Jayne Ann Krentz

Utajené city

Stará šperkovnice obsahuje rodinné tajemství. S jeho odhalením Caleb nachází i klíč k lásce a citům, které dokázal tak mistrně ukrývat…

Prolog

Seděla nehybně na okraji křišťálově čistého vřídelního jezírka. Stříbřitý opar vznášející se nad teplou vodou se vlnil, převaloval a uváděl ji čím dál víc do transu. Podívala se do nezměrné vodní hlubiny a čekala. Vidina se zvolna zaostřovala.

Do bílé místnosti proudilo hřejivé a nazlátlé sluneční světlo. Kdesi v dálce zněl valčík. Držela v náručí nemluvňata a upírala pohled na zavřené dveře. Brzy se otevřou a on za ní přijde. Dveře se rozlétly. Do bílého, sluncem ozářeného pokoje vešel nějaký muž. Usmál se na ni.

„Sakra,“ utrousila Serenity. „To není on.“

1. kapitola

„Zřejmě byste měl vědět, že se mě někdo pokouší vydírat,“ řekla.

Jmenovala se Serenity Makepeaceová a ještě před pár vteřinami Caleb Ventress vážně uvažoval, že by s ní začal chodit.

O tom nápadu se Serenity zatím nezmínil, protože dosud neskončil s hodnocením situace. Nikdy si tak hluboce neuvědomoval svůj přirozený sklon k opatrnosti jako právě v tomto okamžiku.

Caleb nikdy nic nepodnikl, aniž předem nepromyslel veškeré aspekty problému. Jak na osobní, tak na obchodní záležitosti používal osvědčenou metodu. Věděl lépe než kdokoliv jiný, že jeho zvyk přistupovat ke všemu se střízlivou a logickou objektivitou byl jedním z hlavních důvodů, které způsobily jeho neobyčejný finanční úspěch.

Až do dnešního dne se vztah k Serenity omezoval na pár schůzek u něho v kanceláři, tři pracovní obědy a dvě obchodní večeře. Dokonce ji ani nepolíbil. Plánoval si, že tento krok učiní dnes večer.

Už se k tomu schylovalo, uvědomil si Caleb. Břichem mu projel zvláštní studený pocit, když si ten intimní dotyk se zděšením představil. To, co mu ale doopravdy dělalo starosti, byl zneklidňující dojem, že Serenity Makepeaceová má schopnost ho přinutit, aby ignoroval své zásady.

Lišila se od všech ostatních žen, které kdy poznal. Fascinovala ho. Kdyby žil v jiné době a na jiném místě, například v období, kdy lidé běžně věřili v nesmyslné pověry, vrtalo by mu hlavou, zda ho neočarovala.

Teď tady seděla, na opačné straně psacího stolu, zdánlivě v jeho světě, ale zároveň jaksi mimo něj. Bylo to, jako kdyby vpadla do jeho reality z jiného světa.

Serenity Makepeaceová měla oči barvy paví modři a divokou ohnivě rudou hřívu, kterou dnes pouze částečně zkrotila černou stuhou uvázanou v týle.

Působila tak zvláštním dojmem, že z toho Calebovi vstávaly vzrušením chloupky vzadu na krku. Podivný malý přívěsek ve tvaru gryfa, který nosila, jenom zdůrazňoval auru její nadpozemskosti. Měla v sobě cosi éterického, co ho téměř utvrzovalo, že byla stvořena spíš k tomu, aby tančila o půlnoci na palouku ozářeném měsícem, než aby vedla obchodní jednání v kanceláři výškové budovy.

Upřímně doufal, že je lepší v tancování při měsíčku než ve vyřizování obchodních záležitostí. Při nedávném projednávání vzájemné smlouvy musel vést každý její krok. Problémem nebyl nedostatek inteligence; té vlastnosti měla až znepokojivě zdravé množství. Potíž byla s absencí jakýchkoliv zkušeností.

Serenity vedla obchůdek s potravinami v malé horské komunitě zvané Witt’s End. Z toho, co Caleb zjistil, krámek zásoboval výstřední klientelu ztracených existencí a nonkomformistů, rádobyumělců a společenských ztroskotanců. Serenity toho hodně věděla o celozrnném chlebu, několika druzích fazolí a tofu, ale prakticky se vůbec nevyznala ve složitých obchodních vztazích.

A tehdy se objevil na scéně on, připomněl si Caleb. Serenity chtěla svůj obchůdek rozšířit o zásilkovou službu přes prodejní katalog. Na zahájení podniku potřebovala poradce.

Caleb byl jedním z nejlepších poradců na rozběh firmy na celém tichomořském severozápadě; možná vůbec nejlepší. V tom, co dělal, skutečně vynikal.

Projekt Zásilkový obchod ve Witt’s Endu se výrazně lišil od Calebovy běžné činnosti. Především nebyl zvyklý pracovat s lidmi, kteří neměli s obchodováním žádné zkušenosti, jako byla podle všeho Serenity. Normálně jeho klientelu tvořily mocné akciové společnosti, které k němu na vypracování smluvních podmínek vysílaly své právníky. Zřídkakdy, pokud vůbec, dělal poradce malým nezávislým firmám velikosti koloniálu ve Witt’s Endu. Vlastníci takových podniků si ho nemohli dovolit, a Serenity nebyla výjimkou. Ani ona nemohla zaplatit jeho obvyklou taxu.

Jediným důvodem, proč se Caleb ujal Serenity jako klientky, bylo především to, že upoutala jeho pozornost a vyburcovala jeho už nesporně otupělý profesionální zájem. Vlastní vysoce úspěšná kariéra a vůbec celý život ho už nudily déle, než měl chuť si pamatovat.

Zcela jasně se mu vybavila Serenitina první písemná informace. Rozsah jejích plánů ho pobavil.

Vážený pane Ventressi,

dovolte, abych se představila. Jmenuji se Serenity Makepeaceová a chci, abyste mi pomohl zachránit mé rodiště Witt’s End ve státě Washington.

Patrně jste o Witt’s Endu nikdy neslyšel. Leží v Kaskádových horách, přibližně hodinu a půl jízdy od Seattlu. Stal se domovem nejrůznějších umělců, řemeslníků a dalších, kdo potřebují prostředí, co přijímá a živí nezávislé bytosti, které si zvolily nekonvenční způsob života.

Dobře si uvědomuji, že si nemohu dovolit zaplatit vaši běžnou taxu, ale hodlám vám nabídnout podíl na budoucím zisku.

Mým cílem je vybudovat životaschopnou zásilkovou službu, jakousi odnož mého obchodu s potravinami, která bude zajišťovat odbyt pro neobvyklé výrobky místních obyvatel. Obracím se na vás, pane Ventressi, protože naše obec není s to přežít, pokud se jí neposkytne solidní ekonomická základna.

Jsem si vědoma, že tento projekt je zřejmě velice malý a bezvýznamný ve srovnání s těmi, kterými se většinou jako poradce zabýváte, ale naléhavě vás žádám, abyste se tohoto úkolu ujal. Bylo mi řečeno, že jste ve svém oboru velice šikovný.

Zavázala jsem se, že naši obec zachráním. Věřím, že svět potřebuje místa jako Witt’s End ve státě Washington, pane Ventressi. Jsou to poslední pohraniční městečka, jediná dochovalá společenství jako stvořená pro ty, kdo příliš dobře nezapadají do moderní městské krajiny.

V jistém smyslu my všichni potřebujeme místa jako Witt’s End. A Witt’s End potřebuje vás, pane Ventressi.

S pozdravem

Serenity Makepeaceová

Caleb jen tak z rozmaru pozval Serenity na pohovor. V den, kdy před třemi týdny prošla dveřmi a v upjatém šedivém kostýmku, se kterým ladily boty na nízkém podpatku, vypadala naprosto nepatřičně, věděl, že s ní podepíše smlouvu.

Vzal Serenity za ruku a ona ho pod jeho zkušeným vedením následovala s okouzlující naivitou. Kdyby se ji skutečně snažil zneužít, mohl si ji od hodiny zavázat šesti způsoby a neměla by o tom vůbec tušení. Místo toho se před pěti minutami podepsala na poslední řádek podle jeho soudu poměrně slušné smlouvy.

Pochopitelně že si stanovil hodně velkou, velmi flexibilní únikovou doložku a ponechal jí pouze jednu pečlivě kontrolovanou možnost odstoupení od smlouvy; k tomu, aby ji odhalila, by pravděpodobně potřebovala právníka. Koneckonců, obchod je obchod a smlouva je smlouva. Pokud šlo o tuto část Calebova života, měl ve zvyku dělat věci buď podle svého, nebo vůbec ne.

Jeho úniková cesta byla uvedena v šestém bodě smlouvy. Stačilo ji jen uplatnit.

Caleb nespouštěl ze Serenity oči, zatímco vstřebával úder na tělo, který mu právě uštědřila.

„Co jste to říkala?“ zeptal se. Prakticky nebylo možné, že by jí nerozuměl, ale musel se o tom přesvědčit.

Serenity si jemně odkašlala. „Řekla jsem, že se mě někdo pokouší vydírat.“

Kdesi v Calebově nitru vzplanul temný vztek. Bylo to hodně dávno, kdy ho naposled ovládl tak silný pocit, že skoro nepoznal, že je to prudký záchvat zlosti. Na okamžik hrozilo nebezpečí, že ho zcela přemůže.

„Krucinálfagot.“ Caleb se ani nenamáhal zmírnit zuřivé ostří, které se vrývalo do jeho slov.

Serenity naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si ho prohlížela udiveným, ale velice pevným pohledem. „Stalo se něco?“

Teď jsi zašla se svou okouzlující naivitou poněkud daleko, pomyslel si znechuceně. Rád by věděl, co na ní vlastně vidí. Nikdo by o ní nemohl tvrdit, že je krásná, usoudil, zatímco se zoufale pokoušel znovu nabýt chladnou, lhostejnou objektivnost, kterou si celý život pěstoval. Přitažlivá, to ano. Zajímavá, to jistě. Dokonce zábavná. Ale ne krásná.

Serenitina inteligentní tvář byla živá a výrazná. Musel uznat, že její vysedlé lícní kosti mají přirozený půvab. Rovněž připustil, že její plné rty mu připomínají vášnivé noci a vlhká, zmuchlaná prostěradla, přestože letos všechno nasvědčovalo tomu, že říjen v Seattlu bude chladný a mrazivý.

Ne, krásná nebyla, ale upoutala ho hned v prvním okamžiku, kdy vstoupila do jeho kanceláře. Tehdy po ní zatoužil.

Bůh mu pomoz, chtěl ji pořád.

„Za těchto okolností je to poněkud stupidní otázka, nezdá se vám?“ zamumlal Caleb.

„Promiňte,“ omluvila se Serenity zdvořile. „Uvědomuju si, že vás to asi překvapilo. Mě teda určitě.“

Caleb položil roztažené prsty na lesklý povrch psacího stolu ze skla a oceli. „Proč vás chce někdo vydírat, slečno Makepeaceová?“

„To vážně nevím.“ Stáhla zrzavé obočí do vážného, přemýšlivého výrazu. „To je na tom to nejzvláštnější. Ty fotky mi přišly dneska ráno do hotelu. Byl u nich lístek, kde stálo, že pokud ihned nepřeruším obchodní jednání s Ventress Ventures, jejich kopie pošlou vám.“

„Fotky?“ Calebovi se sevřel žaludek. Prosím, jen ať to není to, co to nejspíš bude. „Jste na nich vy?“

Serenity se začervenala, ale pohled neodvrátila. „Ano.“

„S někým?“ Caleb se přinutil zeptat se velmi opatrně. Možná to nebude tak zlé. Možná to budou snímky s jejím bývalým milencem. Je jí osmadvacet let, připomněl si. Musela přece s někým chodit. S tím se dokáže vyrovnat. On sám měl taky nějaké známosti. Ne moc, jenom pár.

„Ne. Na těch fotkách jsem jen já. Vznikly asi před půl rokem.“

Caleb zaťal zuby. „Co vlastně na těch fotkách děláte?“

„Dohromady nic. Na většině z nich jen tak ležím.“

„Jen tak ležíte.“ Caleb zvedl pero a ťukal s ním velice, velice jemně na skleněnou desku stolu. Ťuk, ťuk, ťuk. Ten hluk mu rval uši.

„Z jakého důvodu jsou ty fotografie vhodné k vydírání, slečno Makepeaceová?“

„Právě o to jde. Podle mě se k vydírání vůbec nehodí.“ Její krásná ústa se žalostně zkřivila. „Jenže někdo zřejmě věří, že jsou asi neslušné. Aspoň z vašeho pohledu.“

„Proč si myslíte, že by někdo mohl mít ten dojem?“

Serenity pokrčila rameny s půvabnou nonšalancí. Ten ladný pohyb způsobil, že v upjatém šedém kostýmku vypadala ještě nepatřičněji. „Vlastně ani nevím, proč by je někdo považoval za materiál k vydírání. Zřejmě proto, že na nich toho na sobě moc nemám.“

„Tak kolik toho na sobě máte?“

Dotkla se malého gryfa, který jí visel na řetízku kolem krku. Bylo jasné, že původně byl přívěsek pokrytý vrstvou falešného zlata. Od té doby se bezcenné pozlátko na několika místech ošoupalo, takže na křídlech mytického tvora prosvítal levný kov. „Většinou mám na sobě jenom tohle.“

„Akty. Kristepane.“ Caleb upustil pero a vstal. Zastrčil ruce do kapes drahých kalhot šitých na míru a zamířil k oknu.

Znamenalo to pro jeho rodinu totéž jako tehdy před lety? uvažoval. Tu myšlenku rychle zavrhl. Velmi dobře věděl, že ten starý skandál byl pro jeho dědečka a celý zbytek pyšného klanu Ventressů tisíckrát horší. Jeho otec Gordon Ventress byl přece jenom už ženatý, když fotografie jeho milenky Crystal Brookeové někdo poslal Calebovu dědečkovi Rolandovi.

Crystal Brookeová bylo umělecké jméno občasné modelky, rádobyhvězdičky a naplno zaměstnané šlapky, která dostala do svých rudých spárů bohatého a nadějného mladého politika z Ventress Valleye, státě Washington.

Caleb nikdy svou matku Crystal nepoznal, ale v mládí se toho o ní dozvěděl až dost. Její specialitou byly akty přes dvě stránky pro jistý druh pánských časopisů, které se většinou nekupovaly pro vysokou kvalitu jejich článků.

Když se důkazy o synově poměru s Crystal Brookeovou dostaly k Rolandu Ventressovi, hned nato konzervativním farmářským městečkem Ventress Valley otřásla exploze. Roland, zocelený dlouholetou prací na ranči, službou v armádě a sklonem k zatvrzelé paličatosti, která se v rodině dědila, jednoduše odmítl vyděračské požadavky zaplatit.

Anonymní vyděrač snímky pohotově poslal do Ventress Valley News. V té době byl vydavatel jediných novin ve městě ve sporu s Rolandem Ventressem. S radostnou škodolibostí tehdy otiskl fotografii Crystal Brookeové, kterou pečlivě ořízli, aby byla vhodná pro maloměstský deník. Doprovodný komentář hřímal proti upadající morálce a zpustlým mravům mladého Gordona Ventresse. Pochyboval o jeho vhodnosti do křesla státního zákonodárného sboru.

Propukl skandál, který rozvrátil celou rodinu. Gordonova elegantní mladá žena Patricia, vychovaná ve starém bohatém rodě z východního pobřeží, splnila svou povinnost jen do určité míry. Odvážně stála při manželovi, dokud se nerozkřiklo, že Crystal Brookeová má synáčka. Gordon se otevřeně přiznal, že je otcem.

Zpráva, že její muž má se svou milenkou dítě, bylo už i na Patricii příliš. Nedokázaly ji dokonce udržet ani vžité teorie o manželské statečnosti a rodinné loajalitě, které jí předávalo několik generací chrabrých novoanglických předků. Souhlasila s rozvodem, prvním v historii rodu Ventressů.

Gordon se po bouřlivé hádce s Rolandem vrátil do Los Angeles ke Crystal. Slíbil, že se s ní ožení, jakmile se rozvede, ale ještě ten víkend on i jeho milenka zahynuli při ošklivé autonehodě.

Jediný, kdo ji přežil, byl jejich tříměsíční syn Caleb.

Roland Ventress se držel hrdých tradic Ventressovy rodiny a splnil svou povinnost k nechtěnému dědicovi. Až na trapnou výjimku Calebova otce konali Ventressové vždy svou povinnost.

Roland odjel do Los Angeles, aby pohřbil jediného syna a vyzvedl si vnuka. Jen nerad zařídil také pohřeb Crystal Brookeové, jednoduše proto, že se toho nikdo jiný nechtěl ujmout.

Roland přivezl nemluvně domů do Ventress Valley a sdělil své truchlící ženě Mary a zbytku rodiny, který tvořili synovec Franklin a neteř Phyllis, že navzdory skandálu za chlapce převezmou zodpovědnost. Caleb byl přece jen Rolandova jediná naděje do budoucnosti.

Caleba svědomitě vychovávali a řádně vzdělávali. Vedli ho k úctě a odpovědnosti, které se od všech Ventressů očekávaly.

A ani na jediný okamžik nepřipustili, aby zapomněl, že je výsledkem skandální záležitosti, která v klanu Ventressů způsobila katastrofu.

Nebýt Caleba, jak se všichni shodli, skandál by se dal vyřešit. Třeba by se Crystal Brookeová dala koupit. Gordon by se možná vzpamatoval a svou nicotnou, na blond odbarvenou milenku by nechal.

Nebýt Caleba, všechno by bylo v pořádku.

Jenže Caleb existoval.

S tímto faktem se nezdolný Roland dokázal vyrovnat. Měl v úmyslu se postarat o to, aby se špatná krev, kterou chlapec zdědil po matce, neprojevila.

Co se týče Caleba, teď už mu bylo jasné, že většinu dětství promarnil, když se snažil uspokojit dědečka, který považoval dokonce i ty nejmenší nezdary za důkaz, že geny Crystal Brookeové ještě nebyly zdárně potlačeny.

Když se na to Caleb díval zpětně, zjistil, že během těch počátečních let, kdy ještě žila babička, bylo všechno v pořádku. Přestože Mary Ventressovou ta ztráta těžce postihla, nakonec se ze svého žalu vzpamatovala natolik, že dokázala přirozenou mateřskou lásku přenést na vnuka.

Mary se naučila Caleba milovat, i když se jí nikdy dostatečně nepodařilo skrýt nenávist vůči ženě, která ho porodila. Kdykoliv si Caleb vzpomněl na babičku, nemohl jinak než si vybavit smutek, který v ní vždycky byl, těsně pod povrchem. Celou dobu tušil, že za tu hlubokou sklíčenost Mary Ventressové může nějakým způsobem on.

Když o osm let později Mary zemřela, převzal povinnost vychovat Caleba Roland. Na pomoc s tímto úkolem přispěchali Franklin s Phyllis. Stejně jako Calebovi i jim záleželo na tom, aby Caleb neopakoval otcovu chybu.

Caleb si uvědomoval, že za laciné fotografie své matky platí celý život. Chápal tvrdou realitu vydírání lépe než kdokoliv jiný. Pokud existoval určitý typ ženy, s níž by si nikdy nic nechtěl začít, byla to právě sorta, kterou by někdo mohl vydírat kvůli nechutným fotkám, takovým, na jakých byla jeho nahá matka.

Když si Caleb uvědomil, že se chystal začít si románek se Serenity Makepeaceovou, chtělo se mu rozbít těžkou skleněnou desku psacího stolu na milion lesklých střepů.

„Kdo je fotil?“ Caleb se přinutil, aby promluvil zdrženlivým, neutrálním tónem. Nebylo snadné vyrovnat se s takovým prudkým vztekem. Ale protože měl s ovládáním všech svých emocí letitou praxi, vedl si v těchto ohledech velice dobře.

Uměl dobře spoustu věcí, přemítal hořce.

Jeho otázka Serenity na chvilku zmátla. „Jak to myslíte? Přece fotograf.“

„Jak se ten fotograf jmenoval? Pro koho pracoval?“

„Aha, už chápu, co chcete,“ řekla Serenity. „Jmenuje se Ambrose Asterley. A bohužel pro nikoho nepracoval. Jeho kariéra už hodně dlouho stagnuje. Kdysi ho ale dost uznávali.“

„Opravdu?“

Ten sarkasmus Serenity zřejmě unikl. „No jistě. Víte, že dokonce pracoval v Hollywoodu. Jenže to už je dávno. Prý by se brzo vyšvihl. Ale chudák Ambrose pije. Zničilo mu to život.“

Pózovala nahá nějakému mizernému, vyřízenému opilci, co si říká fotograf. Caleb sevřel ruku v pěst. Ty fotky se určitě taktak hodí do porno časopisu nejhrubšího zrna. „To chápu.“

„Od té doby, co se Ambrose před pár lety přestěhoval do Witt’s Endu, se mu začalo trochu dařit,“ ujišťovala ho Serenity upřímně. „Něco málo prodal, ale nedokázal se uchytit. Bylo mi ho líto.“

„Proto jste mu pózovala? Protože vám ho bylo líto?“

„Ano. A navíc, ať si říká o Ambroseovi kdo chce co chce, nedá se mu upřít, že je velmi nadaný umělec.“

„Krucinálfagot.“ Caleb shlížel dolů na Čtvrtou ulici, která se táhla o dvacet pater níž pod oknem jeho kanceláře. Zdálo se, že všechno a všichni tam dole na ulici jsou mu strašně vzdálení, stejně jako poslední dobou většina věcí v jeho životě. Takhle mu to vyhovovalo. Alespoň donedávna.

Zpočátku byla jeho pečlivě ovládaná emocionální rezervovanost prostředkem, jak se chránit před němými výčitkami, které vídal v očích prarodičů i všech ostatních členů rodiny. Ale později mu připadalo, že ten indiferentní, objektivně zdrženlivý cit, na který se celé roky spoléhal, je z nevysvětlitelných důvodů stále silnější.

Poslední dobou se stávalo, že měl pocit, jako by se začal odhmotňovat. Kolem něho jako obvykle probíhal všední život, on se však jen přetvařoval, předstíral, že je součástí toho, co se děje, ačkoliv ve skutečnosti věděl, že vlastně není účastník, ale pouhý pozorovatel. Nic se ho nedotýkalo a nebyl si jistý, jestli by se naopak dokázal něčeho dotknout on.

Skoro jako by se z něj stával duch.

Ale Serenity Makepeaceová natáhla ruku a dotkla se ho takovým způsobem, který si Caleb nebyl s to vysvětlit.

Emoce, silné, vzrušující, nebezpečné emoce se začaly znovu vynořovat z jeho nitra v den, kdy vešla do jeho kanceláře. První, co ucítil, byla primitivní, posilující touha. Po dlouhé době mu vrátila pocit, že zase žije.

Nyní zakoušel vztek.

Mělo ho napadnout, že Serenity je příliš skvělá, než aby to byla pravda.

„Ty snímky musí být velmi zajímavé, slečno Makepeaceová,“ poznamenal Caleb. Připomněl si staré fotografie a novinové výstřižky, které byly zamčené v malé šperkovnici, jež patřila jeho matce. Zatracené fotky. Materiál pro vyděrače.

Skříňka na šperky, nevkusná schránka zdobená velikými falešnými drahokamy, byla jedinou věcí, kterou zdědil po Crystal Brookeové. Roland Ventress mu ji předal na jeho osmnáctinách spolu s dalším vážným varováním, aby neudělal tytéž chyby jako jeho otec.

Caleb otevřel šperkovnici pouze jednou. Od té doby zůstala zavřená a dobře schovaná.

„Ambrose sice má problémy s pitím, ale je talentovaný foto graf,“ prohlásila Serenity způsobem, který by se za jiných okolností dal považovat za dojemnou loajalitu. „Většina lidí by ty fotky, které se mnou dělal, pokládala za umění.“

„Fotky, na kterých ležíte jen tak nahá? Dejte pokoj. Nemluvíme tady přece o umění, ale o fotkách, které se uveřejňují v podřadných pánských časopisech.“

„To není pravda.“ Byla jeho nekompromisním přístupem očividně šokovaná. „Ty obrázky nikdy nikde nevyšly, a pokud ano, ujišťuju vás, že by to nebylo v laciném pánském časopise. Na jejich vkus je Ambroseova práce až moc dobrá. Zaslouží si, aby visel v nejlepších galeriích.“

„Správně, zaslouží si, aby visel,“ zabručel Caleb. „Heleďte, to umělecké nadšení klidně vynechte. Vím přesně, jaké fotky Ambrose Asterley dělá.“

„Vážně?“ Tvář se jí rozjasnila. „Tak vy jste dokonce viděl jeho věci!“

„Řekněme, že takový styl znám. Je zřejmé, že má talent dělat fotky, které se dají využít na vydírání.“

„Ale tyhle obrázky takové nejsou,“ ohradila se. „Pokouším se vám to vysvětlit.“

„Už mi sakra dál nic nevysvětlujte.“

Když jeho slova dospěla k cíli, nastalo překvapivé ticho.

