykládat karty naprosto dokonale, víte,” pokračovala nadšeně teta Milly. „Předpověděla dokonce, že vás Dare přiveze.”

Julia se zasmála. „To jsme předpovídali všichni. Každý věděl, kam jede a proč. Když jste tenkrát volala, ten telefon jsem zvedla já, Kim. Když jsem to Darovi řekla, zdálo se, že okamžitě ví, že jste to byla vy. Proč jste vlastně tenkrát zavěsila?”

„Byl to jen takový nápad.”

„No, jsem opravdu ráda, že jste tady,” řekla teta Milly. „K Darovi se budete moc hodit.”

V deset večer se Kimberly omluvila a odešla do svého pokoje. Dare, který už dlouho četl v obýváku noviny, jí zdvořile popřál dobrou noc. Jak stoupala nahoru po schodech, cítila v zádech jeho pohled. Bylo jí v té chvíli naprosto jasné, co se mu odehrává v hlavě. Vzpomněl si na vášeň, kterou spolu prožili dnes odpoledne. No, pomyslela si Kimberly, však já taky.

O hodinu později uslyšela, jak se dveře jejího pokoje otevřely.

Ospale se v posteli zavrtěla a zadívala se na temnou siluetu ve dveřích. Pozdravila ho něžným, rozespalým hlasem. „Ahoj, Dare.”

Beze slova za sebou zavřel, přešel pokoj a zastavil se u postele. I když ve tmě nebyla vidět smaragdová zář jeho pohledu, dokázala si ji Kim představit. Vycítila v něm touhu, která byla docela stejná jako ta její. Kimberly otevřela náruč a Dare do ní se zasténáním plným vášně vklouzl.

ŠESTÁ KAPITOLA

Dare ležel a pozoroval, jak se mezi mraky prodírají ranní paprsky. Líně si uvědomoval pocit uspokojení. Cítil se dobře. Nevzpomínal si, že by mu někdy v životě takhle bylo. Kimberly se mu v náručí pohnula a Dare cítil, že jeho vzrušení roste. Díval se, jak otevřela oči a usmál se na ni. Chvilkový zmatek v jejím pohledu ho pobavil. A taky potěšil.

„Ty nejsi moc zvyklá se vedle někoho probouzet, že ne?” zašeptal. Otočil se na bok a položil přes ni vyzývavě jednu nohu. „Měla by sis na to začít zvykat. Takových rán jako to dnešní máš před sebou spoustu.” Sklonil hlavu a vtiskl jí na rameno majetnický polibek.

„Opravdu?” zeptala se a záhadně se na něj podívala.

„Opravdu.” Klouzal jí rukou po těle až k ňadru. Touha, se kterou se probudil, ještě vzrostla. „Tím si buď jistá,” potvrdil a uvědomil si, jak mu hlas zdrsněl. „A co víc, nejsem naše rána ochoten sdílet s žádným jiným mužem.”

Překvapeně zamrkala. „S jakým jiným mužem?”

„S Valerianem.”

„S Joshem Valerianem?”

„Hm.” Vklínil jí koleno mezi hedvábná stehna a ochutnal její tmavou bradavku. „Přemýšlel jsem o něm.”

„A došels k nějakým převratným závěrům?” zeptala se nejistě.

„Přišel jsem na to nejhlavnější. Myslím, že nejrychlejší způsob, jak ti toho druhého vyhnat z hlavy, je ti pořád připomínat, že jiný mužský, konkrétně já, ovládá tvoje tělo.” Přitiskl se k ní tak, až se jeho mužství dotklo něžné brány její ženskosti.

„Dare, ty si děláš legraci, že?”

Setkal se s jejím tázavým pohledem a trošku ponuře se usmál. „Co si ty o tom myslíš?”

Snažila se uhodnout, jak dalece to myslí vážně a jazykem se dotkla koutku úst. Darovi to nevadilo. Jen ať přemýšlí. Vždyť to znamená, že se soustředí na něj a ne na jakousi představu o vysněném muži.

„Já … nemyslím, že si děláš legraci.”

Pomalu do ní vnikl a vychutnával každý centimetr jejího roztouženého těla. Cítil její teplo a vlhko a když zalapala po dechu, projela jím vlna uspokojení.

„Máš pravdu,” zasténal, když se instinktivně nadzvedla proti jeho bedrům. „Nedělám si legraci. Vidíš, jak dokonale spolu v poslední době komunikujeme?”

„Dare, občas jsi arogantní mizera!” podařilo se jí ze sebe vypravit. Tělo se jí pod jeho dotykem napjalo. Prsty mu svírala ramena a v záchvatu horečné touhy ho objala nohama.

„Ale jsem aspoň opravdový. Potřebuješ mužského z masa a krve, ne nějakého vymyšleného panáka. Potřebuješ někoho, kdo tě může takhle držet a kdo dokáže probudit tvoje tělo

jako já.”

„Josh není žádný panák!”

„Ale zrovna teď ti k ničemu není, co? Teď potřebuješ mě. Přiznej to,” Dare zasténal, když ucítil, jak to úžasné napětí mezi nimi vzrůstá. „Přiznej, že mě potřebuješ!”

„Potřebuju tě, Dare! Prosím tě! Teď! Úplně celého. Ach,

Dare!”

Dlouho po tom Kimberly ležela v posteli a pozorovala Dara, jak se obléká. Vůbec se nenamáhal zapnout si knoflíky u košile. Vysvětlil jí, že jen přeběhne chodbu do své ložnice.

„Ne že by byla nějaká naděje, že už touhle dobou všichni neví, kde jsem strávil noc,” vysvětloval jí pobaveně a stoupl si vedle postele. „Ale možná pro tebe bude snadnější jít dolů ke snídani a předstírat, že jsme se byli projít.”

„To je od tebe, hm, moc milé,” řekla ostýchavě, vděčná za to, že chápe, jak musí být takováhle situace pro ženu obtížná.

Smaragdové oči mu zaplály skrytým ohněm. „Kdybych myslel jen na sebe, moje milá, odstěhoval bych tě okamžitě do své ložnice a všechno ostatní bych poslal k čertu. Ale nejsem tak úplně necitelný. Taky nezapomínám, že tě mám chránit a ne tě zneužívat.” Naklonil se nad postel a položil na ni ruce. „Takže se teď budu moc snažit chovat slušně. Aspoň do chvíle, než se to mezi námi všechno nevyjasní. Jestli to tak chceš i ty, tak tě prosím, abys mě moc nepokoušela.”

„Takže jestli zase přijdeš uprostřed noci do mého pokoje, budu za to moct jenom já?” řekla mu škádlivě.

„Přesně tak.” Políbil ji na čelo a narovnal se. „Uvidíme se u snídaně.” Vlastnicky ji plácl po zadečku a vyrazil ze dveří.

Kimberly se za ním dívala, napůl pobavená, napůl okouzlená jeho sebejistotou a mužskou arogancí. Dnes ráno

mu je úžasně, pomyslela si. Muži jsou asi tím nebezpečnější, čím líp se cítí. Na druhé straně jí dělalo neuvěřitelně dobře vědomí, že příčina jeho chlapského uspokojení je zrovna ona.

Čtení z karet, které Ariel toho dne pořádala, vůbec nebylo soukromou záležitostí. Vyšňořila se pro tu příležitost do hráškově zelených květovaných šatů a červeného turbanu. Když se konečně přichystala, že bude vykládat karty, shromáždily se kolem Julia, teta Milly a paní Lawsonová. Kimberly si dobrosrdečně sedla proti Ariel a čekala, až jí předpoví osud.

„Ona je moc dobrá,” povídala Julia vesele. „Před pár měsíci předpověděla, že se s Markem zasnoubíme a přesně to se stalo.”

Teta Milly nadšeně přitakala. „A loni v létě v Mexiku mi předpověděla, že mi v jedné restauraci bude špatně, a taky to vyšlo.”

„Spoustě lidí bývá špatně, když jedí neznámé jídlo v cizích zemích,” cítila se Kim povinná poznamenat. „A kdybych viděla Marka a Julii pohromadě, asi bych to zasnoubení taky předpověděla.”

Julia se zasmála. „Jen se nám tu legraci nesnažte kazit a moc to nerozebírejte.”

„Julia má úplnou pravdu,” pronesla Ariel bodře a začala karty míchat. „Když to všechno začnete analyzovat, pokazíte nám zábavu.”

„Dobrá, dobrá, slibuju, že už toho nechám.”

„Už vám někdo někdy budoucnost předpovídal?” zeptala se Ariel.

„Nikdy.”

„Takže, když se karty vyloží, mají každá svůj samostatný význam, ale zároveň je jejich význam propojen. Může to být velice složité. Každý z těchto čtverců představuje určitou stránku života. Tento čtverec je čtverec úspěchu. Tenhle nám zase může povědět něco o tom, jak dopadnou vaše plány a tohle je čtverec lásky.”

„Už jsem zvědavostí bez sebe, co se z něho dozvíme,” zachichotala se Julia.

„Jako kdybysme to všichni nevěděli,” řekla významně paní Lawsonová.

„Připravena?” zeptala se Ariel a začala karty skládat do čtverců.

„Připravena,” souhlasila rezignovaně Kimberly.

Ariel najednou nečekaně zvážněla. Soustředěně se ponořila do obracení karet.

„Výborně,” zamumlala Ariel, když otočila srdce ve čtverci úspěchu. „Budete mít úspěch v práci. Peníze pro vás nepředstavují žádný problém. Další čtverec představuje změny ve vašem životě. Tady máte piky. Hm. To není moc dobré. Piky znamenají změnu k horšímu. Snad hrozící nebezpečí. Ale jste chráněna srdcovým králem ve čtverci

lásky.”

Vykládání karet pokračovalo a Kimberly připadalo dost zdlouhavé a povrchní. Vždycky, když se objevila karta znamenající neštěstí, Ariel okamžitě našla jinou, která jej zmenšovala nebo rušila. Dobré karty padly na zdraví, ambice, peníze a cestování.

„Vaše poslední cesta může vést k velkým změnám ve vašem životě,” prohlásila Ariel, když otočila kartu ve čtverci pro cestování.

Kimberly měla co dělat, aby jí neřekla, ať už toho nechá. Ale zachytila Juliin pohled a všimla si, jak na ni mrká.

„Tak, a teď něco k vašemu citovému životu,” prohlásila nakonec Ariel. Posluchači se zvědavě přisunuli blíž. Kimberly ucítila lehké mrazení. Ráda by věděla, jestli všichni ví, jak strávila dnešní noc. Ariel otočila křížového krále.

„Hmm,” řekla a zadívala se na kartu. „Bude věrný.”

„No,” naléhala na ni Kimberly, „a to je všechno, co se z toho dá vyčíst?

„Ne tak docela. Karta říká, že i když mu můžete naprosto věřit, nebude tak docela bez chyb.”

„A který muž není?” ozvala se Julia.

„Vlastně,” pokračovala Ariel, když otočila další kříže, „občas vám docela poleze na nervy.”

„Jak říká Julia,” přerušila ji paní Lawsonová, „kterého mužského nemáte občas po krk?”

Ariel se nad kartami naklonila a otočila další v sousedství čtverce lásky. „Tady je zase nebezpečí. Poznáte strach, Kim.”

„Strach? Strach z čeho?”

Ariel otázku ignorovala a otočila káry. „Je tu spousta bolesti z klamu a zrady.”

„To asi kvůli některým šekům od mých nakladatelů. To mě nezajímá. Řekněte, čeho se mám bát.”

Ariel pomalu zavrtěla hlavou. „To je těžké říct, Kim. Tma a stříbrný lesk.”

Kimberly ztuhla. Představila si ponurou postavu v dlouhé róbě se stříbrnou dýkou v ruce. „Muž?” V ústech měla najednou docela sucho.

„Možná ano, možná ne.” Ariel otočila další kartu a zamračila se. Pronesla ještě pár nic neříkajících předpovědí a začala karty sbírat a skládat je do balíčku.

„To už je konec?” zeptala se teta Milly vesele.

„Konec,” odpověděla Ariel.

„No, Kim, vypadá to, že byste si měla dávat pozor na tmavého milence se stříbrem ve vlasech,” okomentovala to Julia a zasmála se.

„Ale můžete mu věřit,” dodala důrazně teta Mil—

iy-

„Připomíná mi to někoho, koho všichni moc dobře známe,” prohlásila spokojeně paní Lawsonová.

„No, děkuju vám, Ariel. Bylo to moc zábavné,” poděkovala Kim a rázně se postavila. „Teď, když dovolíte, musím jít pracovat. Ten tmavý, nebezpečný muž mi připomíná zločince z mé poslední knížky. Raději se půjdu podívat, jak se mu vede.”

Posezení u karet skončilo. Kimberly už byla na půl cesty z pokoje, když jí Ariel nečekaně položila ruku na rameno. Kimberly překvapilo, jak pronikavě na ni hledí.

„Neberte karty úplně na lehkou váhu, Kim. Není to vždycky jen laciný trik.”

Kimberly se mírně usmála. „Budu si to pamatovat, Ariel. Díky. Ach, mimochodem, jak daleko jste s přípravou večírku?”

„Jde to báječně,” vmísila se mezi ně teta Milly. „Pozvánky jsme už odeslaly. Bude se to konat příští sobotu večer.”

„Nebude se to všem pozvaným zdát brzo?”

„Ne, dnes ráno jsme všechny obvolaly. Pozvánky jsou jen formalita,” vysvětlila Ariel a sundala Kim ruku z ramene. „Zdá se, že příští sobota je ten nejvhodnější den. Ale nezdržujte se, drahoušku. My s Milly ještě musíme připravit menu.”

Teta Milly souhlasně pokývala hlavou. „Chceme, aby nám to v sobotu všechno klapalo.”

„Proč vám na tom večírku tolik záleží?” zeptala se ne moc chytře Kim.

Teta Milly se na ni překvapeně podívala. „No přece proto, že jste tady vy. A teď udělejte, co vám řekla Ariel, moje milá, a dejte se do práce.”

Kimberly víc přesvědčovat nepotřebovala. Stejně už je s psaním pozadu.

V sobotu večer krátce po desáté se Dare rozhlédl obývákem plným lidí a podařilo se mu najít Kimberly. Připadal si velice šťastný. Dnes večer nebylo snadné se k ní dostat. Od první chvíle, kdy se začali sjíždět hosté, byla neustále středem zájmu.

Skutečnost, že mnozí z příchozích znají její knihy, určitě k pozornosti, kterou budila, hodně přispěla. Ale Dare věděl, že je za tím i něco víc. V místních novinách se tenkrát o Scottově únosu psalo dost podrobně. A Julia se postarala, aby všichni věděli, že jejího syna zachránila právě Kimberly. A navíc se všichni obyvatelé Cavenaughova domu chovali ke Kim jako ke člence rodiny.

Tento poslední nepopiratelný fakt si velká většina hostů vysvětlovala tak, že se Kim brzy členkou rodiny stane. Za poslední půl hodiny slyšel Dare aspoň tři rozhovory o tom, kdy bude asi oznámeno zasnoubení.

Neudělal nic, aby jejich dohady vyvrátil. Stejně tak neudělal nic proti klepům, které se okamžitě objevily po té, co vzal Kim začátkem týdne na obhlídku vinných sklepů.

Teď už Dare věděl určitě, že i samotná Kim si uvědomila, jak se tu na ni všichni dívají. Když se na ni z dálky podíval, zvedla hlavu a v očích měla uštvaný výraz. Jejich pohledy se na okamžik setkaly. Pak se Kim napila doušku Cavenaughova vína a vrátila se do hovoru se skupinkou místních vinařů. Zdálo se, že jsou nadšení vším, co říká.

Dare poodešel kousek stranou od davu hostů a nalil si další skleničku vína. Pak jen tiše stál a pozoroval ještě chvíli Kim. Až na tu únavu v očích dnes vypadá ohromně, pomyslel si majetnicky.

Kimberly se včera vydala s Julií a v doprovodu Starka na nákupy. Vrátili se s večerními šaty v tyrkysové a žluté barvě, které měla teď Kim na sobě. Její večerní toaletu ještě doplňovaly malé tyrkysové střevíčky a zlatý řetízek kolem krku. Dare jí chtěl původně koupit neuvěřitelně drahé šaty, ale pak si to rozmyslel. Něco mu napovídalo, že by to Kim rozzuřilo. Má v sobě nezkrotnou hrdost, kterou respektuje, i když ho někdy dokáže pořádně rozčílit.

Prohlížel si její jantarové vlasy, sepnuté na temeni do na první pohled nedbalého vodopádů lokýnek. Pomyslel si, jak jí později sponu ve vlasech rozepne a tělem se mu rozproudilo

známé divoké vzrušení. Přinutil se na to nemyslet. Dřív, než se zase s Kim vyspí, musí vyřešit pár záležitostí. Nebo si to aspoň namlouval.

Polkl doušek vína a začal si představovat, jaké by to bylo s Kim v posteli, až všichni odejdou. Od poslední noci, kterou spolu strávili, byl Dare na sebe neobyčejně přísný. Je toho mezi nimi tolik, co je potřeba vyjasnit. Po rozhovoru s právníky v Los Angeles to pochopil beze zbytku.

Dare měl podezření, že si Kimberly myslí, že s ní nechce spát jen proto, že je dokonalý gentleman. Nechal ji, ať tomu věří. Ještě nevěděl, jak jí říct, že je za tím něco docela jiného. Bylo pro něj Čím dál těžší se od ní držet dál. Brzy, sliboval si, se to všechno vyřeší a Kimberly bude osvobozená od své minulosti. Přemýšlel o jejich společné budoucnosti, když se k němu potichu přiblížil Starke.

„Vede si moc dobře,” pochválil Kimberly Starke a nespouštěl z ní oči.

„Na to, že je vlastně samotářka, si vede přímo ohromně,” souhlasil Dare.

Starke pokrčil rameny. „Každý je svým způsobem sám.”

„Proč ty se vždycky po pár skleničkách whisky dáš do filozofování, Starku?”

„Probouzí to ve mně mou skrytou intelektuální stránku.”

„Aha.”

„Hodí se k tobě, Dare. Líbí se mi.”

Dare se lehce usmál. „Vzhledem k tomu, že vím, jak jsi na lidi vybíravý, to už něco znamená. A jako obvykle s tebou musím souhlasit.”

Starke Kimberly sledoval. „Tak kdy už konečně vyřešíš tu druhou věc a přestaneš hrát komedie?”

„Mám na pozítří smluvenou schůzku.”

„Na neutrální půdě?”

Dare přitakal. „V hale jednoho hotelu v San Franciscu.” „Seš si jistý, že na to jdeš dobře?”

„A víš o něčem lepším?” zeptal se ho Dare ustaraně. Starke si povzdechl. „Ne.”

„Chci, aby se osvobodila od své minulosti, Starku. Jediný způsob, jak toho docílit, je ji s minulostí konfrontovat. Kromě toho, oni jí nedají pokoj, dokud se s ní nesetkají. Jsou už celí zoufalí. Lepší je to setkání uskutečnit za našich podmínek než za jejich.”

„A ty to chceš Kim jen tak jednoduše oznámit?”

„Nikdy by se setkáním se svými prarodiči nesouhlasila.”

„Já nevím, Dare. Ženské nemají rády překvapení.”

„Kim pochopí, proč to dělám. Až bude po všem, uvědomí si, že to byl jediný způsob, jak to vyřešit.”

Na druhé straně pokoje se Kim podařilo najít výmluvu a vyprostit se z davu lidí, který měla neustále kolem sebe. Vyšla na dvůr. Sice tam bylo chladno, ale po přeplněné a přetopené místnosti to pro ni byla úleva.

Už zase si připadala jako v pasti. Nebylo pochyb o tom, co si lidé při pohledu na ni myslí. Vidí v ní Darovu nastávající a nikdo z rodiny se jim to nesnaží vyvrátit. Dokonce ani Darius Cavenaugh ne.

Co se mu asi dnes večer honí v hlavě, ptala se Kimberly sama sebe, když se procházela po dvoře.

Byly chvíle, kdy si myslela, že jeho myšlenky dokáže číst téměř přesně. Jindy ale byly zase chvíle, kdy jí připadal naprosto nepochopitelný.

Od té poslední noci k ní do pokoje nepřišel. Kimberly se nad tím už aspoň po tisící zamyslela. To si opravdu jen hraje na gentlemana nebo je za tím něco jiného? Možná mu nepřipadá fyzicky tolik atraktivní jako on jí.

Kimberly stála a dívala se do tmy. Měla před sebou temnou zahradu a vzadu se rýsovala kamenná zídka, za kterou nesměla. V dálce bylo vidět budovu, kde byly umístěny fermentační nádrže. Akry vinné révy se rozprostíraly po kopcích, vlnících se v měsícem osvětlené krajině. Byl to hezký, uklidňující pohled. Kimberly si pomyslela, jaká to musela být pro Dara změna se sem po tolika letech rušného života vrátit.

„Není venku trochu zima, Kim?”

Při zvuku známého Stárkova hlasu se Kimberly otočila. Usmála se na něho. Přišla na to, že se jí tenhle podivný, trochu záhadný člověk líbí, i když mu vůbec nerozumí.

„Potřebovala jsem na vzduch. Vrátím se za pár minut,” řekla mu. „Bavíte se dobře, Starku?”

„Já si na večírky zrovna moc nepotrpím,” zamumlal zdvořile.

„Já taky ne. A Dare?”

„Je toho ještě hodně, co o něm nevíte, že?”

Kimberly jeho otázka překvapila. Zavrtěla hlavou. „Někdy si myslím, že ho znám. Ale jindy zas … ” Poslední větu nechala nedokončenou.

„Pokud jde o vás, má Dare docela stejné pocity, pokud vím. To je lidská povaha.”

Kimberly se na něj pobaveně podívala. „Snad se nezabýváte studiem lidské povahy?”

Starke pozvedl skleničku, kterou držel v ruce. „To ta whisky. Jak jsem před chvílí vysvětlil Darovi, probouzí ve mně intelektuální schopnosti.”

„Úžasné. Co jiného mi k tomu můžete dodat?”

„K čemu? K vám a Darovi? Jen to, co je každému jasné.”

„A to je?”

„Že jste pro sebe jako stvoření,” vysvětlil Starke. „On vás potřebuje, Kim.”

„Já nevím,” odpověděla jemně. „Má ve svém životě tolik jiných povinností a lidí - výrobu vína, rodinu. Je toho moc. Proč by měl potřebovat zrovna mě?”

„Protože ho můžete chránit, aby mu tohle všechno nezabralo úplně celý život. Můžete pro něj vytvořit nový svět, kde by se dokázal uvolnit a kde by byl sám pouze s někým, pro koho by byl ta nejdůležitější osoba ze všech.”

Nervózně se zavrtěla. „To já bych možná chtěla taky. Mít někoho, pro koho bych byla nejdůležitější na světě.”

„A myslíte, že to byste pro Dara nebyla?”

„Jak bych jen pro člověka v jeho postavení mohla?” zeptala se zoufale.

„Vy ho ještě pořád moc neznáte, Kim. Dejte mu příležitost. A - ” Starke se na chvíli odmlčel a pak přímo dodal „ - pokuste se ho nesoudit moc přísně ve chvílích, kdy ho tak docela nechápete. Vždyť je to jen obyčejný mužský.”

Kim se ironicky usmála. „To vy jste taky. Jste si jistý, že mi dokážete tenhle živočišný druh trochu přiblížit?”

Starke si dlouze lokl whisky. „Možná ne, ale myslel jsem si, že je moje povinnost vám to říct.”

Kimberly najednou celá změkla. „Vy jste k Darovi vždycky loajální, že?”

„Kdysi mi zachránil život. Pak jsem měl tu čest mu to jednou oplatit. Tyhlety věci mezi lidmi určité pouto vytvoří.”

„Jak vám zachránil život?” zeptala se Kim a mírně se zamračila.

„Na tom teď nezáleží,” řekl Starke a nervózně přešlápl. Kim z toho uhádla, že tohle téma mu moc po chuti není. „Dostal jsem se do takové zamotané situace na Středním Východě. Pokoušel jsem se kohosi najít a octl jsem se uprostřed pouličních nepokojů. Dare byl tenkrát taky venku a tak jsme se potkali. Vypuklo hotové peklo a byli jsme jediní Američané v okolí. Místní dav nás považoval za ďábly. Ocitl jsem se doslova u zdi. Pak Dare dostal nápad. Znal tam kohosi, s kým obchodoval. To mu pomohlo mě z té situace vytáhnout. Brzo ale všem došlo, že by takové styky neměly bránit v pomstě. Dare využil všech svých známostí, aby nás dostal za hranice. Den na to tam vypukla válka.”

Kimberly se zhluboka nadechla. „Vůbec mě nenapadlo, že obchodování může být, hm, tak dobrodružné.”

„Občas se to stává,” odpověděl Starke a znovu zvedl skleničku. Na pár sekund se do whisky zadíval, jako by. tam viděl něco, co Kim vidět nemůže. „Zvlášť když na to člověk jde jako Dare.”

Kimberly nevěřila svým uším. Hlas se jí ztišil. „Kdy jste mu zachránil život vy, Starku?” Napadlo ji, že na tomhle muži je toho spousta zajímavého. Jeho lakonické vyjadřování a zvláštní způsoby byly v rozporu s jeho nepřístupným vzhledem.

Podíval se jí do tváře. „V jedné uličce v Honkongu došlo k souboji na nože. Dare se snažil bránit proti třem mizerům, kteří ho napadli kousek od hotelu, kde bydlel. No a já jsem ho zrovna šel navštívit, a tak jsem do té rvačky vpadl. S nožem umím zacházet perfektně,” dodal Starke.

Kimberly se otřásla. „Ach!”

Starke se zamračil. „Ale slibte mi, že Darovi neprozradíte, že jsem vám to řekl. Asi by mě zabil, kdyby se dozvěděl, že vám naháním strach podobnými historkami.”

„A proč mě vlastně těmi historkami naháníte strach, Starku?” zeptala se vnímavě Kimberly.

„Myslím, že se vám jen snažím naznačit, že Dare je trošku jiný, než se může zdát při pohledu na Cavenaughovy vinice.”

„Já to vím, Starku,” řekla na to Kimberly jemně.

Zdálo se, že se Stárkovi najednou ulevilo. „Víte. Kdybyste to nevěděla, nemohla byste ho milovat, že ne?”

Kimberly se zarazila a chtěla začít automaticky protestovat. Její city byly ještě pořád jen její soukromá záležitost. Vůbec ji nenapadlo, že o nich ostatní vědí. Než ale našla slova, kterými by mu dala na srozuměnou, že je na podobné závěry příliš brzy, sundal si Starke sako a podal jí

ho.

„Vemte si ho,” řekl drsně. „Jestli tu chcete ještě chvíli zůstat, bude lepší, když si ho obléknete.” Pak se otočil a odešel zpět do domu.

Kimberly s povzdechem přešla dvůr a vyrazila do zahrady. Zpět se jí opravdu vůbec nechtělo. Z pomyšlení na všechny ty lidi, kteří ji pozorují a snad dochází ke stejným závěrům jako Starke, na ni padala deprese. Potřebovala být aspoň chvíli sama.

Ne že by tu ale mohla zůstat příliš dlouho. Julia, teta Milly, Ariel, paní Lawsonová nebo dokonce Dare nebo Starke ji mohou každou chvíli začít shánět. Tolik lidí, kteří se starají o to, co zrovna dělá. Na to není vůbec zvyklá. Kimberly se procházela po zahradě a podívala se k domu. Světlo ve Scottově pokoji konečně zhaslo. Před několika hodinami ho poslali navzdory všem protestům spát. Jeho budoucí otec, Mark, si ho vzal na starost. Kimberly si všimla něhy v Juliiných očích, když pozorovala, jak to její snoubenec s hochem umí.

Na konci zahrady se Kimberly znovu zarazila a zadívala se na vinné sklepy kousek za kamennou zídkou. Několik venkovních světel osvětlovalo krásně upravené prostranství před budovou, kde se ve dne shromažďovali turisté. Zadní trakt velké budovy byl skryt ve tmě.

Dál už jít nemůže. Kdyby udělala ještě pár kroků, mohla by nízkou zídku přelézt. Tím by uvedla do chodu poplašné zařízení, což by určitě do Darova večírku vneslo pořádný zmatek. Představila si to a bylo jí do smíchu. Jenže Ariel a teta Milly by jí to nikdy neodpustily.

Navíc bylo jasné, že zase tak moc toho Starke dnes nevypil a přišel by na to dost rychle.

Pokud jde o Dara, tak ten by ji spíš tentokrát přehnul přes koleno, než aby se s ní znovu pomiloval. Jednou se to dalo odpustit. Majiteli a vládci nad Cavenaughovými vinicemi by se asi nelíbilo, kdyby jeho rozkaz neuposlechla podruhé.

Kimberly se hořce usmála a vyrazila zahradou ke dvoru zpět do hlučného, světlem zalitého domu.

Na cestičce, vedoucí k domu, stála nehybná postava v dlouhé róbě a blokovala jí cestu.

Kimberly byla tím temným zjevením natolik vyvedena z míry, že nedokázala ani zakřičet. Nehybně proti sobě stáli, osvětleni měsíčním světlem, a pozorovali se. Pak postava v dlouhé róbě rozpřáhla ruce a odhalila zdobenou stříbrnou dýku.

Kimberly vykřikla. Ale byl to výkřik jako ve zlém snu, zajíknutí, které nikdo neslyší. Než ze sebe mohla vydat další zvuk, bytost v dlouhé róbě se dala do pohybu.

Tentokrát se Kimberly podařilo vykřiknout doopravdy. Její hlas prořízl noc, ale bylo jí jasné, že v domě ji nikdo neuslyší.

V měsíčním světle se zablýskla dýka. Kim tuhla v žilách krev. Nadzvedla si okraj šatů a dala se na útěk.

Postava v róbě se napřímila a zatarasila jí cestu. Neznámý měl všechny trumfy v ruce. Za žádnou cenu se kolem něj nemohla dostat do domu. Když se k ní opět začal přibližovat, udělala Kimberly jedinou věc, kterou mohla. Vyrazila ze zahrady ke kamenné zídce.

Odvážila se podívat přes rameno. Neznámý měl se svým dlouhým pláštěm očividné problémy. V temnotě se zablýsklo

stříbro dýky a Kimberly si připomněla, co jí vyčetla z karet Ariel. Padla na ni ještě větší hrůza. Když přeskakovala zídku, sklouzlo jí Stárkovo sako z ramen a zůstalo na ní viset.

Jedinou její nadějí bylo poplašné zařízení, které se určitě spustilo. A Starke není zase tak opilý, aby si toho nevšiml.

Kimberly se zmocnila panika. Vyrazila k jediné skrýši, která byla nablízku, k budově s vinnými sklepy. Pokud se jí tam podaří dostat včas, snad se tam bude moct zamknout a svému pronásledovateli se schovat. Tyrkysové střevíčky ji na pískem vysypané cestě několikrát zradily. Nohy měla nejisté a málem upadla. Ale slepý strach ji hnal dál k budově, rýsující se na obzoru.

Zdálo se, že postava v dlouhé róbě má s útěkem ještě větší problémy než ona. V Kimberly se probudila jiskřička naděje. Snad ho ten jeho vlající hábit zbrzdí natolik, že se dostane do skrýše včas. A uvnitř jsou telefony, ze kterých může zavolat do hlavního domu. Ví to, protože ji tam před pár dny Dare zavedl na prohlídku. Ze všech sil běžela k zadnímu vchodu do budovy. Vzduch ji v plících pálil jako oheň. Za sebou slyšela kroky svého pronásledovatele. Z jakéhosi podivného důvodu jí ten zvuk přinášel úlevu. Alespoň že ji nepronásleduje žádné strašidlo. V té tmě a tichu by člověk skoro uvěřil, že je to nějaká nadpřirozená bytost.

Kimberly lapala po dechu. Srdce jí bušilo strachem a únavou z běhu. Zarazila se před zadními dveřmi do budovy. Ani chvíli nezaváhala. Věděla přesně, co udělá, ještě než sem doběhla.

Vyzula si jeden tyrkysový střevíček a rozbila jím skleněnou výplň ve dveřích. Vstrčila ruku dovnitř a odemkla ještě dřív, než sklo stačilo dopadnout na zem.

Do ruky se jí zařízla ostrá bolest, ale Kimberly si jí nevšímala. Otevřela dveře a vklouzla dovnitř.

Byla tam tma. Musela zpomalit. Uslyšela, jak se dveře otevřely a zavřely. Pak se rozhostilo ticho. Úplná tma jejímu pronásledovateli musela vadit stejně jako jí.

Jenže Kimberly byla ve výhodě. Znala vnitřek budovy. Muž s nožem tu bude muset bloudit naslepo a řídit se pouze sluchem.

Kim si vyzula druhý střevíček, aby se mohla pohybovat co nejtiššeji. Vyrazila opatrně chodbou k rozlehlé místnosti s vysokým stropem, kde byly umístěny fermentační nádrže a řady sudů se zrajícím vínem.

SEDMÁ KAPITOLA

Když Kimberly otevřela dveře do veliké místnosti, uvítalo ji tiché hučení strojů a jedinečná, ostrá vůně zrajícího vína. Ocitla se uprostřed nádrží z nerezavějící oceli a několika řad dřevěných sudů. Na druhé straně místnosti blízko schodiště svítilo tlumené světlo. Jinak byla v místnosti úplná tma.

Kimberly na chvíli zaváhala. Místnost, o které si myslela, že jí poskytne aspoň nějaké bezpečí, se najednou zdála plná věcí, které byly skoro jako živé. Ne, pomyslela si hystericky, živé nejsou ty nádrže, ale víno v nich. Cožpak jí to minule Dare nevysvětlil? Fermentace a zrání jsou živý proces, proces neustálé evoluce a změny. V nádržích a sudech okolo se víno vyvíjelo a dospívalo jako dítě v lůně matky. Zaposlouchala se do zvuků za sebou a nic neslyšela. Pak vklouzla do ztemnělé místnosti a zahnula vlevo. Pokusí se dostat ke schodům na druhé straně a bude se krýt mezi sudy.

Dare, pomoz mi. Pospěš si. Proboha, pospěš si.

Na půl cesty k cíli, neschopná slyšet jiné zvuky než hučení strojů, stoupla Kimberly do kaluže ledové tekutiny. Tlumeně vykřikla a hned se kousla do spodního rtu a v duchu zaklela. Snad její pronásledovatel ten slabý zvuk nezaslechl.

Pomalu se sunula nejtmavší částí místnosti a za poslední řadou sudů se zastavila. Tichý chod strojů

kryl její postup, ale stejně tak tlumil i kroky té záhadné postavy v dlouhé róbě. Místnost nad schody se jí zdála vzdálená na kilometry a ne jen nějakých pár metrů. Musí se tam dostat. Je to místnost, kde se ochutnávají vzorky vína. Je v ní telefon. Je tam také požární alarm, vzpomněla si Kim. Rozbije sklo a snad tak přivolá pomoc.

Ale nejdřív se musí dostat tou džunglí mezi nádržemi.

Každý nepatrný zvuk v ní vyvolával hrůzu. Každou chvíli se otáčela za sebe a čekala, že se za ní vynoří postava s dýkou.

Kimberly se zastavila u schodů a s obavami si je prohlížela. Aby se na ně dostala, bude muset vyrazit do nechráněného prostoru a tlumené světlo na zdi ji osvětlí. Myslela si, že dveře do místnosti nebudou zamčené, ale jestli zamčené jsou, zůstane na schodech jako v pasti.

Dare, kde jsi? Potřebuju tě.

Nemělo cenu to dál odkládat. Jediná naděje bylo dostat se dovnitř, zabarikádovat se a pokusit se zatelefonovat pro pomoc. Jednou rukou si nadzvedla šaty a vyrazila.

Instinktem štvance vytušila, že je příliš pozdě. Nebude mít na nic čas. Její pronásledovatel je těsně za ní. Musel si domyslet, co chce udělat.

Už měla ruku na klice, když se otočila a uviděla ho za sebou.

S dýkou v ruce se řítil mezi nádržemi. Chybělo mu jen několik kroků. Nemám čas, říkala si hystericky, když otevřela a vrazila dovnitř. Nemám už na nic čas. Kimberly za sebou práskla dveřmi, ale její pronásledovatel je vší silou rozrazil. Otočila se a uskočila za přepážku, za kterou byly naskládány řady láhví s Cavenaughovým vínem.

Téměř bez uvažování sáhla Kimberly po nejbližší láhvi. Jako zbraň proti stříbrné dýce to asi moc nepomůže, ale bylo to to jediné, co měla po ruce. Uchopila láhev za hrdlo a rozmáchla se s ní proti hraně naleštěného stolu. Ptala se hystericky sama sebe, jestli takovéhle věci náhodou nefungují pouze v dobrodružných filmech.

Ozval se řinkot skla. Víno se rozlilo na podlahu a zmáčelo jí bosé nohy. Kimberly zůstala stát s ostrou skleněnou břitvou v ruce.

Postava v dlouhé róbě se zastavila u vchodu do místnosti a zvedla ruku s dýkou. Neznámý stál od Kimberly jen několik kroků a tak mohla poprvé vidět, jak se mu v zahalené tváři zaleskly oči. Na ostří rozbité láhve se odráželo tlumené světlo. Držela ji napřaženou před sebou.

„Jestli se mě jen dotkneš, Cavenaugh tě zabije,” zasyčela na něj.

„Ten tvůj kamarádíček Cavenaugh může jít do háje.”

Jeho hlas byl drsný a hluboký a byl z něj slyšet přízvuk člověka z ulice. Vůbec nezněl nadpřirozeně. Je to obyčejný pouliční rváč, žádný čaroděj, blesklo Kimberly hlavou.

„Vyřídí si to s tebou. Za to ti ručím.”

„O toho se postarám později. První seš na řadě ty!”

Vyrazil dopředu a teď už držel dýku jako zbraň, ne jako obětní nůž. S hrůzu nahánějící divokostí udělala postava v plášti několik kroků vpřed.

„Dare!”

Kimberly vykřikla Darovo jméno a pokusila se před útočníkem uhnout. Měla za sebou zeď a neměla moc místa, kam by mohla uskočit. Ale vypadalo to, že ten muž měl z rozbité láhve opravdové obavy, protože když ji proti němu napřáhla, uhnul na stranu.

Kimberly kolem něj proklouzla. Otočil se a opsal dýkou ve vzduchu hrůzu nahánějící oblouk.

Kimberly sáhla po další láhvi. Hodila ji po něm, ale stačil se sehnout. Láhev se roztříštila o stěnu za ním a víno se rozlilo na podlahu.

„Ty čubko!”

Kimberly začala házet jednu láhev za druhou a nejedna našla svůj cíl. Jenže se zdálo, že nařasená róba poskytuje útočníkovi jistou ochranu a žádný zásah ho příliš nezranil.

Se vzteklým zavrčením na ni útočník vyrazil. Chtěl se k ní dostat jediným skokem a skoncovat s ní.

Kimberly se otočila a chtěla se dát na útěk, když za sebou uslyšela zuřivý výkřik. Její pronásledovatel uklouzl na vínem polité podlaze. Ozvala se rána, jak se složil na vykachličkovanou podlahu. Kimberly sáhla automaticky po další láhvi.

Zvedla ruku a vší silou uhodila svého nepřítele zezadu do hlavy.

„Kim!”

Dveřmi vrazil dovnitř Dare. Kimberly si všimla, jak se mu v ruce cosi zalesklo. Měl revolver. Za ním stál Starke, který okamžitě sáhl po vypínači.

Rozsvítilo se světlo a Dare Kim okamžitě strhl stranou od ležící postavy. V jeho dotyku se odrážel divoký, nekontrolovatelný vztek. Sklonil se k neznámému, otočil ho a nahmatal mu puls. Starke stál napjatě za ním a čekal, co řekne. Byl také ozbrojen. Oba dva vypadají s revolverem v ruce tak přirozeně, pomyslela si mlhavě Kim.

Dare se pomalu narovnal a zastrčil si zbraň pod své elegantní slavnostní sako.

„Má dost,” procedil mezi zuby. Tvrdým pohledem si prohlédl Kim od hlavy až po bosé nohy. „Dostala ho.”

„Vypadá to, že na to spotřebovala aspoň půl bedny láhví,” zhodnotil situaci Starke. „Udělala tu docela slušný bazén.”

„Nevěděla jsem, že se v takové situaci musí dbát na pořádek,” podařilo se Kimberly ze sebe vypravit. Nespouštěla z Dara oči.

„Moje milá,” pronesl Dare drsně, „jediné, na čem v podobných chvílích záleží, je to, kdo zůstane živý, když to všechno skončí. Bože můj, ženská, dnes večer jsi mě stála aspoň deset let života. Nestalo se ti nic?”

Tiše přitakala. Nebyla schopná se pohnout. Dívala se na něj a v ruce pořád svírala rozbitou láhev. Pak ji Dare s výkřikem úlevy strhl do náruče. Upustila láhev a zhroutila se mu do objetí.

„Ty krvácíš! Jestli ti ten bastard … “

„To nic není. Řízla jsem se o sklo ve dveřích, když jsem se dostávala dovnitř. Ach, Dare, myslela jsem si, že už se Stárkem nikdy nepřijdete,” zašeptala Kimberly v bezpečí jeho objetí.

„No, nevypadá to, že byste nás zrovna moc potřebovala,” řekl Starke. „Zdá se, že jste to zvládla sama naprosto dokonale. Až se příště dostaneme do podobné situace, Dare, musíme ji mít s sebou, aby nám kryla záda.”

„Bude vždycky tam, kde budu já. Už ji nikdy nepustím z dohledu -”

„Jak jste mě našli?” přerušila ho rychle Kim. Byl pořád napjatý a plný vzteku. Cítila to, když ji k sobě tiskl.

„Kdyžs přelezla zeď, spustil se alarm. Omluvili jsme se, že se půjdeme podívat na kontrolní panel. Mysleli jsme si, že to bylo jen nějaké zvíře. Ale pak nám došlo, že nikde nejsi,” vysvětlil jí Dare. Velice jemně se vyprostil z jejího sevření a otočil kohoutkem nad malým umývadlem. Pak vzal její poraněnou ruku a vstrčil ji pod tekoucí vodu.

„Řekl jsem Darovi, že jsem vás naposledy viděl na dvoře,” dodal tiše Starke. Sklonil se k ležícímu muži a sundal mu z hlavy kapuci. Pod záhadným pláštěm se objevila tvář tmavovlasého mladíka tak kolem dvaceti let.

„Ani jeden jsme si samozřejmě nemysleli, že bys udělala takovou hloupost a vydala se na půlnoční výlet za zídku,” pokračoval Dare.

„Na žádný půlnoční výlet jsem nevyrazila. Byla jsem v zahradě a zrovna jsem se chystala jít zpátky, když se mi do cesty postavil tenhleten… Došlo mi, že kolem něj neprojdu. Tak jsem se mu snažila utéct. Doufala jsem, že když přelezu zídku, spustí se poplach. Au, Dare, to bolí.”

Nevšímal si jí a ovázal jí ránu svým kapesníkem. „Našli jsme Stárkovo sako a bylo nám hned jasné, že ten alarm jsi spustila ty a ne nějaká srna. Ale nevěděli jsme, kam jsi zmizela potom. Když ses dostala sem, spustilas další poplašné zařízení a už nám bylo jasné, kde jsi. Okamžitě jsme vyrazili za tebou. No a pak jsme tě slyšeli, jak si tu kolem sebe bezstarostně házíš láhvemi.” Dare se ironicky usmál. „Jen tak mimochodem, byl to můj nejlepší Cabernet Sauvignon. Účet dostaneš poštou.”

„Mizero!”

„No, když se nad tím tak zamyslím,” uvažoval Dare, „myslím, že si ten dluh vyberu osobně.” Pustil ji z náruče a sklonil se nad ležícím mladíkem. Sáhl mu pod zřasenou róbu a zvedl stříbrnou dýku. „Zavolej policii, Starku. A zkus se spojit s tím detektivem Cranstonem, se kterým jsme byli ve styku.”

„Fajn,” Starke vzal sluchátko a vytočil číslo.

Kimberly se dostala do postele až několik hodin po události. Julia, teta Milly a Ariel se kolem ní vytrvale motaly, zatímco paní Lawsonová připravovala uklidňující čaj podle Arieliných instrukcí. Na schodech se objevil rozespalý Scott, kterého nezvyklý hluk vylákal z ložnice. Dare a Starke se věnovali policii a hosté a sousedi kladli Kimberly tisíce otázek.

„Možná o tom jednou napíšete knížku,” řekl Kimberly Mark Taylor.

„Marku!” napomenula ho Julia. „To byl dost nejapný vtip.”

Pak ale konečně hosté i policie odešli. Muže v dlouhé róbě naložili do policejního auta a odvezli. Už se probral, ale nedostali z něj ani slovo.

Kimberly se konečně ocitla sama. Cítila, jak je vyčerpaná a rozrušením nemohla usnout. Natáhla na sebe tričko a schovala se pod přikrývky. Ležela v úplné tmě a znovu a znovu to celé prožívala. Zdálo se jí, že bude trvat dost dlouho, než se jí podaří zahnat obraz muže se zdviženou dýkou. Pokaždé, když zavřela oči, si ho představila, jak před ní stojí, připravený ji bodnout. Tělem jí probíhalo nekontrolovatelné chvění. Věděla, že je to normální reakce, ale nedokázala se ovládnout.

Ležela na boku a dívala se z okna, když se dveře její ložnice tiše otevřely a zavřely. Ani se nemusela otočit, aby věděla, kdo přišel.

„Dare?”

„Řekl jsem ti, že už tě nikdy nepustím z dohledu.” Usmála

se na něho a ovinula mu paže kolem krku.

„Miluj se se mnou, Dare. Potřebuju tě.”

„Ani z poloviny ne tak jako já tebe,” zasténal ochraptěle a sklonil hlavu, aby okusil sladkou pokožku jejích ramen. „Ach Bože, ani z poloviny ne tak jako já! A nenechám tě být, dokud si neuvědomíš, že mě potřebuješ víc než cokoliv na světě.”

Sklouzl jí rukama nahoru po těle a svlékl jí tričko. Když se v šeru objevila její ňadra, začal jí něžně dráždit dlaněmi bradavky, až se docela vztyčily.