„Takže ať ten lístek poslal kdokoliv, měl pravdu,“ řekla zvolna Serenity. „Neschvalujete umělecké fotografie s akty. Znamená to, že chcete zrušit naše obchodní plány?“

„Musím to uvážit.“

„Chápu.“

Vycítil, že se stáhla, a zlost v jeho nitru ještě zesílila. Příčinou toho všeho byla ona, ne on. „Povězte mi, Serenity, kde ještě uplatňujete svůj talent? Děláte taky modelku?“

„Co prosím?“

„Jen mě tak napadlo, jestli jste náhodou s Ambrosem Asterleym nebo jeho kolegy nenatočila pár filmů?“

„Filmů?“

„Víte přece, jaké myslím. Ty, na které se chodí do kin mládeži nepřístupných. Ty, které se vystavují ve videoobchodech jen v oddělení pro dospělé.“

„Kristepane.“ Serenity se zjevně urazila. „Z čeho mě to obviňujete?“

„Z ničeho vás neobviňuju.“ Caleb se prudce otočil a setkal se s jejím ukřivděným pohledem. „To vy jste mi oznámila, že vás někdo vydírá kvůli nějakým nahotinám. Jen jsem byl zvědavý, jak rozsáhlé vlohy vlastně máte.“

„Domníváte se, že jsem snad nějaká filmová pornohvězda?“ Serenity vyskočila na nohy. Přitiskla si k sobě malou aktovku jako štít. „To je směšné. Podívejte se na mě. Vypadám jako ženská, která by si takhle dokázala vydělávat?“

Nevzrušeně si prohlížel její štíhlou, křehkou postavu. Dobře věděl, že nemá silikonová prsa a chybí jí agresivní sexualita, jakou si člověk spojuje s modelkami, jež zdobí laciné časopisy a vystupují v lehkých pornofilmech.

Ale Serenity v sobě měla zneklidňující smyslnost, která Calebovi rozpalovala krev, kdykoliv s ní byl v jedné místnosti. Byla to přízemní, primitivní věc, která se vzpírala jakémukoliv vysvětlení. Tak snadno si ji dokázal v duchu představit někde na travnaté louce s očima plnýma ženské koketerie a vyzývavě pootevřenými ústy.

Calebovi prolétla hlavou šokující myšlenka. Snímek, na němž by se skutečně podařilo zachytit Serenitinu nadpozemskou smyslnost, by patrně musel být uměleckým dílem. Jenže to nebyl druh fotografií, jaké dělal ošuntělý násoska, pracující kdysi v Los Angeles.

Caleb se zhluboka nadechl. Nemohl strávit představu, že Serenity pózovala pro snímky, které se daly využít k vydírání; pro snímky, které před čtyřiatřiceti lety zničily jeho rodiče. Zuřivě zaútočil jako raněné zvíře.

„Ne, patrně byste moc neuspěla jako pornohvězda,“ začal Caleb. „Ani mě nepřekvapuje, že se Asterleymu nepovedlo ty vaše fotky vůbec nikde udat. Nemáte totiž, co je k tomu potřeba, že jo.“

Serenity se nahrnula krev do tváří. „Už jsem vám řekla, že Ambrose Asterley je umělec.“

„Říkejte si mu, jak chcete.“

„Vy to nechápete.“

„Až moc dobře to chápu, Serenity. Když tomu přijdete na kloub, je to jednoduché. Před pár měsíci jste pózovala pro nějaké podřadné fotky a teď se vás s nimi někdo snaží vydírat. Podle mě to celý ten průšvih zhruba shrnuje.“

„Pokus o vydírání se povede, jen když si to necháte líbit,“ poznamenala. „Calebe, nevadí vám, že se nás někdo pokouší odradit od obnovení Witt’s Endu?“

„Mně je úplně jedno, jestli někdo chce zarazit vpád pokroku do Witt’s Endu. Podle toho, co jste mi vykládala o jeho obyvatelích, může být váš vyděrač kdokoliv z těch vyvrženců z normální společnosti, kteří se vám tam usadili. Hlavní je, že to není můj problém, ale váš.“

„Nemusí to vůbec být problém.“ Serenity k němu vyslala prosebný pohled. „O těch fotkách jsem vám řekla jen proto, že jsem si myslela, že byste to měl vědět. Já sama se určitě nenechám vydírat kvůli tomu, abych se vzdala svých plánů s Witt’s Endem.“

„Výborně. Přeju vám hodně štěstí.“

„Poslyšte, zjistím, kdo ty fotky poslal, a promluvím s ním nebo s ní. Věřím, že ten, kdo mi vyhrožoval, jednal ze strachu před změnami. Můžu tomu člověku slíbit, že ve Witt’s Endu zůstane skoro všechno při starém, i když se mi podaří tu zásilkovou službu rozjet.“

„Chcete debatovat s vyděračem?“ zeptal se Caleb, udivený její naivitou.

„Proč ne? Ve městě každého znám.“ Serenity vzdychla. „Mohl by to být Blade, ačkoliv si nedokážu představit, jak by k těm fotkám přišel.“

Caleb se zamračil. „Blade? Myslíte toho podivína, co se chystá na přežití světa, jak jste mi o něm vyprávěla? Toho, co si drží hordu rotvajlerů a prohání se po okolí s AK sedmačtyřicítkama zavěšenýma na řemeni?“

„Podle mě to nejsou AK sedmačtyřicítky,“ přerušila ho pochybovačně Serenity.

„Na tom nezáleží. Ten chlap je cvok.“

„Blade je v pořádku. Člověk ho musí jen líp poznat. Vyrábí vynikající bylinné octy. Myslím, že se budou podle katalogu dobře prodávat.“

„Ten chlápek mi připadá jako nebezpečný, vybuzený, paranoidní idiot. Sama jste mi řekla, že je přesvědčený, že se naší země zmocní nějaká tajná vládní organizace.“

„Nemusel to být Blade,“ podotkla chlácholivým tónem, který naznačoval, že byla zvyklá jednat s výbušnými typy. „Mohl to být klidně někdo jiný.“

Caleb zjistil, že nesnáší, když ho někdo konejší a mírní, jako by byl neposedný hřebec. „Podívejte se, dokud se nerozhodnu, jestli budu dál pracovat jako váš obchodní poradce, není třeba se zabývat problémem, kdo ty snímky poslal.“

Serenitina bílá pleť nápadně pobledla, takže jí na tvářích a na nose ještě víc vystoupily stříkance pih. Pátravě se mu zadívala do obličeje. „Nevěřím, že byste od toho šel kvůli tomuhle.“

Caleb povytáhl obočí. „Všichni, kdo mě znají, vám řeknou, že při obchodních jednáních si zachovávám určitou úroveň. Nehodlám ji snižovat ani teď.“

Serenity vypadala, jako by ji právě polil ledovou vodou. V očích se jí poprvé zableskl hněv. „To je neuvěřitelné. Netušila jsem, že jste takový namyšlený, pokrytecký snob.“

Caleb si překřížil ruce na hrudi. „A já netušil, že vy jste typ ženy, co pózuje nahá pro fotografy páté kategorie.“

„Jak si dovolujete něco takového říkat? Nevíte nic ani o mně, ani o těch fotkách.“ Serenity postoupila o dva kroky ke dveřím. „Něco vám povím. Docela jste se mi zamlouval, Calebe. Myslela jsem, že jste slušný.“

„Slušný?“ Krucinálfagot, pomyslel si Caleb. Z nějakého důvodu byla tohle poslední kapka. „Vy jste si myslela, že já jsem slušný?“

„No ano.“ Serenitiny jasné oči znejistěly. „Zdálo se mi, že vás moje nápady ohledně Witt’s Endu tolik zajímají. Že mi chcete opravdu pomoct. Měla jsem za to, že vám záleží na budoucnosti naší obce stejně jako mně.“

„Pro mě za mě ať se Witt’s End třeba propadne.“ Ani tentokrát Caleb nepřestal uvažovat, co udělá dál. Vykročil k Serenity s pevným odhodláním.

Bezmála měsíc prožíval muka nenaplněné touhy. Utěšoval se tím, že rozvíjel plány, jak spolu začnou chodit, protože byl přesvědčený, že přitahuje Serenity stejně jako ona jeho. Teď se všechno začínalo hroutit a z toho vědomí se mu zvedal žaludek.

Serenity se ani nepohnula a tiskla si k hrudi aktovku, jako by se chtěla bránit. „Co to děláte?“

„Chci napravit falešný dojem.“ Caleb se zastavil těsně před ní. Zvedl ruce, popadl ji za ramena a prudce ji k sobě přitáhl. „Nerad bych, abyste odešla v domnění, že jsem slušnej chlap, slečno Makepeaceová.“

Začal ji líbat a drtil její měkké plné rty svými. Vztek a zoufalství, které v něm vřely, se okamžitě vtělily do polibku. Cítil, jak se Serenity pod tím náporem zachvěla, ale nepokoušela se odtáhnout.

Na pár vteřin v jeho objetí strnula. Zdálo se, že je spíš překvapená než vyděšená. Caleb tušil, že ničí něco důležitého, něco, co strašně toužil ochránit. Když si to uvědomil, hodlal to udělat důkladně. Koneckonců byl velký puntičkář.

Ještě víc sevřel Serenitina ramena. Jak přisál ústa k jejím, ucítil její zuby. Bylo to poprvé, co ji políbil, a také to bylo zcela jistě naposled. Mučivá zuřivost v jeho nitru se přeměnila v divokou vášeň, která jím pronikla do hloubi duše.

Pokoušel se ponořit do Serenitiných chuťových smyslů, snažil se zafixovat si její tvary na svém těle, aby si je dokázal vybavit v paměti ještě za pět, deset či dvacet let a vychutnávat je.

Caleb zesílil polibek, a rozevřel tak Serenitiny rty. Šílel po ní touhou. V příští chvilce se mu vykroutí ze sevření i ze života. Tohle bylo jediné, co získá.

Na Calebovy naleštěné špičky bot dopadlo něco velmi těžkého. Škubl sebou. Serenity upustila aktovku.

Caleb, omámený tokem emocí, které v něm proudily, odtáhl své rty od jejích. Musel ji pustit.

„Ne, ještě ne.“ Serenity ho objala kolem krku a přitáhla si jeho ústa ke svým.

Než si Caleb uvědomil, co má Serenity v úmyslu, oplácela mu polibek s tak prudkou intenzitou, že mu tělem projížděly vlny vzrušení a odplavily veškeré myšlenky na minulost i budoucnost. Chtěla ho. V tom okamžiku mu na ničem jiném nezáleželo.

Caleb ji chytil kolem pasu a chtěl ji zvednout ke svému silně vzrušenému tělu.

„To stačí.“ Serenity od něj odtrhla ústa a sundala ruce z jeho krku. Naklonila se dozadu a odstrčila ho.

„Pusťte mě, Calebe. Rozmyslela jsem si to. Vůbec nejste slušný.“ Oči jí planuly vášnivým hněvem. „Všecko jste pokazil. Všecko. Jak jste tohle mohl udělat? Myslela jsem, že si rozumíme. A že si můžeme věřit.“

Zdálo se, že Caleb nemůže ani dýchat. „Krucinál, Serenity.“

„Řekla jsem, abyste mě pustil.“ Zatahala ho za ruce.

Caleb je odtáhl. Serenity se sehnula, popadla aktovku a rozběhla se ke dveřím. Otevřela je a vyřítila se do přední kanceláře. Calebova sekretářka paní Hottenová vyděšeně vzhlédla.

„Serenity, počkejte!“ Caleb vyrazil za ní.

„Na vás bych nečekala ani minutu, Calebe Ventressi.“ Serenity se k němu prudce otočila a podívala se mu do tváře.

„Co budete dělat?“ naléhal na ni.

„Za prvé chci vypátrat toho vyděrače. A potom si najdu jiného obchodního poradce. Takového, který nemá potřebu udržovat si tak vysokou úroveň.“

Serenity se znovu rozčileně prošla kolem stolu paní Hottenové, trhnutím otevřela vchodové dveře a zmizela na chodbě.

Ona odchází.

Caleb, který se řídil spíš slepým instinktem než rozumem, se rozběhl za ní.

Na stole paní Hottenové se rozdrnčel telefon. Rychle zvedla sluchátko. „Ventressovy podniky.“ Na pár vteřin se odmlčela. „Ano, paní Tarrantová, je tady. Počkejte prosím.“

Caleb dorazil k východu a vykoukl do chodby. Na to, aby Serenity dohonil, bylo už pozdě. Právě se za ní zavíraly dveře od výtahu. „Kruci.“

„Pane Ventressi?“ Paní Hottenová si nervózně odkašlala. „To je vaše teta.“

Caleb okamžitě zavřel oči a pořádně se zhluboka nadechl. Volá ho rodina. Paní Hottenová věděla, že kterémukoliv členovi klanu Ventressů byl vždy k dispozici. Pocit indiferentního klidu se mu vrátil. Znovu se z něho stal vzdálený odhmotněný duch v říši, kam se nedostanou nebezpečné city, žádné spalující vášně a neovladatelné touhy. Byl v bezpečí. Ovládal se. Nic k němu nemohlo proniknout sem do tohoto místa, kde trávil stále víc času.

„Vezmu si to u sebe v kanceláři.“

„Ano, pane.“

V pohledu paní Hottenové, který byl jinak nevzrušený, účelný, hodný zralého věku, se objevil zvláštní výraz, který u ní Caleb ještě nikdy neviděl. Opožděně mu došlo, že je to soucit.

Caleba to rozčililo, a aniž si jí dál všímal, vešel do své vnitřní svatyně.

Natáhl se přes stůl a zvedl telefon. „Dobré odpoledne, teto. Co bys potřebovala?“ Jako vždycky, když mluvil s někým z rodiny, zněl jeho hlas obezřetně a nanejvýš zdvořile.

„Dobré odpoledne, Calebe,“ odměřeně se na lince ozval tetin břitký vážný hlas. „Volám, abych se ujistila, že jsi nezapomněl na výroční dobročinnou akci ve Ventress Valley. Už se blíží a obávám se, že my Ventressové musíme udělat své.“

Bylo jí padesát devět let a vybudovala si kariéru tím, že zasedala v radě každého většího dobročinného spolku ve Ventress Valley. Vzhledem k tomu, že byla jednou ze sestřenic Gordona Ventresse, vlastně ani Calebovou tetou nebyla, ale on ji tak odjakživa oslovoval. A stejně tak říkal i dalšímu otcovu bratranci Franklinovi strýčku.

„Nezapomněl jsem, tetičko. Jako obvykle věnuji finanční příspěvek za rodinu.“

„Jistě, ovšem. Víš, že město je na nás závislé.“

„To vím.“

Ventressové byli už po čtyři generace jednou z nejvlivnějších rodin ve Ventress Valley. Jako přímý dědic Rolandových pozemků a majetku převzal Caleb kontrolu nad veškerými investicemi, z nichž většina původně šla do půdy, ale nyní, brzy potom, co dokončil vysokou školu, byly pečlivě rozložené. Rodinný příjem se za jeho vedení ihned zdvojnásobil a posléze ztrojnásobil.

Roland do toho samozřejmě stále zasahoval, kdykoliv se mu zachtělo. Ve skutečnosti by nikdy nešel na odpočinek a všichni to věděli. Většinou však v poslední době raději dohlížel na chov arabských koní a rodinné finanční záležitosti nechával na Calebovi. Franklin a Phyllis nikdy neopomněli vyjádřit své odborné názory na finanční záležitosti a poskytnout synovci radu. Ale jinak dědictví Ventressů prakticky spravoval Caleb.

Nikdo nikdy vlastně Calebovi za úsilí v jejich prospěch nepoděkoval ani neprojevil alespoň náznak vděku. Celá rodina jednoduše považovala za samozřejmé, že Caleb prostě dělá to, co se od něj očekává.

„Takže to bychom měli,“ pokračovala Phyllis. „A dál, kdy tě máme v sobotu čekat?“

„Ještě nevím. Tak kolem poledne.“ V sobotu měl Roland Ventress osmdesáté druhé narozeniny. Od doby, co Caleba poprvé přivezli domů do Ventress Valley, ani jednou nezameškal dědečkovu výroční oslavu. Caleb si velmi zakládal na dodržování veškerých rodinných rituálů.

„Výborně. Budeme tě čekat v poledne.“ Phyllis zaváhala. „Minulý týden ses zmínil, že možná přivedeš hosta.“

„Rozmyslel jsem si to.“

„Aha. Znamená to, že ta rozkošná slečna Learsonová s tebou nepřijede?“

„Se slečnou Learsonovou se už nestýkám.“

Ten poměr skončil po vzájemné dohodě před třemi měsíci a bez roztrpčených pocitů na obou stranách. Susan Learsonová byla dcera úspěšného kalifornského průmyslníka. Byla vyrovnaná, inteligentní a půvabná, ale Caleb hned od počátku dával najevo, že o sňatku neuvažuje.

Susan s tímto stavem byla spokojená téměř rok. Přes Caleba poznala nejrůznější množství zajímavých mužů vhodných pro manželství a nakonec se zamilovala do jednoho z nich, ředitele středně velké společnosti v Seattlu. Plánovali, že se o Vánocích vezmou. Caleb jí popřál hodně štěstí.

Nějaký čas potom, co jejich vztah skončil, Susan postrádal a teď na ni vzpomínal s pocitem vzdálené náklonnosti. Věděl, že dědečkovi i ostatním z rodiny chybí daleko víc než jemu. Roland se nemohl dočkat, až se Caleb ožení, aby měl jistotu, že rod bude pokračovat i v další generaci.

Caleb tušil, že starý muž už začíná uvažovat, jestli za neschopností vnuka najít si vhodnou manželku nevězí víc než obyčejná smůla. Začal to pokládat za Calebovu rafinovanou pomstu nebo za důkaz, že se nakonec špatná krev Crystal Brookeové přece jen projevila.

Caleb se neobtěžoval Rolanda té domněnky zbavit, protože s určitostí nevěděl, zda to není pravda. Jistý si byl pouze jedinou věcí – manželka by od něj vyžadovala víc, než by jí nějaký duch dokázal dát.

Nastala delší pauza, než Phyllis strávila fakt, že Susan zmizela stejně jako nevelká vyvolená hrstka ostatních žen, které se během let s Calebem poznaly.

„Je škoda, že už se nevídáte.“ Tón jejího hlasu protkala výčitkou. „Tvého dědečka okouzlila.“

„Já vím.“

„Trochu mi připomínala Patricii, ženu tvého otce. Vynikající rodina. Dobrá výchova. Slečna Learsonová by pro tebe byla velice vhodnou partií.“

„O tom nepochybuji.“ Kdybych si ovšem nějakou hledal, což nedělám.

„Co se mezi vámi dvěma stalo?“ naléhala Phyllis podrážděně. „Myslela jsem, že se ti líbí.“

„Ano. Ale už to skončilo.“

„To mě mrzí. Tvůj dědeček z toho nebude mít radost.“

Za ten den už měl Caleb těch vyděračských manévrů dost. „Nebude to pro něj vůbec nic nového, že ano? Na shledanou, teto.“

Zavěsil a zamyšleně se zadíval na sluchátko.

Připadalo mu, že celý jeho život se skládá z vydírání. Ksakru, byl přece profesionál, aby si s tím poradil.

Něco mu napovídalo, že Serenity Makepeaceová nikoliv.

Odešla z jeho kanceláře, pevně rozhodnutá, že najde vyděrače, který jí zničil naděje i sny o Witt’s Endu.

Bezpochyby se řítila do maléru, a ať tak či onak, pořád ještě oficiálně byla jeho klientkou. Oba podepsali tu zatracenou smlouvu. Caleb zvedl telefon, ale pak pomalu položil sluchátko. Nebyl zvyklý něco udělat, aniž by si to předem řádně nepromyslel.

Hloubal nad tou záležitostí ještě půlhodiny. Pak zvolna a rozvážně vytočil číslo hotelu, kde Serenity bydlela, když za ním jezdila do Seattlu na schůzky.

Recepční byl stručný a věcný. „Lituji, pane,“ řekl, ale nevypadalo to, že by mu to bylo líto. „Právě odjela.“

2. kapitola

Příští den ráno odešla Serenity ze svého domku a vydala se do mokrého zamlženého lesa. Mířila k Ambroseově chatě. Chtěla pár odpovědí na několik velice konkrétních otázek.

Když se včera vrátila do Witt’s Endu, už za ním večer nešla, protože nedůvěřovala svému zvláštnímu skličujícímu rozpoložení.

Dnes ráno byla sice klidnější, ale nitro jí stále spaloval bezmocný vztek.

Nevěděla, co ji zlobilo víc, jestli to, že Caleb Ventress není takový, za jakého jej považovala, nebo to, že se v něm naprosto zmýlila.

Serenity nesnášela, když se jí ve výjimečných případech nepodařilo správně odhadnout lidi. Byla zvyklá, že se může na své instinkty spolehnout.

Ale přesto se neměla opírat pouze o svůj úsudek, když jednala s člověkem ze světa tradičního establishmentu, vytýkala si. Nikdy tomu světu v podstatě nerozuměla, ani se mu nedokázala přizpůsobit v době, kdy v něm žila.

Narodila se a vyrůstala ve Witt’s Endu. Nezasvěcencům mohlo nevelké horské společenství připadat divné, ale pro Serenity znamenalo domov. Bylo to místo, kam patřila. Komunita ji chránila a vychovávala, když neměla nikoho, kdo by si ji vzal k sobě. Měla v úmyslu Witt’s Endu vrátit to, co jí dal: budoucnost.

Teď to vypadalo, že svůj cíl bude muset uskutečnit bez pomoci Ventress Ventures.

Zastrčila si ruce v rukavicích do kapes kabátku s korálky a třásněmi a pokoušela se rozumně rozebrat své city. Možná že právě takhle se cítí potupená žena, přemítala, když se prodírala zmáčeným lesem.

Potupená žena. Při tom pomyšlení se zachvěla.

Serenity si poprvé uvědomila, jak moc ji Caleb přitahoval. Nemohla popřít, že na něj okamžitě a bezděčně zareagovala tak, jako nikdy na žádného jiného muže. Zhnuseně pokrčila nos. Zřejmě nebyla úplně při smyslech, když se nechala tak unést člověkem, který se k ní evidentně vůbec nehodí.

Věděla však, že také začala snít o tom, jak by si s Calebem něco začala. Samozřejmě že by to asi dlouho netrvalo. Nakonec ona byla z Witt’s Endu a on z vnějšího světa, ale třeba by mohli část budoucnosti sdílet spolu.

A kdyby měli velké štěstí, mohli by najít něco, co se trochu podobá tomu, co Julius Makepeace, muž, jehož příjmení nosila, našel u své přítelkyně Bethanne.

Serenity se krátce usmála při vzpomínce na pohlednici, která na ni čekala, když včera večer přijela domů.

Milá Serenity,

máme se bezvadně. Manželství je skvělý. Měli jsme to udělat už dávno.

Zdraví tě

Julius a Bethanne

Poštovní razítko bylo z Mazatlanu v Mexiku. Julius a Bethanne byli na svatební cestě. Po patnácti letech společného života se rozhodli, že přišel čas se vzít. Před dvěma týdny všichni ve Witt’s Endu nasadili veškeré síly, aby páru vystrojili svatební hostinu jaksepatří. Na oslavu přišel dokonce i Ambrose. Navíc se uvolil, že udělá pár snímků nevěsty i ženicha, i když neustále dával najevo, že svatební fotografie jsou pod jeho úroveň.

Serenity se na chvilku zastavila, aby se mezi stromy zorientovala. Dnes ráno naplňovalo lesy strašidelné ticho. Mlha, která včera zahalovala hory, po rozednění ještě víc zhoustla.

Shýbla se před nízkými větvemi mokré jedle. Byla by to hloupost zaplést se s nekompromisním, konzervativním a malicherným tradicionalistou jako Caleb. Ten chlap zřejmě nosil i pruhované spodky.

Serenity se zamračila. To hodnocení tak docela nesedělo a ona to věděla. V nynější mizerné náladě byla v pokušení charakterizovat Caleba jako neoblomného, neústupného a úzkoprsého člověka.

Hned poprvé na ni zapůsobil tak silně, až ji to vyvedlo z míry. Byla připravená na uzavřený typ středního věku s měkkýma rukama, pokleslou bradou a začínajícím povislým břichem, ale vůbec nečekala, že se octne tváří v tvář divokému zvířeti, které je lapené v blyštivé kleci z nerezové oceli a skla.

Caleb jí připomínal gryfa, kterého nosila na řetízku kolem krku. Fascinující, zcela jiný a mocný. Jakoby neskutečný. Možná i nebezpečný.

Byly to právě jeho šedé oči, plné chladné, odtažité obezřetnosti, které prvně upozornily Serenity na skutečnost, že nemá co dělat s typickým členem tradičního obchodního establishmentu.