Přitiskl se jí ke stehnům a Kim ucítila sílu jeho vzrušení. Když vzal jednu její ruku a přivedl ji ke svému mužství, zasténala údivem a nedočkavostí.

„Máš tak něžné ruce,” šeptal Dare hlasem plným citu. „Připravíš mě o rozum, miláčku.”

Nechal své prsty trýznivě klouzat po vnitřní straně jejích stehen, dokud se proti němu nenapjala jako luk. Pak se dotkl vlhnoucího citlivého místečka, až Kimberly nahlas zalapala po dechu.

Dare zdvihl hlavu z jejích prsou, aby mohl vychutnat pohled na její pootevřená ústa a rozzářené oči. Vzala ho za ramena a stáhla ho k sobě.

„Miluj se se mnou, Dare! Mám tě tolik ráda!”

„Kim!”

V hlase se mu odrazila nezkrotná touha, jak do ní vnikl a celé se jí zmocnil. Primitivní síla jeho milování ji ovládla a dočista ji spoutala. Kimberly se k němu tiskla, nehty se mu zaryla do ramen a zanechala na nich stopy své vášně. Nohy ovinula kolem jeho pohybujících se stehen v roztoužené extázi.

A pak přišla chvíle, kdy Kimberly poklesla hlava dozadu přes jeho paže a její tělo se pod ním něžně rozechvělo. Jako v mlze si uvědomovala, že Dare vykřikuje její jméno a uslyšela jeho prudké naléhání.

„Řekni mi to znova, Kim. Řekni, že mě miluješ!” „Miluju tě, Dare. Miluju tě - ” Její slova byla přerušena okamžikem, kdy se jeho horko divoce přelilo do jejího těla. Chvíle neovladatelné mužské vášně je oba vyčerpala.

Až za dlouhou dobu se Dare pohnul a odtáhl se z jejího něžného tepla. Kimberly se k němu otočila a hledala v jeho náruči útěchu a pohodlí.

„Myslelas to vážně, Kim?” zeptal se nakonec a rukou ji hladil ve zcuchaných vlasech.

„Miluju tě, Dare.”

Zamumlal cosi nesrozumitelného a ještě víc ji stiskl. „Zapamatuj si to, miláčku.”

„Jak bych na to mohla zapomenout?”

„Kim, potřebuji si být úplně jistý, že dobře víš, co říkáš,” řekl po chvíli ticha. „Rozumíš mi? Chci vědět, že jsi si svými city naprosto jistá. Chci, abys byla dokonale svobodná a mohla mě milovat.”

„Neboj. Joshe Valeriana pošlu k vodě. Asi to bude pro toho chudáka rána, ale snad to přežije.”

„Lásko, já mluvím vážně.” Dare jí zvedl obličej tak, aby jí viděl do tváře. Jeho výraz byl tvrdý a nečitelný. „Nechci, aby mezi námi byla žádná hráz.”

Kimberly se láskyplně usmála. „Ničeho se neboj, Dare. Vím, co dělám. Vždyť ti tak jde mi číst myšlenky, tak proč to neuděláš teď?”

„Nejsem si moc jistý.” Přivřel oči a zadumaně se na ni zadíval. „Kim, pozítří bych s tebou rád jel do San Franciska. Zůstaneme tam přes noc.”

Kimberly se rozzářila. „Abysme byli chvíli sami?”

„Něco tam musíme vyřídit, ale pak budeme mít celou noc jen pro sebe.” Zaváhal a pak se jí opatrně zeptal. „Co na to

říkáš?”

„Je to ohromné.”

Povzdechl si. „Zkus spát, Kim. Mělas hroznou noc.”

Stulila se k němu a nechala se unést spánkem. Poslední

myšlenka před usnutím, která ji napadla, byla, že jí Dare

neřekl, že ji miluje. Určitě si to šetří do San Franciska,

pomyslela si. Pak upadla do dlouhého, bezesného spánku.

Kimberly se probudila za svítání v pevném sevření v Darově náruči. Chvíli nepohnutě ležela a rozebírala předešlou noc.

„Už jsi vzhůru, miláčku,” zašeptal jí do vlasů.

„Hmm. Dare, o něčem jsem přemýšlela.”

„A jéje, to není u ženské vždycky dobré znamení.”

Pleskla ho po zadku a on zasténal a vyzývavě ji jemně kousl do ramene. „Myslím to vážně. Je tu něco, o čem jsme včera nemluvili.”

Kimberly se zdálo, jako by se při jejích slovech trochu napjal.

„No, jde o tvůj poplašný systém na té kamenné zídce. Je tam přece proto, aby se nikdo nedostal dovnitř.”

„Hmm.”

„Jediný poplach, ke kterému včera došlo, byl ten, co jsem způsobila já, když jsem běžela k budově, kde se zpracovává víno.”

„Hm, hm.”

„Ale ten zakuklenec, co mě honil, byl už v zahradě, skoro u dvora. Jak se tam dostal, že nespustil ten alarm?”

„Tohle,” zamumlal Dare, „je zrovna ta maličkost, o které jsem poslední hodinu přemýšlel.”

Starke. Ten podivný člověk, který znal Darovu minulost. Nechtěla ale nikoho podezírat. Dare a Starke spolu strávili asi velký kus života. Dare by ji asi za spekulace o svém příteli příliš nepochválil.

Kromě toho, pomyslela si Kimberly, nemám žádný důvod pochybovat o Stárkově serióznosti. Jeho věrnost Darovi se už v minulosti několikrát potvrdila.

„Na co myslíš, Kim?” „Na věrnost,” odpověděla mu po

pravdě. „Dost těžké téma na uvažování v pět ráno.” „To

jo.”

„Chce se ti spát?” Ne.”

“a vstávat?” /

„Ne.”

Usmál se. „Chceš mi znovu říct, že mě miluješ?” „Co takhle kdybych ti to předvedla?” „Jsem ti plně k dispozici.”

„Tohle si ale vždycky schovávám pro poddajné, pasivní muže.”

„Ty čarodějnice!” vyrazil ze sebe chraptivě a strhl ji na sebe.

V poledne už měl Starke předběžnou zprávu o muži, který v noci Kimberly napadl. Seděl s Darem a Kimberly v pracovně a vyprávěl jim to málo, co se dozvěděl.

„Je to všechno ještě neoficiální. Cranston mi dal jen část záznamu. Ten chlapík se jmenuje Nick Garwood. Má záznamy snad už ze školky. Loni ho v Los Angeles dvakrát vyslýchali při vyšetřování vraždy jednoho chlapíka, kterého někdo ubodal. Policie si myslí, že šlo o vraždu na zakázku. Zrovna teď se Garwood dožaduje svých práv a shání se po advokátovi. Ale Cranston si myslí, že ho přinutí mluvit.”

„Ani slovo o původu té dýky?” zeptal se Dare s klidem, jako by hovořil o obchodních záležitostech. Kimberly se divila, s jakou samozřejmostí se Stárkem celou věc projednávají. Jako kdyby to už v minulosti dělali několikrát.

„Zatím ne. Ale Cranston mi ji ukázal. Není to žádný levný, obyčejný nůž, Dare. Rukojeť je z pravého stříbra a je umělecky tepaná. Vypadá to jako nějaká obětní dýka. Pro sběratele. Není to nůž, jaký by si vzal obyčejný darebák na vraždu na zakázku. Není to - ” omluvně se zadíval na Kimberly, „není to zrovna moc šikovná zbraň.”

„Naštěstí pro mě,” řekla Kimberly klidně.

„Naštěstí pro nás pro všechny,” souhlasil s ní Dare. „Nějaká teorie o tom, jak se dostal dovnitř, aniž by spustil alarm?”

Starke se zadíval oknem do zahrady. „Dare, jediné, jak si to vysvětluju je, že se nějak dostal dovnitř s ostatními hosty. Nechápu jak, ale určitě to tak bylo. Dával jsem si zatraceně pozor, a stejně … !”

Kimberly poznala, jak si Starke připadá za všechno odpovědný a cítila nutnost ho přerušit. „Není možné, že ho pustil dovnitř někdo z hostů?”

„I tohle se musí brát v úvahu jako jedna z možností. Už jsme to se Stárkem dnes probrali. Všichni pozvaní jsou poctiví, bezúhonní obyvatelé z okolí, kteří tu žijí už spoustu

let.”

OSMÁ KAPITOLA

Když ji Dare vedl do haly elegantního hotelu Union Square, jakýsi hluboký instinkt Kimberly varoval před neodvratnou katastrofou. Kdyby dokázala být sama k sobě upřímná, musela by si přiznat, že výlet do San Franciska nemá být pouze romantickou idylkou, jakou si představovala.

Už od chvíle, kdy jí Dare řekl, že ať udělá cokoliv, bude to jen pro její dobro, byl plný napětí a nervozity. Když lidé, a zvláště muži, začnou vykládat, že dělají všechno jen pro něčí dobro, měla by chytrá ženská prchnout. Co nejrychleji a co nejdál.

Jenže Kim se poslední dobou jako chytrá ženská nechová. Je až po uši zamilovaná. V tom je ta potíž.

Darovo napětí se na ni rychle přeneslo. Během cesty skoro nemluvil a vznášela se kolem něj jakási aura nepřístupnosti, která jí vzala veškerou chuť si s ním povídat.

Když se ubytovali v hotelu a odešli do pokoje, požádal ji příkře, aby se převlékla. Kimberly se oblékala s nadějí, že než uplyne večer, situace mezi nimi se vyjasní.

Sofistikované krátké černé šaty, u krku a na manžetách protkané zlatem, objevila předešlého dne Julia během nákupů. Obutá do černých střevíčků na vysokém podpatku a s vlasy vyčesanými do elegantního drdolu se Kimberly cítila připravená čelit večeru plnému nepředvídaných událostí. Připadalo jí, že Dare se oblékl, jako by se chystal do války. V tmavém večerním obleku a oslnivě bílé košili vypadal rezervovaně, až z něj šla hrůza. Cítila, jak vzdálenost mezi nimi každou vteřinou roste. Její sny o večeru plném lásky a slibů se rozplynuly.

Když sešli do haly, byla si Kimberly jistá, že se stane něco hrozného. Dare, stojící vedle ní, promluvil na usmívající se hostesku hlasem plným klidné autority.

„Očekávají nás Marlandovi.”

Kimberly zůstala bez pohnutí stát a nebyla schopna pohybu, ani když se hosteska otočila, aby je zavedla na místo.

„Dare, pročs mi to udělal?” zašeptala Kimberly zlomeně a rukou si sáhla k srdci. Byla najednou tolik zranitelná. Oči plné bolesti upřela do jeho neproniknutelného pohledu. „Cos to s námi dvěma udělal?”

Zadíval se na ni a rty se mu sevřely. Zdálo se jí, že v hloubce jeho smaragdových očí na chvíli zahlédla zoufalství. To bylo ale téměř okamžitě zakryto maskou plnou odhodlání.

„Jinak to nešlo, Kim. Ty bys s tím setkáním nikdy nesouhlasila.”

Zavrtěla hlavou a pokoušela se to pochopit. „Od začátku vím, že jsi dost panovačný, ale ani ve snu mě nenapadlo, že mi uděláš tohle.”

Sevřel jí prsty zápěstí. „Pojď, ať už je to za námi, Kim. Nebude to tak hrozné, jak si myslíš. Věř mi.”

Nevěřícně se na něj podívala. „Věřit ti? Ale Dare, jak bych ti ještě někdy mohla po dnešku věřit?”

Rysy mu ztvrdly vztekem ještě víc než předtím. „Nevíš, co říkáš. Přestaň se tomu bránit, Kim. A ničeho se neboj. Budu s tebou. Nedovolím, aby se ti něco stalo.”

„Co víc by se mi tak ještě mohlo stát?” zeptala se. „Víš, že jsem si myslela, žes mě pozval do San Františka, abysme mohli být spolu sami? A že jsem si myslela, že dnešní noc pro nás bude moc důležitá a výjimečná? Vždycky jsem se

domnívala, že si fantazii schovávám jen pro své romány, ale teď vidím, že jsem se jí nechala unést i v opravdovém životě.”

„Já nejsem žádná fantazie, ksakru!”

„Ne. Ale muž, do kterého jsem se zamilovala, ano.”

„O tomhle si promluvíme později. Prvně se musíš setkat s Marlandovými a uvědomit si, že nemáš žádný důvod se zříkat svého dědictví.”

„Dare … ” zašeptala nepřítomně, když ji vedl hotelovou halou.

Jenže už bylo pozdě. Octli se před uhlazeně vypadajícím párem, sedícím u kulatého stolu v rohu. Musí jim být tak kolem sedmdesátky, pomyslela si Kim mlhavě, když se Wesley Marland postavil a zdvořile podal Darovi ruku. Ale i přes veškeré zdvořilostní formality ani starý pán ani jeho nákladně oblečená, šedovlasá žena, nedokázali spustit oči z Kimberly.

Když se Kim zadívala Wesleymu Marlandovi do obličeje, zjistila najednou, že se dívá do stejných jantarových očí, jako má ona sama. Marland musel být v mládí fešák, pomyslela si, když odpověděla na představování slabým kývnutím hlavy. Beze slova se posadila na židli, kterou jí Dare nabídl, a ani se na něj nepodívala. Posadil se po jejím boku. Blízko, jako by ji chtěl chránit. Ne, chránit ne. Spíš vlastnit. Muž, který by ji chtěl chránit, by ji nikdy neuvrhl do téhle situace s Marlandovými jako dnes večer Dare.

„Ach, moje drahá Kim,” zašeptala Anne Marlandová, jako by to už dál nedokázala vydržet. „Máš oči po otci.”

„Naštěstí,” řekla chladně Kimberly, „je to asi to jediné, co jsem po něm zdědila.”

Paní Marlandová se napřímila a stáhla ruku, kterou už už dychtivě natahovala ke své vnučce.

„Kim,” varoval ji jemně Dare, ale Wesley Marland ho zarazil.

„Ne, pane Cavenaughu, vždyť má na tu hořkost právo.”

Kimberly zvedla hrdě hlavu. „Měli bysme si to hned ujasnit. Doufám, že vám pan Cavenaugh řekl, že mě do téhle situace dostal bez mého vědomí. Byla bych ráda, kdybysme se drželi věci a zkrátili to celé na minimum. Ať to máme co nejrychleji z krku.”

Než kdokoliv z nich stačil odpovědět, objevila se u stolu servírka a zdvořile jim nabídla něco k pití. Když ostatní tři váhali, jako kdyby se jejich mysl toulala bůhví kde, pronesla Kimberly energicky svou objednávku.

„Dám si skleničku vína, co máte jako nabídku dne. Ale hlavně ať není z Cavenaughových vinic.” ,,Ne, není, madam,” odpověděla překvapeně servírka. „Cavenaughovo víno nikdy nebývá jako nabídka dne. Je příliš drahé.” „Začínám si to uvědomovat.” Marlandovi si rychle vybrali a Dare si objednal skleničku skotské. Když mladá žena odešla, podívala se Kim na své prarodiče. „Tak, a teď k věci. Co ode mě chcete?” Odpověděl jí Dare a v očích mu bleskla tichá hrozba. „Kim, Marlandovi se s tebou chtěli pouze setkat. Nemáš důvod být agresivní. Uvolni se.” Pan Marland do toho honem vpadl. „Tvůj snoubenec má pravdu, drahoušku. Chtěli jsme tě jen vidět.” Kimberly vytřeštila oči v předstíraném údivu. „Můj snoubenec”

Wesley Marland se zamračil. „Podle toho, co nám pan Cavenaugh řekl, jsme si mysleli, že se chce s tebou oženit.”

„Opravdu? Tak o tom slyším poprvé.” Přišla servírka s objednaným pitím a Kimberly se na ni zářivě usmála.

„Manželství je téma, o kterém si chci s Kim promluvit po tomhle setkání,” řekl Dare s klidem.

„Další překvapení, cos mi nachystal, Dare?” Kimberly se pořádně napila vína. Nebylo tak dobré jako Cavenaughovo, ale dnešního večera jí dozajista chutnalo víc než jakékoliv ušlechtilé víno z jeho sklepa. „Hm, není špatné,” ohodnotila ho suše a podržela skleničku proti světlu. „Má čistou, poctivou chuť.”

„Přestaň, Kim,” zarazil ji Dare jemně. „Chováš se jako

děcko.”

„Cože?” zeptala se kousavě. „Copak to všechno neprobíhá podle tvého plánu? Nebos čekal, že po všech těch letech skočím dědečkovi a babičce kolem krku? Chudáčku, musí to být pro tebe příšerné zklamání.”

Wesley Marland se do jejich slovní potyčky vmísil. Jeho žena se tvářila čím dál tím víc nešťastně. „Kim, chápeme, že je to pro tebe těžké a žes tohle setkání nečekala. Ale přísahám, že jsme si mysleli, že je to jediný způsob, jak tě k němu přimět. Advokáti mi řekli, žes jakýkoliv kontakt kategoricky odmítla.”

„Kategoricky,” souhlasila Kim.

„Museli jsme tě vidět, Kim,” zašeptala Anne Marlandová. „Jsi to jediné, co nám zbylo. Trvalo nám tak dlouho, než jsme tě našli, holčičko moje. Vlastně celé roky. Začali jsme po tobě pátrat už dávno, ale jediné, co jsme se dozvěděli, bylo, že tvoje matka zemřela. Naši advokáti se tě snažili najít celou věčnost. Když se začaly objevovat tvoje první knížky, měli konečně nějakou stopu. Spojili se s tvými nakladateli, ale žádný z nich tvou adresu prozradit nechtěl, dokud jsme neřekli, že jsme tvoji jediní žijící příbuzní.”

Kimberly pozorovala stárnoucí, kdysi krásnou tvář a vzpomněla si, co tahle žena provedla její matce. „Máte osmadvacet let zpoždění, paní Marlandová.”

„Myslíš, že to nevíme?” zeptal se hořce Wesley Marland. „Ale minulost změnit nemůžeme, Kim. To se dá udělat pouze s přítomností a budoucností.” Zhluboka se nadechl a pak slavnostně pronesl: „Chceme, abys věděla, že jako náš jediný žijící potomek se staneš dědičkou všeho, co máme.”

Kimberly na ně nevěřícně hleděla. „Můj Bože,” procedila mezi zuby, „vy si opravdu myslíte, že bych se dotkla jediného centu z vašich peněz?”

Marlandovi na ni vyděšeně zírali, očividně nepřipravení na vehemenci, s jakou jim ta slova vmetla do tváře. Dare klidně popíjel whisky a pozoroval Kimberly přes okraj skleničky.

Wesley si odkašlal. „Odpusť mi, holčičko. No, víš, je nám jasné, že než se někdo stane uznávaným spisovatelem, chvíli to trvá. A tak jsme si mysleli, že … Kim, že naše peníze můžeš dát třeba tvým dětem. Možná bys na ně měla myslet dřív, než poslechneš, co ti velí tvá hrdost.”

„Jakým dětem?” zeptala se zdvořile.

Anne se rozpačitě zadívala na Dara. „Až se s panem Cavenaughem vezmete, určitě budete chtít mít děti, ne?”

„Nejen že se mnou pan Cavenaugh neprobral otázku našeho manželství, ale rovněž se zapomněl

zmínit o dětech.” Kim se na muže, sedícího po jejím boku, zářivě usmála. „Další příklad poruchy v komunikaci, zdá se.”

„Kim,” řekl drsně, „jen to všem děláš ještě těžší. I sobě samé. Proč se s tím nevypořádáš jako citlivá, příjemná žena, jaká doopravdy jsi?”

„Co jste vlastně od tohohle nemožného setkání čekali?” naléhala na ně.

„Čekali jsme šanci poznat naši jedinou vnučku,” řekla paní Marlandová tiše. „Když se tvůj otec zabil a uvědomili jsme si, že už není žádná naděje na … na … „

„Naděje na dalšího řádného dědice Marlandovic jména?” napověděla jí Kimberly.

„Vůbec si nedokážeš představit, jaké to před osmadvaceti lety bylo,” vysvětloval jí její dědeček klidně. „Tvůj otec byl tak mladý. Byli jsme přesvědčení, že to, co cítil k tvé matce, byl jen chvilkový cit. Upřímně řečeno, myslíme si, že přesně tak to bylo. John se nakonec ani moc nebránil. Zdálo se, no, že se mu skoro ulevilo, když jsme mu zařídili rozvod. Vím, že tohle slyšíš nerada, ale tak to bylo.”

„Napadlo vás vůbec někdy, že jste neměli žádné právo mu organizovat život?” zeptala se naléhavě Kim.

„John měl jistou zodpovědnost,” začala Anne Marlandová pevně. „Nebo jsme si to aspoň tenkrát mysleli.”

Kimberly přitakala. „Rozumím vám naprosto dokonale.”

„Opravdu?” Pan Marland na ni vrhl překvapený pohled.

„Jistě. Tady pan Cavenaugh je dokonalým příkladem toho, jak mu rodinné povinnosti mohou diktovat celý způsob života. Buďte si jistí, že dokonale

chápu, pod jakým tlakem musel tenkrát můj otec být. ” Setkala se s Darovým pohledem a její zlost začala ustupovat. „Vy jste všichni oběti vrozeného smyslu pro zodpovědnost a loajalitu. Když jsem byla malá, mívala jsem pocit, že mi bylo upíráno cosi moc důležitého, protože jsem byla zavržená svým otcem a dědečkem a babičkou. Teď jsem si ale uvědomila, jaké jsem měla štěstí. Vyrostla jsem bez toho příšerného tlaku, pod kterým žijete vy. Naučila jsem se být samostatná a soběstačná. Teď už žádného dědečka ani babičku nepotřebuju. Nepotřebuju vůbec nikoho.” Bože, to je ale hloupost! Klidně by to mohla být pravda, jen kdybych nikdy nepotkala Daria Cavenaugha, pomyslela si

Kim.

Anne Marlandová se k ní s naléhavostí naklonila. ,,Kim, děvenko moje, máš před sebou velice dobré manželství. Cavenaughovi jsou solidní, úctyhodná stará kalifornská rodina. Tím, že se přihlásíš ke svému dědečkovi a ke mně, můžeš do té rodiny přinést něco moc důležitého. Můžeš tam přinést tvůj vlastní solidní, úctyhodný původ.”

Kimberly postavila třesoucími se prsty skleničku na stůl. „Tak takhle je to?”

Podívala se na Dara. „Tak tys mi nejdřív chtěl zajistit úctyhodný původ, než bys mě přivedl do rodiny?”

V ledových smaragdových očích mu zablýskl hněv. „Ty víš moc dobře, proč jsem tohle udělal.”

Najednou Kim došlo, že mu věří a že to všechno pochopila. Přivřela oči a slabě se usmála. „Já vím,” zašeptala. „Já vím. Udělals jen to, co sis myslel, že je pro mě nejlepší.”

„Nejlepší pro nás pro všechny, Kim,” řekl klidně Wesley Marland. „Věř mi, prosím tě. Nechceme ti s Anne ublížit ještě

víc než doposud. Chceme ti vynahradit to, co se před osmadvaceti lety stalo. Ty jsi byla jediná nevinná oběť toho všeho zmatku.”

„A co takhle moje matka?” připomněla jim Kim unaveně.

Anne vrhla na manžela rychlý pohled a pak se zpříma podívala na Kimberly. „Tvoje matka byla příliš mladá, holčičko. A příliš zoufale se snažila Johna udržet.”

„Co mi tím chcete říct?”

Wesley si povzdechl. „Kim, tvoje matka schválně otěhotněla, když se začalo s rozvodem. Přiznala se k tomu Johnovi. Doufala, že dítě udrží manželství pohromadě. Pak už jsme o ní nikdy neslyšeli. Vlastně, všichni jsme si mysleli… no že asi šla na potrat, když rozvod prohrála.”

Kimberly zavrtěla hlavou. „Nemíním se tu s vámi hádat. Možná máte pravdu. Zamilované ženy dělají i větší hlouposti, pokud vím.” Ucítila na sobě Darův ledový pohled, ale nevšímala si ho. „Nemá smysl tu pořád rozebírat minulost. Stejně z toho nic dobrého nemůže vzejít. Co se stalo, stalo se.” Kysele se na Marlandovy usmála. „Obávám se, že si opravdu budete muset najít někoho jiného, komu byste ty vaše peníze dali. Věnujte je na dobročinné účely. Nebo co kdybyste založili fond na podporu chudých spisovatelů?”

Wesley se podíval na Dara. „Nenechte ji takhle zahodit všechno její dědictví, pane Cavenaughu.”

Dare pokrčil rameny. „Je mi jedno, co se svým dědictvím udělá. Já jsem ji sem přivedl jen kvůli tomu, aby vás poznala. Chtěl jsem, aby viděla, že její dědeček a babička nejsou žádné příšery a že se nemusí bát rodin, kde k sobě lidé mají zodpovědnost.”

„A jsme doopravdy tak hrozní?” zeptala se smutně Anne Marlandová. „Tenkrát jsme udělali to, o čem jsme byli přesvědčení, že je správné. A spletli jsme se.”

Kimberly zavrtěla hlavou. Její babička zaplatila krutou daň za to, že se tenkrát svému synovi pletla do života. „Copak mám právo vás za to teď trestat? Vždyť jste vlastně přišli o všechno, co mělo opravdovou cenu. O syna a dědice, o vnučku, kterou byste mohli rozmazlovat, o naději, že váš rod bude pokračovat. Ne, paní Marlandová, nejste žádné příšery. Přeji vám i panu Marlandovi jen to nejlepší. A myslím to vážně. Už k vám žádnou zášť necítím. Ale ani vám nedokážu dát to, co jste před osmadvaceti lety zahodili.”

„Můžeš nám dát pravnoučata,” řekl Wesley Marland nesměle.

„Neodepřeš nám přece naše pravnoučata, Kim, že ne?” zeptala se zoufale Anne.

„Nemám žádné, které bych vám mohla nabídnout,” zdůraznila Kim jednoduše.

„Zatím,” vmísil se do toho chladně Dare.

Teď se s ním nemínila hádat. Kimberly se cítila citově vyčerpaná. Na dohadování s Darem už jí nezbyla žádná energie. A kromě toho se není ani o čem bavit.

U stolu se rozhostilo tíživé ticho. Každý byl zabrán do vlastních myšlenek. Pak se Wesley opatrně zeptal: „Bylo by od nás moc troufalé, kdybysme tě s panem Cavenaughem pozvali na večeři, Kim?”

Troufalé? Tihle hrdí, bohatí, vlivní a na první pohled úctyhodní lidé se dostali ke konci svého života a přišli na to, že teď musí žebrat o chvilku strávenou v přítomnosti vlastní vnučky. Před dvaceti osmi lety je určitě ani nenapadlo, že to

může takhle dopadnout. Tenkrát si možná mysleli, že za peníze se dá koupit všechno. A teď jim dal život krutou lekci, že to tak vždycky není. Večeři s vlastní vnučkou si za peníze koupit nelze. Teď mohou jen doufat, že jim ji jejich vnučka dá darem.

Dare na její odpověď čekal tak napjatě jako Marlandovi. Vůbec se ji nesnažil ovlivnit.

„Pan Cavenaugh a já se s vámi navečeříme,” řekla Kimberly klidným hlasem.

V očích jejích prarodičů byla vidět úleva a vděk. Ale spokojený Darův výraz v Kimberly probudil vztek a zoufalství.

Kdo si myslí, že je, že si tu hraje na pana všemohoucího a organizuje jí život?

Dare seděl během večeře po jejím boku a cítil, jak se Kim ze všech sil snaží udržet chladnou, zdvořilou masku a začínal mít čím dál tím větší pocit, že z toho nic dobrého nevzejde.

Nejdřív si byl jistý, že to všechno zorganizoval naprosto dokonale. O správnosti toho, co dělá, byl dokonale přesvědčen. Ale teď už si tak jistý není. Však ho Starke varoval, že ženy si na překvapení moc nepotrpí.

Dare pozoroval, jak si Kimberly opatrně se svými prarodiči povídá. Chovala se teď celkem neformálně, i když do úplného uvolnění měla ještě pořádně daleko. Dokonce se občas i usmála. Skoro ho až bolelo, když viděl, jak dychtivě Marlandovi čekají na jakýkoliv projev její náklonnosti.

Myslím, že jsem jí stejně vděčný jako oni, pomyslel si, když dopíjel whisky. Už si málem myslel, že je všechny posadil na sud střelného prachu. Teď sice věděl, že nebezpečí okamžité exploze už pominulo, ale bylo mu jasné, že má co dělat s ženou na pokraji výbuchu.

Není zvyklá mít v životě ještě někoho jiného, pomyslel si, když se všichni zvedli a odešli do hotelové jídelny. Kim je tak zatraceně sebejistá, tak zvyklá se sama rozhodovat a nebrat ohled na lidi kolem sebe. Bude pro ni asi těžké přijmout to, co dnes večer udělal. Je ale citlivá, inteligentní žena a určitě pochopí, že to byla jediná možnost, jak to zorganizovat.

Během večeře došel Dare k názoru, že se Kim nakonec uvolní a všechno to přijme kladně. Konec konců, stačí se podívat, jaký už udělala pokrok. Teď si povídá zdvořile, i když trošku škrobeně, s lidmi, o kterých přísahala, že se s nimi nikdy nesetká.

Ale přestože se snažil sám sebe přesvědčit, že je všechno v pořádku, nedokázal se zbavit předtuchy čehosi zlého. Když se večer blížil ke konci, měl zároveň radost i strach.

„Chci, abyste oba dva věděli, že nás můžete kdykoliv u nás navštívit,” řekl Dare, když potřásal Wesleymu Marlandovi rukou na rozloučenou.

„Moc vám děkuji,” odpověděla mu vděčně Anne. „Přijedeme moc rádi.” Nejistě se zadívala na Kim a bylo jasné, že neví, jak se se svou nově nalezenou vnučkou rozloučit.

Dare si uvědomil, že se mu zatajil dech. Ale jeho obavy byly zbytečné. Kimberly na okamžik zaváhala a pak se sklonila a letmo políbila svou babičku na bledou tvář. Paní Marlandová ji rozpačitě poplácala po rameni a se slzami v očích se otočila.

„Je teď díky tobě moc šťastná, Kim,” řekl tiše Wesley Marland. „Jsme ti za tvou dnešní velkorysost moc vděční.”

„Za to neděkujte mně, ale panu Cavenaughovi,” řekla Kim. „Byl to všechno jeho nápad.”

Marland zavrtěl hlavou. „On to sice zorganizoval, ale zbytek byla tvoje práce. Dobrou noc, Kim.” Otočil se a nabídl své ženě rámě.

Dare pozoroval, jak odcházejí hotelovou halou k zaparkovanému taxíku. Dva velice hrdí lidé. Co všecko je asi stálo uvědomit si chybu, kterou před dvaceti osmi lety udělali, pomyslel si.

„No, Dare, to se ti teda povedlo. Gratuluji. Ani ve snu mě nenapadlo, že kdyžs mě pozval do San Franciska, měls naplánovanou tuhle scénku.” Kimberly sáhla po malé večerní kabelce a usmála se na něj stejně zářivě, jak už to během dnešního večera několikrát viděl.

„Už je to za námi, Kim,” zamumlal, když ji vzal pod paži. „Zvládlas to ohromně.”

„Ach, díky. Nedokážeš si představit, jak mě tvoje pochvala povzbudila.”

Jeho nervový systém vyhlásil poplach. Procházeli jídelnou a Dare Kim pevně držel. Měl bláznivý pocit, že když ji nebude pořádně držet, může ji dnes večer ztratit.

„Nejhorší máš za sebou, lásko. Setkala ses s nimi a zjistilas, že sice do dokonalosti mají daleko, ale tak zlí, nelidští despotové to zase nejsou. Nikdo tě nemůže nutit, abys je přijala úplně, ale potřebovalas je vidět a pochopit je.”

Vrhla na něj nevinný pohled, který nevěštil nic dobrého.

„Proč?”

Dare cítil, jak jeho napětí vzrůstá. Bude to horší, než si myslel. „Protože jsem chtěl, aby ses zbavila obav z určitého druhu … rodinných vztahů. Nechtěl jsem, abys mi po celý zbytek života omyly rodiny tvého otce předhazovala. Chtěl jsem, aby ses od své minulosti osvobodila. Chápeš mě, Kim?”

„Moje minulost mě nijak nesvazovala. Neměla jsem s ní žádný kontakt. Jak svobodnější může ještě žena být?” zeptala se s nepřirozeným klidem.

„Vůbec ne, zatraceně. Bylo to pořád mezi námi. Od samého začátku jsi kvůli tomu měla ze mě obavy. Vy-konstruovalas tu historii o Amy Solitaireové, aby byla tak volná, jaks chtěla být ty a paks jí ještě vymyslela dokonalého milence, Joshe Valeriana. Muže, který nemá povinnosti vůči nikomu jinému, jen k Amy. Sakra, Kim, měl jsem pocit, že prvně musím porazit všechna tahle strašidla, než budeš moje.”

Najednou se uprostřed chodby zastavila. Její jantarové oči na něj vrhly ledový pohled. „Ale vždyť už jsem tvoje byla, vzpomínáš? Nezdálo se, že by ti v cestě stáli nějací duchové.”

Dare zaťal zuby. „Jak dlouho mě ještě míníš trestat za to, co jsem dnes večer udělal?”

Otočila se. „Já tě ale vůbec trestat nemíním, Dare. Takovou moc zase nemám.”

Vzal ji za paži, ale vrhla na něj tak ostrý pohled, že ji okamžitě pustil. Poslední věc, která ještě chyběla, by byla scéna v hotelové hale. Kimberly šla rychle k výtahům. Světlo z křišťálových lustrů se jí třpytilo v jantarových vlasech. Hlavu měla vysoko zdviženou a nesla se s takovou hrdostí, jakou před chvílí viděl u jiných dvou lidí. Dare vyrazil dopředu a dohonil ji, když stiskla knoflík výtahu.

„Tys po dědečkovi nezdědila jen ty jeho oči, Kim. Ty máš i Marlandovu hrdost. Tak si jen představ, jak jim dnes večer muselo být.”

Překvapilo ho, že jen dala hlavu na stranu a ani se na něj nepodívala. „Vím, muselo to pro ně být těžké. Vsadím se, že před osmadvaceti lety by to nedokázali. Čas dokáže všechny změnit.”

„Všechny, Kim,” zopakoval významně. Dveře výtahu se tiše otevřely. „Tebe taky.”

Pokrčila rameny. „Tak mě za osmadvacet let navštiv a přesvědč se.”

„Nemíním na tvoje odpuštění čekat tak dlouho,” vyštěkl na ni Dare a začínal si připadat ztracený. „Když si to všechno v klidu probereš, přijdeš na to, že jsem neměl jinou možnost.”

„Opravdu?” Vstoupila do výtahu a Dare vešel za

ní.

Zhluboka se nadechl a snažil se najít trpělivost. „Vím že se teď zlobíš, miláčku, ale do rána se uklidníš. Jsi přece inteligentní a pochopíš, že to bylo to nejlepší, co se dalo udělat.”

Neodpověděla a tiše zírala na výtahové dveře. Po celou cestu do pokoje mezi nimi nepadlo ani slovo. Když Dare odemykal dveře, věděl, že je napjatý do krajnosti. Dostával příšerný strach. Kim se z toho nedostane tak rychle, jak si myslel. Když kolem něj vešla dovnitř, zavřel dveře a opřel se o ně. Přimhouřenýma očima ji zadumaně pozoroval. Kimberly šla bez zaváhání ke skříni a vytáhla malý kufřík.

„Co to tady vyvádíš?” zeptal se Dare drsně.

„Můžeš hádat.”

Vyrazil k ní ode dveří s takovou vehemencí, až pro jistotu o krok ustoupila. Dare se okamžitě zarazil. „Zatraceně, Kim, nedívej se na mě tak.”

„Jestli nechceš, abych se na tebe tak dívala, tak ti můžu jen poradit, abys mě neděsil.”

„Nechci tě děsit. Ale taky tě odtud nehodlám nechat jen tak odejít,” zavrčel na ni.

„Proč bys měl chtít, abych tu zůstala?” zeptala se s přehnaným klidem.

„Protože sem patříš!” Začínala mu docházet trpělivost. Nejspíš proto, že začínal mít strach, že dnes večer udělal něco nekonečně hloupého. „Patříš ke mně, Kim. Kčertu, ty patříš ke mně. Miluješ mě, copaks na to už zapomněla?”

„Ach, Dare,” zašeptala zdrceně. „To víš, že jsem nezapomněla. Ale problém je v tom, že ty nemiluješ mě. Dnes večer jsi mi to dokázal. Víš, nalhávala jsem si, že mě miluješ. Byla jsem hloupá, samozřejmě. Nikdy jsi mi nedal sebemenší záminku, abych si něco takového myslela. Když jsem ti řekla, co k tobě cítím, neodpověděls mi na to. Víš, že jsem si myslela, že mi to chceš říct dnes v noci? Myslela jsem si, žes tenhle výlet do San Františka vymyslel, abysme mohli být sami a abys mně řekl, jak moc mě miluješ?”

„Kim, když už máme konečně za sebou setkání s tvými prarodiči, můžeme naprosto svobodně mluvit o naší budoucnosti.”

„Já pro sebe žádnou budoucnost s mužem, který mě nemiluje, nevidím,” odpověděla mu upjatě.

„Dej mi ještě příležitost, Kim. Takhle jsem to vůbec nechtěl, zatraceně!” Prohrábl si nervózně vlasy. Z celého těla

mu sálal strach a vztek. Stál s nohama mírně rozkročenýma a cítil, že ji potřebuje stisknout. Toužil ji hodit na postel a milovat se s ní tak, že by na všechno zapomněla a uvědomila by si, ke komu patří.

„Muž, kterému by na mně záleželo, by nikdy neudělal to, co ty dnes. Nikdy by mě takhle nezmanipuloval. Pochopil by, že mám právo se se svou minulostí vyrovnat po svém. Uvědomil by si, že jsem dospělý člověk a že se dokážu rozhodovat sama. Pochopil by, co ke svým prarodičům cítím a respektoval by to, i kdyby si myslel, že nemám pravdu. Možná by se mě pokusil k setkání s nimi přemluvit, ale nikdy by mi s nimi nezorganizoval za zády schůzku.”

„Kim, chtěl jsem, aby to už bylo za námi, copak to nechápeš? Musel jsem vědět, že mě můžeš milovat úplně bez zábran. Toužím po tobě tolik, že jsem si potřeboval být jistý, že to, co ke mně cítíš, je opravdové. Nechtěl jsem, aby mezi námi zůstala nějaká bariéra. Myslel jsem si, že to, co kdysi tvoje babička a dědeček udělali, stojí v cestě našemu vztahu.” „Takže ses rozhodl se do toho trošku vložit, že? To mě měla ta tvoje dnešní neodpustitelná arogance přesvědčit o hloubce tvých citů? Můj Bože, uvědomuješ si, že jsem si skoro začínala myslet, že mi snad dokážeš číst myšlenky? Že jsme si začínali být citově i intelektuálně blízcí? Že jsem si nalhávala, že mě dokážeš chápat?”

„Kim, vždyť jsem muž!” procedil Dare skrz zuby. Pěsti se mu zatínaly bezmocnou zlobou. „Muži vidí některé věci jinak než ženy. Někdy při jednání se ženami děláme chyby, protože nedokážeme myslet jako ony. Možná jsem dnes večer taky jednu takovou udělal. Ale nechtěl jsem tě podvést. Chtěl jsem jenom, aby ses podívala zpříma na svou minulost a vyrovnala se s ní. Já to tak dělám, Kim. Dívám se na svoje problémy zpříma. Nestavím si žádný fantastický svět a neschovávám se

do něj!”

„Fantastický svět!” vybuchla. „Tak ty si myslíš, že žiju na stránkách mých knížek?”

„Copaks přesně tohle nedělala?”

Zírala na něj, jako by ho viděla poprvé. „Dare, ty mě vůbec neznáš, viď?”

„Kim, počkej… !”

Otočila se k němu zády a zmizela v koupelně. O chvíli později byla zpět s kartáčkem na zuby a ještě nějakými věcmi a uložila je do kufru. Ze skříně vytáhla halenku, hodila ji dovnitř a zaklapla víko.

„Kam chceš teď proboha jít?” Dare se jí skoro bál dotknout. Měl dojem, že by jí musel něco udělat. Něco surového. Ale zastavit ji musí. Chytil ji za zápěstí a uvědomoval si, že ji jeho stisk musí bolet. Jenže ona ani slůvkem nezaprotestovala.

„Chci si někde najít místo, kde bych mohla přenocovat,” odpověděla mu Kim klidně. „Sama.”

„Na noc zůstaneš tady. Se mnou.”

„Ne.”

To jediné slovo bylo jako bodnutí nožem. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby na něj zaječela něco jako ,ne, ani kdybys byl jediný muž na světě’. S tím by si dokázal poradit. Ale teď si Dare musel přiznat, že vůbec neví, jak má s Kim v její současné náladě zacházet. Uvolnil jí zápěstí. Začal si totiž uvědomovat, jak se mu ruce pod vlivem těžko ovládaných emocí začínají třást.

Jakmile ji pustil, vyrazila ke dveřím.

„Je to moc daleko, Kim. Nemůžeš z hotelu odejít. Kvůli nám oběma, prosím tě, nedráždi mě.” Uslyšel ve svém hlase hrozbu a bylo mu jasné, že ji pochopila i ona. Zastavila se u dveří a podívala se mu do tváře. Ještě pořád měla hrdě vztyčenou hlavu, ale v očích se jí odrážela nejistota. To se ti teda povedlo, Cavenaughu. Teď se ti dokonce podařilo ji vylekat. Vedeš si teda ohromně, to se musí nechat.

„Jestli mi chceš vyhrožovat, Dare, tak si laskavě uvědom, co děláš. Co mi chceš vlastně provést, když uplatním své právo na svobodné opuštění tohoto pokoje?”

V zoufalství zavřel oči a pak se na ni podíval. Rozum do hrsti, Cavenaughu, nebo to všechno dočista pokazíš. Dej jí čas. Potřebuje jen trošku času. Nutil se do klidného tónu.

„Pokud ses pevně rozhodla odtud raději utéct, než bys byla se mnou, můžu zavolat do recepce, ať ti připraví jiný pokoj.” Zvedl telefon, aniž by počkal na odpověď.

Kimberly ho tiše pozorovala. Za pár minut ji už vedl do jiného pokoje. Dare ji pozoroval, jak za ním kráčí. Zdá se, že Kim neví, co si má o mém chování myslet. Rozhodně ode mě nečekala, že ji bez dalších protestů odstěhuji jinam. Když otevřel dveře, zadíval se jí do očí.

„Chtěl jsem, aby to dnes večer bylo jiné, Kim. Myslím, že to víš, nebo ne?”

„Já to takhle taky nechtěla, Dare. Jak užs dnes večer jednou řekl, žiju ve světě fantazie. Jenže ta fantazie, kterou jsem prožívala, se odehrávala v opravdovém životě, ne na stránkách mých knížek.”

„Zatraceně,” procedil mezi zuby a strhl ji k sobě.

Stiskl ji v náručí a nedal jí žádnou možnost se bránit. V jeho divokém polibku se spojila potlačovaná touha se vztekem posledních okamžiků. Zmocnil se jí ústy s dychtivostí, kterou se vůbec nesnažil skrývat. Ať si jde spát sama, když si to tak přeje, ale půjde do postele s příchutí jeho polibku na rtech.

Kimberly se mu vůbec nebránila, ale zřejmě to bylo proto, že jí k tomu nedal příležitost. Teď ho žádné její reakce nezajímaly. Chtěl se jí jen vtisknout do paměti tak, aby na to až do rána nezapomněla. Uvědomil si, že chce, aby nemohla celou noc usnout a přemýšlela o něm. Když ji konečně pustil, o krok ustoupila a prstem si přejela ústa naběhlá od jeho zuřivého polibku. Darovi se zdálo, že ještě nikdy neměla jantarové oči tak doširoka otevřené a výraz tak nečitelný. Dlouze se jeden na druhého zadívali. Pak Dare kouzlo okamžiku přerušil.

„Dobrou noc, čarodějko. Běž spát. Jestli ti to půjde.”

O dvě hodiny později už byla jeho nervozita tak silná, že se Dare rozhodl jednat. Nedokázal usnout ani na minutu, ale jeho neklid nepramenil z únavy. Dělo se něco moc, moc zlého.

Vyskočil z postele, ve které už nedokázal zůstat ani o chvíli déle, oblékl se a sešel do recepce. Bylo pozdě. Kimberly z hotelu odešla.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Byla jsem hloupá, říkala si Kimberly. Hloupá, když jsem si myslela, že jsem s Dariem Cavenaughem dospěla k jakémusi zvláštnímu, hlubokému porozumění. Hloupá, že jsem ho nechala, aby si se mnou v San Francisku udělal, co chtěl. Hloupá, když jsem si myslela, že Dare je jiný než ostatní muži.

A nejhloupější, pomyslela si vztekle a sevřela volant pronajatého auta, je se vydat v jednu hodinu v noci na cestu kolem pobřeží. Jenže když chce člověk prchnout před vlastní hloupostí, instinktivně se snaží najít skrýš doma. A pokud je domov skoro sto padesát kilometrů daleko, člověk jede, dokud tam nedorazí.

Navzdory mizernému počasí.

Kimberly se ze sebe snažila setřást napětí a bojovala proti hustému dešti i svému vnitřnímu strachu. Odmítnout strávit noc s Dariem Cavenaughem nestačilo. Potřebovala být opravdu sama. Bylo jí jasné, k čemu by došlo, kdyby v hotelu zůstala.

Ráno by otevřela dveře a stál by tam Dare. Čekal by, jestli se zbavila svého večerního vrtochu. A pronásledoval by ji tak dlouho, tak dlouho by obhajoval svoje jednání, až by nakonec uznala, že má pravdu. Byla vzteky bez sebe, když si uvědomila, jak byla slepá, když za výletem do San Franciska nic netušila. Měla dát víc na svůj instinkt. Vždyť byla spous

ta důkazů, že to neměl být jen romantický výlet pro dva! Jenže ona se rozhodla Darovo rostoucí napětí a ticho ignorovat.