To ostatní bylo na Calebovi stejně zneklidňující jako jeho zrak. Přestože bylo naprosto jasné, že nemá ani orlí křídla, ani lví ocas, všimla si, že má v sobě cosi záhadného jako mytický pták Noh. Když Caleb ten první den vstal od psacího stolu, viděla vysokého, štíhlého a překvapivě pohledného muže. Vlasy měl temné jako noc v lese a rysy stejně ostré a nekompromisní jako skály kolem ní. Jeho hluboký hlas však naprosto postrádal jakýkoliv náznak jiného projevu než chladné zdvořilosti.

Ta vzdálená odtažitost, která z něho vycházela, ji zpočátku dost děsila. Vypadal naprosto soběstačně. Působil dojmem člověka, který nikoho nepotřebuje, na nikoho nespoléhá a nikomu nevěří.

Kupodivu právě pod tíhou tohoto dojmu si Serenity uvědomila, že ať už v Calebově nitru probíhá cokoliv, není to ani klidné, ani vyrovnané. Žádný člověk se tak silně neovládá, pokud v sobě neskrývá něco velice divokého a mocného, co je nutné krotit.

Přistihla se, že ji ke Calebovi nevysvětlitelně přitahuje to, co by její přítelkyně Zóna nazvala mužskou silou. Fascinovala ji i uchvacovala a zdálo se, že dokonale souzní se živlem hluboko v ní, který by Zóna nazvala ženskou silou. Ještě dnes ráno cítila Serenity dozvuky vzrušení, které jí projelo, když ji Caleb u sebe v kanceláři políbil. Nikdy v životě žádný podobný pocit nezažila.

Škoda že se z Caleba vyklubal arogantní, prudérní a pokrytecký svatoušek, pomyslela si. Setřásla vzpomínky a přidala do kroku.

Studená mlha ji ovíjela svými úponky a chlad ve vzduchu byl čím dál citelnější. Za dalších pár týdnů napadne v horách první sníh. A Witt’s End se na zimu bezpečně uloží ke spánku.

Serenity se ještě víc zachumlala do kabátku a litovala, že minulý měsíc ten dopis prezidentu Ventress Ventures vůbec napsala. Měla si najít pomoc na zavedení zásilkové služby někde jinde.

Ale přestože náhlé ukončení spolupráce s Calebem bylo oprávněné, důvod, proč k tomu došlo, ji rozčiloval. Sevřela rty. Pořád ještě nemohla uvěřit, že by se jí Ambrose, soused a přítel, pokoušel skutečně vydírat. Nedávalo to smysl.

Včera ráno, když v hotelovém pokoji v Seattlu otevřela obálku, jí celá záležitost připadala směšná. Ani na okamžik by ji nenapadlo, že Caleb vezme tu výhrůžku vážně.

Ta jeho drzost, pomyslela si. Koneckonců je to byznysmen, příslušník korporativní Ameriky. Co je zač, že hází kamenem? Patrně dělá poradce společnostem, které odhazují toxický odpad do řek. Možná má i manželku, o které se ani neobtěžoval zmínit. Serenity sebou trhla.

Popadla větev, která jí překážela, a ohnula ji na stranu.

Náhlý pocit něčí přítomnosti ji přiměl, aby se zastavila. Nalevo spatřila, jak se v mlze objevil tmavý stín. Po zádech jí přeběhl mráz. Otočila se ke tvoru, který se před ní vynořil. Zvíře z ní nespouštělo upřený pohled a pomalu našlapovalo směrem k ní. V našedlém světle se zlověstně blýskal zdobený ocelový obojek.

Serenity si oddychla. „Ahoj, Styxi. Kdepak máš kamaráda?“

Z mlhy vyběhl další rotvajler. Měl na sobě podobný zdobený obojek jako jeho společník.

„Tady jsi, Charóne. Jak se vede, bráško?“

Oba černohnědí psi se k ní blížili a nevydali ani hlásku. Když došli k Serenity, zvedli své mohutné hlavy k pohlazení. Serenity poškrábala zvířata za ušima. „Co vás to, pejsci, napadlo, pobíhat tady v mlze? Měli byste pěkně ležet někde u tepla. Kde je Blade?“

„Přímo tady, Serenity.“

Serenity za chraplavým, líným hlasem otočila hlavu. Muž, kterého každý ve Witt’s Endu znal pouze jako Bladea, vystoupil z mlžného oparu.

Byl stavěný skoro stejně jako jeho rotvajleři: vysoký, velmi svalnatý, s mohutnými rameny a širokým hrudníkem. Měl velký obličej s hranatými čelistmi, oči barvy modré oceli a prakticky neměl krk. Vlasy pod vojenskou čepicí měl ostříhané téměř k lebce. Serenity odhadovala, že mu je kolem padesáti, ale nebyla si tím jistá. Nikdy se o svém věku dobrovolně nezmínil. Ve Witt’s Endu bylo nepsaným pravidlem, že se člověk nevyptával na minulost druhého, pokud k tomu nebyl přímo vyzván.

Blade měl na sobě jako obvykle maskáče a vojenské vysoké boty s tlustou podrážkou. Na koženém opasku, který mu spadal nízko pod pás, měl zavěšené množství zabijácky vyhlížejících nožů a různých nástrojů.

„Vidím, že jsi na obchůzce, Blade.“ Včera při dlouhé jízdě domů do Witt’s Endu se Serenity snažila představit si Bladea jako vyděrače. Zanechala té myšlenky téměř hned, jak s ní začala. Bladea znala celý život. Na to, aby se obtěžoval s vydíráním, byl až moc přímočarý a příliš se zabýval vlastními nekonečnými konspiračními teoriemi. Kromě toho byl členem rodiny, jeden z lidí, kteří ji od dětství vychovávali.

„Dělám kontrolu,“ potvrdil Blade.

„Ve dne?“ Serenity povytáhla obočí. Blade většinou v denních hodinách spal a v noci chodil na své věčné obhlídky.

„Na silnici se včera v noci něco dělo. Dost pozdě bylo tady poblíž slyšet auto. Nebylo vidět kvůli tý mlze.“

„Třeba se někdo vracel domů z návštěvy. Možná Jessie.“

„Možná. Možná taky ne. Něco visí ve vzduchu. Zóna je se mnou zajedno. Řek sem si, že si tady rači počíhám na průzkumníka.“

„Na průzkumníka?“

„Určitě se objeví. Jako pokaždý před plánovanou operací. Přesune se sem, aby proved průzkum. Pak jim dá signál, aby začali s útokem.“

„Ano, jistě. Průzkumník.“

Blade ji pozoroval stejně upřeným pohledem jako rotvajleři. „Co tady vlastně děláš? Máš bejt v Seattlu a dělat na novejch obchodních plánech.“

„Přijela jsem o den dřív,“ řekla Serenity.

Blade zúžil oči. „Všecko de podle programu?“

„Ne.“ Serenity se podívala na Charóna, který si otíral hlavu o její ruku. „Nějak mi to nevychází.“

„Znamená to, že s tou zásilkovou službou vůbec nezačneš?“

„Ne, to ne. Tu službu tady chci zavést, Blade, ale vypadá to, že si budu muset na zavedení obchodu najít jiného poradce. Pan Ventress se domnívá, že nejsem dost vhodná klientka. Zřejmě nevyhovuju jeho vysokým standardům.“

Blade se na dlouhou dobu odmlčel, zatímco zvažoval informaci. „Něco ti proved?“

„Kdepak,“ vyhrkla Serenity. „Ne, nic. Bylo to obchodní rozhodnutí z jeho strany.“

„Chceš, abych za nim zašel? Abych si s nim promluvil?“

Serenity si docela dobře dovedla představit, jak by vypadal jeho rozhovor s Calebem. Bezpochyby by to dopadlo tak, že by měla na krku žalobu. Přesto bylo od Bladea milé, že jí to nabídl. Dojalo ji to. Blade, pokud nemusel, nikdy Witt’s End neopouštěl. Ve vnějším světě si příliš dobře nevedl.

„Ne, vážně, Blade, je to v pořádku. Dohodli jsme se navzájem. Zjistila jsem, že nemám moc velkou chuť jednat obchodně s Ventressem, stejně jako on ji nemá k jednání se mnou.“

„Fakticky?“

„Ano.“ Serenity se smutně usmála. „Ale přesto ti děkuju.“

„Kam deš?“

„K Ambroseovi do chaty. Chci si s ním popovídat.“ Blade přikývl. „Dobře. Vážně se v tý mlze neztratíš?“

„Není to tak hrozné. Zvládnu to.“

„Tak abysme zas šli.“ Blade se zadíval s hloubavým zábleskem v ocelově modrých očích na šedivou mlhu. „Mám dneska takovej divnej pocit.“

„Chápu. Ale nemyslíš, že na úspěšnou tajnou operaci je moc velká mlha?“

„Člověk musí bejt ve střehu.“ Blade k sobě přivolal pokojné rotvajlery pohybem ruky. „Jeden nikdy neví, kdy zaútočej.“

„Jistě.“

Dotkl se kšiltu na čepici. „Tak se měj.“

„Díky. Ty taky.“ Serenity stála s rukama v kapsách a dívala se, jak Blade s rotvajlery mizí v šedém mlžném oparu. Když byli pryč, otočila se a znovu vykročila k Ambroseově chatě. Napadlo ji, že by bylo zajímavé vidět výraz Calebovy tváře, kdyby se Blade skutečně objevil v jeho kanceláři, aby si to s ním vyřídil. Lítostivě si povzdechla, protože věděla, že ze snů o pomstě člověk nic nezíská. Musela myslet na budoucnost. Bylo nutné vymyslet nový plán. Pro začátek si bude muset najít nového poradce.

O pár minut později Serenity vyšla z lesa na malou mýtinu, která obklopovala Ambroseův srub. Udiveně si prohlížela okna a přemítala, proč se za nimi nesvítí. Uvnitř chaty bývá za tak mlhavého počasí jako dnes dost velká tma.

Po kouři z komína také nebylo ani stopy, jak si všimla. Doufala, že se Ambrose nezpil do němoty, jak měl někdy ve zvyku. Chtěla mu položit pár otázek a chtěla na ně i odpovědi.

Rázně došla k venkovním schodům chaty. Při jednání s Calebem pohořela a už to nešlo zachránit, ale umínila si, že zjistí, kdo to zavinil.

Nedokázala uvěřit, že osoba, která stojí za vydíráním, je Ambrose, ale jednou věcí si jistá byla: ať poslal ty snímky kdokoliv, musel je získat od něho. Ambrose má negativy, a pokud je jí známo, taky je jediný člověk, který celou sérii fotografií vlastní.

Serenity vyšla po schodech ke vchodu a hlasitě zaklepala. Nikdo se však neozýval.

„Ambrosi, vím, že tam jsi. Otevři. Chci s tebou mluvit.“

Z ticha, které jí odpovídalo, začínala být nesvá.

„Ambrosi?“

Serenity zkusila kulatou kliku na dveřích. Celkem snadno se otočila jako většina klik ve Witt’s Endu. V tomhle lesním sídle se nikdo neobtěžoval zamykáním dveří. Taková opatření tady nikdy nutná nebyla.

Opatrně otevřela dveře srubu a nakoukla do jeho přítmí.

Jako chladná vlna ji zalil pocit něčeho nepatřičného. Serenity nehnutě stála na zápraží.

„Ambrosi, jsi doma?“

Vešla do obývacího pokoje a natáhla ruku, aby stiskla vypínač na stěně chaty. V mdlém světle slabé žárovky přelétla rychlým úzkostlivým pohledem Ambroseův příbytek. Bezděčně zaznamenala, že vzduch je zatuchlý. Byl cítit starým kouřem ze dřeva v krbu. Popel v topeništi byl studený.

Jako obvykle se všude kupily noviny. Ambrose byl blázen do novin. Měl předplacené všechny větší deníky ze Seattlu, Portlandu a Los Angeles. Kromě novin se v místnosti všude povalovalo nejrůznější fotografické zařízení. Každé volné místečko zabíraly aparáty, objektivy a expozimetry. Ambrose měl ve svém umění slabost pro technické vybavení, bohužel si ho jen těžko mohl dovolit. Každý ve Witt’s Endu mu občas půjčoval peníze, aby si mohl koupit nový fotoaparát nebo další zdokonalený objektiv. Na zjizveném jedlovém stole před proleženým gaučem stálo pár neumytých kávových hrnků. V popelníku vedle šálků bylo několik cigaretových špačků a malá hromádka popela. Když se Ambrose snažil vyhýbat alkoholu, pil hodně kávy a kouřil spoustu cigaret.

Serenity vešla do chodby, která vedla do kuchyně.

„Ambrosi?“

Stále žádná odpověď. Všimla si, že dveře, které se otvíraly ke schodům do sklepa, jsou zavřené. Napadlo ji, že Ambrose třeba pracuje dole. Jako jeden z mála ve Witt’s Endu vlastnil sklep. Používal ho jako temnou komoru a archiv, kam si ukládal s úzkostlivou pečlivostí sbírky fotografií, negativů a obchodní dokumenty.

Serenity nakoukla do kuchyně a zjistila, že je prázdná. Zamířila ke dveřím do sklepa a zaťukala. Kdyby Ambrose pracoval v temné komoře, nepřál by si, aby někdo otevřel bez upozornění.

Opět žádná odpověď.

„Otevřu dveře do sklepa, Ambrosi.“

Po krátké odmlce to udělala.

Sklep se utápěl ve tmě. Pach alkoholu byl tak silný, že se jí málem udělalo zle. Serenity stiskla vypínač na zdi.

První věc, kterou u paty schodiště spatřila, bylo cosi, co vypadalo jako kupa starých šatů. A pak uviděla ruku, kterou částečně zakrýval rukáv saka. A pár vysokých bot.

„Ambrosi. Proboha, Ambrosi.“

Serenity se na okamžik nemohla hrůzou ani pohnout. Hruď jí sevřela strašná tíseň, nebyla s to se nadechnout. Pokusila se tu nehybnost překonat a sejít pomalu dolů. Do očí se jí nahrnuly slzy.

Ambrose Asterley už nebude mít možnost dokázat v bezohledném světě komerční fotografie něco velkého.

„Šíleně se zřídil a spadl ze schodů, chudák chlap.“ Quinton Priestly zvolna jel mlhou se svou otlučenou dodávkou po úzké dlážděné cestě, která vedla k Serenitinu domku. „Asi to jinak dopadnout nemohlo. Ambrose sám sebe ničil. Všichni to věděli. Smůla, že zrovna ty musíš přijít a objevit ho.“

„Kdybych k němu nešla dneska, možná by ho našli až za několik dní.“ Serenity sepjala ruce v rukavicích na klíně a smutně se dívala ven špinavým předním oknem Quintonovy dodávky. Mlha se trochu zvedla, ale dlouhé stíny časného večera nyní zahalovaly hory do ještě hlubší tmy. „Doufám, že moc dlouho netrpěl.“

Quinton byl první člověk, kterému telefonovala poté, co vytočila nouzové číslo, aby do Ambroseovy chaty přivolala šerifa a sanitku. Věděla, že bude trvat nejmíň hodinu, než policie z Bullingtonu dorazí, a vůbec netoužila čekat na ně sama.

Quinton jako vlastník jediného knihkupectví a pivovaru ve Witt’s Endu byl místní filozof. Bylo mu něco přes padesát, byl hubený a šlachovitý, měl neproniknutelný pohled a husté vousy, které rapidně šedivěly.

Než Quinton opustil svět společenského řádu, aby se mohl soustředit na zdokonalování vlastního filozofického systému, studoval na prestižní soukromé koleji filozofii a matematiku. Během počátečních let ve Witt’s Endu dokonce napsal a publikoval čtyři tenké svazky. Jako celek knihy rozváděly vyčerpávající, pečlivě zpracovanou filozofickou teorii odvozenou z matematiky. Z této teorie vznikl nevelký kult, který vyznávala intelektuální elita na větších univerzitách.

Jakmile Quinton svůj úkol splnil, vrhnul se na další projekty – na vybudování knihkupectví a pivovaru. Jak kdysi Serenity vysvětlil, provozovat knihkupectví vynášelo víc než psaní a zkoumat, jak vařit nejlepší pivo na světě, byla daleko jistější cesta k filozofickému učení než tradiční akademický přístup.

„Zdravotníci říkali, že si Ambrose při pádu zlomil vaz a patrně hned umřel.“ Quinton zpomalil před odbočkou na Serenitinu příjezdovou cestu. „Netrap se tím. Ty bys už stejně nic nezmohla. Život je řada spojovacích bodů na nekonečném počtu matematických rovin. My všichni existujeme na odlišných bodech rovin v různých časech. Někdy se tyto body skrze roviny na okamžik propojí přímkou a jindy k tomu nedojde.“

Jako obvykle Serenity neměla ponětí, o čem Quinton mluví. Nevadilo jí to. Nikdo ve Witt’s Endu se nechlubil, že dokáže Quintona pochopit, když začne s filozofickými rozpravami.

„Jessie tu zprávu přijala líp, než bych myslela,“ poznamenala Serenity. „Její reakce jsem se bála.“

Jessie Blanchardová byla umělkyně. Ve Witt’s Endu bydlela už dlouho a v posledních třech letech s Ambrosem střídavě chodila nebo se s ním rozcházela. Pokud Serenity věděla, nedávno byli ve fázi rozchodu, ale zároveň si byla jistá, že Jessie měla Ambrose opravdu ráda.

„Podle mě ji to ani moc nepřekvapilo,“ ozval se Quinton. „Její umělecké vidění jí umožňuje nahlédnout pod povrch života do druhé vrstvy reality. Věděla, že se Ambrose hodně trápil.“

„Ano, to jistě.“

Quinton se na ni podíval. „V tom zmatku jsme ani neměli čas promluvit si o tom, jak to dopadlo v Seattlu. Jak to, že ses vrátila dřív?“

„Jak se říká v obchodních kruzích, pan Ventress a já jsme nedospěli ke vzájemné dohodě.“ Quinton se zamračil. „Co se stalo?“

„To je dlouhá historie. Teď zrovna bych to nerada rozváděla. Řeknu ti to jindy, slibuju.“

„Až se na to budeš cítit.“ Quinton odbočil na Serenitinu příjezdovou cestu. „Vypadá to, že máš návštěvu. Znáš někoho, kdo má zelený jaguár?“

„Nikoho.“ Serenity zvědavě sledovala, jak se z převalující se šedé mlhy vynořilo elegantní vozidlo. Zaparkovalo hned vedle jejího červeného džípu s náhonem na čtyři kola.

„Možná zbloudilý turista, který se chce zeptat na cestu.“ Quinton zastavil dodávku a vypnul motor. „Půjdu s tebou dovnitř. Přesvědčit se, že je všechno v pořádku.“

„Díky. To budu ráda.“

„Dneska musí být člověk opatrný,“ prohodil Quinton, když se skřípěním otevřel dveře auta. „Dokonce i tady ve Witt’s Endu. Vektory úhlů na jiných rovinách někdy zasahují do naší existenční roviny.“

„Hm.“ Serenity otevřela také dveře a seskočila z vysokého prahu. Obešla předek dodávky. Quinton se k ní připojil a společně vykročili k domku.

Quinton nahlížel do jaguáru na prázdná sedadla. „Ať je to kdo chce, podle všeho šel klidně přímo k tobě. Možná bys měla začít zamykat dveře, Serenity.“

„Musí to být někdo, koho znám.“ Serenity zrychlila krok a Quinton pospíchal za ní.

Vstupní dveře se rozlétly, právě když došla na horní schod. Stál v nich Caleb Ventress a vypadal, jako by měl plné právo obývat její dům.

Bylo to poprvé, co ho Serenity viděla oblečeného v něčem jiném než v obleku a kravatě. Caleb měl na sobě černé kalhoty s pečlivě nažehlenými puky a tmavě zelenou košili s dlouhým rukávem, která skoro ladila s jaguárem. Pohledem svých lhostejných šedých očí přelétl po Serenity a pak ho upřel na Quintona.

Serenity se prudce zastavila a údivem otevřela ústa. „Co tady děláte?“

„Přišel jsem na návštěvu.“ Caleb nespouštěl z Quintona zrak.

„Znáš toho člověka, Serenity?“ zeptal se tiše Quinton.

„Znám ho,“ odpověděla. Navzdory všemu se v ní rozhořel plamínek naděje. Třeba si to Caleb rozmyslel, uvažovala. Možná když se pak uklidnil, uvědomil si, že ten pokus o vydírání byla vlastně triviální záležitost a že to opravdu přehnal. „To je Caleb Ventress, obchodní poradce, s kterým jsem jednala v Seattlu. Calebe, tohle je můj přítel.“

„Těší mě.“ Caleb napřáhl ruku chladným, opatrným způsobem, jako by nečekal, že bude Quinton dodržovat formality, a jako by mu to bylo ať tak či onak jedno. Bylo to drobné, zdvořilé gesto, nic víc.

Quinton jednou potřásl nabídnutou rukou a okamžitě ji zas pustil. „Tak vy jste Ventress?“

„Ano.“

„Jste příliš srostlý s vnějším světem, viďte? Člověk, který do svých kostí absorboval ocel a beton jiného univerza. Člověk, který se dlouho nebo nikdy nedotkl ostatních rovin existence.“

Caleb zdvihl obočí. „Ze Seattlu je sem dlouhá cesta, jestli jste měl tohle na mysli.“

Quinton se úkosem podíval na Serenity. „Chceš, abych se tady chvilku zdržel?“

Serenity zavrtěla hlavou. „To je v pořádku, Quintone. Vyřídím to sama.“

„Dobře. Ale pamatuj, jen to, že se dva body objeví na stejné rovině ve stejném čase, ještě nutně neznamená, že se mají spolu spojit. Někdy jen pronikají jedním stupněm reality do dalšího.“

„Budu na to myslet,“ slíbila Serenity.

Quinton příkře kývl na Caleba a sešel ze schodů.

Caleb se díval, jak odchází. „Mluví takhle pořád?“

„Ano.“

„Co jste dělali?“

„Včera v noci umřel náš přítel,“ zašeptala Serenity. „Před pár hodinami jsem našla jeho tělo. Quinton mi pomáhal při jednání s policií a vším, co provází smrt.“

„Sakra. To je mi líto.“ Caleb na ni pohlédl. „Blízký přítel?“

„Dá se to tak říct. Všichni tady ve Witt’s Endu se přátelí.“ Serenity prošla kolem něho do malého obývacího pokoje. Stěny lemovaly knihy jako většinu ostatních zdí v domě. Některé svazky měla ještě z dětství. Až do dne, kdy Serenity odjela z domova do koleje, nebyla nikdy v normální třídě. Julius společně s ostatními obyvateli Witt’s Endu ji učili doma. Podařilo se jim to tak dobře, že přijímací zkoušky složila na výbornou.

Zbytek Serenitiny osobní knihovny se většinou skládal z pozůstatků po jejím krátkodobém zaměstnání lektorky sociologie na malé koleji v Bullingtonu. Zdálo se, že její učitelské dny a nedokončený doktorát jsou nyní velmi vzdálené.

„Kdo to byl?“

„Jmenoval se Ambrose Asterley,“ pronesla Serenity. Zadržela dech a byla zvědavá, jak Caleb zareaguje. „Možná si na to jméno vzpomínáte. Je to ten fotograf, co mě fotil nahou.“

Caleb pomalu zavřel hlavní dveře. Když se otočil, aby se podíval, jak si Serenity sundavá kabátek zdobený korálky a třásněmi, v očích se mu objevila chladná úvaha. „Jak zemřel?“

Serenity zvedla bradu. Stála proti Calebovi s rozkročenýma nohama a rukama zastrčenýma v kapsách dlouhé ručně pletené tyrkysové tuniky, kterou nosila přes bílé leginy. „Vypadá to, že se opil a spadl ze schodů. Určitě jsem se zmínila, že Ambrose měl problémy s alkoholem.“

„Ano, zmínila. Šla jste dneska za ním?“

„Ano.“

„Proč?“

„Mám dojem, že je to snad jasné. Vždycky jsem Ambrose považovala za přítele. Ale přátelé se nepokoušejí jeden druhého vydírat. Chtěla jsem zjistit, jestli to byl on, kdo mi ty fotky poslal, nebo jestli je nedal někomu, kdo by je mohl použít, aby překazil naše obchodní jednání.“

„Kruci. Já tušil, že něco takového provedete,“ zamumlal Caleb.

Serenity zadržovala slzy. „Ale nic jsem se nedozvěděla. Když jsem přišla, Ambrose byl už mrtvý“ Prudce se otočila a šla do kuchyně.

„Serenity.“

„Proč jste sem dneska jel takovou dálku, Calebe?“ Pořád stála otočená k němu zády a napouštěla u dřezu vodu do konvice.

„Nelíbila se mi představa, že se vy sama pokusíte vyděrače vypátrat.“

„Proč se staráte, co dělám?“

Caleb se zastavil ve dveřích malé kuchyňky. „Vyjednávání s vyděrači může být nebezpečné.“

„No a? Vám do toho nic není.“ Serenity si otřela mokré oči rukávem od tuniky. Postavila konvici na sporák a zapnula hořák. „Řekla jsem vám, že chudák Ambrose je po smrti. Už nikomu nic nepoví.“

„Sama jste se zmínila, že vyděračem mohl být někdo jiný než Ambrose.“

„To je pravda.“ Serenity mu věnovala rychlý pohled. „Ale jak jste se včera stručně a výstižně vyjádřil, je to můj problém, ne váš.“

„Bohužel, vzhledem k podmínkám ve smlouvě, kterou jste podepsala u mě v kanceláři, to tak není. Řekl jsem vám, že dbám na úroveň. Jste klientka, Serenity, a já ještě žádného klienta neopustil. Nehodlám s tím začínat ani teď.“

Serenity na něj upřeně zírala. Jiskřička naděje v ní uhasla. Caleb tady je kvůli tomu svému vzácnému, nedotknutelnému obchodnímu standardu, ne proto, že k ní něco cítí. „Zapomeňte na to. Nechci vaši pomoc. Ani s tím vyděračstvím, ani s čímkoliv jiným.“

„Nemáte zas tolik na vybranou. Nepřipustím, abyste mi zničila pověst.“

Vykulila oči v naprostém údivu. „Vaši pověst?“

„Ta smlouva, kterou jste podepsala, se nedá jen tak zrušit. Vím to, protože jsem ji sestavil. Pokud vám sám nedovolím od ní odstoupit, nezbyde vám než mi platit nesmírně vysoké sumy.“

„Neměla jsem vám nic platit,“ podotkla. „Měl jste mít místo toho podíl ze zisku.“

„Zřejmě jste si důkladně nepřečetla bod číslo deset,“ upozornil ji Caleb zdvořile. „Zajišťuje, že zaplatíte v plné výši můj obvyklý honorář v případě, že zrušíte projekt ještě před jeho dokončením. Buďte rozumná, Serenity, nechápu, jak byste chtěla splatit ty peníze, a ještě z toho nebudete nic mít.“

„Nehodlám vám zaplatit ani cent.“

„Můžu povolat celý tým právníků a ti se už postarají, abyste zaplatila.“ Caleb zkroutil ústa do slabého úsměvu, který nezměnil chladnou ostražitost jeho očí. „Ať se vám to líbí nebo ne, vypadá to, že se z nás stanou společníci.“

3. kapitola

Serenity nespouštěla z Caleba oči. „Na člověka, který neschvaluje vydírání, to umíte až moc dobře.“

Calebovi ztuhly čelisti, ale jeho pohled nic nevyjadřoval. Spíš byl ještě hrozivější, pokud se vůbec dalo o nějakém výrazu mluvit. „Tohle není vydírání. To je byznys.“

„Pořád myslíte jen na tohle? Na obchod?“ Jak se v tom člověku mohla tak splést? Serenity dokonce nabyla dojmu, že mají svým způsobem něco společného, že se jejich vnitřní hlasy vzájemně oslovily, že se navzájem chápou a že po sobě vskrytu touží.

Zřejmě kvůli tomu, jak ji Caleb přitahoval, byly její většinou pohotové intuitivní schopnosti celé popletené a zamlžené. Náhle si uvědomila, že toto bylo její první setkání se skutečnou vášní, takovou, která pojímá tělo i duši.

„Ne, obchod není jediná věc, na kterou myslím,“ pronesl Caleb klidně. „Ale rozhodně je pro mě nejdůležitější.“

„To vidím.“ Konvice zahvízdala. Serenity vzala lžičku, otevřela plechovku a nandavala do hrnku čaj. „Někteří z nás se zajímají i o jiné věci.“

„Chcete mi tvrdit, že zřídit tady ve Witt’s Endu životaschopnou zásilkovou službu není pro vás to nejdůležitější?“

„Najdu si jiný způsob, jak to provést. Nepotřebuju vaši pomoc.“

„Moji pomoc mít budete, ať chcete nebo ne.“ Calebův úsměv postrádal humor. „Pokud platíte, měla byste snad té příležitosti využít.“

„Jaké příležitosti? Pracovat s někým, kdo si o mně myslí, že jsem zkažená, když jsem se jednou nechala vyfotit nahá profesionálním fotografem?“

„Ne, Serenity,“ odporoval Caleb s chladnou trpělivostí. „Myslím, že byste měla využít příležitosti, abyste mohla spolupracovat s člověkem, který je pravděpodobně jeden z nejlepších obchodních poradců na Severozápadě, pokud ne vůbec ten nejlepší.“

Serenity rozšířila oči. „A taky tak roztomile skromný.“ Prudce zvedla konvici ze sporáku a nalila vřelou vodu na čajové lístky v hrnku.

„Uklidněte se.“ Caleb trochu zmírnil tón, když viděl, jak máchá konvicí. „Vím, že jste rozrušená. Určitě jste musela dneska zažít velké trauma, když jste našla Ambroseovu mrtvolu a ze všeho ostatního. Až budete klidnější, promluvíme si o budoucích plánech.“

„Jen se příliš netěšte. Třeba se uklidním až za hodně dlouhou dobu.“

„Počkám.“ Caleb se díval, jak připravuje čaj, a svraštil obočí. „Nabídnete mi taky? Jel jsem dlouhou cestu.“

Serenity zaváhala. Pokušení nedat mu šálek čaje bylo téměř nepřekonatelné. Ale to by bylo malicherné a zlomyslné, pomyslela si. „Jistě.“ Neochotně sáhla do skříňky a vyndala další hrnek vytvarovaný do pestré žluté květiny.

„Nedávám si ani mléko, ani cukr,“ podotkl Caleb snaživě.

„Neptala jsem se.“ Do ruky mu strčila květinový hrnek.

„Já vím. Ale určitě jste se chtěla zeptat.“ Caleb si prohlížel nádherně vypracovaný keramický hrnek, který držel v ruce. „Vzorek místního řemesla?“

„Zóna je vyrábí ve volném čase.“

„Kdo je Zóna?“

„Pracuje u mě v obchodě jako prodavačka.“

„Líbí se mi její styl.“ Caleb přejel dlouhým prstem po abstraktních korunních plátcích hrnku. „Nápaditý a nezvyklý. Ale má v sobě drsnou, břitkou moderní strohost.“

Serenity překvapila jeho vnímavost. „To přesně vystihuje její práce.“

„Bude se to dobře prodávat.“

„Prosím?“

Caleb vzhlédl od hrnku. „Říkám, že se to dobře prodá. Zařadíme její hrnky do vašeho katalogu. Ovšem za předpokladu, že Zóna dokáže vyrobit dostatečné množství v určeném termínu.“

„Jsem si jistá, že ano.“ Zaváhala. „Jak víte, že její hrnky v katalogu uspějí?“

„Rozumět těmhle věcem je moje práce. Mám pro to cit. Je to jeden z důvodů, proč jsem ve svém oboru tak dobrý.“

„Vy jste někdy prodával hrnky?“

Pokrčil rameny. „Až teprve teď. Věřte mi, Serenity. Budou mít úspěch.“

„Když to tvrdíte.“ Zmocnilo se jí nadšení. Líbí se mu Zóniny překrásné šálky. Myslí si, že se prodají. Serenity se ani nemohla dočkat, až tu dobrou zprávu oznámí své prodavačce. Zóna bude u vytržení. Serenity se musela hodně přemáhat, aby nedala najevo radostné vzrušení.

Caleb zamyšleně usrkával čaj. „Víte, nemyslím si, že jste zkažená.“

„Ale ano, určitě.“ Zamířila ke dveřím, blokoval jí však cestu. „Je mi úplně jedno, co si myslíte. Ale hlavně jsem měla mít rozum a nezačínat si nic s člověkem vašeho kalibru.“

Caleb čekal až do poslední možné chvíle a teprve pak jí uhnul z cesty. „S člověkem jako já? Co tím kruci chcete říct?“

„S nafoukaným, elitářským, tvrdým, pokryteckým a nepřizpůsobivým.“ Jak se Serenity kolem něho protáhla dveřmi, vycítila jeho žár a sílu. Byl příliš blízko. Pospíchala do obývacího pokoje a klesla do rohu vypolštářované pohovky.

„To je pořádný seznam.“

„Vážně? Buďme upřímní. Jak byste charakterizoval mě?“

Mezitímco si rozmýšlel její otázku, usadil se na jediném křesle v místnosti. „Naivní, lehkomyslná, příliš důvěřivá, emotivní a naprosto nezkušená v moderních obchodních praktikách.“

„Možná to tak je,“ připustila Serenity. „Musím spoustu těch vynikajících vlastností asi mít, jinak bych se ve vás nemohla tak strašně splést.“

„Věřte mi nebo ne, netoužím po tom, aby se tahle konverzace zvrhla v boxerský zápas.“

„Do čeho se podle vás může zvrhnout, když jsem tak emotivní a kdovíco ještě?“

„Rád bych si promluvil obchodně,“ uklidňoval ji.

Serenity našpulila rty. „Pochybuju, že to teď půjde, když jsme zjistili, že spolu nemáme nic společného.“ Nedovolí, aby si všiml, jak ji jeho blahosklonná slova urazila, umiňovala si v duchu. A rozhodně nedopustí, aby viděl, že přinejmenším pár jeho kousavých poznámek ji hluboce ranilo.

Ne, spíš všechny, pomyslela si chmurně. Je naivní. Je příliš důvěřivá. Je rovněž emotivní a zcela určitě nemá zkušenosti v jednání s lidmi jako Caleb.

„Zkuste se na tu situaci dívat ve správném světle, Serenity.“ Calebův hlas zdrsněl a potemněl. „Je to jen obchod.“

„Podle vás není obchod mou silnou stránkou.“

Zhluboka se nadechl. „Heleďte, pokud se hodláte někam dostat s vašimi velkými plány na zavedení zásilkové služby tady ve Witt’s Endu, budete mě potřebovat. Přiznejte si to.“

„Možná s tím začnu bez asistence nějakého luxusního obchodního poradce,“ uvažovala nahlas Serenity. „Bůh ví, že pokaždé, když se nějak zapletu s lidmi z vašeho světa, dopadne to špatně.“ Zhnuseně zavrtěla hlavou. „Jeden by myslel, že jsem si z toho už dávno vzala ponaučení.“

„S lidmi z mého světa? Co to znamená? Děláte, jako bych přišel odněkud z vesmíru.“

„Co se mě týče, buďte si klidně třeba z Marsu.“ Serenity si pod sebe skrčila nohy a napila se čaje.

„Zatraceně, nejsem přece nějaké monstrum.“

Zuřivý tón v jeho hlase ji zarazil. Skoro to vypadalo, jako by Caleb, někde v hloubi duše, věřil, že je skutečně nějaká zrůda. V Serenitině nitru se zatetelil nechtěný plamínek soucitu. Věděla, co to znamená být odlišný, nikam nepatřit, stát stranou. Dost často měla podobné pocity během pobytu v Bullingtonské koleji.

„Poslyšte, nemá cenu obcházet fakt, že vy a já pocházíme ze dvou rozdílných světů,“ začala. „Abych pravdu řekla, kdysi jsem také zkoušela žít ve vašem světě. Dopadlo to katastrofálně.“

Caleb se zamračil. „Jak to myslíte, že jste se pokoušela žít v mém světě?“

Serenity lehce pokrčila jedním ramenem. „Věřte nebo ne, ale byly doby, kdy jsem se nemohla dočkat, až uvidím Witt’s End v zadním zrcátku. Bylo mi sedmnáct a chtělo se mi dobývat svět. Začala jsem s Bullingtonem.“

Caleb zkřivil koutek úst. „Bullington je jenom třicet mil daleko.“

„Byl to začátek. V každém případě to byl pro mě druhý konec světa.“

„Vidím, že výchova ve Witt’s Endu vám zřejmě neposkytla příliš kosmopolitní vzdělání,“ prohodil Caleb suše.

„Život tady je úplně jiný,“ souhlasila tiše. „V každém případě jsem se přihlásila na Bullingtonskou kolej a po absolvování jsem tam nějaký čas pracovala jako lektorka na katedře sociologie. Krátkou dobu jsem bydlela v areálu univerzity. Chtěla jsem být totiž normální.“

„Normální?“ Caleb na ni upřel tázavý pohled.

„Většina mladých se přece bouří proti životnímu stylu a výchově, kterou prošli v dětství. Ti, co vyrostli v konvenční domácnosti střední vrstvy, se chtějí osvobodit. Chtějí porušovat pravidla.“

„Co jste chtěla vy?“

„Já?“ Serenity se ušklíbla. „Asi je to neuvěřitelné, ale já chtěla řád. Vychovávali mě neuspořádaně a nesystematicky, takže jsem přirozeně toužila po světě, kde lidi dělají všechno pravidelně. Po místě, kde se člověk může spolehnout na jistou míru uspořádanosti. Po místě, kde si lidé plánují budoucnost a nenechávají se jen tak unášet proudem. Domnívala jsem se, že chci žít v prostředí, kde lidé dodržují pracovní dobu a nečekají, až dostanou inspiraci.“

„Aha.“

„Chtěla jsem konto ve spořitelně,“ pokračovala Serenity, která se jako obvykle svými mladickými ambicemi bavila. „Chtěla jsem automechanika, který se nepokouší spravit mi porouchanou vodní pumpu meditační mantrou. Toužila jsem po úspěšné kariéře na akademii, která by mě uspokojovala, a po zajištěné penzi.“

„A k čemu jste došla?“

„Zjistila jsem, že ze spoření jdou velmi malé úroky, že automechanici, kteří neodříkávají mantru, nejsou o nic lepší než ti, co ji odříkávají, že žebřík k akademické kariéře je velmi kluzký a že se už nikdo nemůže spoléhat na výhody penze.“

Caleb usrkl čaj. „Dozvěděla jste se hodně.“

„Hmm. A největším poučením pro mě bylo, že se nehodím do takzvaného normálního světa. Kratší dobu v něm přežiju, ale delší čas v něm moc spokojeně žít nedokážu. Narodila jsem se do pohraniční excentrické společnosti a v ní se taky pořád budu cítit nejlíp.“

„Připadá vám, že se sem do Witt’s Endu hodíte?“ zeptal se Caleb.

„Je to domov. Lidi mě tu znají. Rozumějí mi a berou mě takovou, jaká jsem. Tady ve Witt’s Endu si navzájem tolerujeme naše výstřednosti.“

„Opravdu?“

Serenity stiskla zuby. „Věřte nebo ne, nikdo tady v okolí by ani okem nemrkl, kdyby se dozvěděl, že někdo pózoval nahý pro umělce. Stává se to dost často.“

Caleb velice opatrně položil hrnek na překrásně leštěný stůl, který vlastnoručně vyrobil Julius Makepeace. „Ale k tomu, abyste uskutečnila své obchodní nápady, potřebujete někoho z mého světa, viďte.“

„Myslela jsem, že ano.“ Serenity přimhouřila oči. „Teď si nejsem tak jistá.“

„Věřte mi,“ naléhal Caleb, „že mě potřebujete. Pokud to zůstane jen na vás, přijdete o každý cent, který vrazíte do té své zásilkové služby.“

Tak už toho bylo dost. „Nejsem pitomá. Možná nezkušená, ale rozhodně ne pitomá.“

Caleb se na ni trochu udiveně podíval. „Souhlasím. Ale přesto nemáte vůbec žádnou zkušenost se zásilkovou službou. Musíte se hodně učit, slečno.“

„A vy mě to naučíte?“

„Už to tak vypadá.“

„Ať chci nebo nechci chodit na přednášky, je to tak?“

Caleb před sebe natáhl dlouhé nohy, opřel se v křesle a prohlížel si ji zpod přivřených víček. „Jak jsem se už zmínil, je o mně známo, že si zachovávám určitou úroveň. Nepřipustím, abyste mi zničila pověst.“

V Serenity zablikala jiskřička hluboké nejistoty. Najednou měla podezření, že jí Caleb o svých pohnutkách neříká pravdu. Ale nedovedla si představit žádné jiné vysvětlení pro jeho přítomnost tady ve Witt’s Endu. „Něco mi v té rovnici chybí,“ řekla nakonec. „Napadá mě, že neberu v potaz finanční aspekty.“

„Jaké finanční aspekty?“

„Možná jste ochotný přehlédnout mou nechvalně proslulou minulost jen kvůli budoucím ziskům, které očekáváte jako tichý společník Zásilkového obchodu ve Witt’s Endu. Je to tak?“

Caleb sevřel ústa. „Co myslíte vy?“

„Myslím, že s takovými pohnutkami máte ještě tu drzost koukat na mě spatra, poněvadž jsem jednou někomu pózovala nahá. Přesně ten případ, kdy se říká jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet.“

„O mých pohnutkách si klidně myslete, co chcete,“ promluvil Caleb hlasem, z kterého odpadávaly kusy ledu. „Ale abyste věděla, nad výší zisků, které mi vynese vaše zásilková služba, moji účetní ani okem nemrknou.“

„Cha. Vsadím se, že tohle kdysi řekl nějaký proradný obchodní poradce Rockeffelerovi.“

„Tak se prostě dohodněme, že v tomhle bodě se neshodneme,“ navrhl Caleb. „Pokusme se podívat na náš vztah z jiného úhlu.“

„My žádný vztah nemáme,“ vyhrkla Serenity. „Ne?“

„Ne.“ Serenity při vzpomínce na polibek v Calebově kanceláři zrudla. Z výrazu v jeho očích vytušila, že si ho také vybavil. „Přiznávám, že jednu chvíli jsem si myslela, že bychom ho mít mohli, ale teď vím, že jsem se spletla. Vy a já, prostě nejsme …“

„Špatně jste mě pochopila,“ řekl Caleb vlídně. „Nemluvil jsem o osobním vztahu. Měl jsem na mysli náš obchodní vztah.“

„Aha.“ Serenity hořely tváře.

„Doporučuju, abyste přestala uvažovat o naší dohodě z osobního hlediska a začala o ní přemýšlet z hlediska obchodního.“

„Má tohle být první hodina?“

„Ano.“

On lže, došlo Serenity. Vycítila, že i přes veškeré jeho tvrzení, že se chce držet jen praktické stránky věci, tady je z velice osobních důvodů. Třeba je pro něj pověst skutečně tak důležitá, i když dost těžko chápala, jak ho může profesionálně poškodit ztráta drobného klienta z Witt’s Endu.

Na druhé straně, přemítala, je Caleb plný ledové pýchy. Je to typ člověka, pro kterého zásady a pověst jsou bezpochyby vysoce osobní věci. Zřejmě mu je naprosto lhostejné, co si myslí jiní, ale vytušila, že mu z hloubi duše záleží na tom, aby si nenarušil svůj vlastní kód.

„Tak moment, pokud to správně chápu,“ začala Serenity, „podstata věci je v tom, že mě chcete donutit, abych vás přijala za svého poradce jen proto, abyste zkonstatoval, že jste si nesnížil profesionální úroveň. Je to tak?“

Caleb zaváhal. „Řekněme pouze, že tak reálně hodnotím situaci.“

Serenity pokrčila rameny. „Dobře, vyhrál jste. Jděte a vybudujte mi zásilkovou říši.“

Caleb nevstával z křesla. „Jenže to nebude tak jednoduché.“

„Nesmysl. Pro člověka vašich schopností to bude hračka. Patrně to všechno spustíte už příští úterý. Až to doděláte, tak mi brnkněte.“

„Je to podnik, který vyžaduje spolupráci, Serenity.“

„Musíte mi prominout. Na žádnou spolupráci teď zrovna nemám náladu. A musím promyslet ještě spoustu dalších věcí. Každý den se mi nestává, že zakopnu o sousedovu mrtvolu.“

„O souseda, který udělal fotografie, a ty pak někdo zneužil, aby vás vydíral,“ zdůraznil Caleb zachmuřeně. „Ten chlap nebyl moc dobrý přítel.“

„Ambrose jsem za přítele považovala,“ přiznala tiše Serenity. „A takhle bych si ho ráda zapamatovala.“

„Bez ohledu na fakt, že za tím vydíráním mohl být klidně on?“

„Jestli byl Ambrose vyděrač, musel pro to mít své důvody. Zřejmě ho k tomu dohnalo zoufalství.“

„Jaké zoufalství?“ vyjel Caleb. „Ksakru, to se mi snad zdá. Vy si vymýšlíte omluvy pro vyděrače?“

„Nevíme, zda byl vyděrač.“

„Tak dobře, držme se této vyšetřovací metody. Kdo jiný měl k těm snímkům přístup?“

Serenity vzdychla. Logika se tomu upřít nedala. „Pokud vím, tak nikdo. Nechápu, proč by je Ambrose někomu dával. Neměl k tomu žádný důvod.“

„Vyděrač chtěl překazit naše obchodní styky,“ připomněl Caleb. „Kdo by měl zájem, aby vaše plány zkrachovaly?“

„Nevím.“ Serenity začínala být z toho výslechu netrpělivá. Ten člověk byl jako lokomotiva. Jak se jednou rozjel, bylo těžké ho zastavit. „Navíc vám do toho nic není.“

„Nesouhlasím. Pamatujte si, že jsem váš poradce.“

„Radši bych na to zapomněla.“

„Nedovolím, aby vám to vypadlo z paměti,“ prohlásil Caleb. „Ale o těchhle věcech si můžeme promluvit až potom.“

„Pěkně děkuju.“

„Hlavním bodem mého programu teď je najít místo, kde bych mohl přespat. Nevšiml jsem si, že by ve Witt’s Endu byl motel.“

„Ten nejbližší je třicet mil odtud v Bullingtonu,“ sdělila mu ochotně.

„To bude dost těžké.“ Caleb se podíval z okna. „Mlha zhoustla. Musel bych být blázen, abych v tomhle mlíku jel třicet mil po horské silnici.“

„Na mě nekoukejte,“ upozornila ho Serenity, znepokojená směrem, kterým se hovor podle všeho ubíral. „Pokoje se snídaní nevedu.“

Caleb se zamyšleně rozhlížel po obývacím pokoji lemovaném knihami. „Mohl bych spát na pohovce.“

„Ne.“

„Je dost velká.“

„Ne.“

Caleb zvedl obočí. „Ani jednu noc?“

„Ne.“

„Co se děje, Serenity? Znervózňuju vás?“

„Ano.“

„Nebojte.“ Upřeně se na ni díval. „Nevrhnu se na vás.“

„Tím si nemůžu být tak jistá. Stejně si myslíte, že jsem šlapka. Kdoví, co byste provedl.“

„Nemyslím si, že jste šlapka,“ odporoval Caleb unaveně. „Spíš jste naivní. Jak jsem vás během těch tří neděl poznal, už chápu, proč vás Ambrose dokázal přemluvit, abyste mu pózovala. Patrně vám napovídal spoustu nesmyslů, že to děláte pro umění.“

„Jak velkorysé,“ utrousila Serenity. „Ale asi bych vás měla upozornit, že mě váš další názor na mě nezajímá o nic víc než ten předchozí. Děláte ze mě přitroublého blbečka.“

„Snažím se tolerantně a objektivně posoudit situaci,“ řekl upjatě.

„Páni, to pro vás musí být strašně těžké.“

„Vy teda máte náladu, co?“

„A divíte se mi? Měla jsem příšernej den.“

„Já vím,“ uznal Caleb. „Jak jsem řekl, je mi to líto.“

„Poradím vám. Můžete zdokonalovat svou toleranci a cvičit se v nových objektivních přístupech, až budete hledat motel.“ Serenity vrhla významný pohled na hodinky.

Caleb se na ni podíval. „Snad mě opravdu nebudete nutit, abych v téhle mlze bloudil po neznámé silnici, že ne?“

„Ale tady určitě spát nebudete.“ Byla rozhodnutá trvat na svém, přestože věděla, že má pravdu. Nechtěla nést na svých bedrech zodpovědnost za jeho bezpečnost. „Třeba byste mohl přespat u Juliuse. Nevadilo by mu to.“

„Kdo je Julius?“

„Julius Makepeace. Je to můj otec, dalo by se říct.“

„Váš otec.“ Caleba to zřejmě vyvedlo z míry. „Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad.“

„Nedělejte si starosti.“ Serenity vstala s úlevou, že našla pro své dilema rozumné řešení. „Julius s Bethanne jsou pryč.“

„Kde jsou?“ Caleb se postavil a tvářil se ostražitě.