Když je člověk zamilovaný, pomyslela si smutně Kimberly, vidí věci tak, jak chce a ne takové, jaké doopravdy

jsou.

V jednom měl Dare pravdu. Je muž a jeho způsob myšlení je jiný než způsob myšlení ženy. Nebo je spíš docela jiný než ten její. V tom to je. Přemýšlí jinak než ona. Možná, že jí chvílemi skoro dokázal číst myšlenky nebo uhádnout, na co myslí, ale to ještě neznamená, že by se s tím dokázal ztotožnit.

Není žádný Josh Valerian. Kolikrát mi tohle zopakoval, ptala se Kimberly hořce. Myslela si, že to byl jeho způsob, jak ji varovat, že rostoucí důvěrnost mezi nimi má své meze.

Ve skutečnosti si ho se svou fiktivní románovou postavou nikdy neztotožnila. Dara si není možné s nikým jiným splést. Je příliš opravdový, příliš temperamentní a příliš mužný, než aby ho bylo možné zaměnit za Joshe Valeriana nebo kohokoliv jiného.

Na něm je všechno jedinečné, uvědomila si Kimberly a zpomalila v houstnoucím dešti. Chuť jeho úst, vůně jeho těla, jeho síla, když ji zabořil hluboko do přikrývek. Na jeho fyzickou stránku nikdy nezapomene.

Ale nejvíc jí bude scházet jiná stránka jejich krátkého vztahu. Ksakru, pomyslela si, vždyť někdy jsme si rozuměli naprosto dokonale! Ty chvíle nebyly výplodem mojí fantazie. Třeba ta noc, kdy mě držel v náručí a řekl mi, že ví, jaké to je mít strach a být plný napětí po setkání s násilím. Uklidňoval mě a konejšil a byla jsem si jistá, že dokonale chápe, co právě prožívám.

Ale byly ještě jiné chvíle, připomněla si. Pochopil, že potřebuji být občas sama. A jak mi byl vděčný, když jsem zasáhla a zavedla mu nerušený pracovní režim.

Jak jen mohl někdo, kdo jí byl tak blízký, udělat to, co dnes večer Dare?

Na to je jednoduchá odpověď, pomyslela si zachmuřeně Kimberly. Vždyť to vysvětlil sám. Je muž. A co víc, je Cavenaugh. Ta jeho mužská arogance byla nedílnou součástí jeho povahy stejně tak jako smysl pro zodpovědnost. Instinktivně bere všechny problémy do svých rukou a dělá to, co se mu zdá správné a nevyhnutelné. V tomhle se nikdy nezmění.

To, že přijme Daria Cavenaugha jako milence znamená, že ho přijme takového, jaký je.

Dnešní večer byl jeden z nejnáročnějších, jaký kdy zažila. Setkání s prarodiči, o kterých přísahala, že je nikdy nechce vidět, bylo pro ni moc těžké. Ale takhle si je nikdy nepředstavovala. Teď už Marlandovy nedokáže nenávidět.

Kimberly si vůbec nebyla jistá, co cítí k tomu páru starých lidí, kteří ji prosili, aby je nezavrhla. Připadali jí naprosto cizí. Lidé, o kterých slýchávala od své matky a o kterých jí psali advokáti. Jenže se s nimi nikdy nesetkala a vlastně jí až do dnešního večera připadali jaksi nereální.

Dnes přišla na to, že to jsou dva skuteční lidé, kteří se jen snaží zachránit to, co kdysi tak hloupě zničili. Není možné je nenávidět.

Kimberly si vzpomněla na svou zděděnou hrdost a kousla se do spodního rtu. Darova poznámka ťala do živého. Stejně tak měl pravdu, když říkal, že se setkání se svými prarodiči nemá proč bát. Dare měl vůbec v mnoha věcech pravdu. To ale neznamená, že je pro mě ten pravý, říkala si. Jenže ani to mi nepomůže, abych se ho odnaučila mít ráda. Navzdory všemu, co se dnešní noci přihodilo, věděla, že ho pořád šíleně miluje.

Když vjížděla na příjezdovou cestu ke svému domu, vztek, který ji vyhnal z hotelu hledat samotu, pomalu pominul a změnil se ve smutnou bolest. Bouře v těchto končinách zuřila s neuvěřitelnou silou a Kim už byla z jízdy autem v takovém počasí pořádně vyčerpaná.

Stála na zápraží a hledala v kabelce klíče. Oblohu prořízl blesk. Měla na sobě džínsy a bílou košili s dlouhým rukávem, oblečení, které měla v plánu si obléct na zpáteční cestu do Napa Valley. Ale zapomněla na deštník. Než doběhla od auta k domu, byla na kůži promočená.

Prsty se jí třásly a chvíli jí trvalo, než zastrčila klíč do zámku. Připadalo jí, že cítí v těle každičký nerv. Není divu, že se najednou celá třese. Jsou už skoro čtyři ráno. Dnešní noc si prožila své a jízda v té bouřce jí taky moc neprospěla. Teď potřebuje jen skleničku vína a teplou postel Konečně se jí podařilo dveře otevřít.

Okamžitě jí bylo jasné, že poslední věc, které se jí dnes dostane, bude sklenička vína a postel. Zmocnila se jí panika a po celý nekonečný okamžik se nebyla schopná pohnout hrůzou.

První, čeho si všimla, byl pentagram, uprostřed kterého hořela svíčka. Starodávný magický symbol byl nakreslený na podlaze v obývacím pokoji a světlo svíčky se zlověstně linulo z kovového svícnu ve středu obrazce.

Byl to jediný zdroj světla v pokoji a nestačil na to, aby osvětlil zahalenou postavu, sedící na druhém konci pentagramu.

„Pojď dál, Kimberly Sawyerová. Jsi očekávána.”

Kimberly sebou při zvuku povědomého hlasu trhla. Než ale mohla cokoliv udělat, vystoupily z temnoty další dvě postavy. Obě byly zahalené v pláštích a kapucích a jedna z nich měla napřaženou ruku. Byl v ní revolver.

„Zavři dveře,” přikázal jí mužský hlas jednoho ze zakuklenců.

Kimberly zoufale zvažovala svoje šance. Může ji zabít dřív, než se vůbec ze dveří dostane. Možná se jí podařilo ubránit před nožem, ale kdo dokáže utéct před kulkou? Pomalu za sebou zavřela. Cítila jakési nejasné překvapení nad tím, že ji vůbec ztuhlé svaly poslechly. Zdálo se jí, že dveře jsou neuvěřitelně těžké.

„Magické síly jsou dnes mocné, paní moje,” zašeptala druhá zahalená postava. „Přivedly ji sem k nám, přímo do našich rukou.” V tom hlase znělo překvapení a Kimberly se

taky zdál jaksi povědomý. Najednou si byla jistá, že ten hlas už v minulosti jednou slyšela.

„Magická síla,” pronesla vznešeně žena, která zůstávala sedět před obrazcem, „roste každým dnem. Copak jsem vám to neřekla?” Zvedla hlavu tak, že na její rysy pod kapuci padlo tlumené světlo. „Dobrý večer, Kimberly.”

Kimberly se na ni zadívala s hrdostí, o které se dnešního večera dozvěděla, že ji zdědila po dědečkovi. Hrdost je to jediné, co jí může pomoct tohle hrůzné setkání přežít. Silou vůle se donutila promluvit s chladnou ironií v hlase.

„Nazdar, Ariel. Vidím, že jste se konečně dostala dál než k hádání z čajových lístků.” Její vlastní posměšná slova ji překvapila. Vůbec se v nich totiž neodrážela panika, která se jí zmocnila. Objevila, že jí ta chladná poznámka dodala určitou dávku kuráže. Kimberly se té jiskřičky naděje chytla.

Ariel Llewellynová se na ni usmála. Ale ten dobrácký, přátelský výraz ženy, která byla po jeden rok téměř členem Cavenaughovy domácnosti, byl tatam. V očích se jí mihl záblesk šílenství a na rtech měla nepřirozeně klidný úsměv. Ariel vypadala, jako by viděla do budoucnosti, která jí byla nakloněna.

„Bylas neuvěřitelně hloupá, Kim. Teď za to zaplatíš.”

Kimberly se snažila ovládnout záchvěv hrůzy, který jí projel tělem. Ariel to myslí vážně. „No, vím, že jet stopadesát kilometrů v bouřce není zrovna nejlepší nápad, ale co mám k tomu říct? Už jsem měla všeho dost.”

Ariel zavrtěla hlavou, jako by takové hlouposti ani nedokázala uvěřit. „Pošetilá ženská. Nezbývalo ti nic jiného než sem dnes v noci přijet. Bylas přivolána. Nemělas na vybranou. Ne, chybu jsi udělala před dvěma měsíci. Když ses pletla do věcí, po kterých ti nic nebylo.”

„Ta maličkost s tím únosem?” Kimberly polkla hořkou chuť strachu a zabodla pohled do stojící ženy. „To vy jste tenkrát držela Scotta v tom domě, že? Bylo tak snadné ho odtamtud dostat.” Obrátila znovu pozornost k Ariel. „Mám dojem, že máte jisté problémy s výběrem personálu, Ariel. Vím, že nejsou lidi, ale vy jste si opravdu vybrala ty nejhorší amatéry. Tenhle hlupák mě ani neslyšel, když jsem tenkrát v noci pro Scotta přišla. A ještě ke všemu jste na mě pak poslala toho troubu s nožem, který na každém kroku zakopával o ten svůj maškarní kostým. Moc bych za to nedala, že tenhle chlapík zapomněl tu pistoli nabít.”

Muž s pistolí vztekle zavrčel a automaticky zvedl hlaveň.

„Buď si jistá, že je nabitá,” ujistila ji Ariel klidně. „Ale doufám, že ho nepřinutíš ji použít. Máme pro tebe připraveno něco mnohem zajímavějšího, Kim.”

„Báječné. Budeme tady sedět a vykládat si karty, Ariel? Proč jste svého najatého vraha donutila použít stříbrnou dýku, která, pokud vím, vůbec nemá potřebný účinek? Je stylová, to ano, ale ne účelná.”

Arielina ústa ztvrdla a ve světle svíčky se zdálo, že se jí oči třpytí zlobou. „Bylo důležité, abys zemřela tím správným způsobem. Uběhly stovky let od chvíle, kdy byla Dýka naposledy zbrocena krví. Tys byla zvolena za její oběť.”

„Protože jsem překazila ten únos.” Kimberly pokývala hlavou, jako by to všechno dávalo dokonalý smysl. „Proč jste Scotta před dvěma měsíci unesli? Nechtěli jste původně obětovat jeho?”

„Ach, ne. Scottův únos byl jen finanční záležitost,” ujistila ji Ariel. „Potřebovali jsme peníze. Bylo rozhodnuto, že zdrojem bude Cavenaugh.”

„Tím chcete říct, že ty vaše magické síly nedokážou vykouzlit něco tak jednoduchého, jako je obyčejná kreditní

karta?”

Zdálo se, že její slova zasáhla Arielin nepřirozený klid. „Právě magické síly rozhodly, že peníze musí být od Cavenaugha!”

„Jenže jste je nikdy nedostali, co?”

„Však je dostanem,” prohlásila Ariel a uklidnila se. „A stane se, jak magické síly předpověděly, že se stane. V určený

čas.”

Kimberly vrhla pohled na další dvě postavy v pokoji. „Jste vy dva taky tak blázniví jako ona? To doopravdy všem těm jejím povídačkám věříte? Dobře víte, že dřív nebo později se na všechno přijde a dostane vás policie. Ten trouba, co se mě pokusil zabít, už touhle dobou asi všechno prozradil!”

„Ten vůbec nic neví,” ujistil ji muž s revolverem. „Žádná jména, žádné tváře. Bylo to všechno moc pečlivě nachystané. Věděl jen, že musí použít naši Dýku a že všechno musí provést předepsaným způsobem. Jinak by nedostal prachy.”

„Asi nemáte všech pět pohromadě, když si myslíte, že nebude schopen přivést policii na stopu! Už jen ten nůž je stopa sám o sobě.”

„Význam a účel Dýky znají pouze Vyvolení,” pronesla Ariel. „Je nás vždy jen pár v každé generaci. Tajemství je přísně střeženo. Policie se o Dýce nic nedozví.”

„Kde jste k ní přišla, Ariel?” Kimberly nenapadalo nic jiného než se pokusit udržet konverzaci co nejdéle. Zdálo se, že Ariel se líbí mluvit o své, síle a vypadá to, že ti druzí dva jsou docela pod jejím vlivem.

Než stačila Ariel odpovědět, zazvonil telefon.

Kimberly nebyla sama, kdo sebou při tom zvuku polekaně trhl. Ten chlapík s revolverem pěkně poskočil, pomyslela si. A mladá žena se zdála docela vyděšená.

Aniž by o tom musela přemýšlet, věděla Kimberly okamžitě, kdo volá.

„To bude Dare,” řekla s jistotou. „Chce se přesvědčit, že jsem se dostala v pořádku domů.”

„Ne!” ostře pronesla Ariel.

„Ale to víte, že je to on,” ujistila ji Kimberly. „Kdo jiný by mi ve čtyři ráno volal? Proč se nepodíváte do těch svých karet a nepřesvědčíte se, že mám pravdu?” Telefon neodbytně vyzváněl. „Jediná potíž je v tom,” pokračovala Kimberly, „že než ty karty vyložíte, Dare to vzdá a bude si myslet, že se něco stalo. Jak ho tak znám, jeho další krok bude hlášení dálniční policii. Díky jeho jménu a postavení ho asi nebude stát moc námahy je přimět, aby se sem jeli podívat.” Telefon zvonil dál a muž s revolverem byl očividně nervózní. Pohledem hledal u Ariel radu. „Asi bysme ji měli nechat to

zvednout, paní moje.” Ariel zvedla afektovaně ruku. „Já to rozhodnu, Emlyne.” Její kdysi veselé oči se naplnily hrozbou, kývla na Kimberly hlavou. „Vezmi to. A dávej si dobrý, dobrý pozor na to, co mu řekneš, Kim, nebo Emlynovi poručím, aby tě na místě zabil. Řekni mu, že jsi v pořádku. Pak se ho rychle zbav.”

Kimberly udělala krok k telefonu. Cítila na sobě intenzitu pohledu svých tří věznitelů. Byla si tak jistá, že to bude Dare, že ji zvuk jeho hlasu vůbec nepřekvapil. Ale překvapila ji naléhavá starost v jeho lase. „Kim, jsi v pořádku?”

„Jistě, Dare. Byla to dlouhá cesta, ale konečně sem doma. Říkala jsem ti, že to bude bez problémů, vzpomínáš?”

„Neřeklas mně vůbec nic,” spustil na ni jemně. „Jen sis tak o půlnoci utekla a na takovou maličkost, jako mi říct, že odjíždíš z města, jsi docela zapomněla.”

„Však víš, co jsme my spisovatelé zač, miláčku. Máme ty nejbláznivější nápady v ty nejnemožnější hodiny. Jen jsem se vrátila, abych dokončila, co jsem začala.”

Z dálky se na ni dívala Ariel a ukazovala jí, ať už toho telefonování nechá.

„Takhle ty přece nepracuješ. Pracuješ ve dne. A proč se proboha teď vůbec bavíme o tvém psaní? Víš moc dobře, že tohle náš problém nevyřeší. Kim, poslouchej mě. Musím s tebou mluvit o tom, co se dnes večer stalo.”

Kimberly se snažila zachovat klid. Přinutila se mluvit hlasem, o kterém se domnívala, že těm třem, kteří ji pozorují, zní jako láskyplné vrkání. „To víš, že se na to těším. Já si před spaním povídám ráda. Vzpomínáš si na náš poslední rozhovor v posteli?”

„Kimberly, tohle vůbec nedává smysl. Ale ano, dobře si na náš rozhovor pamatuju,” řekl Dare drsně. „Řeklas mi, že mě miluješ. Snažíš se mi teď říct, že je to pořád pravda?”

„No, teď zrovna jsem měla na mysli to druhé téma,” povídala zamilovaně. Emlyn zdvihl varovně revolver. „Pamatuji si, jaks mě ujistil, že to dokonale chápeš. Zrovna teď by mi tvoje pochopení udělalo ohromnou radost, Dare.”

Na druhé straně telefonu bylo náhle ticho. Kimberly si Dara dokonale představila, jak její slova probírá. Když promluvil, bylo v jeho hlase cosi nového. Cosi, co tam nikdy neslyšela.

„Tys měla tenkrát strach.”

„Ano, miláčku,” zašeptala sladce.

„A dnes večer?”

„Ach, cítím se úplně stejně, Dare. Asi ještě víc.”

Divoce zaklel. „Kolik mám času?”

Kimberly polkla. „Nevím, jak to bez tebe do rána vydržím,” řekla a snažila se dodat svému hlasu smyslný tón.

„Kolik jich je?” Jeho otázka byla ledová a ostrá jako nůž.

Kimberly polkla. „Musím ještě dopsat tři kapitoly. Je to ještě spousta práce, tak bych měla jít raději spát. Ta jízda byla opravdu únavná. Tak zatím, lásko. Moc se těším, že se uvidíme, až Pomstu dokončím.” Zavěsila telefon dřív, než se očividně nervózní Emlyn docela přestane ovládat. Ariel kývla hlavou. „Svaž ji, Zoro, a zatím ji odveď do ložnice. Musíme

se připravit.” Pobaveně se zadívala na Kimberly. „To je dobře, žes do toho Daria nezatáhla. Přitom, jak moc ho miluješ, určitě nechceš, aby se mu něco stalo. Odveď ji, Zoro. Emlyne, pomoz jí a pak se oba vraťte za mnou. Musíme toho ještě dost udělat, než nastane noc.” Při tom, jak moc ho miluješ. Ta slova zněla Kimberly hlavou, když si nechala svázat ruce i nohy. Emlyn s pistolí v ruce na všechno dohlížel. Při tom, jak moc ho miluješ. Ta stará čarodějnice má pravdu, uvědomila si Kimberly, když Zora s Emlynem odešli z pokoje a nechali ji ležet na posteli, možná, že Ariel v sobě nějakou magickou sílu má. Kimberly si pečlivě prozkoumala pouta. Při tom, jak moc ho miluješ. Nemá cenu to popírat, pomyslela si Kimberly hořce a upřeně zírala na protější stěnu. Když se člověk ocitne v tak nebezpečné situaci, je nejlepší být k sobě upřímný. Miluje Dara. Možná, že když dnes v noci prchla z toho hotelu, snažila se jen utéct před pravdou.

Věděla, že z jejích slov pochopil, že se s ní něco děje. Co s tím ale udělá? Možná je ještě pořád v San Francisku. Jediné, co může udělat, je zavolat na místní oddíl policie a požádat je, aby se podívali, co se děje.

Můj osud je v jeho rukách, pomyslela si Kimberly. Když se to tak vezme, nikomu jinému než Darovi by ho stejně do rukou nesvěřila.

O několik mil dál na dálnici zavěsil Dare telefon a vyšel ven z non-stop otevřeného obchodu ke svému Jaguáru. Takže ta naléhavá nutnost, která ho za ní hnala od té chvíle, kdy opustila hotel, byla něco mnohem víc než jen těžké svědomí z milenecké hádky. Odjel z hotelu asi hodinu po Kim, ale jel rychleji než ona. K ní domů to má teď slabou půlhodinu.

Dare otevřel dveře auta. V mysli mu vířily tisíce možností. Kim mu naznačila, že jsou s ní tři lidé. Moc času mu nezbývá, ale to je v podobných situacích normální. Musí do toho jít co nejlépe připravený. Ještě než nastartoval, sehnul se a vytáhl zpod předního sedadla pár věcí. Do vysokých bot ukryl nůž a přivázal si ho ke kotníku. Do pásu, přišitého zevnitř džínsů, si schoval malou kovovou krabičku. Pak otočil klíčkem v zapalování a vyrazil na deštěm zmáčenou silnici. Vzhledem k počasí se ke Kimberly dostane asi za třicet minut. Dare si řekl, že při troše snahy se mu to povede snad za dvacet. Určitě to je míň času, než kdyby se pokusil přimět k akci místní policii.

Kimberly se pomalu posunovala po posteli. Snažila se dostat ke skleněné lampičce na nočním stolku, když se náhle otevřely dveře. Žena, které Ariel říkala Zora, se zastavila na zápraží. V rukou držela malou kovovou misku.

„Hotelové služby jsem nevolala,” podařilo se Kimberly vypravit. Měla hrozný strach.

„Jsi hloupá, že se vysmíváš něčemu, co nechápeš,” oznámila jí Zora tiše. Položila misku na zem a klekla si k ní. „Brzy ale za všechno zaplatíš. Tvůj život bude obětován Silám Temnot, Kimberly Sawyerová.”

Kim stísněně pozorovala, jak Zora pokládá do misky několik uhlíků a zapaluje je.

„Koukni, Zoro, nemyslíš, že už to trošku přeháníte? Proč odtud nezmizíte dřív, než vás chytí? Víš dobře, že je jen otázkou času, než na Ariel přijdou? Není dost mazaná na to, aby svoje nebo vaše stopy dokázala dál krýt. Když zmizím, začne mě Dare hledat a nedá pokoj, dokud nezjistí pravdu.”

,,Darius Cavenaugh nezmůže nic proti moci mé paní,” řekla Zora vyrovnaným hlasem.

„Jaké moci? Všechno, co Ariel až doposud udělala, dopadlo špatně. Ten únos. Pokus mě zavraždit. Proč si myslíš, že se jí její příští nápad vyvede?”

Zora se na ni upřeně zahleděla a něco z její klidné vyrovnanosti zmizelo. „Dnes večer tě sem přece přivedla její moc, není to tak?”

,,Ani ne. Myslím, že to, co se stalo dnes v noci, můžeš považovat za obyčejnou shodu okolností. Ona ji jen chytře využila. Copak vám opravdu napovídala, že mě sem dnes večer přivolá?”

,Řekla, že musíme přijet do tvého domu, abychom našli nejlepší způsob, jak tě ztrestat. Tvá esence vyzařuje nejsilněji v místě, kde žiješ, a moc se v takovém prostředí stává silnější.”

,,Opravdu slíbila, že se tady dnes objevím?” trvala na svém Kimberly. „Nebo jen řekla, že tu uděláte takový malý hokus pokus a pak si rozmyslíte, co dál?”

Zora nasypala na rozpálené uhlíky jakýsi prášek z koženého váčku, který přinesla s sebou, a vstala. „Zbytečně ztrácíš čas, když se ve mně pokoušíš probudit pochybnosti. Věřím v moc mé paní. Slíbila mi, že jednou ji budu mít i já!”

Zora odešla z pokoje a důkladně za sebou zavřela dveře. Kimberly ležela a pozorovala řeřavé uhlíky v misce. Pokojem se začala linout podivná vůně.

Kimberly zvědavě zavětřila a nechápala, co se děje. Ta vůně ji zvláštním způsobem dráždila. Bylinné výpary byly štiplavé i sladké zároveň. Možná je to nějaký rituál, pomyslela si. Otočila se znovu na bok a sunula se dál přes postel. Dostala se na kraj a začala si prohlížet lampu. Hledala nejvhodnější způsob, jak ji rozbít a nenadělat při tom moc hluku. Pak začala svůj nápad rozebírat. Zhluboka se nadechla a zamyšleně vychutnávala vůni, šířící se z misky. Zauvažovala, jestli její plán vůbec za to úsilí stojí.