„Na svatební cestě.“

„Na svatební cestě?“

Serenity vyndala z malé keramické misky klíče od Juliusovi chaty. „Zdá se, že to byla láska na první pohled. Před patnácti lety se Bethanne jednou odpoledne přiřítila do města na Harley-Davidsonu. Julius se na ni jedinkrát podíval a byl ztracený. Od té doby jsou pořád spolu.“

Caleb se zamračil. „Po patnácti letech spolužití se konečně vzali?“

Serenity pokrčila rameny. „Bethanne řekla, že bylo načase.“

„Nezdá se vám, že je to trochu zvláštní?“

„Ale ve Witt’s Endu ne,“ odsekla Serenity. „Jak dlouho před svatbou se váš otec a matka znali?“

„Nebyla,“ řekl Caleb podivně neutrálním tónem. „Myslím svatba.“

Serenity zamrkala. „Vaši rodiče se nikdy nevzali? Moji taky ne.“

„Ale vždyť tvrdíte, že si váš otec konečně vzal nějakou Bethanne.“ Caleb se odmlčel. „Která přijela do města před patnácti lety. Aha, už to chápu. Bethanne není vaše matka.“

„A Julius není můj otec. Jeho jméno mám v rodném listě jen náhodou. Považuju ho spíš za strýce. Stejně tak Montrose, Quintona i Bladea.“

Caleb na ni vrhl zmatený pohled. „To máte hodně strýčků.“

„Mám taky několik tet,“ dodala Serenity. „Moji biologičtí rodiče jsou mrtví. Umřeli, než se stihli vzít. Tatínek zahynul, když maminka byla ještě těhotná. Zabil se při nehodě na vojenském cvičení, ve výcvikovém táboře pro nováčky. Maminka zemřela po porodu.“ Dotkla se malého kovového gryfa na krku.

„Jste adoptovaná?“

„Městem Witt’s End,“ vysvětlovala mu. „Neurazte se, ale to se mi nezdá tak docela legální.“

„Kdo by se staral o takové detaily? Mám rodinu, a to je to nejdůležitější, že?“

„Záleží, jak se na to díváte,“ řekl Caleb zvolna. „Asi máme něco společného. Moji rodiče zemřeli, když mi byly tři měsíce. Dřív než se stačili vzít. Vyrůstal jsem u dědečka.“

Ta slova zůstala mezi nimi viset ve vzduchu. Serenity si nepřála, aby se pohnula a dotkla se jí, ale přesně to se stalo. Zdálo se, že všechno na tomhle muži se jí tak či onak dotýká. „To je mi líto. Je to zvláštní, že?“

„Co je zvláštní?“

„Že jsme je nepoznali. Ani já nevím, jak moji rodiče vypadali. Žádné jejich fotky nemám. Vy máte nějaké snímky svých rodičů?“

„Ano.“ Calebovy oči byly chladné. „Mám.“

„To máte štěstí.“

„Vážně si to myslíte?“

Serenity si uvědomila, že vstoupila na velice nebezpečnou půdu. Hledala způsob, jak zahnat to, co způsobilo, že Calebův pohled byl najednou tak studený. „Tak pojďte, jdeme. Julius bydlí kousek odtud. Můžeme jít pěšky.“

Sundala kabátek z věšáku, vklouzla do něho a otevřela dveře. Šedá mlha před ní vytvářela zdánlivě neproniknutelnou zeď.

„Máte po ruce baterku?“ zeptal se Caleb zdvořile. „Tady v horách přichází noc brzy.“

„Jistě.“ Otevřela skříň a přehrabovala se uvnitř, dokud baterku nenašla. Vytáhla ji, rozsvítila a energicky sešla ze schodů do husté mlhy.

„Co se stane, jestli se ztratíme?“ Caleb si zapnul kabát a ohrnul si perziánový límec ke krku.

„Pár hodin budeme bloudit a pak zemřeme na podchlazení,“ odpověděla lhostejně Serenity. „Dobrá zpráva je, že jestli se to stane, unikneme invazi.“

„Jaké invazi?“

„Té, která podle Bladea přijde každým dnem.“

„Díky, že jste mě včas varovala.“

„Není zač.“ Serenity zjistila, že skrz mlhu nevidí ani auta zaparkovaná na příjezdové cestě. Nicméně kráčela neohroženě dál. Umínila si, že Caleba ze svého domku dostane pryč.

„Podle mě to není moc dobrý nápad,“ ozval se za ní Caleb. „Možná bychom měli chvilku počkat, jestli se ta mlha trochu nezvedne.“

„Znám to ve Witt’s Endu jak svoje boty.“ Serenity vykročila dopředu a narazila na kovový blatník svého džípu. „Au.“

„Co kdybychom to vzali kolem?“ Caleb k ní došel a vzal jí baterku z ruky. „Jste v pořádku?“

Trhla sebou. Hlavní nápor srážky odneslo koleno. „Jo, jsem, jistě.“

„To rád slyším. Přesto už dál nepůjdeme. Možná vás baví klopýtat někde v mlze, ale já se nehodlám zmrzačit.“ Caleb chytil Serenity za paži, otočil ji a vracel se mlžným oparem k domku.

Serenity ta prohra rozladila. „Třeba bychom se nejdřív mohli navečeřet a jít tam až potom.“

„Už jsem myslel, že mě vůbec nepozvete.“

Příští ráno se Caleb probudil z neklidného spánku a položil si otázku, proč se s ním hýbe postel. Hlavou mu bleskla jasná odpověď. Zemětřesení.

Zpříma se posadil a chystal se vyrazit ke dveřím, ale postel se zahoupala ještě prudčeji a Caleb si opožděně uvědomil, že Makepeaceovo lůžko visí na čtyřech těžkých řetězech z trámového stropu. I sebemenší pohyb byl příčinou, že se otřásalo a houpalo. Měl strach, aby nedostal mořskou nemoc.

Znovu se natáhl na polštář a rozladěně hleděl na šedavé světlo úsvitu, které pronikalo barevným vitrážovým oknem ložnice.

Opatrně vysunul nohu zpod těžké masy ručně zhotovených pokrývek. Okamžitě ji zase zastrčil. V Makepeaceově chalupě mrzlo. Žhavé uhlíky, které se mu včera v noci podařilo vzkřísit k životu, patrně vyhasly.

Příjemná zpráva byla, že se stále nacházel ve Witt’s Endu, nikoliv třicet mil daleko v Bullingtonu.

Caleb se duševně připravil na chlad, odhodil přikrývky a vylezl z postele. Popadl tašku a zamířil do malé koupelničky. Jako naschvál nechal v Seattlu župan a zřejmě i několik dalších životně důležitých věcí. Obvykle si před každým výjezdem pečlivě sbalil.

Ovšem na přípravu pro tuhle vyhlídkovou vyjížďku do Witt’s Endu neměl moc času. V celé té věci jednal na svůj vkus příliš impulzivně. Vůbec mu to nebylo podobné.

Přemýšlel, jestli se nezbláznil.

Rázně vpochodoval do koupelny a pustil ve sprše horkou vodu. Zarazilo ho, že celá stěna místnůstky je prosklená. Podíval se nahoru a nad sebou uviděl střešní okno. Makepeace zřejmě nacházel potěšení v iluzi, že se koupe v lese. Z okna nebylo vidět nic jiného než stromy, ale Caleb věděl, že se bude cítit jako ve výloze, až se bude sprchovat.

Zatímco čekal, až poteče horká, letmo pohlédl na svůj zachmuřený, neoholený zjev do zrcadla. Hned nato se od své podoby odvrátil. Poslední dobou se vyhýbal zrcadlům i jiným odrazovým plochám. Mrazilo ho z nich v zádech.

Věděl, že je to bláznivé, ale z nějakého důvodu se tak trochu bál, že se jednoho dne náhodou podívá do zrcadla a vůbec nic tam neuvidí. Nebyl si jistý, jestli jsou duchové schopni spatřit vlastní odraz.

Vlezl do sprchy a pokoušel se soustředit na bitevní plán pro dnešní den.

Co tady sakra vlastně dělá? Tohle přece není byznys. A ani nikdy nebyl.

V chladném světle svítání se přinutil postavit se tváří v tvář tomu, co ho sem skutečně přivedlo. Horká voda ho zaplavovala a zahřívala a on se přitom díval do lesa. Tím, že sám sobě bude lhát, nic nezíská. Nepřijel do Witt’s Endu kvůli nedokončené smlouvě, profesionální pověsti nebo možnosti budoucích zisků z bezvýznamného zásilkového obchůdku.

Přijel do Witt’s Endu kvůli tomu, že chtěl Serenity.

A kvůli pocitu, který v něm probudila, že je zase naživu.

Za čtyřicet minut, čerstvě oholený a oblečený v džínách a tlustém vlněném svetru, vešel Caleb do kuchyně. Byla v ní ještě větší zima, ale nechtělo se mu znovu trápit s kamny. Otvíral skříňku po skříňce, až objevil dózu s domácí granolou. V prázdné lednici žádné mléko nebylo.

Chvilku mu trvalo, než se prochroupal miskou se směsí sušených ořechů a různého zrní. Ještě štěstí, pomyslel si, že má tak zdravé, silné zuby. Nesmí zapomenout koupit si mléko. Chrup má sice dobrý, ale není z ocele.

Zatímco žvýkal granolu, prohlížel si umělecká dílka, která visela na stěnách. Většinu pečlivě zarámovaných obrázků tvořily do nejmenšího detailu vyvedené portréty starých motocyklů. Ta chromovaná monstra, blyštivá a jakoby vznešená, očividně kreslil talentovaný malíř. Caleb se zblízka podíval na podpis pod jedním z obrázků. Jessie Blanchardová.

Malby motocyklů byly od sebe oddělené knihovnami. Caleb přejel pohledem po několika hřbetech na policích. James Joyce, Proust a Milton se dělili o místo s Kerouakem a Ginsbergem.

Dojedl zrní, vypláchl misku, utřel ji a uložil zpátky do skříňky. Pak si vzal kabát a vyšel ven.

Mlha se rozplynula do šedavých chomáčů. Když Caleb zůstal stát na Makepeaceově zápraží, zahlédl skrz skupinku stromů Serenitin domek. Navzdory své náladě se slabě usmál, když hodnotil první včerejší dojmy.

Serenitina chaloupka vypadala jako ilustrace z pohádkové knihy. To, jak byla vybudovaná z trámů a přírodního kamene s oblým komínem a nízko posazenou střechou, svědčilo o tom, že ji postavily laskavé ruce. Byla malá a malebná a působila nesmírně pohostinně. Dokonalý příbytek pro slečnu, která vypadá, jako když o půlnoci ráda tančí na palouku ozářeném měsícem. I přes chladné uvítání, kterého se mu v chaloupce včera odpoledne dostalo, zjistil, že se nemůže dočkat, až se do ní vrátí.

Natáhl si kožené rukavice a sešel ze schodů. V té chvíli by kvůli šálku kávy klidně i vraždil. Doufal, že ji Serenity bude mít. Na ráno jako to dnešní čaj stačit nebude.

K chalupě to nebylo daleko. Džíp měla stále zaparkovaný na příjezdové cestě vedle jaguáru, ale když u ní zabušil na dveře, nikdo neotvíral. Caleb otočil knoflíkovou klikou a znechuceně zavrtěl hlavou, když se v jeho ruce zlehka otočila. Ta ženská vážně žije v jiném světě. Dokonce se ani neobtěžuje zamykat dveře.

„Serenity?“

Nikdo se neozýval. Zavřel tedy dveře a seběhl ze schodů. Podíval se na jaguár a uvědomil si, že pěšky nemohla jít příliš daleko. Bylo brzy, ale třeba odešla do městečka na kávu. Nemohl si nevšimnout, že ho opomněla pozvat, aby se k ní připojil.

Chůze do středu Witt’s Endu netrvala ani deset minut.

Jediná věc, která se dala říct o nevelkém shluku výstředních, velmi originálních, ručně stavěných obydlích, byla, že každé působilo jedinečně. Bylo tam několik zvláštních geometrických tvarů vyrobených ze dřeva i skla a natřených svěžími barvami. Caleb zpozoroval malou kavárnu hned vedle obchodu s potravinami. Uvnitř se svítilo.

Rozsvíceno bylo i v potravinách. Caleb změnil ze zvědavosti směr a vešel k Serenity do obchodu. Když otevřel dveře, zacinkaly mu nad hlavou zvonky.

„Serenity? Jste tady?“

Zprostředka dvou uliček se náhle vynořilo podivné zjevení zahalené do splývavých šafránově žlutých a oranžových hávů. Plavně se neslo směrem k němu. Zpočátku nemohl přijít na to, zda stvoření, které se před ním objevilo, bylo muž, nebo žena. V nose to mělo kroužek.

„Serenity tady není,“ ozval se dutý hrobový tón, ale hlas rozhodně patřil ženě.

„Kdo jste?“ zeptal se Caleb.

„Říkají mi Zóna.“

„Já jsem Caleb Ventress.“

„Caleb Ventress. Ten, který přináší nebezpečí, nepokoj a zmatek.“

„Ve skutečnosti je to naopak,“ ohradil se Caleb. „Jsem obchodní poradce. Mým úkolem je dávat nepokoje a zmatky do pořádku.“

„Jste velká neznámá.“ Zóna zvedla ruce ke stropu v rituálním gestu. Široké rukávy vlajících hábitů sklouzly a odhalily na každé paži řadu stříbrných náramků. „Z chaosu a nebezpečí vzejde změna, ale ještě není známo, jestli ta změna bude dobrá, nebo špatná.“

„Mám takové tušení, které silně naznačuje, že ta změna bude pro všechny zúčastněné vysoce prospěšná. Mohla byste mi laskavě říct, kde najdu svou klientku?“

„Klientku?“

„Serenity. Možná se na ni pamatujete. Je to vaše zaměstnavatelka.“

„Serenity odešla.“

„Kam?“

„K chudákovi Ambroseovi do chaty. Prý si tam musí něco vzít,“ vysvětlila mu Zóna.

„Negativy,“ zamumlal Caleb. „Ovšem. Mělo mě to napadnout.“

„Veškeré negativní síly se narušují kladnými silami,“ odříkávala Zóna. „Je to podstata vesmíru.“

„Jistě. Poslyšte, mohla byste mi říct, jak se dostanu k Ambroseově chatě?“

„Nepokoj a zmatek,“ šeptala Zóna. „Nepokoj a zmatek. A velké nebezpečí. V mlze jsem zahlédla varování. Doufala jsem, že je to sen, ale teď se bojím, že to byla skutečná vidina.“

„Povím vám to jinak,“ prohlásil Caleb trpělivě. „Jestli mi ihned nepovíte, kudy se tam jde, budeme si muset vážně promluvit o tom, jestli dostanete podporu v nezaměstnanosti, nebo ne.“

„Až vyjdete ven, dejte se vpravo. A hned za městem první vlevo. Ambroseova chata je na konci silnice.“

„Díky,“ řekl Caleb. „Moc jste mi pomohla.“

4. kapitola

Serenity zachvátil hluboký pocit melancholie, když prohledávala rozsáhlý archiv uložený v Ambroseově sklepě. Ten člověk měl takový talent, pomyslela si, ale jeho umělecké vlohy celý život poškozoval neustálý boj s lahví a podivínská nátura, která mu pokaždé pokazila vztahy s ostatními. Obklopovaly ji důkazy jeho ustavičných nezdarů. Představovaly šestnáct kartoték plných neprodaných fotografií. A jejich negativů.

Ambrose je naštěstí ukládal podle data, obvykle dával dohromady práce za tři čtyři roky. V tomto vymezení je pak řadil abecedně. Vytáhla jednu ze zásuvek, která obsahovala Ambroseovy záznamy za poslední tři roky, a začala hledat své jméno. Šanony byly podle jejího očekávání ve vzorném pořádku.

Složku s nápisem Makepeaceová Serenity našla téměř okamžitě. Právě když sáhla do pořadače, zazněly jí nad hlavou kroky. Ztuhla.

„Serenity?“

Zvuk jejího jména tlumil silný dřevěný strop sklepa, ale ten hluboký temný hlas se nedal splést. Nahoře byl Caleb.

Serenity nevěděla, jestli se jí ulevilo, nebo ji to rozčililo. To byl jeden z problémů, který ji v poslední době u Caleba trápil, napadlo ji. Zdálo se, že má z něho úplně popletené reakce.

„Jsem tady dole. Ve sklepě.“ Chvatně vyndala velkou obálku ze šanonu, dala si ji pod paži a zavřela zásuvku.

Caleb zamířil ke dveřím do sklepa a jeho kroky se rozléhaly po místnosti. Vzápětí se objevil nahoře u schodiště. „Mělo mě napadnout, že něco takového provedete. Rád bych věděl, jen z pouhé zvědavosti, jestli zákony o vloupání jsou u vás ve Witt’s Endu jiné než v Seattlu?“

„To teda nevím.“ Serenity dospěla k závěru, že to, co právě teď cítí, je zcela jistě zlost. Obrovská zlost. „Nikdy jsem zákony neporovnávala. Jako duchovně svobodné dítě vesmíru nemám potřebu věnovat pozornost zákonům, které jsou dílem člověka.“

„Pohodlná filozofie.“ Caleb začal scházet ze schodů. „Našla jste ty snímky?“

Trhla sebou. „Jak to víte?“

„Nemusím být sice dítě vesmíru, ale idiot nejsem.“

Pevně si přitiskla obálku k boku a nasupeně se na něj podívala. „Já je nekradu, abyste věděl. Ambrose mi jednou řekl, že až je budu chtít, můžu si je vzít.“

„Vážně?“ Caleb se podíval na velkou obálku, kterou měla pod paží. „Co s nimi budete dělat?“

„Nevím. Asi je roztrhám a vyhodím.“ Zamračila se na něj. „Už takhle mi nadělaly spoustu nepříjemností.“

„Vždyť jste tvrdila, že je to velké umění.“

„Je to umění. Ale ty fotky způsobily problémy. Takže se jich hodlám zbavit. Stejně mi k ničemu nejsou.“

Calebovou zamračenou tváří se mihl přemýšlivý výraz. „Snad si uvědomujete, že skutečnost, že jste tady ty fotky našla, dokazuje, že tím vyděračem byl nakonec Asterley. Teď je jasné, že ty negativy nikomu nedal ani neprodal.“

„Ano, já vím.“ Serenity zachvátil další nával smutku. „Stejně pořád nemůžu uvěřit, že by Ambrose něco takového provedl. Zřejmě k tomu musel mít své důvody.“

„Kruci, vy toho darebáka budete ještě omlouvat?“ Caleb se zastavil na posledním schodě a rozhlížel se po místnosti. Tiše hvízdl. „Vidím, že Asterley si potrpěl na fotografické vybavení. Vypadá to, že pracoval jen s tím nejlepším.“

„Ambrose svou práci vášnivě miloval.“

„Jo, jistě. Opravdový umělec. Pojďte, jdeme pryč.“

Serenity se chladně usmála. „Přece nechcete, aby někdo viděl, jak odtud spolu odcházíme. Jestli nás chytnou, mohli by vám dokázat, že v tom jedete se mnou.“

„Jako váš společník a obchodní poradce to musím risknout. Prostě je to součást mé práce. Jdeme, Serenity.“

Teď už se doopravdy bavila. „Jste fakt nervózní, že jste tady dole, viďte?“

„A divíte se? Tam, odkud pocházím, se za takovéhle věci lidi zatýkají.“

„Klid, Calebe. Ambrose byl přítel. Nevadilo by mu, že jsem tady.“ Serenity zamířila ke schodům. „Ale teď už chci odejít. Ten sklep mě strašně deprimuje.“

Byla necelý metr od Caleba, který netrpělivě čekal na posledním schodu, když zaslechla tlumený hluk motoru auta.

„Krucinálfagot,“ zamumlal Caleb. „Někdo je venku.“

„Asi to bude jen Jessie nebo někdo z Witt’s Endu,“ poznamenala Serenity a chtěla, aby to byla pravda.

„Co když je to někdo z příbuzných a přišel si pro jeho věci? Nebo policajti? Jestli vám to nevadí, nerad bych, aby mě přistihli, jak odnáším věci z domu zemřelého.“ Caleb vyběhl nahoru, přičemž bral schody po dvou, a rychle zavřel dveře do sklepa. Pak se zase vrátil dolů, chytil Serenity za ruku a táhl ji ke zdi.

„Co to proboha děláte?“ vydechla.

„Tiše.“ Caleb stiskl druhý vypínač, který byl umístěný u paty schodiště. Sklep se okamžitě ponořil do naprosté tmy. „Možná se nám poštěstí, že ten dotyčný prostě odejde.“

„Vím, že to je někdo, koho znám,“ zabručela.

„Už ani slovo,“ šeptl jí Caleb do ucha.

Serenity byla teď opravdu nervózní i přes své hrdinské ujišťování, že není třeba se ničeho bát. Naslouchala, jak se v pokoji nad nimi otevřely vstupní dveře. Na podlaze zavrzaly kroky. Ať to byl kdokoliv, zřejmě se tady dobře vyznal, usoudila Serenity. Asi někdo z Ambroseových přátel. Snad Jessie.

Už chtěla sdělit svůj dohad Calebovi a říct mu, že není důvod se znepokojovat, když zaslechla, jak se kroky ozývají přímo nad nimi a směřují ke dveřím do sklepa. Tiše vzdychla a dloubla Caleba loktem. Doufala, že si všiml, že tady dole se není kde schovat, kdyby někdo otevřel nahoře dveře.

„Sakra,“ zahučel Caleb. „Budeme si muset něco vymyslet. Dělat jakoby nic. Třeba že tady jako staří přátelé rovnáme věci nebo tak.“

„Opravdu, Calebe, zbytečně si děláte starosti.“

„Ty si děláme my všichni špičkoví poradci. Proto jsme tak dobře placení.“

„Ráda bych, abyste přestal vytahovat téma vašich obrovských příjmů.“

„To téma je mému srdci velmi blízké. Ukažte, dejte mi to.“ Vytrhl jí obálku, kterou držela pod paží. „Calebe, to je moje.“

„Pak vám to vrátím.“ Znovu stiskl vypínač. Místnost bez oken ozářila žárovka u stropu. „Tak a přejdeme do útoku. Chovejte se, jako že tady máme správně být.“

„Taky že ano. Tak trochu.“

Dveře nad schody se otevřely. Objevil se v nich nějaký člověk. „Co se tady sakra děje? Kdo je tam dole?“

„Kdo jste vy?“ zeptal se Caleb s jakousi přirozenou arogancí, kterou by člověk spíš přičítal policistům nebo veřejným činitelům. „Tohle je soukromý majetek.“

Cizí příchozí sebou viditelně trhnul. Nejistě shlížel dolů do sklepa.

Do šedesátky mu příliš nechybělo, byl hubený a šlachovitý, měl úzký obličej kuřáka a vpadlé oči. Byl oblečený do starého svetru a kalhot. Měl neklidný, těkavý výraz člověka, který je převážně hnán nervózní energií. Očividně ho znepokojilo, když zjistil, že ve sklepě už kdosi je. Otevřel a zase zavřel ústa. Pak stejně promluvil.

„Tak malej moment, mám právo tady být.“

„Dobrý den,“ pozdravila křepce Serenity. Koutkem oka si všimla, že obálka s jejími fotografiemi zmizela v Calebově kabátu. „Nechtěli jsme vás vyděsit. Patříte k rodině?“

„K rodině?“ Muž na ni udiveně civěl. „K jaký rodině?“

„K Ambroseově rodině,“ upřesnila jemně Serenity. „Promiňte, jestli obtěžujeme. Nenapadlo nás, že má blízké příbuzné. Nikdy se o nich nezmínil.“

„Nejsem příbuznej, jsem přítel.“ Muž zaváhal. „Totiž byl jsem přítel. Jmenuju se Gallagher Firebrace. Jsem fotograf ze Seattlu. Znám – vlastně znal jsem Ambrose hodně dlouho. Včera mi volal jeden známej, co dělá fotografa v Bullingtonu. Řekl mi, že slyšel o tý nehodě, co se tady stala. Rozjel jsem se sem kvůli tomu, jestli bych nemohl nějak pomoct.“

„Caleb Ventress,“ představil se Caleb nenuceně, jako by se běžně stávalo, že ho přistihnou při slídění po cizích sklepech. „Tohle je Serenity Makepeaceová. Taky byla Asterleyho přítelkyně. Jen jsme se tady stavili, abychom to tu trochu srovnali.“

„Ach tak.“ Gallagher se podíval na Serenity. „Máte pravdu. Ambrose nemá rodinu.“

„Zajímalo by mě: kdopak ty věci zdědí?“ zeptala se Serenity.

„Nemám tušení.“ Gallagher přejel pohledem po množství nákladného vybavení uloženého v sklepě. „Dlužil mi spoustu peněz.“

„Opravdu?“ Caleb ho upřeně pozoroval.

„Patrně dlužil peníze mnoha lidem.“ Gallagher si zhluboka povzdechl. „Jako fotograf byl skvělej. Škoda že si neuměl srovnat soukromí. To pití mu zničilo kariéru.“

„Zdá se, že pití mu celé roky ničilo všechno,“ řekla Serenity tiše.

„A nakonec ho i zabilo.“ Gallagher pomalu scházel ze schodů. „Zřejmě se to dalo čekat. Přesto to byl kámoš, kolega v týhle branži, a já tak trochu pořád doufal, že se mu podaří přestat pít. No, to už je teď stejně jedno. Zajímalo by mě, co se stane s tím jeho nádobíčkem. Utratil za něj majlant, abyste věděli. Spousta těch peněz patřila mně.“

„Tady dole je zřejmě pár cenných věcí a nahoře taky,“ podotkl Caleb.

„Ambrose se o lidi moc nestaral, ale byl blázen do foťáků a tak,“ řekl Gallagher. „Ubohej hlupák. Vždycky byl přesvědčenej, že když si prostě koupí novej foťák nebo nejnovější osvětlovací techniku, podaří se mu konečně prorazit.“

Serenity se zamračila. „Dodneška mě to ani nenapadlo, ale Ambrose musel za ta léta utratit na vybavení hodně peněz.“

„To mi povídejte,“ podotkl Gallagher se smutným úsměvem. „Bůhví kolik jsem do něj vrazil. Nehledě na to, kolik dalších lidí přemluvil, aby mu něco málo půjčili.“

„Jeho přítelkyně Jessie mu asi také nějaké dala,“ připustila Serenity. „A vím, že mu tu a tam menší sumy dával i Julius. A taky Montrose a Quinton. A vlastně i já.“

„Ať mu každej dal kdovíkolik, stejně potřeboval čím dál víc,“ vykládal Gallagher. „Přiznejte si, že ten chlap byl příživník. Přesto v Ambroseovi bylo něco, co musel mít člověk rád, chápete?“

„Chápu,“ souhlasila Serenity. „Podle mě to bylo jeho zaujetí pro práci. Lidem se to líbilo.“

„V tom to asi bylo.“ Gallagher zaváhal. „Ambrose měl talent. Ale v Seattlu měl pověst, že moc často chodí fotit namazanej, a to byl jeho konec. Přestěhoval se sem do Witt’s Endu, a pokud vím, prakticky se vypařil z povrchu zemskýho. Jenže když jsem se tu novinu dozvěděl, musel jsem přijet a přesvědčit se sám.“

„A taky si možná vybrat pár fotopřístrojů z Asterleyho sbírky?“ doplnil ho Caleb. „Podle hrubého odhadu bych řekl, že tamhleten nikon nahoře na té poslední kartotéce má cenu tak tisíce, možná i patnácti set dolarů.“

„Tak heleďte,“ začal Gallagher vztekle. „Už jsem řek, že ten chlap mi dlužil prachy. Spoustu. Tak jako tak mám právo je vyinkasovat.“

„K tomu by se musel nejdřív vyjádřit šerif,“ prohlásil Caleb. „Pokud neexistují nejbližší příbuzní nebo dědicové, kteří uplatňují nárok na chatu a věci uvnitř, potom s majetkem zesnulého naloží stát.“

Gallagher stiskl rty do úzké nespokojené linky. „Jo, asi to tak bude.“

„Na to vemte jed,“ doporučil mu Caleb. Chytil Serenity za paži a vedl ji energicky nahoru po schodech. „Myslím, že bychom měli všichni jít. Moc toho tady už nenaděláme.“

Když Serenity s Calebem došla nahoru, podívala se na Gallaghera. „Zřejmě budeme brzy pořádat za Ambrose smuteční hostinu. Ráda bych vám dala vědět, kdy a kde to bude.“

„Díky, ale zejtra musím fotit v Portlandu,“ řekl Gallagher. „Do výroční zprávy jedný větší firmy. Pár dní budu mít dost práce.“

„Chápeme. Byznys je byznys.“ Caleb zhasl světlo a zavřel dveře do sklepa. S falešnou zdvořilostí kývl na Gallaghera. „Až po vás.“

Gallagher se naposledy zoufale podíval na zavřený sklep a pak pokrčil rameny. Beze slova prošel pokojem na zápraží.

„Na viděnou.“ Gallagher vyndal z kapsy balíček cigaret a sešel po schodech k sedanu neurčité zelené barvy.

„Jeďte opatrně,“ zavolala Serenity automaticky.

Gallagher prudce otevřel dveře auta. „Snad to bude bez problémů. Ta mlha se konečně zvedla.“ Sedl si za volant a zabouchl dvířka.

Právě když Gallagher nastartoval motor a začal couvat, zastavil na příjezdové cestě známý postarší chevrolet.

„Na mrtvého má dneska Asterley poměrně dost návštěv,“ utrousil Caleb.

„To je Jessie Blanchardová,“ vysvětlila mu Serenity. „Měla k Ambroseovi nejblíž ze všech.“

Jessie, ve svých devětačtyřiceti letech střízlivě a kultivovaně elegantní, vystoupila z auta. Jako obvykle byla oblečená celá v černém: sako, svetr, džíny i kozačky. Na dlouhých prstech měla velké množství stříbrných a tyrkysových prstenů.

Styl, který Jessie před lety přijala a který nikdy neměnila, zdůrazňoval její stříbrošedé vlasy a exotické rysy. Otočila se a podívala na silnici za odjíždějícím zeleným autem. Pak upřela pohled na Serenity.

„Kdo to byl?“ zeptala se Jessie chraplavým hlasem.

„Jmenuje se Gallagher Firebrace. Prý byl Ambroseův přítel,“ zapochybovala Serenity.

„Firebrace?“ Jessie stáhla obočí. „Mám dojem, že Ambrose se o něm občas zmínil. Je ze Seattlu, že?“

„Vypadá to tak.“ Serenity sešla ze schodů a krátce Jessie objala. Jessie vypadala vyčerpaně, ale klidně, skoro odevzdaně. „Jsi v pořádku?“

„Zvládám to.“ Jessie na ni vrhla unavený úsměv. „Něco ve mně vždycky vědělo, že to takhle dopadne. Chudák Ambrose se nikdy neuměl vyhnout láhvi na tak dlouho, aby se dal dohromady. Ale v poslední době jsem vážně začínala věřit, že to tentokrát skutečně dokáže. Strašně moc se snažil.“

„Všichni jsme doufali, že se mu to podaří,“ řekla Serenity laskavě.

„Ano.“ Jessie se podívala na Caleba. „Vy musíte být Serenitin nový obchodní poradce. Ten člověk, co přespal u Juliuse v chatě.“

Caleb se kysele usmál. „Tak už to v malých městech chodí, že? Nikomu nic neujde. Jsem Caleb Ventress.“

„Škoda že Ambrose neměl možnost se s vámi setkat,“ řekla Jessie.

Caleb zachytil Serenitin pohled. „Sám bych si s ním rád popovídal.“

Serenity urychleně změnila téma. Tohle nebyla vhodná doba ani místo, aby Caleb začal Ambrose obviňovat z vydírání. „Nevíš, co bude s Ambroseovými věcmi, Jessie?“

Jessie na ni překvapeně pohlédla. „Všechno mi odkázal.“

„Asterley napsal poslední vůli?“ zeptal se Caleb ostře.

Jessie přikývla. „Vloni zajel do Bullingtonu za právníkem. Ambrose procházel obdobím, kdy byl přesvědčený, že za jeho života už nikdo jeho talent nedocení.“

„Takže si začal dělat naděje na trochu posmrtné slávy, že ano?“ podotkl Caleb.

Jessie vzdychla. „Udělám, co bude v mých silách, aby jeho práci někdo posoudil. Určitě si to zaslouží. Byl skutečně velmi nadaný. Jen bych si přála, kdyby … vlastně nic. Teď už je stejně pozdě, že?“

„Odkázal vám Asterley všechno?“ zeptal se Caleb. „Chatu i fotografické vybavení?“

„Ano. Až to u Ambrose vyklidím, zřejmě nabídnu srub realitní kanceláři v Bullingtonu. Můžou to buď pronajímat, nebo prodat, je mi to celkem jedno. Asi se taky pokusím prodat ty fotopřístroje. Možná si dám inzerát do bullingtonských novin.“

„Radši si to vybavení hlídejte,“ poznamenal Caleb zachmuřeně. „Zdá se, že je o ně dost velký zájem.“

Jessie mírně rozšířila oči. „Jak to myslíte?“

„Pan Firebrace si podle všeho myslí, že má na ně určitý nárok, protože celou dobu půjčoval Ambroseovi peníze,“ upřesnila Serenity.

Jessie pohlédla přes rameno směrem, kterým Gallagher odjel. „Jak jsem Ambrose znala, je docela dobře možné, že i po smrti dluží spoustě lidí peníze. Jestli se bude chtít pan Firebrace se mnou spojit, možná se nějak dohodneme.“

„Ale jen v případě, když předloží nějaký důkaz, že Asterleymu skutečně půjčil peníze a že je ještě nedostal zpátky,“ prohlásil kategoricky Caleb. „Ověřte si, že má Firebrace pravý dluhopis s Asterleyho podpisem, než mu vůbec něco předáte.“

Jessie se chabě usmála. „Vy jste opravdový byznysmen, viďte?“

„Je to moje práce.“

Jessie pokrčila rameny. „To by neměl být problém. Ambrose byl posedlý vedením evidence, která se týkala jeho práce. Pokud si od toho člověka půjčil peníze, aby si koupil nějaký aparát, zcela určitě o tom bude záznam v jedné z těch jeho kartoték.“

„Když jsme u Ambroseova archivu,“ začala Serenity, „zastavila jsem se tady pro negativy těch fotek, které se mnou dělal na jaře. Nevěděla jsem, kdo po něm ty věci zdědí, tak jsem si říkala, že si je radši vezmu hned, než se objeví nějací jeho příbuzní.“

„Jistě. Našla jsi je?“ zeptala se Jessie.

„Ano.“

„Dobře. Samozřejmě že jsou tvoje. Ambrose vždycky říkal, že si je můžeš vzít, kdykoliv budeš chtít. Nikdy bych je do žádné galerie neposlala bez tvého svolení.“

„Do galerie?“ Caleb se zatvářil zděšeně. „Proboha, to snad ne!“

Jessie se usmála. „Podle mě patří ty snímky rozhodně k tomu nejlepšímu, co Ambrose udělal. Viděl jste je?“

„Ne.“ Caleb se úkosem podíval na Serenity. „Neviděl.“

„Ať vám je Serenity ukáže,“ naléhala Jessie. „Pak to pochopíte. Ambrose byl občas vynikající. Ty fotky dělal zrovna, když byl ve formě, a tu sérii nazval Jaro. Zřejmě ještě plánoval, že ji zachytí jako Léto, Podzim a Zimu, ale nikdy se už nedostal k tomu, aby to dokončil.“

„Za což můžeme být jen vděční,“ zabručel Caleb.

„Caleb se o umělecké fotografie nezajímá,“ podotkla Serenity.

„Opravdu?“ Jessie vrhla na Caleba zvláštní pohled.

„Jessie, jestli ti nevadí, že tady zůstaneš sama,“ řekla rychle Serenity, „tak my radši půjdeme. Musím jít do obchodu. Dej mi vědět, když budeš potřebovat s něčím pomoct, až budeš třídit Ambroseovy věci.“

„Ano.“ Jessie naklonila hlavu ke Calebovi. „Těšilo mě. Serenity tvrdí, že pro naše městečko uděláte velké věci.“

„To se ještě uvidí,“ prohodila Serenity varovným tónem. „Víš, co se říká o předem chystaných plánech.“ Zastrčila ruce do kapes kabátku a vykročila po příjezdové cestě.

„Na shledanou, Jessie,“ rozloučil se Caleb zdvořile. „Určitě se zase brzy setkáme.“

„Taky si myslím.“ Jessie vyšla po schodech ke dveřím srubu.

Serenity za sebou zaslechla skřípot štěrku, když Caleb v patách za ní kráčel k silnici. Dohonil ji třemi velkými kroky. Serenity natáhla ruku.

„Vezmu si tu obálku, když dovolíte,“ řekla ostře.

Caleb zaváhal a pak pro ni odevzdaně sáhl do kabátu. Pomalu ji vyndal, ale místo aby ji vrátil, držel ji dál v ruce. „Serenity, rád bych si s vámi o něčem promluvil.“

Netrpělivě luskla prsty. „Mohl byste mi dát ty snímky?“

„Přemýšlel jsem o těch vašich fotografiích,“ opatrně začal Caleb.

„Vážně? A co jste vymyslel?“

„Rád bych si je prohlédl.“

„Jen přes mou mrtvolu.“ Serenity měla stále nataženou ruku. Caleb se tvářil nerudně. „Tak dobře. Jak chcete.“ Podal jí obálku.

„Děkuju.“ Serenity si vložila obálku pod paži a pokračovala v chůzi. „Serenity?“

„Ano?“

„Za jakých okolnosti byste byla ochotná mi ty snímky ukázat?“

„Na co byste je chtěl vidět?“

„Ani nevím.“ Caleb upíral pohled na silnici před sebou.

„Vzbudily váš chlípný zájem?“ zeptala se kousavě.

Jeho výraz byl nečitelný jako kámen. „Co vy myslíte?“

„Nevím, co si mám myslet. Před několika dny vás strašně pobouřilo, když jste se o těch fotkách dozvěděl. Teď tvrdíte, že je chcete vidět.“

„Mohla byste mi odpovědět na mou otázku?“ žádal klidně.

Rozmýšlela se. „Chcete vědět, jestli si dokážu představit, za jakých okolností bych byla ochotná vám ty fotky ukázat? No, možná ano. Když uvažuju hypoteticky.“

„Za jakých podmínek?“

„No, čistě hypoteticky, ukázala bych vám je jedině v případě, kdybych měla pocit, že vám můžu věřit.“

„Kdybyste měla pocit, že mi můžete věřit.“ Caleb se náhle zastavil uprostřed prázdné silnice a chytil Serenity za ruku. „Tím chcete říct, že mi nedůvěřujete? To je ale ošklivá urážka, slečno. Mám v obchodních kruzích pověst jako nikdo druhý. Zeptejte se kohokoliv, kdo se mnou měl co do činění. Jen se zeptejte. Nikdo, ale vůbec nikdo mě nikdy neobvinil, že se mi nedá věřit.“

Serenity vyděsila prudkost, s jakou na její poznámku reagoval. Byla také podrážděná. „Ano, určitě jste naprosto spolehlivý, pokud jde o vaše obchodní jednání. Vaše smlouvy jsou evidentně dokonalé a patrně vás nikdy neobvinili z podvodu. Ale já mám na mysli to, abych vám mohla důvěřovat z osobního hlediska.“

„Kruci, Serenity, tohle mě štve. Já nelžu.“

„Když vás to tak štve, klidně si odjeďte z Witt’s Endu. Nikdo vás tady nedrží.“

Caleb ji pustil. Kráčel dál vzteklým a nebezpečným tempem. „V tomhle asi budete dost tvrdohlavá, viďte?“

„Tvrdohlavá?“ Serenity pospíchala, aby ho dostihla. „Calebe, nechápu, co se vůbec děje. Co ode mě ještě čekáte po tom všem, co se mezi námi stalo?“

„Copak to není jasné? Chci, abyste mi dala ještě jednu šanci.“

„Taky vám ji dávám,“ odsekla. „A nemůžu tomu nijak zabránit. Jak sám tvrdíte, mám vás na krku jako poradce, ať se mi to líbí nebo ne.“

„Nemluvím o obchodu. Mluvím o sobě.“

I přes ostražitost a silnou nejistotu projel Serenity záchvěv nadšení a naděje. Pevně sevřela obálku. „O sobě?“

„Heleďte, zkusme být k sobě trochu upřímní, ano?“ požádal ji Caleb tiše. „Vzájemně se přitahujeme. Oba jsme to víceméně uznali, když jsem vás v kanceláři políbil. Jestli si vzpomínáte, polibek jste mi oplatila. Zatraceně dobře vím, že mě chcete stejně jako já vás.“

Nitro se jí sevřelo. „Ani se mi nechce začínat si něco s člověkem, který se pokaždé, když mě políbí, musí usilovně soustředit na to, aby nemyslel na pár mých fotek.“

„Přiznávám, že ta zpráva o fotografiích mě nejdřív šokovala, ale už jsem se uklidnil. Vím, že nejste …“

„Nejsem co?“ Serenity byla najednou strašně zvědavá.

„Vím, že nejste druh ženy, která úmyslně pózuje pro pánské časopisy. Určitě jste Asterleymu uvěřila, když vám řekl, že vás chce fotit v zájmu umění.“

„Do háje, pane Ventressi, váš velkodušný postoj mě ohromuje. Nevím, co na to říct.“

„Dovolte mi to.“ Caleb se znovu zastavil. Chladnýma očima pátral v její tváři. „Dovolte mi, abych vám dokázal, že mi můžete zase důvěřovat i z osobního hlediska.“ Krátce se odmlčel, jako kdyby se odhodlával ke skoku do velmi hluboké vody. „Prosím.“

A právě ona primitivní žádost, která se skrývala v jediném slůvku prosím, znamenala Serenitin konec. Střetla se s jeho očima a na kratičký okamžik se jí zdálo, že zahlédla nepatrný náznak jakéhosi zasutého, temného citu, který vyplul těsně pod povrch. Znovu se k ní jako by přiblížil a dotkl se jí intimním, nedefinovatelným způsobem a ona tomu kontaktu nedokázala odolat. Byla přinucená dotknout se ho také.

„Tak dobře,“ hlesla.

V Calebově obličeji se zableskla úleva, která zmizela stejně rychle jako ta předchozí a daleko záhadnější emoce. Zakabonil se. „Tak dobře? Víc mi na to neřeknete?“

„Co bych měla ještě říkat?“ Serenity se na něj neurčitě usmála. „Heleďte, je to jednoduché. Witt’s End existuje pro lidi, kteří hledají druhou šanci. V podstatě je to naše motto. Zanedbala bych svou občanskou povinnost, kdybych vám nedala příležitost, abyste dokázal, že nejste arogantní, puritánský, nepřizpůsobivý a namyšlený mizera.“

„To je od vás milé, slečno Makepeaceová,“ zabručel suše. „Uděláme dohodu. Až mi ukážete ty snímky, budu vědět, že mi důvěřujete. Vyhovuje vám to?“

Serenity okamžik váhala a pak pokrčila rameny. „Platí. Ale rozhodnu se sama kdy. Dohodnuto?“

„Vy jste ale tvrdý protivník.“

„Vždyť se učím u odborníka.“

O čtyřicet minut později, když se Serenity octla sama v malé kanceláři v zadní části svého obchodu, otevřela obálku, kterou si odnesla z Ambroseova archivu.

Otočila ji vzhůru nohama a vysypala z ní tři fotografie. Podívala se na snímky bez zvláštního zájmu. Už je viděla. Ležela nebo seděla na nich na velikém kameni vedle potůčku. Světlo bylo neskutečné a jakoby z jiného světa. Ty černobílé obrázky ji vůbec netrápily.

Spíš jí dělalo starosti, že v obálce chyběly negativy.

5. kapitola

„Jak to sakra myslíte, že negativy jsou pryč?“ Caleb se opřel oběma rukama o Serenitin psací stůl a naklonil se dopředu tak, že to skoro vypadalo, jako by ji chtěl zastrašit.

Někteří lidé by jistě mohli tvrdit, že pouštět hrůzu na královnu motýlů není příliš hezké. Přesně tak totiž dneska Serenity vypadala. V tom rozevlátém, vzdušném šanžánovém zeleném hávu, který si oblékla přes zelenou kombinézu s rolákem a dlouhými rukávy, se zcela určitě podobala motýlí panovnici. Celkový dojem ještě víc podtrhovala nezkrotná hříva nepoddajných rudých vlasů. Jak si Caleb všiml, tady ve Witt’s Endu nenosila Serenity béžovou a šedou jako pokaždé v Seattlu.

V tomto okamžiku by mu bylo celkem jedno, kdyby ho někdo obvinil, že nahání strach motýlovi. Byl vzteky bez sebe. Vlastně byl tak rozzuřený, že mu bylo naprosto lhostejné, zda balancuje na zubatém ostří své zlosti.

Hněv nebyl jedinou emocí, která mu hýbala žlučí. Serenitina zvěst ho znepokojovala v mnoha ohledech. Nedokázal uvěřit tomu, co právě vyslechl. Ne, opravil se, jistě, uvěřit tomu mohl. Jen tomu nechtěl věřit.

„Prosím, nekřičte na mě.“ Serenity sevřela opěradla židle a nasupeně se na něho podívala. „Mám už takhle strašný den. Nemusíte mi ho ještě víc kazit.“

„Já nekřičím. Až zařvu, poznáte to.“

„Tak laskavě přestaňte řádit.“

„Ani neřádím. Proč jste neřekla hned, že ty negativy chybějí?“

„Protože jsem měla tušení, že budete vyvádět,“ přiznala Serenity. „Neměla jsem na to náladu.“

„Podle vás vyvádím? To asi nevíte, co to je vyvádět.“ Caleb smetl ze stolu hromadu obchodních dokumentů, kterými se uplynulé dvě hodiny probíral.

Narovnal se a začal přecházet po malé kanceláři. Ve skutečnosti nekřičel jedině kvůli tomu, poněvadž věděl, že by ho mohla zaslechnout Zóna a hrstka místních, kteří zrovna v potravinách nakupovali. Zavřené dveře, které oddělovaly kancelář od prodejny nebyly příliš silné.

„Hned ráno jsem tušil, že to neskončilo,“ reptal Caleb. „Já věděl, že se stane ještě něco dalšího.“

Serenity vzpurně sevřela rty. „S tím si nemusíte dělat starosti, Calebe. Není to váš problém, ale můj.“

A to je celé jejich krátké příměří, pomyslel si Caleb. „Už jsem vám řekl, že dokud jste mou klientkou, vaše problémy jsou i mými problémy.“

„Vy s tou vaší povedenou etikou. Nikdo se vás neprosí, abyste přesahoval rámec svých povinností. To vy se pořád do toho nutíte.“

„O tom, co ten rámec přesáhne, rozhoduju já.“ Caleb došel ke stěně, prudce se otočil a rázoval místností zpátky. Znechuceně si uvědomil, že přechází sem a tam. Nikdy to nedělal. Na to, aby pochodoval sem a tam, se až příliš uměl ovládat.

Šok z toho, že si uvědomuje sám sebe, ho donutil chladně a klidně si přiznat, co se s ním právě děje. To přecházení je jasným důkazem, že se nechal unést svými city.

Emoce jsou nebezpečné. Člověk je kvůli nim zranitelný, oslabený, náchylný k chybám, zapomíná na zodpovědnost, uteče jejich vinou s platinovou modelkou z prostřední stránky a stane se otcem nemanželského syna, který bude zbytek života trávit doplácením na otcovu citovou pošetilost.

Caleb zároveň zjistil, že emoce znamenají i to, že se člověk díky nim cítí být naživu.

Přemohl ten náhlý zmatek uvnitř a zprudka se zastavil uprostřed kanceláře. „Tak dobře, teď se uklidníme a logicky to promyslíme.“

„Já jsem klidná,“ podotkla Serenity. „Na rozdíl od jiných lidí, které bych mohla jmenovat. To, že jsem negativy nenašla, mě překvapilo, nic víc. Určitě je zbytečné dělat si kvůli tomu starosti.“

„Houby zbytečné. Měla byste si dělat starosti kvůli těm vyděračským fotkám, co se ztratily.“

„Ty obrázky mi nemůžou uškodit o moc víc, než už mi uškodily. Jediná věc, která mě teď opravdu trápí, je možnost, že Ambrose asi nebyl ten, kdo se mě pokusil vydírat. Zřejmě s tím má něco společného někdo jiný. Kruci! Tolik jsem doufala, že je ta věc vyřízená.“

„Asterley je pořád ještě s největší pravděpodobností podezřelý.“ Caleb se snažil, jak nejlépe dovedl, bez emocí rozebrat situaci a dospět k rozumnému závěru. „Patrně ty negativy z kartotéky někdo vyndal a schoval je na bezpečném místě, když prováděl ty své vyděračské machinace.“

„Proč by to dělal?“

„Protože to, co dělal, bylo nezákonné.“ Caleb se na ni podrážděně podíval. „Kdybyste s tím šla k policajtům a negativy by se u Asterleyho našly, dostali by ho. Jenže takhle, kdyby ho chytili a prohledávali mu kartotéku, mohl vždycky tvrdit, že mu negativy ukradli a že vydírá někdo jiný.“

„Jestli je to pravda, nikdo neví, kam ty negativy mohl ukrýt.“ Serenity tiše vzdychla. „Myslím, že tak je to nejlepší.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Caleb si třel zátylek. „Nelíbí se mi fakt, že se ty negativy někde jen tak povalují. Mohl by je náhodou objevit někdo jiný.“

Zadumaně si prohlížel obálku na Serenitině psacím stole. Z pomyšlení, že nad Serenitinými akty slintá nějaký jiný muž, nad akty, které on sám nesmí vidět, se Calebovi v těle napínaly všechny svaly.

„Když na to přestanete myslet, tak je určitě nenajde.“ Serenity se energicky naklonila dopředu. „Já teda rozhodně nehodlám jen tak sedět a dělat si hlavu, že někdo na ty negativy narazí. Už jsem vám vysvětlila, že se za ty obrázky nestydím.“

„Opravdu? Něco vám povím, vypadala jste před chvilkou pěkně vyděšeně, když jste tu obálku vytáhla ze šuplíku a řekla mi, že tam ty negativy nejsou.“ Na pouhých pár vteřin se na něj dokonce podívala, jako by ho potřebovala, pomyslel si Caleb s náhlým uspokojením. Skutečně potřebovala.