Bylo by mnohem snadnější jen zavřít oči a na pár minut si odpočinout. Možná, že když si chvíli zdřímne, bude se jí lip přemýšlet o tom, jak lampičku rozbít.

Za oknem ložnice burácel hrom a nad oceánem sjel blesk. Chvilkový, nenadálý jas jí otřásl. Má cosi udělat, cosi, na co se musí soustředit. Sklo. Má to něco společného se sklem.

Už jsem sklo někdy předtím použila, vzpomněla si Kimberly mlhavě. Když jsem se bránila. A byla tam dýka a muž v dlouhé róbě. Sklo. Potřebuju kus rozbitého skla.

Směšné. Kdo by potřeboval kus rozbitého skla? Kimberly ležela natažená na posteli a pozorovala uhlíky v misce. Takové krásné uhlíky. A jak hezky voní. Škoda, že tu není Dare. Určitě by se mu to taky líbilo.

Ale Dare je v bezpečí v San Francisku. Opravdu je v bezpečí? Její mozek se pomalu tou myšlenkou probíral. K Darovi se vůbec nehodilo, aby byl v bezpečí, když jí jde o život. Je to muž, který zná svou povinnost. A k ní má povinnost určitě.

Je můj milenec, pomyslela si Kimberly, a cítí, že mě musí ochraňovat. Jak by teď mohl jen tak sedět v hotelovém pokoji? Ne, určitě ji hledá. Je to jediný logický závěr.

Nebezpečí. Kde je nebezpečí? Je tak těžké udržet myšlenky pohromadě. Ale když je člověk v nebezpečí, měl by se na něj soustředit? Připadalo jí to obtížné.

Od té doby, co se jí začala líbit vůně kouře, šířící se z misky, si skoro ani nevzpomněla, že v obývacím pokoji je bláznivá Ariel Llewellynová a provádí tam kdo ví jaké nechutné rituály. Ještě těžší bylo si vzpomenout, že ona, Kimberly, bude v nadcházejícím dramatu hrát hlavní roli.

Ariel. Ariel a kouř. Ariel se vyzná v bylinkách. Vždyť pořád všem nutila jakési bylinné čaje. Některé byliny působí, když se zapálí. Kimberly se zamračila. Vzpomněla si na váček s práškem, který Zora nasypala na doutnající uhlíky.

Za oknem zlostně zajiskřil blesk, jako by se dožadoval Kimberlyiny pozornosti. Na chvíli se probrala a zadívala se ven do tmy. Brzy bude svítat, ale bouřka zuří s takovou silou, že bude ještě dlouho trvat, než se obloha vyjasní.

Na rozpálených uhlících zajiskřily hořící byliny. Dare se k ní snaží dostat běsnící bouří. Čarodějnice a dýky. Pod Kimberlyinou nepřirozenou uvolněností se zvedl záchvěv děsu. To se mnou dělá ten kouř, pomyslela si a zavrtěla se na posteli. Kouř je nebezpečný.

Zoufale hledala něco, na co by se dokázala soustředit. Na mysli jí vytanula Darova tvář. Dare, jak se s ní miluje, objímá ji, říká jí, že ji chápe. Dare, nutící ji setkat se s dědečkem a babičkou. Dare v telefonu, který okamžitě pochopil, že jí hrozí smrtelné nebezpečí. Dare, který jí někdy skoro dokázal číst myšlenky a jindy ji doháněl k zuřivosti svou mužskou arogancí. Dare, kterého miluje.

Kim si nečekaně jasně uvědomila, že právě kvůli němu se musí pokusit rozbít tu skleněnou lampičku. Dare by od ní očekával, že se o to alespoň pokusí. Jenže ten zatracený kouř ji skoro dostal. Kim se zoufale otočila a ramenem vrazila do nočního stolku.

Rána při dopadu lampy se ozvala přesně ve chvíli, kdy se otevřely dveře. Žárovka se rozbila a pokoj osvětlovaly jen doutnající uhlíky. Kim v náhlé tmě slyšela, že se kolem ní pohybují lidé.

„Co jste to s ní udělali?”

To je Darův hlas, uvědomila si ospale Kimberly. „Ach, Dare, věděla jsem, že přijdeš. Proč ti to trvalo tak dlouho?”

Oparem v pokoji probleskovalo světlo z chodby. Kimberly uviděla, že Dare není sám. Stál za ním Emlyn.

„Ach, miláčku. Oni tě taky dostali,” zašeptala smutně. „Tolik mě to mrzí, Dare. Myslím, že jsem dnes v noci udělala hloupost.”

„Vy jste ji tím zatraceným kouřem zdrogovali,” ozval se Dare kdesi v mlze.

„Bude žít až do večera. Potřebovali jsme ji něčím udržet v klidu. Jak ji známe, určitě by dělala potíže. Kdo ví, proč shodila tu lampu? No, když tu chce ležet po tmě, je to její věc. Polož se. Zoro, svaž mu nohy. A dej si záležet.”

„Myslíš, že je bezpečné je tu nechat spolu?” zeptala se Zora.

„Kouř je udrží v klidu. Kromě toho, nevíš, kam jinam bysme ho mohli dát? Ariel nechce, aby viděl její přípravný rituál.”

Kimberly ucítila, jak se postel vedle ní prohla. Dare se poslušně položil a nechal Zoru, aby ho svázala. Po chvíli odešli z pokoje a zanechali Kimberly a jejího společníka v kouřem zaplněné tmě.

„Kim, jsi v pořádku?”

„Ten kouř,” pokusila se vysvětlit ospale.

„No jo, já vím.” Sedl si a otočil se. „Prober se, holčičko. Půjde to mnohem rychleji, když mi pomůžeš. Ten kouř mě taky brzo dostane.”

„Pomoct ti? Jak?”

„Mám v botě nůž. Otoč se, abys na něj dotáhla a vytáhni

ho.”

Kimberly bojovala, aby se dokázala soustředit. Nahmatala jeho nohu a pak pod prsty ucítila kůži vysoké boty. Prsty se nemotorně snažila svůj úkol splnit.

„Proč ses nechal chytit?” zeptala se nešťastně. „Nechtěla jsem, aby ti něco udělali, Dare.”

„Musel jsem je nechat. Musel jsem se dozvědět, kde jsi a co s tebou udělali. Tak jsem normálně vešel dovnitř a předstíral jsem, že nic netuším.”

„To bylo překvapení, kdyžs tam uviděl Ariel, co?” Z jakéhosi důvodu jí to připadalo k smíchu. Kimberly se zahihňala a prsty jí z boty vyklouzly.

Dare zaklel. „Když si pomyslím, jak jsem ji za posledních dvanáct měsíců hostil pod svou střechou … Kim, přestaň,” přikázal jí ostře.

„Mrzí mě to,” zamumlala provinile. „Nechtěla jsem se smát. Jen mi to najednou přišlo legrační.”

„Vytáhni ten nůž!”

Tvrdě vyslovený rozkaz se dostal skrz její zamlžené smysly. Na chvíli se jí vrátilo jasné uvažování a podařilo se jí strčit prsty do boty. Nahmatala nůž a zatáhla.

„Výborně, miláčku, to je ono,” pochválil ji. Zakašlal. „A teď ho drž tak pevně, jak jen můžeš. A dávej pozor. Je pěkně ostrý.”

„Nejsem malé dítě. Umím zacházet s ostrými noži,” oznámila mu povzneseně. Ale poslušně udělala přesně to, co jí nařídil. Chabě si uvědomovala, že se otočil, aby mu mohla přeřezat pouta. Ale mysl měla upřenou na něco jiného.

„Chci ti říct něco k té mé dnešní hlouposti, Dare.”

„Oba jsme jich pár udělali. O tom si promluvíme později,”

procedil mezi zuby. „Zatraceně, Kim, drž ten nůž

pořádně!”

„Pořád mi jen přikazuješ, co mám dělat,” povzdechla si, ale instinktivně stiskla nůž pevněji. „Na to si zvykneš.”

O chvíli později provaz povolil a Dare se od ní odtáhl. Slyšela, jak kašle a viděla, jak sundává povlečení z jednoho polštáře. Podržel si ho před ústy a rychle si přeřezal pouta na nohou. O vteřinu později už klečel na posteli a otevíral okno.

Do pokoje vrazil studený, vlhký vzduch a pročistil Kimberly mozek. Podivný pocit pobavení ustoupil hned, jak se zmenšil efekt kouře. Opět se jí zmocnila panika. To už jí ale Dare uvolňoval ruce a nohy.

„Co teď?” zašeptala a nadechla se čerstvého vzduchu. Mozek měla pořád jako zamlžený.

„Teď odtud zmizíme.” Když se ji Dare snažit protlačit ven oknem, otevřely se dveře. Do pokoje se vlilo světlo. „Utíkají!” zaječela Zora.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Honem, Kim!” poručil Dare. „Není ozbrojená. Hoď sebou!”

Kimberly se ho snažila ze všech sil poslechnout a škrábala se na okno. Zdálo se ale, že kouř jí zpomalil nejen myšlení, ale i pohyby. Cítila se ke všemu pořád podivně netečná a svaly jí s mozkem odmítly spolupracovat.

„Paní moje!” ječela Zora. „Utíkají nám!”

„No tak, Kim, dělej!” Dare chytil Kim za paži a snažil se ji protlačit oknem. Byla naprosto neschopná s ním na útěku spolupracovat. Každý pohyb ji stál téměř nadlidské úsilí.

„Dare, nemůžu… !”

„Sakra, Kim!” Dare ji popadl a cpal ji do okna. Od dveří ho přerušil kdosi další.

„Tentokrát magické síle neuniknete!” Prostor prořízl Arielin vysoký hlas plný nepříčetné zuřivosti. Hned za ní stál Emlyn.

„Ani se nehni, Cavenaughu, nebo tu ženskou zastřelím.”

„Kterou ženskou?” zeptal se Dare zlostně. „Zrovna teď mi lezou na nervy všechny tři.”

Zároveň přestal pomáhat Kim do okna, slezl z postele a postavil se čelem k Emlynovu revolveru.

Z misky stoupal dál omamný kouř a linul se pokojem. Po otevření okna sice jeho efekt zeslábl, ale pořád jej bylo cítit.

Kimberly zůstala na posteli. Dívala se na na ty tři a cítila, že se jí podlamují nohy. „To jsou ty nejubožejší čarodějnice, jaké jsem kdy viděla. Nemám pravdu, Dare?” zamumlala.

„Jo,” souhlasil Dare a přimhouřenýma očima pozoroval Emlynův revolver. „Jo, nejubožejší. Kim, zůstaň, kde jsi.”

„Uniklas Silám už mockrát,” vyštěkla Ariel na Kim. Zvedla ruce nad hlavu. Široké rukávy její róby se ohrnuly a odhalily množství podivných náramků.

„Ach, paní,” začal Emlyn opatrně způsobem, který Dare v dané chvíli považoval za vrchol diplomacie. „Možná bysme měli ještě chvíli počkat.”

„Jen ať ta čubka konečně dostane lekci,” přerušila ho s vehemencí Zora. „Přivolej temné síly, paní! Ať se jí zmocní temnota! Ať pozná, čemu se tak hloupě vysmívá!”

A sakra, pomyslel si Dare. Díval se přímo na Emlyna a řekl: „Tak tahle scénka se vám už asi trošku vymkla z ruky, co? Možná je čas se rozdělit. Můžeš si říct o kolik peněz chceš.”

Emlyn se nejdřív podíval na Dara a pak na Ariel, stojící pořád s rukama nad hlavou. Měla zavřené oči a na tváři se jí odráželo nadlidské soustředění. Začínala pronášet zaklínadla.

„Ať síly, dlící v hlubinách temnot, vystoupí a zjeví se tomuto hloupému stvoření,” zarecitovala Ariel. Zora ji sledovala jako u vytržení. „Nechť ten, jenž pobývá na okraji všehomíra a ve středu zemském, povstane a rozdrtí tuto drzou bytost.”

„Dare,” začala Kim rozpačitě a pak ztichla. Vždyť to jsou jen řeči bláznivé ženské. To asi jen zbytky

efektu toho kouře dodaly Arielinu zaříkávání takovou sílu.

Dare nový odstín strachu v Kimberlyině hlase ignoroval. Jediný, kdo tu má nějakou moc, je teď ten chlapík s revolverem. A Emlyn vypadá dost nešťastně. Jenže kvůli tomu není méně nebezpečný.

„Paní,” zkusil to znovu čarodějník. „Myslím, že bude lepší si tohle nechat na jindy.”

„Mlč!” zasyčela na něj Zora.

Arielin hlas nabýval na intenzitě a zaklínání se rozléhalo pokojem.

„Vše, co mi slouží, vše, co jsem spoutala podle dávných zákonů temnot, slyš mě nyní!” zvolala Ariel.

„Slyš ji,” opakovala po ní horečně Zora s očima plnýma vzrušení. „Já, její učednice, také volám temné síly!”

Kimberly se otřásla. Nevěděla, jestli to je chladným nočním vzduchem nebo Arieliným čarováním. Ale poslechla Dara a ani se nehla.

Emlyn netrpělivě přešlápl. „Zoro, zastav ji. Musíme tyhle dva svázat. Čarovat si může pak!”

Zora se k němu prudce otočila. Oči jí divoce plály. „Mlč! Ty jsi jen člověk. Nikdy nepochopíš moc Sil, kterým sloužíš! Nech mou paní na pokoji!”

Ariel nic nevnímala a pokračovala. „Z hlubin temnoty, zvedejte se tajemné síly, vystupte na povrch světa, vytryskněte z daleké prázdnoty … “

Dare vrhl rychlý pohled na Kimberly, sedící na posteli. Aspoň, že je klidná, i když vypadá Arieliným čarováním napůl zhypnotizovaná. Až to udělám, nechci ji mít v cestě, pomyslel si.

„Tvůj čas přichází,” ječela Ariel. „Naplň tento prostor, ach duchu bezedné prázdnoty, naplň ho ohněm, bezútěšnou temnotou a ničením … “

„Zoro,” zakřičel Emlyn, „už toho bylo dost. Ať už toho bláznění nechá! Zaraz ji!”

„Ty taky budeš trpět za svůj výsměch a neposlušnost,” slíbila mu slavnostně Zora. „Jen já a moje paní zůstaneme v tomhle pokoji živy.”

„Teď!” zaječela Ariel. „Staň se!”

„Teď!” napodobila ji Zora a zvedla ruce nad hlavu.

Emlyn ztratil trpělivost a chytil Ariel za jednu ze zdvižených paží. „Přestaň, bábo jedna potrhlá!”

„Nedotýkej se jí, hlupáku!” křičela na něj Zora. „Síla přichází!”

No, tak třeba teď, pomyslel si Dare. Emlyn se soustředil na tahanice se Zorou a Ariel. Teď je vhodná příležitost.

Dare si bleskovým pohybem sáhl za záda a vytáhl kovovou krabičku, ukrytou za pasem.

„Chvíle temných sil nastává!” křičela Ariel.

„Staň se!” zaječela Zora a snažila se vytrhnout Emlynovi.

„Tak jo, dámy,” zamumlal Dare a hodil těm třem krabičku k nohám.

O vteřinu později blesklo pokojem jasné, oslepující světlo. Domem se rozlehl jekot všech kromě Dara a všichni se snažili zakrýt oči. Dare je měl zakryté už dávno. Napočítal do pěti a podíval se kolem sebe.

Bílé světlo, vytvořené chemickou sloučeninou, ještě plálo, ale ztratilo počáteční jas a pomalu se vytrácelo. Dare vyskočil a přelétl pokojem. Dával si pozor, aby se do světla nepodíval přímo.

O vteřinu později už držel nepříčetně řvoucího Emlyna. Revolver ležel na podlaze v místě, kam ho Emlyn odhodil v prvním šoku při výbuchu. Zora ječela.

„Moje oči! Moje oči!” volal Emlyn. „Nevidím!”

Ariel vypadala jako omráčená. Zavrávorala a upadla dozadu. Před očima si držela ruku. Na chvíli oslepená před sebe zírala na něco, o čem byla přesvědčená, že přivolala.

Kimberly pořád seděla na posteli s dlaněmi na očích.

„Dare!”

„Jsem u tebe, Kim. To je v pořádku. Za pár minut budeš zase vidět.”

„Ach, Bože, Dare, co se to stalo?” Ruce jí poklesly podél boků a otočila hlavu na stranu, odkud přicházel jeho hlas.

Dare se podíval na svou statečnou, dočasně oslepenou čarodějnici. „Mám všechno pod kontrolou, miláčku. Mám revolver.”

Několikrát po sobě rychle zamrkala. „Ale já nevidím!”

„To je tím světlem. Brzy budeš v pořádku,” utěšoval ji, když chytil Emlyna za ruce a začal mu je svazovat za zády jeho vlastním opaskem. Rychle zajistil ohromenou Ariel. Zrovna svazoval Zoru, když Kimberly vstala z postele a pořád rychle mrkala.

„To byl teda kousek, Dare,” mumlala ještě v šoku. „Nikdys mi neřekl, že taky děláš do čarodějnictví.”

Ponuře se usmál. „Člověk se při vedení dovozní společnosti naučí ledasco.”

„To vidím. Myslím, že už jsem se na to ptala, ale co jste to vlastně dováželi?”

„Povím ti to později. Co tvoje oči?”

Zatřepala hlavou, jako by se to snažila setřást. Když se ale na něj podívala, tvářila se už skoro normálně. „Dobrý, myslím. Teda Dare, co to vůbec bylo?” „Chemický prášek, který reaguje s kyslíkem. Když se krabička otevře, chemikálie jasným světlem exploduje.”

„Jako malá bomba,” řekla s posvátnou hrůzou. „To můžu dát do knížky.” „Jak chceš. Jak ti je?” „Mizerně.”

„Jo, zrovna nejlíp nevypadáš. Běž do koupelny pro trochu vody a uhas támhleto.”

Kimberly vrhla pohled na doutnající uhlíky a poslušně přikývla. Odešla do koupelny a vrátila se s kalíškem vody. Velice pečlivě obsah misky polila. Ozvalo se zasyčení a zvedl se malý obláček páry.

„Tak, teď běž a zavolej policii,” přikázal jí Dare drsně. Kimberly vyrazila z pokoje, ale na chvíli se zastavila u Ariel. Všimla si, že má oči zalité slzami. „Ona pláče, Dare.”

„Ano, pláče,” řekl Dare jemně. „Běž k tomu telefonu,

Kim.”

„Je to tak smutné,” řekla Kim o pár hodin později, když z kredence vytahovala láhev Cavenaughova ryzlinku. „Pro tetu Milly to bude rána, až se dozví, jak ji Ariel zneužila.”

Dare jí vzal láhev z rukou. Zkušeným pohybem vytáhl vývrtkou zátku a víno nalil. „Mně z toho taky není nejlíp. Když si pomyslím, že nás nikoho ani nenapadlo, co je Ariel zač, běhá mi z toho mráz po zádech.” Tiše zaklel a pořádně si lokl vína. „Byl jsem pěkný hlupák.”

Kimberly ho pozorovala přimhouřenýma očima. Byla to první chvíle, co se spolu ocitli o samotě po té, kdy policie přijela pro Ariel a její kumpány. Kladli jim nekonečné otázky, museli podepsat spoustu prohlášení, vysvětlovat. Ale nakonec všichni odjeli.

„Vím, jak ti musí být,” řekla Kimberly jemně a vzala do ruky skleničku s vínem. „Koho by napadlo, jaká ve skutečnosti je?”

Zamyšleně se na ni podíval. „Mojí povinností bylo chránit mou rodinu i tebe. Selhal jsem.”

Kimberly zvedla talířek s nakrájeným sýrem a francouzským chlebem, který pohotově nachystala. „Nesmysl. Vždyťs nás všechny zachránil. A já osobně jsem ti šíleně vděčná.” Šla k jednomu ze dvou pohodlných křesel před krbem. „Došlo ti, co se se mnou mělo dnes večer stát? Ariel ze mě chtěla udělat hlavní hrdinku v jejím obětním rituálu. Není nad to být pokusným králíkem bláznivé čarodějnice.” Otřásla se a zabořila se hluboko do křesla.

Dare ji pomalu následoval. Než se posadil, prohrábl oheň v krbu, který před hodinou rozdělal. Chvíli se zarazil a zadíval se do plamenů. „Určitě ti nic není?”

„Cože? Ach, myslíš jestli ještě cítím nějaký efekt těch Arieliných omamných bylinek? Ne, už jsem v pořádku. Hlavu mám čistou jako vždycky.”

Rty se mu navzdory jeho ponuré náladě zvlnily do úsměvu. „No, nevím, jestli je tohle moc povzbuzující zpráva.”

Kimberly se na něj krátce zašklebila. „Chudáčku Dare. Ty sis teda ale za posledních pár hodin užil, co? A to všechno jen kvůli mně.”

„Jenže jsem dnes ráno nebyl jediný mužský, co měl trable se ženskými. Toho ubožáka Emlyna je mi skoro líto.”

„Emlyna?!”

„On si hrál na čarodějnice proto, že si myslel, že Arielin plán s únosem Scotta může vyjít. Když se to nepovedlo, musela ho přesvědčit, že má v zásobě ještě další plán. Asi to byl pro něho šok, když mu došlo, že je opravdu cvok.”

„To bych chtěla vědět, kde se Zorou k Ariel přišli.”

„To zajímá i policii. Slíbili mi, že až je vyslechnou, dají mi o všem vědět. Nejdřív musí zjistit, jak se Zora a Emlyn doopravdy jmenují.”

„No mně ta jména připadala trošku teatrální,” poznamenala Kimberly. „Jak se Ariel podařilo tak spřátelit s

tetou Milly?”

Darova tvář ztvrdla. „Potkaly se na jedné zahradní slavnosti.” Trhl sebou. „Nemůžu zapomenout, jak teta Milly pořád nadšeně povídala, jak Ariel rozumí bylinkám.”

„To je ale pravda. Možná to má ze studia čarodějnických knih. Ariel opravdu věří, že je nositelkou jakýchsi magických tajemství. Bude to zajímavá postava do další knížky… “

„No pokud kolem toho nebudeš chtít podnikat nějaký výzkum a trochu čarodějnické praxe … ” řekl Dare shovívavě.

Kimberly odpověděla těžko zastíratelným zívnutím. „Bože můj, jsem strašně utahaná. Ty taky, co?”

„Hm. I když si možná myslíš něco jiného, tohle byl dost náročný den dokonce i pro člena Cavenaughovy rodiny,” řekl opravdu procítěně.

Kimberly se na něj krátce usmála a pak na něj vrhla upřímný pohled. „Ale už je to za námi. Udělals mnohem víc, než jen dodržet daný slib. Splnils povinnost, kterous vůči mně cítil. Chci, aby sis to uvědomil, Dare. Už mi vůbec nic nedlužíš.” Bylo pro ni důležité, aby věděl, že v tomhle smyslu je už docela volný. „Svůj slib jsi dodržel.”

„Slib, že se o tebe budu starat? Kim, chci si o tom s tebou promluvit.” Přikročil ke druhému křeslu a posadil se.

Kimberly ho pozorovala. Tak ráda se na něj dívám, uvědomila si. Dokonce i když si jen sedal, měl v sobě tolik mužného půvabu.