Naděje, jak bolestně zjišťoval, byla snad nejkrutějším citem ze všech.

„Jak jsem řekla, trochu mě šokovalo, když v té obálce negativy nebyly,“ přiznala Serenity. „Moje první myšlenka byla, že je sebral někdo jiný a chtěl mě s nimi vydírat.“

„Já vím.“

„Člověka moc nepotěší, když si pomyslí, že má možná nepřítele.“

„Moc dobře vím, jaké to je mít nepřátele.“

„O tom ani na okamžik nepochybuju,“ opáčila Serenity. „Ale já vyrůstala ve víře, že jsme sousedi a přátelé, i když vnější svět nás všechny z Witt’s Endu považuje tak trochu za samotáře. Víc než to, že jsme rodina. Odjakživa jsem měla pocit, že se můžu spolehnout na každého, koho tady v osadě znám. Jsme dost úzce spjatá společnost.“

„Zřejmě až na Asterleyho to byla správná domněnka. Podle mě se dá taky logicky odvodit, že když je Asterley mrtvý, je po problému se snímky.“

Potěšil ho způsob, jakým to vyslovil. Vyznělo to chladně a nevzrušeně. Opanoval se. Nával vzteku a nervozity, které zpočátku zakusil, když mu řekla o negativech, ustupoval.

Znovu v něm převládly staré zvyky. Caleb se úmyslně distancoval od zuřivosti a primitivního ochranitelského pudu, které v něm rozpumpovaly adrenalin.

Byl odborníkem na ukládání silných emocí do krabice, u které pak zaklapl víko a pevně ji uzavřel. Celý život tento trik praktikoval. Dálkovým ovládáním se naučil komunikovat se členy své rodiny a jistě to dokáže i se Serenity.

„Určitě máte pravdu,“ souhlasila.

„Předpokládat to, co je nabíledni, je většinou nejlepší.“

„Co je nabíledni?“

„V tomto případě je samozřejmé, že vyděračem byl Asterley.“ Caleb zvedl ruku a na prstech vypočítával jednotlivé body postupně, jak je uváděl. „Negativy uložil někam na bezpečné místo, aby mohl uskutečnit své plány. Umřel, než je stihl vyzvednout. Je nepravděpodobné, že je někdo náhodou najde. Tečka.“

„Dobře, tak jste mě o své teorii přesvědčil.“ Serenity se odmlčela, ale v tmavě modrých očích měla ustaraný výraz. „Jediná věc, která mě na vaší teorii mate, věc, která mě vlastně celou tu dobu dost trápí, je, že to byl právě Ambrose, který mě k vám poslal.“

Caleb na ni ohromeně zíral. „Co jste to řekla?“

Serenity se zamračila. „Copak jsem se vám nezmínila, že zrovna Ambrose vás navrhl jako vhodného poradce? Když jsem mu řekla, že hledám nějakého skvělého odborníka přes byznys, dal mi vaše jméno. Doporučil mi, abych to zkusila nejdřív u vás, protože slyšel, že jste prý moc dobrý.“

„Ne,“ ucedil Caleb mezi zuby. „O tom zajímavém drobném faktu jste se nezmínila.“

„Aha. No, tak mi to asi vypadlo z hlavy.“

Toužil s ní zatřást. Naivita byla jedna věc. Hloupost druhá. „Jak se ksakru mohl Ambrose Asterley, opilec a ztroskotanec, odepsaný fotograf, který bydlel v tak malém městečku, že není ani na mapě, o mně dozvědět?“

„Sám jste mi řekl, že jste v téhle branži nejlepší. Je to tak divné, že někdo jako Ambrose se o vás doslechl? My z Witt’s Endu nejsme zas tak úplně odtržení od dění světa. Dostáváme přece noviny. A Ambrose pravidelně četl skoro všechny větší deníky ze západního pobřeží.“

„Noviny?“ Caleb si vybavil kupy starých novin, které se hromadily v obýváku Asterleyho chaty.

„Z nich měl zřejmě Ambrose vaše jméno,“ vysvětlovala Serenity trpělivě. „Z nějakých novin ze Seattlu. Psalo se někdy o Ventressových podnicích v obchodní rubrice?“

„Ano.“ Je to možné, uznal Caleb. Ventress Ventures se občas objevovaly na finančních stránkách novin ze západního pobřeží a daleko častěji v novinách ze severozápadu. Bylo to logické vysvětlení.

„Ale proč vás nejdřív na mě upozornil, pak změnil názor a začal vás vydírat?“ přemítal Caleb nahlas. Najednou se odmlčel. „Zatraceně.“

„Co je zase?“

„To nic. Myslím, že jsem si právě odpověděl na vlastní otázku.“

„Uvítala bych, kdybyste odpověděl i mně,“ durdila se Serenity. „Proč by mě Ambrose posílal za vámi a pak mi vyhrožoval vydíráním, aby mě od spolupráce s vámi odradil?“

„Protože měl patrně pocit, že takhle má věci pod kontrolou,“ odpověděl Caleb po krátké úvaze. „Řekla jste mi, ze nebyl příliš nakloněný změnám ve Witt’s Endu.“

„To je pravda. Ambroseovi se leccos nezamlouvalo. Hodně trpěl depresemi.“

„Předpokládám, že věděl, že hodláte ve Witt’s Endu zavést zásilkovou službu?“

„Všichni to tady věděli.“

„A taky vás patrně dobře znal a bylo mu jasné, že vám to nedokáže vymluvit. Nemám pravdu?“

„Ano.“

„Takže předstíral, že vám pomůže. Nasměroval vás tam, kde by vás měl spolehlivě pod kontrolou. Kolik že Asterleymu bylo?“

„Asi kolem pětapadesáti. Proč?“

Dost starý na to, aby se dočetl o dávném skandálu Ventressových, když to tehdy před třiceti lety prasklo, pomyslel si Caleb. Jeho dědeček mu často připomínal, že ve všech novinách na severozápadě se to zprávami o románku Crystal Brookeové s Gordonem Ventressem jen hemžilo.

Asterley ani nepotřeboval příliš mnoho rozumu, aby si uměl spočítat, že dokonce i po třech a půl desetiletích bude mít pár fotek s akty a hrozba vydíráním silný a nesmírně negativní účinek na kohokoliv s příjmením Ventress.

„Calebe?“

Podíval se na Serenity, která si ho prohlížela se směsicí zvědavosti a znepokojení. „To je dlouhá historie. Teď vás s ní nebudu nudit. Prostě mám jenom podezření, že váš přítel Asterley vás za mnou poslal, protože věděl, že může těmi snímky překazit jakýkoliv obchod mezi mnou a vámi.“

„Ale jak mohl tušit, že budete tak vyskakovat kvůli pár fotkám, které i sám Ambrose považoval za dobré umělecké akty?“

„Já nevyskakoval.“

„Ale ano. Přímo jste šílel při pomyšlení, že byste se mnou pracoval, jakmile jste se dozvěděl, že jsem pózovala nahá. Přiznejte to.“

„Nešílel jsem.“ Caleb se zase naklonil přes psací stůl. „Jsem snad tady, ne? I přes ty pitomý fotky.“

„No, to ano, ale nemůžete popřít, že vás rozčililo, když jste se o nich poprvé doslechl.“

„Nikdy se nerozčiluju,“ utrousil Caleb ledově.

„To je věc názoru. Já osobně jsem měla od začátku podezření, že jste velmi emotivní člověk, a vaše dosavadní jednání mi moji domněnku jen potvrdilo.“

„Přísahám bohu, Serenity, jestli s těmihle řečmi nepřestanete, tak za sebe neručím.“

„Už chápete, co tím myslím?“ Triumfálně se usmála. „Jste emotivní. Nic si z toho nedělejte. Mám k tomu taky občas sklony. Je otázka, jak mohl Ambrose vědět, že na ty fotky takhle zareagujete?“

Caleb se ze všech sil ovládal. Schválně ho dráždila, ale on jí na to už nenaletí. „Jak jsem řekl, je to dlouhá historie.“ O které v životě nemluvil s nikým než s rodinou, dodal v duchu. Rozhodně neměl v úmyslu s tím zrovna teď začínat. Bylo lepší nechat některé věci spát. Minulost mu způsobila už tak dost trápení. „Podrobnosti nejsou důležité.“

„Calebe, co se stalo?“ Serenity sepjala před sebou na stole ruce a prohlížela si ho se střízlivou pozorností. „Co o vás Ambrose věděl, když předpokládal, že kvůli těm fotkám budete takhle vyvádět? Jak se dopídil, že jste takový puritán? Jak o vás vůbec mohl něco vědět?“

„Protože četl noviny,“ reagoval Caleb stroze. Není puritán, pomyslel si. Jen ho to zaskočilo. V zásadě je rozumný a tolerantní člověk.

„Ano, ale co si v těch novinách přečetl? Z čeho usoudil, že jakmile ty fotky uvidíte, odmítnete pro mě pracovat?“

„Heleďte, Serenity, to vám vysvětlím jindy, ano? Teď není vhodná doba ani místo.“

„To bych netvrdila.“ Než Serenity stihla cokoliv říct, zabušil někdo na dveře kanceláře. Zamračeně se odmlčela. „Pojďte dál.“

Dveře se otevřely a dovnitř přes ně strčila svou oholenou hlavu Zóna. Kroužek v nose se zablýskl. „Je tady ten nový obchodní zástupce z distribuce bioproduktů. Prý má domluvenou schůzku.“

Serenity mrkla na stolní kalendář. „To má.“

Zóna se ohlédla přes rameno a ztišila hlas do důvěrného šepotu. „Jeho aura je strašně slabá a zbarvená do světlezelena. Mám dojem, že má v sobě hodně nervozity.“

„To je asi ze strachu, aby si nás jako klienty udržel,“ poznamenala Serenity. „Z našeho rozhovoru po telefonu mám dojem, že v oboru není moc úspěšný. Začal prodávat počítače a o tu práci přišel. Přešel na prodej bot a zase zkrachoval. Teď se snaží uspět v přírodních potravinách.“

„Aha.“ Pod šafránově žlutými a oranžovými rukávy Zónina hávu jemně zacinkaly její náramky. „Zdálo se mi, že jsem v té zelené auře objevila strach z neúspěchu. Evidentně se ještě nenaučil, jak se naladit na pozitivní síly vesmíru.“

„Neboj se,“ řekla Serenity energicky. „Dneska mu zvedneme náladu velkou objednávkou.“

Caleb se zakabonil. „Co to znamená? Ty tomu člověku dáš objednávku jen proto, že tě trápí jeho slabá aura?“

„Existuje snad pádnější důvod?“ zeptala se Serenity nevinně. „Kromě toho se potřebuju zásobit zbožím. Za chvilku napadne první sníh. Pak budou dodávky nejisté.“ Podívala se na Zónu. „Zóno, přiveď ho sem, prosím tě.“

„Ovšem.“ Zóna na Caleba významně pohlédla.

„Zrovna jsem na odchodu,“ prohodil Caleb.

„To je dobře,“ zamumlala Zóna. „Vibrace už začínaly být moc nebezpečné. Měla jsem ošklivé vidění, když jsem tuhle v noci meditovala. A pak jste se ukázal vy. Od té doby si dělám velké starosti.“

„Dělejte si je dál. Odcházím totiž jen ze Serenitiny kanceláře.“ Caleb prošel kolem Zóny. „Ale ne z Witt’s Endu.“

„Tak to se musíme do budoucna připravit na nepokoj a nebezpečí.“

Caleb si jí nevšímal. Podíval se na muže, který postával u pultu. Obchodník svíral levný kufřík z koženky a nervózně si pohrával se značně odřeným límečkem. Kravatu měl příliš úzkou a kalhoty z polyesteru. Neklidně těkal očima za čočkami kostěných obrouček.

„Můžete jít dál,“ řekl Caleb. „Už jsem skončil.“

„Díky.“ Obchodník se k němu naklonil. „Děláte do bioproduktů?“

„Do tofu.“

„Aha, do tofu.“ Muži se viditelně ulevilo, když se dozvěděl, že s Calebem nemusí soupeřit. „Jsem hlavně přes celozrnné výrobky.“

„Máte štěstí. Mají totiž větší trvanlivost.“

Obchodník se na chvilku rozzářil. „No jo. To mě nenapadlo.“ Rozhlédl se a pak se naklonil ještě blíž. „Jak to probíhalo? Je hodně tvrdá?“

„Příšerně,“ ujistil ho Caleb.

„Toho jsem se bál.“ Cesťákův ohryzek poskočil. Čelo se mu orosilo. „Mohl bych se zeptat, jestli jste s ní uzavřel smlouvu?“

„Ještě na tom pracuju.“

„To je zlý. No, co nadělám.“ Nervózní obchodník vcupital do Serenitiny kanceláře a zavřel dveře.

Caleb ignoroval Zónu, která ho pozorovala ze svého stanoviště za pultem. Přešel k nejbližšímu regálu a prohlížel si zajímavé uspořádání zboží uloženého na policích a skladovaného ve velikých dřevěných sudech.

Minul nudle z pohankové mouky, sušené fazole, hrách, ořechy, sójovou mouku, celozrnné věnečky a čerstvý žitný chléb. Granola v jednom soudku mu byla povědomá. Byl si téměř jistý, že to byl tentýž druh, který měl k snídani. Vzpomněl si, že chtěl koupit mléko.

Chladicí box na mléčné výrobky v zadní části obchodu obsahoval kukuřičné placky, kozí sýr a tofu ve třech různých konzistencích – měkké, střední a tuhé. V další uličce Caleb objevil čtyři různé sorty olivového oleje, pak cosi, co vypadalo na druh domácího bylinného octa, a několik nádob s přírodním sirupem. Zamyšleně se zamračil na láhve s octem.

Zvonky nad vchodem se vesele rozcinkaly. Závan chladného vzduchu ohlásil příchod muže, který vyhlížel, jako by právě vystoupil z válečného filmu.

„Dobré ráno, Blade,“ pozdravila Zóna s vlídným nadšením, které Caleba překvapilo. „Vidím, že dneska nemůžeš spát. Měls těžkou noc, viď?“

„Poslední tři noci byly zlý,“ pronesl zlověstně Blade. Ohlédl se přes rameno a promluvil na dva obrovské rotvajlery, kteří postávali na chodníku. „Zůstaňte,“ nařídil jim.

Caleb sledoval otevřenými dveřmi, jak si psi poslušně sedli. Pak se podíval zase na Bladea a usoudil, že by toho člověka podle Serenitina stručného popisu poznal kdekoliv. Kdyby Bladea neprozradily maskáče a půllitry, výzbroj, kterou se vybavil, určitě byla dostatečným vodítkem. Byl těmi věcmi ověšený jako vánoční stromeček.

„Spal jsi vůbec?“ zeptala se Zóna ustaraně.

„Odpoledne si pár hodin schrupnu.“ Blade přistoupil k pultu. „Do tý doby mám hlídku. A ty?“

Zóna zavrtěla hlavou. „Moc ne. Čáry negativních vlivů byly až příliš silné.“

„Jo, moc dobře ti rozumím.“ Blade opřel loket o pult a civěl na Caleba baziliščím pohledem. „Poslední dobou je tady spousta negativních vlivů. Až se jeden diví, že jo?“

Zóna sledovala jeho pohled. Zúžila oči. „Ano, to jistě.“

„Děje se něco?“ zeptal se Caleb zdvořile.

„Mohlo by,“ připustil Blade.

Dveře se opět otevřely. Quinton Priestly, zachumlaný do silné bundy a se šátkem uvázaným pod vousy, spěchal do tepla obchodu. „Venku se ochlazuje. Už brzo napadne první sníh. Nekonečné vektory bodů na matematických rovinách se odrážejí v mikrokosmu našich ročních období. Dobrejtro všem.“

„Dobré ráno,“ pozdravila Zóna.

„Dobrý,“ zabrblal Blade. Nespouštěl z Caleba oči. „Akorát sme mluvili o negativních silách tady v okolí.“

Quinton si povzdechl. „Určitě narážíte na nedávné úmrtí člena naší komunity. S Ambrosem se v mnoha ohledech dalo těžko vyjít, ale patřil mezi nás. Bude nám chybět.“

„Některejm bude asi chybět víc než jinejm,“ podotkl Blade.

Quinton se otočil a spatřil Caleba. „Možná máš pravdu.“

Caleb vyšel z uličky a podíval se postupně na Zónu, Bladea a Quintona. „Stalo se něco?“

„Mám takovej dojem,“ ozval se Blade, „že se tu dějou neuvěřitelný náhody.“

„Jak to?“ zeptal se Caleb.

„Nedá se přehlídnout,“ začal Blade, „že k prvnímu úmrtí, který sme tady po letech zažili, došlo zrovna pár hodin předtim, než ste se vobjevil v městečku. Podle mýho ste tady klidně moh bejt, zrovna když Ambrose zaklepal bačkorama.“

Caleb ztuhl. „Co tím sakra chcete naznačit?“

„Nic.“ Blade si nevšímal Zóny ani Quintona, kteří k němu obrátili užaslý pohled. „Jen chci upozornit na pár faktů. Kvůli tý mlze tu noc, co Ambrose umřel, nikdo nemoh vědět, kdo kde je.“

Caleb postoupil o krok dopředu.

„No tak, Blade,“ vyhrkl Quinton chvatně. „Uklidni se. Nerozčiluj se. Všichni víme, že Ambroseova smrt byla nehoda.“

„Jó?“ Blade se úkosem podíval na Caleba. „Jediný, co vim nabeton, je, že je Ambrose po smrti.“

„Jediné, co já vím jistě, je,“ promluvil Caleb tiše, „že jste potrhlej mizera.“

„Řek bych,“ pokračoval Blade, „že je možný, že chudák Ambrose měl asi smůlu, když se vám zrovna nachomejt jako první terč.“

„Jako první terč?“

„Vaši lidi sou nejspíš větší vykukové, než sem počítal. Místo aby využili celý komando, poslali sem asi jen jednoho maníka, aby nás jednoho po druhým vyřídil. Snajpra, kterej pracuje sám. To ste tak dobrej, Ventressi?“

Na Zónině tváři se zračilo opravdové zděšení. Očima znepokojeně těkala z Caleba na Bladea. „Blade, takové věci bys neměl ani vypustit. Nelíbí se mi barva jeho aury. Strašně tmavne.“

„Jo, Blade,“ zabručel Quinton. „Uklidni se, člověče. Serenity Ventresse zná. Nepozvala by ho sem, kdyby věděla, že mu nemůže důvěřovat.“

„Serenity je někdy podle mýho až moc důvěřivá,“ podotkl Blade. „Je taková … jaksetomuřiká … naivní. Jo. To je vono. Naivní.“

„Mám dojem, že jsem toho slyšel až dost.“ Když já řeknu o Serenity, že je naivní, je jedna věc, pomyslel si Caleb. Když jí ale takhle nadává nějaký pitomec, co vypadá jako tank, je věc druhá. „Ještě slovo a omotám vám ten váš opasek kolem krku. Za předpokladu, že ten váš krk vůbec najdu.“

„To myslíte vážně?“ Blade se odpoutal od pultu. Ve vysokých vojenských botách se široce rozkročil a pomalu a ztěžka zaujal bojový postoj. „Jak račte, sem připravenej.“

Caleb si ho zvědavě prohlížel. „Odkud umíte bojové umění? Z filmů o kung-fu?“

„Uvidíme, jak ste dobrej, pane.“ Blade vyrazil vpřed krabím pohybem.

Caleb sáhl po jedné z lahví octa, které stály na blízké polici. „Ježíši,“ zašeptal Quinton.

Zóna otevřela ústa a zakřičela. „Serenity! Pojď sem rychle!“

Dveře kanceláře se hlučně rozletěly. „Snažím se udělat obchod. Co se to tady pro všecko na světě děje?“

„Mám dojem, že jsme přímo uprostřed negativního silového pole,“ zašeptala Zóna.

Quinton vrhl na Serenity nervózní pohled. „Blade to kapku přehnal se svou nejnovější teorií o spiknutí. Naznačil, že tady tvůj přítel Ventress má něco společného s Ambroseovou smrtí. Blade si myslí, že je to ostřelovač přepadového oddílu.“

Serenitin obličej zesinal leknutím a potom se jí rozsvítily oči vztekem. „Zrovna taková pitomost tě napadne! Blade, klidně si rozvíjej ty své konspirační teorie, ale netahej do nich mého obchodního partnera. Rozuměl jsi? Tohle ti nebudu trpět.“

Na Bladeově tváři se objevil zatvrzelý výraz. „Co o tom chlápkovi víš?“

Serenity zvedla bradu. „Dost na to, abych si byla jistá, že nechystá žádnou tajnou operaci, aby zabral Witt’s End. Proboha, Blade, to já si vybrala pana Ventresse, on se po mně nesháněl. Neměl vůbec ponětí, kdo jsem nebo odkud pocházím, dokud jsem mu to sama neřekla.“

„Fakticky?“

„Jistě. Ambroseova smrt byla tragická nehoda. Všichni to víme. Nedovolím, abys pana Ventresse bezdůvodně obviňoval. Okamžitě se mu prosím tě omluv.“

Blade vypadal zahanbeně, ale ke Calebově překvapení se už dál se Serenity nepřel. Příkře na Caleba kývl. „Pardon, Ventressi. Jeden nemůže bejt dost vopatrnej. Ste tady cizí a všichni cizinci jsou podle mýho nebezpečný, dokavaď se neprokáže vopak.“

„To vidím.“ Caleb pohlédl na Serenity a viděl, že je ještě rozzlobená. Došlo mu, že se ještě nikdo nikdy nepostavil na jeho obranu. „Člověk si nesmí dovolit riskovat.“

Bladeovy oči se zableskly jako ocel. „To je čistá pravda.“

Nastalo krátké pronikavé ticho. Zdálo se, že každý nabírá dech.

„To vy děláte ten bylinný ocet, že?“ zeptal se Caleb nenuceně. Podíval se na nádobu, kterou sebral z police.

„Jo. Je to moje výroba.“ Bladeův hlas zněl obezřetně. „Sám ho dávám do flašek.“

„Podle toho to taky vypadá.“ Caleb si prohlížel nízkou širokou nádobu plnou octa. Uvnitř se zlehka rozvlnily kousíčky rozmarýnu. „Serenity tvrdí, že prý děláte dobrý ocet. Ale vaše obaly jsou mizerné.“

„Cože?“ Blade zamířil uličkou ke Calebovi. „Co to má jako znamenat?“

„To znamená,“ vysvětloval Caleb trpělivě, „že jestli ty své věci chcete prodávat přes Serenitin katalog, budete muset vymyslet nějaké elegantnější balení. Dneska všechno záleží na obalech.“

„Vážně?“

„Jasně. Lidi si koupí cokoliv, když je to pěkně zabalené. Potřebujete zajímavější nádoby. Atraktivní viněty. Nějakou obchodní značku.“

„Jak to víte?“ vyzvídal Blade.

„Vím to, stejně jako vy zřejmě víte, jak máte zacházet s tou vaší výzbrojí. Je to moje práce. A dělám ji moc dobře.“

Blade svraštil obočí. „Myslíte, že na mým voctě má bejt značka, jo?“

„Něco jednoduchého,“ uvažoval Caleb. „Třeba Bladeův bylinný ocet. A šikovný slogan. Dodá vašemu salátu říz nebo tak.“

Blade na něj upřeně zíral. „Vy chcete, aby mý méno bylo na těch flaškách?“

„Proč ne? Vyrábíte přece ten ocet, co je uvnitř, ne?“

„No, to jo, ale nikdy mě nenapadlo dát si méno na flašku.“ Blade obracel nádobu v rukách. Na okamžik se zdálo, že je naprosto ohromený představou, že bude mít své jméno na etiketě. Pak se zachmuřil. „Fakt si myslíte, že lidi by si to koupili, kdyby to bylo v pěkný láhvi?“

„Věřte mi, obal je všechno.“

Bladea to zjevně zaujalo. „Popřemejšlim vo tom.“

„Nezapomeňte, co jsem říkal o té atraktivní nálepce,“ dodal Caleb.

Blade protáhl obličej. „Jenže v takovejch věcech se nevyznám.“

Zóna si odkašlala. „Já ano.“ Blade se na ni podíval. „Vážně?“

„Živila jsem se tím, než jsem před pár měsíci přišla do Witt’s Endu. Studovala jsem výtvarné umění. Mohla bych ti pomoct s výběrem vhodných lahví a možná i navrhnout nějakou etiketu.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Caleb. „Mimochodem dokázala byste vyrobit dostatečné množství těch květinových hrnků, abyste pokryla objednávky, které dostaneme podle našeho katalogu?“

Zóniny oči se na okamžik rozzářily. „Určitě. Vám se líbí moje hrnky?“

„Ano, líbí. A navíc se podle mě budou dobře prodávat,“ prohlásil přesvědčivě Caleb.