„O čem chceš mluvit?” snažila se zeptat lehkým tónem. „Už je po všem. Udělals přesně to, cos mi slíbil. A ne že bych ti v tom moc pomohla,” dodala hořce.

„Udělalas taky kus práce,” přerušil ji.

Kimberly si znovu lokla vína. „Díky, žes za mnou jel, Dare. Zachránils mi život.” Nedívala se mu do očí a zírala do ohně.

„Dlužil jsem ti ochranu,” pronesl stroze.

„Proč?”

„Proč?” Zamračil se. „Ze spousty důvodů. Kvůli tomu, cos udělala pro Scotta, přirozeně, a protože jsi moje -”

„Ne, ptám se, proč jsi za mnou ze San Franciska jel.”

„Ach, takhle.” Dare zaváhal. „No, to má taky spoustu důvodů. Moc jsem toho nenaspal. Vlastně jsem nespal vůbec. A asi tak kolem druhé ráno jsem dostal pocit, že se cosi

děje.”

„Zase ta tvoje telepatie?” škádlila ho.

„To nebyla telepatie. Byl to jen neklid chlapa, který si uvědomil, že něco pořádně zbabral.”

Překvapeně se na něj podívala. „To myslíš to setkání s Marlandovými?”

„Moc se mi to nepovedlo, Kim. Přiznávám. Jedinou omluvou je to, že jsem si myslel, že řeším těžkou situaci tím nejvhodnějším způsobem. Myslel jsem si … myslel jsem si, že až se dostaneš z prvního šoku, dojde ti, že jsem udělal dobrou věc. Teď ale vidím, že jsem se do toho neměl plést.”

„Bylo pro tebe opravdu tak důležité, abych se s nimi setkala, Dare?” zeptala se tiše.

„Ano,” odpověděl bezbarvým hlasem. „Považoval jsem to za poslední bariéru, která mezi námi stála.”

„Opravdu tě tak vyvádělo z míry, že tvoje postelová přítelkyně měla mentální blok co se týče bohatých rodin?”

Díval se na ni tak dlouho, dokud neodvrátila pohled od ohně a nepodívala se na něj. Smaragdové oči mu zářily rozhodností, která Kimberly překvapila.

„Nezajímalo mě, co si o rodině myslí moje postelová přítelkyně. Zajímalo mě, co si o tom myslí moje budoucí žena.”

„Tvoje žena!”

„Prosím tě, aby sis mě vzala, Kim. Čekal jsem s tím jen do té doby, než se setkáš se svými prarodiči.”

Těžce polkla a prsty kolem skleničky s vínem se stiskly. Zírala na něj s široce rozevřenýma očima. „Dare, tohle ale kvůli žádnému pocitu zodpovědnosti dělat nemusíš.”

„Vím, že o žádné manželství příliš nestojíš, Kim,” pokračoval tiše. „Dost dlouho ses obešla bez všeho, co by připomínalo rodinu. Asi jsi názor nezměnila ani po setkání s Marlandovými. Zvlášť pokud jde o názor na arogantní chlapy, kteří v čele rodin stávají. Ale jsem si jistý, že když nám dáš šanci, bude nám spolu dobře. Ne jen v posteli. Taky si uvědomuju, že si nemůžu dovolit tě jen tak nastěhovat do domu. Nějakou dobu můžeš být mým hostem, ale na dlouho by to stejně nebylo. Všichni by se ptali, kdy si tě konečně vezmu. První ze všech by asi byl tvůj dědeček.”

Kimberly seděla bez pohnutí a nedokázala vůbec jeho myšlenkami proniknout. „Na tom, co si myslí dědeček s babičkou, mi ani trochu nezáleží.”

Dare si povzdechl. „Ne. To nejspíš ne.” Odmlčel se. „Řeklas mi, že mě miluješ. Uvědomuju si, žes svoje city po té, jak jsem zorganizoval to setkání, podrobila kritice.”

„Trošku jsem o tom přemýšlela,” přiznala Kimberly věcně. Vzpomněla si, že se pod vlivem kouře z omamných bylin pokusila Darovi říct, že udělala chybu. Jenže v té chvíli neměl čas ji poslouchat a tak mu neřekla, jak ho pořád miluje i po tom, co se v San Francisku stalo. Možná je to tak dobře. Vždyť vlastně vůbec neví, jak hluboké jsou city, které k ní chová.

Až na tu maličkost, že si mě chce vzít, připomněla si. To ale samozřejmě neznamená, že je do ní zamilovaný. Přitahuje ho a má k ní velice silný pocit zodpovědnosti. Možná se Darovi také zdá užitečná pro organizaci života u nich doma. Cože to řekl Starke? Něco o tom, že Dare potřebuje ženu, která by ho občas dokázala ochránit před jeho vlastním smyslem pro povinnost.

„To, jak tu tak sedíme, mi připomíná první večer, kdy jsem za tebou přijel. Po tom, jaks několikrát volala k nám domů,” řekl zamyšleně Dare. „Bylas úplně stejně ostražitá a opatrná jako teď.”

Má pravdu, pomyslela si Kimberly. Je opatrná. Jenže je to z jiného důvodu. Zamilovat se do Daria Cavenaugha je dost riskantní záležitost. Připadala si zranitelná jako nikdy předtím. Zoufale si přála, aby mu viděla do myšlenek. Co si asi myslí, ptala se. Jak mu je? Za jak dlouho se do ní dokáže zamilovat? Nebo budou jeho city vždycky omezeny jen na směsici povinnosti, zodpovědnosti a přitažlivosti?

„Myslím,” začala váhavě a pečlivě volila slova, „že potřebujeme víc času.”

K jejímu překvapení přitakal a zvedl skleničku k ústům. „Máš pravdu. Potřebujeme čas na to, aby ses mně znovu naučila důvěřovat. Bohužel ale nejsem pánem svého času tak, jak bych si přál. Žilas pár dní v mém domě. Víš, jaké to je. Vždycky je tam někdo, kdo po mně něco chce. Bylo by pro mě těžké se za tebou dostat i o víkendu. A navíc naše společné chvíle jen na víkend omezit nechci.”

„Život plný povinností,” pronesla zamyšleně, spíš sama k sobě než k němu.

„To je život, který jsem si zvolil. Nebo spíš on si zvolil mě, ale na tom teď nezáleží. Prostě je to tak. Já jsem takový.” Hlas mu zdrsněl a Kim se zdálo, že v jeho smaragdových očích objevila neústupnost.

„A po mně chceš, abych se stala jednou z částí takového života?”

„Myslím, že bys i tak dokázala být šťastná, jen bys to musela zkusit. Vím, bude to pro tebe velká změna a budeš si muset chvíli zvykat. Užs ale všem dokázala, jak celý ten kolotoč dokážeš hravě zvládnout a nenechat se jím unést. Teď je doma daleko větší pořádek a bude tam mnohem větší klid, až se Julia se Scottem odstěhují k Markovi. Můžeš mít veškeré soukromí, které ke své práci potřebuješ. Postarám se, aby tě nikdo zbytečně nerušil. Chápu, že po tobě chci hodně, jenže si myslím, že když ses dokázala postavit útočníkovi jen s rozbitou láhví v ruce a ještě se vysmát čarodějnicím, myslím, že máš dost odvahy na to, abys změnila svůj životní

styl.”

„Dare, myslím… “

Zvedl ruku, aby ji přerušil. „Nech mě domluvit, Kim. Říkám, že chápu, že potřebuješ čas, a dám ti ho, kolik chceš.”

„Cože? Vždyť jsi mi právě řekl, že se ti nehodí mě jen tak nastěhovat do domu coby milenku,” řekla kousavě. Rozčílilo

ji to.

„Prosím tě, aby sis mě vzala. Dám ti za to tolik času, kolik budeš chtít.”

Tupě na něj chvíli zírala a nic nechápala. A pak ji to napadlo. „Aha, už to chápu.” Cítila se najednou nevysvětlitelně překvapená. „To jako že budeme mít po svatbě oddělené ložnice?”

Dare si dlouze lokl vína. Kimberly měla pocit, že je z čehosi pořádně vyvedený z míry. „Myslel jsem si, že by se tím to tvoje napětí trochu uvolnilo,” vysvětlil jí klidně. „Uvědomil jsem si, že pro tebe je sex, no, něco mnohem víc než jen příjemný.”

„Příjemný?” zopakovala slabě a nechápala, jak by se milování s Dariem Cavenaughem dalo popsat jen takovým obyčejným slovem jako příjemné. „A to je všecko, co to pro tebe znamená?”

„Ne!” Sklenička v jeho ruce se najednou zdála příliš křehká, když ji sevřel tak, až mu zbělely klouby. „Víš zatraceně dobře, že ne. Ale nech mě domluvit!”

Kimberly zvedla obočí ale zůstala zticha. Začínalo jí být jasné, že se Dare dostává na pokraj svého jindy dokonalého sebeovládání. Ráda by věděla proč. Možná to má něco společného s tím, že za posledních čtyřiadvacet hodin vůbec nespal.

„Pokoušel jsem se jen říct,” pokračoval, „že je mi jasné, že když jdeš se mnou do postele, dáváš mi kus sebe samé. Vlastně se mi odevzdáváš úplně celá.” Upřeně se jí zadíval do očí, jako by ji chtěl vyzvat, aby to popřela. Kimberly mlčela dál a doušek vína jí pomohl znepokojující okamžik překonat. Dare opatrně pokračoval. „Myslím, že kdybys se mnou spávala, ocitla by ses ještě pod dalším tlakem. Bylo by

pro tebe ještě těžší si u mě doma zvykat. Možná by ses cítila příliš zranitelná, připadalo by ti, že ses octla v situaci, kterou jsi snad ani nechtěla.”

„A nemyslíš, že takový tlak na mě už bude působit jen tím, že se vdám?” zeptala se Kimberly s přehnanou zdvořilostí. „To se mi tu snažíš říct, že když přijdu na to, že se mi nelíbí být vdanou paní, budu moct jednoduše odejít? Že se budu při takovém rozhodnutí cítit naprosto svobodná jen kvůli tomu, že spolu nespíme?”

Dare položil skleničku na stůl se slyšitelným klepnutím. „Nepřekrucuj to, Kim!”

„Já nic nepřekrucuju. Jen se snažím pochopit, co mi chceš naznačit.”

Nečekaně se postavil a stoupl si před krb. S jednou rukou na krbové římse se otočil a zadíval se na ni. „Nevím, jak bych ti to mohl lip vysvětlit. Prosím tě, aby sis mě vzala. Mrzí mě, že na to jdu asi ze špatné strany, ale bude to tím, že jsem to ještě nikdy nedělal.”

„Je ti už skoro čtyřicet a ještě nikdy jsi žádnou ženu nepožádal, aby si tě vzala?” zeptala se nevěřícně.

„Ještě před dvěma lety jsem na manželství neměl ani pomyšlení. Pro trvalý vztah nebylo v mém životě místo. A pak jsem měl zase plné ruce práce s vinicemi,” vysvětlil jí stroze.

„A teď jsi přišel na to, že je na čase se oženit,” dokončila za něj s hraným pochopením. „Budeš potřebovat ženu, která by se hodila k tvé roli solidního, prosperujícího obchodníka s vínem. No a samozřejmě, když teď mám díky schůzce s mými prarodiči zajištěný úctyhodný původ… “

Pozoroval ji přimhouřenýma očima. Jeho dlouhé, hubené tělo bylo nebezpečně nehybné. „Varoval jsem tě, abys moje slova nepřekrucovala, Kim.”

„Snažím se jen pochopit všechny detaily,” spustila na něj, popuzená jeho slovy. „Vidím, jaké výhody bys z toho měl ty, ale pro sebe žádné nevidím!” ‘

„Potřebuješ manžela!” vybuchl. „Potřebuješ mě!”

„Opravdu?”

Bleskurychle k ní přistoupil, chytil ji a vytáhl z křesla. Darovy smaragdové oči Kim připomněly dravého ptáka a najednou si uvědomila, že zašla příliš daleko.

„Dare, počkej… “

Sevřel ji pevně kolem pasu. „Ty čarodějnice jedna,” zamumlal, „ty nikdy nevíš, kdy přestat, co? To sis myslela, že si tady budeš sedět a do nekonečna mě provokovat?”

Než se zmohla na odpověď, zmocnila se jí jeho ústa. Kimberly stála uvězněná v jeho náruči a nechala nad sebou propuknout divokou bouři jeho citů. Cítila v něm obavy, které jí prozradily lépe než jakákoliv slova, že Dare už je na pokraji sil.

Zvláštní bylo, že to v ní místo instinktivní potřeby se bránit vyvolalo potřebu ho konejšit a uklidnit. Když se domáhal vstupu do jejích něžných úst, Kimberly je poslušně pootevřela a opřela se o něj tělem. Dare jí uchopil hlavu do dlaní. Jeho sten plný touhy ji rozechvěl do hloubi duše. Chce ji. Byla si tím naprosto jistá.

Jazykem jí vnikal do úst v rytmu milování, dokud Kim jemně nezasténala. Pak ucítila, jak ji s vášnivou něhou kousl do spodního rtu. Jednou rukou ji objímal kolem krku a druhou jí sjel k hýždím a přitáhl si ji blíž k sobě.

„Máš neobyčejný talent mě dohánět k šílenství,” šeptal proti jejímu krku.

„Dare, poslouchej mě,” prosila ho Kim s posledními zbytky zdravého rozumu. „Je to nebezpečné. Ani jeden z nás teď nejsme schopni diskutovat o něčem tak vážném jako je naše budoucnost. Mrzí mě, jestli jsem tě vyprovokovala. Ve skutečnosti se oba dva potřebujeme trochu vyspat a … a popřemýšlet si. Jsme vyčerpaní a za posledních čtyřiadvacet hodin jsme si prožili pořádné šoky.”

„Pokoušel jsem se s tebou rozumně domluvit,” sténal s prsty na knoflíčcích její halenky. „A pokusil jsem se udržet situaci pod kontrolou. Jenže ty ses rozhodla mi za každou cenu odporovat.”

„Tak to není!”

„Ale ano. Ale znám jeden způsob, jak tvůj odpor překonat. Jak už jsem řekl, když tě mám v náručí, celá se mi odevzdáš. Budu se s tebou milovat tak dlouho, dokud mi neřekneš ,ano, Dare,’ dokud se nerozechvěješ a nebudeš mi docela patřit.” Rukama ji hladil pod rozhalenou blůzkou.

„Tak na tohle se mám připravit, jestli tvůj návrh přijmu? Že když si tě vezmu, zapomeneš okamžitě na svůj slib, že mi dáš nějaký čas, než se začneš dožadovat manželských práv?”

Na krátký okamžik docela znehybněl. Kimberly si uvědomila, že se jí zatajil dech. Pak najednou Dare zdvihl hlavu a zadíval se na ni očima, které byly temné a nebezpečně nevyzpytatelné.

„Dámo, ty se teda dovedeš pohybovat na tenkém ledě, to se musí uznat.” Pustil ji a poodstoupil od ní. „Bude lepší, když půjdeš spát, Kim,” pokračoval nepřirozeně klidným hlasem. „Vyspím se tady na gauči. Peřinu si vezmu sám. Vím, kde je.”

Kimberly se rozechvěla láskou a emocemi. Tušila v něm potlačované city, ale nebyla si jistá, jestli jim dobře rozumí. Jejich intenzita jí ale pronikala do srdce a toužila se mu poddat a utěšit ho. Ale také se v ní ozval varovný hlas. Dare má v sobě sílu ji zranit jako nikdo jiný. A ještě pořád si nebyla tím, co k ní cítí, docela jistá.

Chce po mně, abych riskovala všechno, co mám, pomyslela si Kimberly. Ne, docela tak to není. Ať už k ní cítí cokoliv, není to nic povrchního. Napovídaly jí to její nejhlubší instinkty. I když přesně nechápe, co se v něm odehrává, ví, že to myslí upřímně. Bude silný a spolehlivý manžel. A ona ho miluje.

„Dare,” zašeptala Kimberly, „vezmu si tě.”

Prudce se k ní otočil a v tlumeném světle jeho pohled zářil.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Starke pohrdl svatebním šampaňským a po většinu večera upíjel whisky. Kimberly si říkala, že už jí vypil dost, aby se zase dostal do své filozofické nálady, a když měla konečně volnou chvilku, rozhodla se s ním promluvit. Za posledních několik týdnů se docela spřátelili a získali k sobě jakousi zvláštní důvěru.

Jednou rukou si nadzvedla sukni svatebních šatů, do druhé uchopila skleničku šampaňského a rychle si k němu razila cestu davem.

„Bavíš se dobře, Starku?” usmála se na něj.

Na tváři se mu objevil ironický úšklebek. „Věřila bys, Kim, že tohle je druhá svatba, které se v životě účastním?”

„A čí byla ta první?”

„Moje vlastní.”

„Ach.” Kimberly zvedla hlavu a nevěděla, jestli se má dál vyptávat. „Nevím proč, ale nemyslela jsem si, že jsi byl někdy ženatý.”

„Víš, tenkrát mi bylo devatenáct a ona řekla, že je těhotná.” Pokrčil rameny. „Tak jsem si myslel, že musím splnit svou povinnost.”

„A byla těhotná?” zkusila to Kimberly.

„Ne. A brzy zjistila, že manželství není to, co čekala. To víš, když je člověku devatenáct a v kapse nemá ani cent.. Po šesti měsících jsme se po vzájemné dohodě rozvedli.”

„Aha.”

Pronikavě se na ni podíval. „Hej, doufám, že tu nehledáš žádnou podobnost? Věř mi, jestli jsi těhotná, Dare se zblázní radostí!”

Kimberly ucítila, jak se červená. Upřeně se zadívala na druhou stranu místnosti na svého manžela. Dare, oblečený ve formálním svatebním obleku, byl právě středem zájmu hlasitě se smějící skupinky.

Teď jsem jeho žena, připomněla si Kimberly. Připoutaná k němu v dobrém i zlém. Jenže si vůbec nebyla jistá jeho city a ani během dnešního dne nedokázala jeho myšlenkami proniknout. Za celou dobu, co ho zná, jí ještě nikdy nepřipadal tak nepochopitelný.

Nebylo divu, že si dělala takové starosti. Během posledních šesti týdnů se moc často neviděli. Kimberly zůstala ve svém domě na pláži, aby dokončila román a Dare za ní jezdil jen o víkendech. A spával sám na gauči. Jednou nebo dvakrát byla na návštěvě u něj doma, a to se s ní vždycky loučil polibkem na prahu její ložnice.

Moc tomu, proč je tak uzavřený a opatrný, nerozuměla. Nechápala, proč si od ní udržuje takový odstup. Myslela si, že to, snad bude jeho způsob, jak na ni nevyvíjet žádný tlak. Ale nemohla si pomoct a byla zvědavá, jestli se rozhodl strávit sám i jejich svatební noc. Bylo těžké odhadnout, k čemu až Dara jeho smysl pro zodpovědnost dožene.

„Kim?” Stárkův hlas zněl starostlivě. „Netvař se tak nešťastně. Darovi to vadit nebude.”

„Co by mu mělo vadit?” Odtrhla pohled od ostře řezaného profilu svého manžela.

„Jestli seš těhotná.”

„To je teda ohromná útěcha,” řekla s předstíranou lehkostí, ,,Ale musím tě zklamat. Těhotná nejsem.”

„Ach. To je špatné. Dare by měl mít pár děcek.” „Aby měl pokračovatele rodu?” zeptala se Kimberly suše. „Ne, jednoduše proto, že by byl dobrý táta.” Kimberly se podívala na svého manžela. „Myslíš?”

„Jo. A tvůj dědeček s babičkou by se taky zbláznili radostí. Ti dneska štěstím přímo září, všimla sis?” Starke vrhl spokojený pohled na druhou stranu místnosti, kde byli Marlandovi zabráni do nadšeného rozhovoru s tetou Milly a několika jejími přáteli. Starke měl pravdu. Svatba je doslova nadchla a byli až dojemně vděční za to, že je Kim pozvala. A pár pravnoučat by jim určitě udělalo obrovskou radost.

„Dare mě přemluvil, abych je pozvala,” přiznala Kimberly po dalším doušku šampaňského. „Nebo bych spíš měla říct, že mi to důrazně doporučil.”

„Dare chtěl jen všechno urovnat,” řekl Starke. „On je zkrátka takový. Jak s Marlandovými vycházíš?”

„S krajní zdvořilostí a opatrností,” přiznala Kim upřímně.

„No, dívej se na to z téhle stránky,” poradil jí Starke. „Někteří lidé se svými příbuznými vůbec zdvořile vycházet nedokážou.”

„Asi máš pravdu.”

„Opravdu je nenávidíš?”

Kimberly se nad tím na zlomek vteřiny zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Ne.” Byla to pravda. Ještě pořád si nebyla jistá, co ke svým prarodičům cítí, ale nenávist to rozhodně nebyla. Možná, že je jednoduše příliš zamilovaná do Dara a na nějaký tak zbytečný cit jako je nenávist už jí nezbývají síly.

„Řekl jsem Darovi, že je hlupák, když tě do setkání s nimi přinutil,” prozradil jí Starke a upíjel whisky. „Ale možná měl pravdu. Možná to byl nejlepší způsob, jak tu situaci vyřešit. Darovy instinkty bývají většinou bez chybičky.”

„Hm, no, jestli na mě ještě někdy přijde s podobným překvapením, asi ho přerazím.”

„Myslím, že se nemusíš bát, že ti Dare v nejbližší době něco podobného vyvede,” řekl Starke zamyšleně. „Za posledních šest týdnů s tebou zacházel jako v rukavičkách.”

Kimberly se kousla do spodního rtu. Starke má opět pravdu a ví, že od Dara takové zacházení nechce. Rychle změnila téma.

„Zdá se, že teta Milly se nakonec z Arieliny zrady dost rychle vzpamatovala. Měla jsem obavy, že si bude až do smrti vyčítat, že to byla její chyba.”

„Dare by ji nenechal,” řekl Starke s ironickým úšklebkem. „Trval na tom, že to byla všechno jen jeho vina.”

„Vždycky chce všechno vzít jen na sebe,” povzdechla si Kimberly.

„Má to v krvi,” poznamenal Starke. „Je to u něj normální. Někdo už je zkrátka takový.”

Kimberly na něj vrhla ironický pohled. „Opravdu?” „Jo. Ale platí za to svou cenu.” „Co tím chceš říct?”

Starke zaváhal, jako by se snažil volit nejvhodnější slova. „Muži, co mají velkou zodpovědnost, většinou musí být, řekl bych, dostatečně cílevědomí, aby dosáhli toho, co považují za správné.”

„Cílevědomí?” Kimberly si to slovo vychutnávala. „Chceš říct že jsou to agresivní, arogantní, panovační a tvrdohlaví chlapi, kteří každého přinutí, aby skákal, jak oni pískají?”

Starke se na ni spokojeně podíval. Byl rád, že ho pochopila. „Něco na ten způsob.”

„Zapomeňme na cílevědomost. Raděj mi vyprávěj o té dýce. Cos o ní zjistil?”

Starke pokrčil rameny. „Dare měl pravdu. Kdosi z našich starých známých tu dýku poznal. Byla udělaná podle vzoru starého několik set let. Prý ji v Evropě v té době používaly čarodějnice ke svým rituálům.”

„Jak se k ní Ariel dostala?” zeptala se Kimberly.

„Tahle dýka nebyla žádný originál. Je to kopie. Ariel určitě našla její obrázek v nějaké z těch svých čarodějnických knížek a donesla ho k někomu, kdo podle toho tu dýku udělal. Tady v okolí moc takových, co by to dokázali, není.”

„A dozvěděla se policie, kde Zora a Emlyn k Ariel přišli?”

„Zora se ve skutečnosti jmenuje Charlotta Martinova. A Emlyn Joseph Williams.”

Kimberly se zašklebila. „Tak to bychom měli ta exotická jména. To byla určitě Arielina práce.”

„Potkala je náhodou, když sháněla byliny, se kterými pořád nějak experimentovala. Charlotta měla obchůdek s bylinkami a Joe s ní chodil. Chudák Charlotta doopravdy v Arieliny schopnosti věřila a myslela si, že jí je předá. Joe se na to díval dost prakticky. Je to typ chlapa, který pořád hledá nějaký rychlý zdroj příjmů. Myslel si, že Arielin plán s únosem může vyjít. Když to nevyšlo, netrhl se od nich, protože si pořád myslel, že se z Dara ještě nějak peníze vytáhnout dají. Když Ariel vymyslela, že tě musí zabít, souhlasil, protože jsi byla jediná, kdo by mohl identifikovat Charlottu. Vidělas ji tenkrát, kdyžs zachránila Scotta.” Kimberly pokrčila rameny. „Takže si najali toho pobudu, aby to za ně udělal. Předpokládám, že dovnitř ho tenkrát pustila

Ariel.”

Starke přitakal. „Naštěstí Ariel trvala na tom, že to musí provést předepsaným způsobem. To ona mu dala podmínku, že musí mít na sobě ten hábit a použít určenou zbraň. Cranston říká, že si ten zabiják pořád stěžuje, jak hloupě ho omezila.”

„Čímž mi vlastně zachránila život.” Kimberly smutně zavrtěla hlavou. „To je ale situace.” „Uděláš z toho knížku?” „No to si piš!”

„Tvoje knížky se mi líbí,” řekl jí Starke vážně. „Ten Josh Valerian je sice trošku divný, ale zápletky se mi líbí.”

„Co se ti na Joshovi nezdá?” vyptávala se Kimberly.

„No, není zrovna moc skutečný,” vysvětlil opatrně Starke. „To, že hlavní hrdince rozumí, není samo o sobě nic zvláštního. Ale že má na všechno stejný názor a vidí věci úplně stejně jako ona, mi připadá jako nesmysl.”

„Myslíš?” zeptala se Kim zadumaně.

„Jo. Valerian je přece chlap. A chlapi nevidí všechno stejně jako ženské. Darovi už to leze na mozek. Neví, jak má nad tím vymyšleným chlapem zvítězit.”

„Už se mu to podařilo,” odpověděla suše Kim. „A ví o

tom?”

Kimberly se na něj zkoumavě zadívala. „Nejspíš ano,” řekla velice vážně.

„Tak proč kolem tebe chodí jako kolem horké kaše?” „Ty sis toho všiml?” „A kdo by si nevšiml?”

„No já si toho taky všimla,” řekla Kimberly smutně. Najednou ji napadlo, že teď je vhodný okamžik, aby se zeptala na něco, co jí už dlouho vrtalo v hlavě. Představila si množství whisky, co už měl Starke v sobě, a rozhodla se k akci. „Už dlouho mi něco vrtá hlavou,” začala naoko lehkým tónem. „Hmm?”

„Co jste to vlastně s Darem dováželi a vyváželi?” Starke

překvapeně zamrkal. „Všecko možné.” „Jako co?”

„Hlouposti. Cetky, šperky, různé věci ze všech koutů světa. Dare kupoval, co ho napadlo a o čem si myslel, že půjde prodat.”

„Starku, proč mám pořád pocit, že mě vodíte za nos?”

„Uh, mám dojem, že po tobě Dare něco chce.” „Starku … ” Vzdala se. „Asi si dám ještě šampaňské.”

„To je ale náhoda,” řekl Starke vesele. „Dare sem zrovna dvě skleničky nese.”

Když se Dare podíval na svou ženu, oči se mu rozzářily se zvláštní intenzitou. Ale hlas měl docela bezbarvý. Byl úplně stejně chladně zdvořilý jako v posledních šesti týdnech.

„Dáš si ještě šampaňské, Kim?”

Vrhla na něj stejně ledový úsměv a vyměnila prázdnou skleničku za plnou. „Musels mi číst myšlenky.”

„Dělám, co můžu. Starku, zrovna jsem viděl Ginny Adamsovou. Hledala tě.”

Ke Kimberlyinu údivu vždy klidný Starke pojednou znervózněl. Prstem si zkontroloval límeček a upravil si kravatu. „Opravdu?” Formálně se Kim uklonil a zamumlal: „Omluv mě.”

Kimberly za ním zírala, jak se prodírá mezi hosty k atraktivní, asi čtyřicetileté ženě, stojící u dveří.

„To je Ginny Adamsová?” zeptala se Kimberly.

„Myslím, že se k sobě hodí. Ginny potřebuje někoho silného a spolehlivého jako je Starke. Loni ji opustil manžel.”

„Ach. Nenapadlo mě, že Starke k ní chová, hm, romantické city.”

„Tys tu v poslední době moc času nestrávila a tak nemůžeš vědět, co se tu děje. Užs dopsala Pomstu?”

„Ne, ale udělala jsem pořádný pokrok.” Kimberly polkla doušek vína a najednou se v přítomnosti svého manžela cítila nesvá. Poslední dobou spolu skoro vždycky mluvili takhle. Zdvořile a s odstupem. Kimberly si namlouvala, že až se vezmou, všechno se spraví, ale teď se ptala, jestli si to jen ne-nalhává.

„Něco se děje, Kim?”

„Jen tak mimochodem, můžeš mi klidně odpovědět i ty,” spustila na něj.

„Copak, otázka, na kterou ti Starke neodpověděl? Kvůli tomu vypadal tak nesvůj, když jsem přišel?”

„Jen jsem chtěla vědět, co jste ve skutečnosti dováželi a vyváželi. Taková jednoduchá otázka. A neříkej mi, že všechno možné.”

Dare se na ni zamyšleně podíval. „Ale tak nějak to bylo.”

„Ale co ještě za tím bylo?”

Zaváhal a pak pokrčil rameny. „Občas jsme se se Stárkem dostali k zajímavým informacím. Čas od času jsme získávali užitečné podrobnosti o věcech, ke kterým se vyslanci legální vlády běžně nedostanou. Uspokojil jsem tvou zvědavost spisovatelky dobrodružných románů?”

„Hm, ano, ale pověz mi -”

Přerušil její otázku zvláštním úsměvem. „Tak dost, Kim. To je všechno, co ze mě dostaneš. A doufám, že se nikdy nic podobného neobjeví v jedné z těch tvých knížek.” Když uviděl její zklamaný výraz, pohled mu na malý moment zněžněl. „Opravdu o tom nemůžu mluvit.” „Další zodpovědnost, kterous na sebe vzal?” Něha mu z očí zmizela. „Říkej si tomu, jak chceš. Budeš mi to každou chvíli předhazovat jako to ostatní?”

Kimberly se zamračila. „Samozřejmě ne. Je mi jasné, žes dal slovo, že o tom nebudeš mluvit. A nečekám, že bys ho porušil.” Darius Cavenaugh nikdy své slovo neruší. Je zodpovědný až za hrob. Kimberly upila víno a zamyslela se nad svou nejistou budoucností.

Co když jsem udělala hroznou chybu, pomyslela si a zmocnila se jí panika. Možná, že to vůbec nebude dobré. Možná to bude totální katastrofa.

„Musíš být unavená,” řekl Dare jemně. „Byl to dlouhý

den.”

„Nějak to přežiju,” zamumlala.

Podíval se na ni přimhouřenýma očima. „Ale já asi ne.”

Nebyla si jistá, že to slyšela. Za poslední týdny to bylo poprvé, co v sobě projevil nějaký cit kromě chladné zdvořilosti. „Prosím?”

„Nic,” ujistil ji a vzal ji pod paži. „Pojď si trošku popovídat s dědečkem a babičkou. Určitě se s tebou chtějí pochlubit.”

„Jsou nadšení, že jsem získala tak výhodnou partii,” poznamenala Kimberly suše.

„Určitě jsou mnohem víc nadšení než ty.”

Kimberly zamrkala. Už zase ucítila pod Darovými slovy ostří nože. Jeho pečlivé sebeovládání už bylo asi u konce. Nechápala proč.

O dvě hodiny později, když byla sama ve své ložnici, tomu pořád nerozuměla. Poslední hosté už odešli a obyvatelé domu se rozešli do svých pokojů-

Kimberly si uvědomila, že přechází sem tam a zastavila se. Tak takhle si určitě svatební noc nepředstavovala. Byla sama a bylo jí jasné, že Dare za ní nepřijde. Doprovodil ji až na práh, políbil ji na dobrou noc a odešel.

Oči se jí naplnily slzami strachu a zoufalství. Posadila se na okraj postele a přemýšlela, co dál.

Byla na rozpacích. Nepadlo ani jediné slovo o nějaké svatební cestě, ani o výletu do jejího domu na pláži.

To je šílené, říkala si. Jsem bezhlavě zamilovaná do svého manžela a on si klidně tráví svatební noc sám ve své ložnici! Začínalo to vypadat, že se chce už navždycky řídit slibem, který jí dal, když ji požádal o ruku. Dostane od něj veškerý čas k tomu, aby ho mohla poznat!

Kimberly z jakéhosi důvodu nedokázala brát jeho slova vážně. Zvlášť, když vůbec nestála o to, aby slib splnil. Je přece absurdní, že by se mohli lépe poznat, když je mezi nimi takovéhle napětí.

Co všechno bych teď dala za to, abych mu dokázala opravdu číst myšlenky, pomyslela si Kimberly. Tak ráda bych věděla, co se mu v hlavě odehrává.

Pomalu se postavila a opatrně si začala rozepínat svatební šaty. Pečlivě je pověsila do skříně a vytáhla noční košili, kterou si koupila speciálně pro tuhle noc.

Smutně se na průsvitnou směs krajky a saténu zadívala a dala ji zpět. Proč bych si ji oblékala, pomyslela si Kimberly. Klidně můžu spát jako vždycky v tričku. Stejně se mnou nebude spát nikdo, kdo by na mně tu příšerně drahou noční košili mohl obdivovat.

Stála bosá před zrcadlem a kartáčovala si vlasy. Rozprostřela si je přes ramena a kriticky si prohlížela odraz svého těla, oblečeného jen do krátkého trička.

Od začátku vůbec o fyzické přitažlivosti mezi ní a Darem nepochybovala. Toužil po ní. Nebo alespoň dřív ano. Zadívala se na svá ňadra, rýsující se pod tričkem, a kousla se do spodního rtu. Co když se vytratila i tahle přitažlivost?

Ne, řekla si rozhodně, tak to není. Za posledních šest týdnů si víc než jednou všimla, jak se Darovi ve smaragdových očích odráží žádostivost. A je si jistá, že se musel ovládat, když ji objal a políbil na dobrou noc.

Kimberly si ještě jednou pročísla vlasy a pak hodila kartáč na toaletní stolek. Dare prostě jen plní slovo a ,dává jí čas’. Je to jediný způsob, jak si jeho podivné chování vysvětlit. Jenže si nedokáže představit, co chce po ní. Co má dělat, zatímco trpělivě čeká na to, až jí naznačí, že už uběhlo dost času?

Už to zašlo příliš daleko, pomyslela si rozhodně Kimberly. Je vdaná žena, která svého manžela miluje. Možná ji její manžel nemiluje, ale touží po ní a potřebuje ji. A to je lepší základ, než vůbec mnohá manželství mají, ujistila se.

Kim se bez přemýšlení otočila a vytáhla ze skříně starý župan. Hodila ho na sebe a vyrazila do chodby. V domě byla tma a ticho. Podívala se ke dveřím Darova pokoje a všimla si, že nesvítí. Určitě už spí.

Dojít do Darovy ložnice ji stálo skoro tolik odvahy jako bránit se tomu darebákovi se stříbrnou dýkou. Zastavila se před dveřmi a chystala se zaklepat.

Pak si to rozmyslela. Dlouze a zhluboka se nadechla a vzala za kliku.

Dveře se potichu otevřely. Na pár vteřin se zastavila, aby se rozkoukala. Kdyby se Dare ve tmě nepohnul, ani by si ho nevšimla. Seděl na židli u okna s nohama nataženýma před sebe. Vedle sebe měl postavenou láhev a zrovna si z ní naléval. Do tváře mu nebylo vidět.

„Dare?”

„Ty máš na to asi speciální talent, Kim.” Hlas měl hluboký a ochraptělý.

„Jaký talent?” zašeptala a zavřela za sebou dveře.

„Koledovat si o problémy, samozřejmě. Zvlášť v noci. Většina tvých dobrodružství z poslední doby se přece vždycky odehrála v noci, ne?” Nepřirozeně opatrně si dolil brandy.

Kimberly se opřela o dveře. „Jsi … jsi moc opilý, Dare?”

„Ještě ne, ale už na tom pracuju. Neprovokuj mě, Kim. Snažím se ze všech sil tě nechat na pokoji, tak bys mi tu laskavost mohla aspoň oplatit.”

Ještě pořád ho moc neviděla. Zahlédla jen jeho ruku, když si zvedal skleničku k ústům. Paži měl nahou a Kimberly si uvědomila, že má na sobě jen džínsy.

„Tak proto jsi o mě za posledních šest týdnů neprojevil skoro žádný zájem? Protože se mě snažíš nechat na pokoji?” Srdce se jí rozbušilo úzkostí a jakýmsi těžko definovatelným strachem.

„Co chceš říct tím, že jsem o tebe neprojevil žádný zájem? Vždyť jsem si tě vzal, tak co bys ještě chtěla? Chlap si

obvykle nevezme ženskou, o kterou by neměl aspoň trochu zájem.”

Trhla sebou. Dare začínal být opravdu nevrlý. Na začátku večera se zdál trochu podrážděný a teď je poznat, že může každou chvíli vybuchnout.

„Nedovedeš si představit, jaks mě tím utěšil,” podařilo se jí ze sebe odvážně vypravit. „Běž zpátky do svého pokoje, Kim,” řekl jemně. „Proč?”

„Protože jestli tu ještě chvíli zůstaneš, už odtud neodejdeš vůbec. Je ti to dostatečně jasné?”

Ustoupila od dveří a tiskla si starý župan k tělu. „Jsem tvoje žena, Dare. Třeba nechci spát sama. Já … mám právo tu s tebou zůstat.”

„Ty mi vykládej něco o nějakých právech!”

„Raději si promluvme o tom, proč se mi vyhýbáš,” spustila na něj rozčíleně. „Čeho se bojíš? Vzít mě do postele? Vůbec bych se tomu nebránila, jestli ti to náhodou ještě nedošlo!”

Odložil skleničku s klepnutím na stůl a pomalým pohybem plným mužné elegance se postavil. Byl od pasu nahoru nahý a jeho ostře řezaná tvář vystupovala ze tmy. Šla z něj skoro hrůza. Kimberly málem ztratila odvahu.

Smířlivě k němu natáhla ruku. „Dare, jak dlouho myslíš, že vydržíme spát v oddělených ložnicích?”

„Dokud se mi nenaučíš znovu důvěřovat a nezačneš mě milovat jako dřív,” řekl jí divoce. „Nechci s tebou spát, dokud mi nebudeš moct říct, že mě miluješ stejně jako před tím, než jsem to pokazil tím setkáním s tvým dědečkem a babičkou.”

Zírala na něho. „Mám dojem, že v poslední době ses moc nesnažil mi číst myšlenky,” řekla nakonec tiše. Ruce se jí třásly. Sevřela pásek od županu a pokusila se je zastavit.

„Čtení tvých myšlenek byla vždycky dost riskantní záležitost,” řekl drsně Dare. „Asi to bude tím, že máš dost riskantní způsob myšlení. Ženský způsob myšlení,” dodal, jako by ji chtěl obvinit.

„Tak takhle to je? A předpokládám, že si myslíš, že tvoje myšlení je o moc srozumitelnější. No, dovol, abych ti něco řekla, Dare. Po celé týdny jsem nebyla schopná si představit, co se v té tvé … mužské hlavě odehrává. Říkala jsem si například, proč ses proboha vůbec obtěžoval se se mnou oženit!”

„Protože tě miluju!” vybuchl. „Proč bych si tě jinak bral?”

„Kvůli sexu, žes potřeboval společnost, někoho, kdo by tě chránil před tvým přehnaným smyslem pro zodpovědnost, protože ses mi cítil zavázán: je pro to spousta důvodů!”

Oči mu blýskaly. Hlas měl drsný a hluboký. „Vzal jsem si tě, protože tě miluju, Kim.”

Dech se jí zatajil.

„Proto jsem si vzala já tebe. Tak proč trávíme naši svatební noc každý sám?” zašeptala hlasem plným bolesti.

Dare vyrazil dopředu, jediným skokem přelétl pokoj a strhl ji do náruče. Prudce ji zdvihl a položil ji na postel. Než se nadála, ležel na ní celou váhou a tiskl ji do peřin.

„Kim, víš to jistě? Seš si úplně, úplně jistá? Měl jsem takový strach, že jsem to všechno pokazil!”

Pohladila ho po vlasech a oči měla plné něhy. „Dare, nikdy jsem tě nepřestala mít ráda. Byla jsem rozzlobená a zraněná a myslela jsem si, že mě nemůžeš milovat, když jsi mi něco takového udělal. Ale nikdy jsem tě milovat nepřestala.”

„Udělal jsem to jen proto, že jsem si myslel, že ti to pomůže, Kim. Chtěl jsem, aby ses osvobodila od minulosti, abys byla volná a mohla mě milovat. Potřeboval jsem tě mít celou.”

„Já ti rozumím, miláčku.”

„Opravdu?” Pozoroval ji se spalující intenzitou.

Kimberly se něžně usmála. „Neřekla jsem, že ti to

schvaluju. Jen jsem řekla, že tě chápu. A to je rozdíl,

nemyslíš?”

Divoce, vášnivě ji políbil. Jak začala na jeho polibek reagovat, zvedl hlavu. „Vím, že nejsem muž, jakého sis vysnila. Ale mám tě tak rád, miláčku. A láska nám pomůže překonat všechna nedorozumění, přísahám!”

„Chceš tím říct, že nám pomůže překonat chvíle, kdy nebudeš chápat můj ,riskantní’ způsob myšlení?” trápila ho láskyplně. „No, taky jsem ti chtěla říct, že jsem přemýšlela, že bych měla trošku změnit Joshe Valeriana.”

„Cože?”

„Hmm. Bude tak trochu jako ty. Nebude sice hrdince tak dokonale rozumět, ale bude trochu zajímavější.”

„Miluju tvůj způsob myšlení,” ujistil ji přesvědčivě a sehnul hlavu, aby ji provokativně kousl za ouško.

„Momentálně se mi nedaří přemýšlet vůbec,” prozradila mu a objala ho kolem ramen.

„Nedělej si starosti. Budu přemýšlet za oba.” Mírně se nadzvedl a rozvázal jí pásek županu. „Vypadáš v tom tričku tak příšerně sexy.”

„A v mojí nové noční košili bych vypadala ještě víc. Ale když mi došlo, že za mnou nepřijdeš a ani mě nepozveš k sobě, nechtěla jsem ji zbytečně špinit,” řekla mu smutně.

„A tak sis na sebe natáhla tvoje obvyklé tričko a starý župan a běžela ses se mnou pohádat, co?” Pohrával si s okrajem trička a pomalu ho vyhrnoval nahoru k pasu. „Díky Bohu, žes to udělala. Málem jsem tady už šílel a pořád jsem si opakoval, že musím být trpělivý. Vlastně jsem se za posledních šest týdnů skoro zbláznil. Snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že ti musím dát čas, aby ses mě naučila znovu milovat.”

„A já šílela obavami, jestli se mě vůbec kdy naučíš mít rád. Ach, Dare, byli jsme pořádně hloupí, nemyslíš?” „Ne. Jen jsme měli menší komunikační problém. Víckrát už se to nestane.” „Myslíš, že ne?”

„No, hlavně nesmíme zapomínat, že jsi žena …” „A ty

muž.”

„Hmm. Nějaký menší komunikační problém tu bude vždycky.” Dare ztratil s tričkem trpělivost a přetáhl jí ho přes hlavu. „Ale myslím, že právě proto existuje láska,” prohlásil přesvědčivě.

„Aby si díky ní muži a ženy líp rozuměli? To je zajímavá teorie, Dare.” Její oči se na něj usmály a ucítil, jak její tělo pod ním ožilo. „Opravdu mě miluješ?” Ruce mu ovinula kolem krku.

„Víc než cokoliv na světě.” Byl najednou smrtelně vážný. „Nikdy o tom nesmíš pochybovat, Kim. Vím, že občas budu mít plnou hlavu cizích problémů a nebudu mít na tebe moc času. Ale moje srdce bude vždycky patřit jen a jen tobě. Rozumíš mi?”

„Ano, Dare. Rozumím. A moje roztržitá mysl bude občas plná dějových zápletek a všelijakých postav, ale vždycky tě budu nadevšechno milovat.”

„Dobrá.” Rychlým pohybem si rozepnul džínsy a odhodil je na zem. Pak Kimberly přikryl svým tělem.

Důvěřivě se mu schoulila do náruče. „Miluju tě, Dare.”

„Nemůžeš mě milovat víc, než já tebe. Patříš ke mně od té chvíle, kdy jsme se poprvé milovali. Ale dnešní noc jsi konečně doma. Konečně jsi u mě v posteli, kam jsi vždycky patřila.”

Hladil ji s něhou plnou údivu, dlaní hledal na jejím těle skrytá místa, dokud se pod jeho dotykem nerozechvěla. Když prsty ponořil do vlhkého tepla mezi jejíma nohama, zalapala po dechu.

Pak jí vtiskl řadu pečlivých polibků od ňader až po tmavý vrcholek klína. Kimberly se zachvěla v udiveném, slabém protestu, ale Dare si toho nevšímal. Jemně, ale neodbytně jí roztáhl stehna a vtiskl jí ten nejintimnější z polibků.

Kimberly tiše vykřikla a její tělo se v náhlém vzrušení proti němu vzepjalo. „Dare!”

„Moje sladká čarodějko!” Kimberly mu prsty bloudila po těle, až narazila na důkaz jeho vzrušení. Hlasitě zasténal.

„Miluj mě, Dare. Prosím!”

„Vždycky.”

Byl to slib a Kimberly v hloubi duše věděla, že mu může věřit. Dare už je takový. Může věřit jemu i jeho lásce po celý zbytek života.

Vnikl do ní, zmocnil se jí stejně tak, jako ona jeho. Kouzlo, vznášející se temným pokojem, bylo velice staré a opředlo oba dva tou nejjemnější pavučinou. Kimberly a Dare se mu poddali celou duší. Spojili se v porozumění plném vášně, na které nebylo třeba slov.