„To je báječné,“ přidala se Serenity vesele. „Už se to rozjíždí.“

„Dalším krokem bude,“ pokračoval Caleb, „že každý ve městě, kdo se chce zúčastnit tohohle podniku, přinese svůj produkt na posouzení. Vybereme, co půjde do prvního katalogu, a pak se pustíme do návrhů na etikety.“

„Nemůžu se dočkat, až začneme pracovat,“ řekla Serenity nadšeně. „Hned jsem u vás, jen co to vyřídím s Georgem.“

Caleb na ni pohlédl. „S Georgem?“

„S tím obchodníkem s bioprodukty.“

„Aha. S Georgem.“ Caleb zvedl sáček fazolové polévky. „Jen se nenechte rušit.“

Serenity se vytratila do kanceláře. Ostatní si vyměnili pohledy.

Blade si odkašlal. „Jestli Serenity tvrdí, že ste v pohodě, Ventressi, tak bych řek, že to tak musí bejt.“

„To beru, Blade. Jsem rád, že jsme si takhle popovídali.“

„Tak ňák vyčistili vzduch, že jo.“ Blade přistoupil blíž a ztišil hlas. „Vim, že všichni si myslej, že sem paranoik, ale to eště neznamená, že sem cvok, chápete.“

„Díky, že jste mi vysvětlil rozdíl těch slov. Už jsem se začínal chvilku bát.“

„Měl sem totiž důvod myslet si, že ste nám nepřines nic dobrýho,“ ucedil koutkem úst Blade. „Tu noc sem zaslech auto.“

Caleb přemýšlel, zda mu v rozhovoru neunikla nějaká důležitá narážka. „Auto?“

„Vyjíždělo zrovna od Asterleyho.“ Blade se bleskurychle rozhlédl po obchodě, jako by se chtěl přesvědčit, jestli se v soudku s granolou neskrývá nepřítel. „Krátce po půlnoci. Kvůli mlze nešlo nic rozeznat.“

„Ach tak.“ Caleb pár vteřin velkého muže mlčky pozoroval. „Můžu se vás zeptat, co jste dělal v blízkosti Asterleyho chaty tu noc, co zemřel?“

„Jen běžnej průzkum.“ Blade se podíval na láhev octa ve své ruce, ale nezdálo se, že ji vnímá. Připomínal člověka, který sleduje něco velmi vzdáleného nebo cosi hluboko uvnitř v sobě samotném. „Jak se zhorší viditelnost, musej se zpřísnit bezpečnostní opatření. Jinak se dá čekat, že se pokusej zaútočit.“

„Aha.“

„Tak já rači pudu. Mám práci.“ Blade postavil láhev s octem na polici. „Vážně si myslíte, že se ten vocet prodá, když na něm bude mý méno?“

„Jen se po něm zapráší.“

„No tak jo. Ty prachy by se mi šikly. Tak nashle.“ Blade se vydal uličkou mezi regály a pak ven ze dveří.

V tom okamžiku vyšel ze Serenitiny kanceláře cesťák George. Bylo vidět, že je z něj jiný člověk. Ramena měl rovná a chůzi pružnou a rozhodnou. Zachytil Calebův pohled a zvedl na něj palec.

„Byla to hračka,“ utrousil spiklenecky, když míjel Caleba. „Jen musíte vědět, jak na ni. Hodně štěstí s tím vaším tofu.“

„Díky.“ Caleb sledoval, jak George zmizel za dveřmi. Pak se otočil a podíval se na Serenity, která postávala ve vchodu do kanceláře. Vzpomněl si, jak před chvilkou přispěchala na jeho obranu, když Blade začínal být dotěrný.

„Prý je to s tebou hračka, parťáku,“ poznamenal Caleb.

„Záleží na tom, co nabízíš.“ Serenity se zeširoka usmála. „Parťáku.“

6. kapitola

„Měl Blade nějaký konkrétní důvod, že tě označil za předsunutou hlídku před invazí, kterou očekává, nebo byl prostě jen podezřívavý?“ zeptala se později toho večera Serenity.

Caleb se zamračil, ale neodtrhl oči od papírů, které si rozložil na Serenitině stole v obývacím pokoji. „Povídal něco o tom, že tu noc, co Asterley spadl ze schodů, zaslechl, jak od jeho chaty odjíždí auto.“

„Hmm.“ Serenity se nad tím krátce zamyslela a pak ten problém pustila z hlavy. „To byla nejspíš Jessie.“

„Říkalas, že byla Asterleyho milenkou?“

„Občasnou milenkou. Měla jsem dojem, že ten den, co jsem ho našla, jsem u něj v chalupě cítila vyčpělý tabák. Jessie kouří dýmku. A jak si vzpomínám, na stole byly taky dva prázdné hrnky od kafe.“

Caleb si udělal poznámku na okraj jednoho z papírů. „Když jsme s ní dneska ráno mluvili v Asterleyho chatě, nezmínila se, že u něj byla ten večer, co umřel.“

Serenity pozorovala Caleba se závistivým úžasem. Neznala příliš mnoho lidí, kteří dokázali s úspěchem dělat dvě věci najednou. Ale jemu očividně nedělalo problémy soustředit se současně na obchodní poznámky i na hovor o Jessie.

„Vždyť jsme se ani neptali, jestli tam ten večer byla,“ připomněla mu Serenity.

„Snad se o tom měla aspoň zmínit.“

„Nevím proč. S Jessie jsme si povídali jenom pár minut. Měla plnou hlavu jiných starostí.“

„Jako třeba fakt, že právě zdědila dům a celé jmění ve fotografické výbavě,“ poznamenal Caleb suše.

„Co tím chceš probůh naznačit? Nechápu …“

Zazvonil telefon a přerušil ji. Položila pero, s nímž si právě pohrávala, a sáhla po sluchátku.

„Haló?“

„Ahoj, ahoj, ahoj, Serenity, kočičko. Dlouho jsme se neviděli. Jak se má moje milovaná prodavačka granoly?“

„Lloyde. Nečekala jsem, že se ozveš.“ To bylo řečeno dost mírně. Když se tehdy před půl rokem, co ho naposled viděla, tak rozčilila, nenapadlo ji, že ještě někdy vůbec zavolá. Serenity se zřídkakdy rozzlobila, ale na ty vzácné příležitosti, kdy se jí to stávalo, se většinou nedalo zapomenout. Montrose, hudebník na plný úvazek a na částečný jako obsluha u jediné benzinové stanice ve Witt’s Endu, jí kdysi řekl, že to dělají ty její zrzavé vlasy. „Kde jsi?“

„Ještě u sebe v kanceláři, pořád ve staré dobré Bullingtonské koleji. Pamatuješ se na Bullington, viď, Serenity, kočulindo? Tak dlouho pryč zase nejsi, abys zapomněla na nás v podhůří, že ne?“ Lloyd se úmyslně odmlčel. „Já na tebe určitě nezapomněl.“

Serenity sevřela prsty kolem sluchátka pevněji. Očima se střetla s Calebovým tázavým pohledem. „Ne, na Bullington jsem nezapomněla.“

„To rád slyším,“ přitakával Lloyd jako obvykle s nezdolnou bodrostí. „Změnilo se hodně od té doby, co dělám zástupce vedoucího katedry. Dokonce jsem přemluvil lidi z Fordhamu, aby mi věnovali malý příspěvek. Věřila bys tomu?“

To není možné, pomyslela si Serenity. Lloyd s ní vede úplně normální hovor. Jako kdyby byli staří přátelé. Jako kdyby se jí nesnažil využít pro svůj výzkumný projekt. Jako kdyby jí kdysi nezavdal důvod k domněnce, že jí jednou poskytne rodinu, o které vždycky snila. „To ti přeju, Lloyde. Poslyš, mám teď moc práce. Potřebuješ něco?“

„Napadlo mě, že bych co nejdřív zajel do Witt’s Endu a navštívil tě. Jak dlouho jsem tam nebyl? Šest měsíců?“

„Ano. Půl roku.“

„Jsem tak trochu zvědavý, jak to tam všechno zvládáš.“

„Aby taky ne. Chceš začít s další přípravou pro svůj výzkumný projekt? Promiň, ale momentálně nemám čas na vyplňování podrobného dotazníku,“ odbyla ho Serenity.

„Zvláštní, že se zrovna zmiňuješ o mých dotaznících.“ Lloyd se podmanivě zasmál. „Právě jsem na to téma chtěl zavést řeč.“

„Kdepak. Ne. Nic takového.“ Serenity, zcela znechucená, dopadla na polštáře pohovky. Uvědomovala si, že teď plně upoutává Calebovu pozornost. Už nedělal dvě věci najednou. Soustředil se pouze na ni. „Tohle už jsme si jednou prožili. Zapomeň na to, Lloyde, nehodlám ti znovu sloužit jako výzkumný objekt.“

„No tak prr. Přibrzdi, Serenity, kotě. Kdo tady mluví o nějakém výzkumném objektu?“

„Ty přece.“

„To není pravda.“ Lloyd ztlumil hlas do vřelého vemlouvavého šepotu. „Hele, copak je tak těžký uvěřit, že bych tě jen zase rád viděl?“

„Ano, upřímně řečeno, je. Když jsem tě naposledy viděla, dals mi jasně najevo, že chceš se mnou mít pouze jediný druh vztahu, asi takový jako mají laboratorní krysa a vědec.“

„Hele, hele, hele, kočko. To není fér, to není fér.“ Lloyd působil dojmem, jako by se ho to bolestně dotklo. „My dva jsme měli něco jako moderní vztah. Tu mužsko-ženskou záležitost jsme povýšili. Byli jsme přátelé.“

„Přátelé? Ty o přátelství nevíš to hlavní, Lloyde. Přátelé se totiž navzájem nevyužívají …“ Serenity jemně zavěsila.

Ticho v místnosti bylo hmatatelné. Caleb se díval na telefon se zamyšleným výrazem. „Tvůj přítel?“

„Už není.“

Aparát pronikavě zadrnčel. Serenity ho s povzdechem zvedla. „Tentokrát mi pověz, co opravdu chceš, Lloyde, nebo ten krám vypnu.“

„Poslyš, vážně nekecám, Serenity. Chci udělat kompletní studii o Witt’s Endu.“ Lloydův hlas zněl nyní břitce a naléhavě. Veškeré stopy po vemlouvavém tónu zmizely. „Tohle je moc a moc důležitý.“

Serenity se zamračila. „Studii o Witt’s Endu? Zbláznil ses? Na to zapomeň.“

„Myslím to vážně, Serenity. Má to velkej význam pro moje pracovní plány. Chtěl bych k vám zajet a udělat podrobnou analýzu sociální dynamiky ve Witt’s Endu. Chci zmapovat celou sociální strukturu toho vašeho Zapadákova. Prostě důkladné pozorování, detailní pohovory a tak podobně. A hlavně se chci kouknout na věštecký jezírka, o kterých jsi mi vyprávěla.“

„A budou se taky ty rozhovory tajně nahrávat?“ Serenity úmyslně zachovávala chladný tón v hlase.

„Doprčic, to na mě pokaždý budeš vytahovat ten drobnej incident? No tak, Serenity, kočičko, buď rozumná. Vždyť jsi tyhle věci taky kdysi učila, pamatuješ? Víš přece, jak to chodí při výzkumu v terénu. Chtěl jsem čistý, nezkreslený údaje. Nemohl jsem ti prozradit, na čem dělám. Ovlivnilo by to výsledky i závěry.“

„Pověz mi,“ pokračovala Serenity, „vyšlo nám to někde?“

Na druhém konci nastala dlouhá pauza. „No jo, vyšlo. Tenhle měsíc v Sociologických rozhledech. To pojednání jsem nazval Soukromé zákony: outsideři a vznik komunit.“ Lloydův hlas se zatetelil pýchou. „Můžu ti říct, že ten článek vyvolává v jistých kruzích velký zájem. Hele, pošlu ti výtisk.“

„Je tam taky moje jméno, nebo jsem tam uvedená jen jako výzkumný objekt A?“ zeptala se Serenity.

„Vždycky respektuju anonymitu subjektů,“ prohlásil Lloyd důstojně.

Serenity nevěděla, jestli se má smát, nebo praštit sluchátkem. „Měla bych tě žalovat, Lloyde. Kdybychom tady ve Witt’s Endu měli právníka, mohla bych to klidně udělat. Takhle se nehodlám obtěžovat. Sbohem.“

„Serenity, počkej, nezavěšuj mi zase. Klečím tady na kolenou. Potřebuju, abys mi pomohla. Žádnej z těch cvoků tam u vás se mnou ani nepromluví, když jim to ty neschválíš.“

„Nedovolím, abys z Witt’s Endu udělal výzkumný projekt.“

„Serenity, kočulinko, já tu studii potřebuju. Když mi letos vyjde další pojednání, budu první na řadě, komu přidělí místo vedoucího katedry po starém Hollingovi.“

„Ahááá. Už to chápu.“

„Co to má znamenat?“ naléhal Lloyd.

„Jen mi vrtalo hlavou, o co ti vlastně jde. Teď už to vím. Dobrou noc, Lloyde.“ Serenity opět zavěsila. Sehnula se a vytáhla šňůru ze zdi.

Caleb založil ruce za hlavou a opřel se o židli. Zamyšleně se díval do stropu. „Lloyd?“

„Profesor Lloyd Radburn, zástupce vedoucího katedry sociologie v Bullingtonské koleji. Chce, aby ho jmenovali vedoucím katedry.“ Serenity zabubnovala prsty na opěradlo pohovky a pročítala poznámky, které si už dřív napsala. Ověřit dodací termíny všech výrobků. Uspořádat údaje do katalogu. Budou v něm barevné, nebo černobílé fotografie? Návrh obálky? Kontaktovat tiskárnu v Bullingtonu.

„Ten Radburn chce zkoumat Witt’s End?“

„Ano. Má dojem, že naše městečko je starobylá kuriozita, živoucí příklad toho, jak patrně fungovala typická osadnická komunita na Divokém západě.“

„Myslíš, že má pravdu?“

„Hmm.“ Serenity se usmála. „Ale určitě mu nehodlám pomáhat, aby to dokázal. Musím přece rozjet ten obchod.“

Caleb vstal a šel k oknu. Zastavil se a zadíval ven do tmy na prosklenou místnost s horkou lázní u zadní verandy domu. „Je ten Radburn důvod, proč jsi opustila akademickou půdu a vrátila se do Witt’s Endu?“

„Cože?“ Serenity zamračeně vzhlédla od svých poznámek. „Aha, chápu, kam tím míříš. Ne, není. Nikdy jsem vlastně z Witt’s Endu neodešla. Většinu času jsem dojížděla z Bullingtonu sem až na krátké období mého rebelantského stadia, kdy jsem bydlela v kampusu.“

„Nebavilo tě to?“

„Moc dlouho ne.“ Serenity se ušklíbla. „V podstatě jsem se do Bullingtonu vůbec nehodila. Každopádně jakmile jsem přišla na to, jak se tady uživím, nechala jsem práce na katedře sociologie a otevřela si tady krámek. To bylo před třemi lety. Lloyd na Bullingtonské koleji ještě ani nepracoval, když jsem tam já byla. Na katedru ho přijali asi před rokem.“

„Jak ses s ním seznámila?“

Serenity pokrčila nosík. „Vloni časně zjara sem začal o víkendech jezdit. Potloukal se kolem obchodu a Ariadniny kavárny a snažil se splynout s okolím. Postupně jsme se tak nějak seznámili.“

Caleb se neotočil. „Tak nějak?“

Serenity si odkašlala. „Možná sis všiml, že ve Witt’s Endu není moc lidí v mém věku. Mimochodem to je jedna z věcí, kterou bych tady chtěla změnit. Ráda bych se dočkala, aby Witt’s End zase začal přitahovat mladé lidi, stejně, jako to bývalo na začátku. Potřebujeme tady rodiny s dětmi. Jsem vlastně jediný člověk, který se tady v posledních třiceti letech narodil a byl tu vychovaný.“

„Takže Radburn byl první vhodný muž, který se po dlouhé době objevil v městečku, že ano?“

„Snad by se to tak dalo říct.“ Serenity byla ve střehu. Netušila, co má Caleb za lubem. „Dokáže být moc milý společník a kromě věku jsme měli dost věcí společných.“

„Sociologii. Akademickou půdu.“

„Správně. Když jsem si dělala doktorát, pracovala jsem jako asistentka v Bullingtonské koleji. Každopádně Lloyd se doslechl o Witt’s Endu a začal být zvědavý. Přijel sem, aby se tady porozhlédl. Rozhodl se, že mě bude studovat. Akorát se zapomněl zmínit, že to byl jediný důvod, proč se o mě zajímal.“

„Kdy jsi zjistila, že jsi pro něj jenom studijní objekt a nic víc?“

„Pravdu jsem se dozvěděla ten den, kdy jsem náhodou objevila jeho magnetofon.“ Serenity se při té vzpomínce smutně pousmála. „Celou tu dobu do něho všechno namlouval. Něco o úloze mýtu v sociální struktuře Witt’s Endu. Dospěl k závěru, že jsem se nějak připletla do místní legendy, která je důležitá pro strukturální dynamiku komunity. Byla to spousta nesmyslů, ale zřejmě to na papíře vypadalo zajímavě.“

„Co se stalo?“

Serenity pokrčila rameny. „Naštvala jsem se. Hodila jsem kazeťák na zem a rozdupala ho. Řekla jsem mu, ať vypadne z města a už se nevrací. Přiznávám, že to byla slušná scéna. Takhle jsem neběsnila už strašně dlouho. A dneska je to poprvé, co se od toho výstupu ozval.“

„Když jsi s ním před chvilkou mluvila po telefonu, nevypadalo to, že jsi ještě rozčilená. Spíš trochu podrážděná.“

Serenity se zasmála. „Vždyť je to už půl roku. Dost dlouho na to, abych se uklidnila. Kromě toho je těžké zlobit se na někoho, jako je Lloyd. Uznávám, že mi tehdy ublížil. Myslím, že hlavně zranil mou hrdost. Cítila jsem se jako blbec, že jsem se takhle nechala zneužít.“

„Dovolíš mu, aby tě zase využil?“ zeptal se Caleb tiše.

„Ne.“ Serenity odhodila poznámky na stůl. „I kdybych byla ochotná mu pomoct s výzkumem Witt’s Endu, byla by to marná snaha.“

„Proč?“

„Copak se tady najde někdo, kdo bude vyplňovat detailní dotazník a podrobí se velmi osobnímu pohovoru jen kvůli sociologickému výzkumnému projektu nějakého outsidera?“

Caleb pár vteřin mlčel a v duchu si tu variantu promýšlel. „Bylo by moc zajímavé sledovat Bladeovu reakci na to, jak mu někdo klade spoustu osobních otázek ohledně jeho způsobu života a sociální interakce.“

Serenity se krátce ušklíbla. „To je nápad. Možná bych nakonec měla Lloydovi dovolit, aby sem přijel. Minule neměl příležitost se s Bladem seznámit. Blade totiž většinou přes den spí. Mohla bych je navzájem představit, pak se stáhnout zpátky a pozorovat výbuch.“

„Ale to ty neuděláš, viď?“ zeptal se Caleb.

„Ne. Mám důležitější věci na práci.“

„Snažíš se zachránit město.“

„Správně. A tys povídal něco o tom, že mi pomůžeš, pokud si vzpomínám.“

„Serenity?“

V jeho hlase zazněl nový tón. Přešla do střehu. „Co je?“

„Víš, co bych dneska večer chtěl dělat?“

„Ne.“ Projel jí nával vzrušení. Roztřásly se jí prsty. Co odpoví, když ji požádá, aby se s ním vyspala? uvažovala horečně. Jedna její součást se toho děsila. Druhá po tom toužila.

„Rád bych zkusil tvoji horkou lázeň.“

Serenity se cítila jako balon, který propíchli špendlíkem. Všechno splasklo. „Moji lázeň?“

„Nikdy jsem v ní nebyl.“

„Děláš si legraci.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, nedělám.“

Serenity byla na rozpacích, co na to říct. Vždyť ona se koupala v horké lázni odmalička. Lidi z Witt’s Endu to považovali za běžnou formu relaxace, podobnou meditaci. Často zvala Ariadne a Jessie i některé další ženy z městečka, aby si daly horkou lázeň společně s ní.

„Ach tak. No, klidně si ji můžeš vyzkoušet, když chceš,“ svolila nakonec zdvořile.

Caleb se otočil. Obličej měl chladný a bezvýrazný. „Chci.“

„Ehm. Tak dobře.“ Serenity, stále ještě na rozpacích z té zvláštní prosby, vstala a šla k zadnímu vchodu. „Ukážu ti, jak se s tím zachází.“

Caleb ji následoval ven na zadní verandu. „Dneska je venku zima.“

„Za chvilku bude ještě větší.“ Serenity otevřela skleněné zasunovací dveře temné lázně a vstoupila do vlhkého prostředí. Ani se neobtěžovala rozsvítit. Z oken domku sem dopadalo dost světla na to, aby viděla, co dělá. „Pomoz mi prosím tě s tím krytem.“

„Jistě.“ Caleb začal manipulovat s upínadly, která držela kryt. Za chvilku přišel na to, jak je uvolnit. Serenity mu ukázala, jak srolovat těžkou vinylovou plachtu a hodit ji vedle na lavici. Pak zapnula mechanismus, který způsobil, že horká voda v hluboké veliké vaně začala vířit a lehce bublat. Otevřela skříňku a vyndala pár tlustých ručníků. Navršila je vedle vany.

Když bylo všechno připravené, podívala se na Caleba. Ve stínu nemohla jasně rozeznat jeho výraz, ale vytušila, že ji pozoruje s temnou divokostí, která pro něj byla tak charakteristická. Projela jí nová, neznámá vlna rozechvělé sexuální touhy. Tentokrát nebyla jen v jejích představách. Čišela přímo z něho. Serenity se cítila nebezpečně zaktivizovaná.

„Je to celé tvoje,“ řekla Serenity. „Posluž si.“

„Připojíš se ke mně?“

To není dobrý nápad, pomyslela si. Rozhodně to vůbec není dobrý nápad. Otevřela ústa, aby mu sdělila, že má plno práce.

„Proč ne?“ slyšela samu sebe. Sotva věřila vlastním slovům. To je hloupost, opravdu hloupost. „Potřebuju trochu relaxační terapie.“

Stáhla si tenké zelené šaty, které měla oblečené přes pletenou kombinézu, a pečlivě je pověsila na mosazný věšák. Prsty se dotkla zipu u kombinézy. Náhle se zarazila a přemýšlela, kde má uložené staré plavky. Běžně v horké koupeli nikdy plavky nepoužívala.

Uvědomila si, že pochybnosti a nejistota z ní dělají nervózní trosku. Když se poprvé setkala s Calebem, byla si tak jistá, tak radostně přesvědčená, že jsou jako stvoření, aby mezi nimi vznikl vztah. Dívala se na něj a viděla záblesky společné budoucnosti, naději na opravdovou rodinu. Ale jeho reakce, když objevil existenci snímků, které Ambrose udělal, to celé změnila. Utápěla se ve zmatku. Normálně svou nahotu vůbec nevnímala.

V Calebově přítomnosti to bylo jinak. Dneska večer nebylo jasné vůbec nic, až na to, že vzduch v prosklené místnosti jí připadal jako nabitý elektřinou.

Caleb si z druhé strany vany začal pomalu svlékat košili. Silnými prsty metodicky přecházel od jednoho knoflíku na druhý. Košile se rozevřela až k pasu.

Serenity ztuhla. Upoutal ji pohled na tmavé kudrnaté chlupy, sotva viditelné na zastíněné ploše, kterou odhalovala Calebova rozepnutá košile. Hlasitě polkla.

„Co se stalo?“ zeptal se Caleb.

„Já … nevím, kde mám staré plavky. A ani nemám pánské plavky pro tebe.“

„Nenapadlo mě, že lidi nosí do horké lázně plavky.“

„No, vlastně ne, většinou nenosí. Koupel v horké lázni není totéž, co koupání ve vřídelním jezírku nebo japonské koupeli.“

„Dobře. Takže plavky mít nemusíme.“ Caleb si odepnul pásek.

Serenity se k němu rychle otočila zády. Skopla boty a rozepnula si zip na kombinéze. Do dnešního večera nikdy nepovažovala horkou lázeň za smyslný prožitek. Jenže nikdy do ní nešla s mužem, který jí rozpaloval nitro.

Za sebou uslyšela, jak Caleb vstoupil do bublající koupele.

„Je to strašně příjemné,“ poznamenal tiše.

„Působí to jako terapie. Jako báječný způsob relaxace.“ Škubla sebou. Hlas jí zněl příliš pronikavě, dokonce i jejím vlastním uším. „Už chápu, proč se ti to tak líbí.“

Serenity, poháněná neodolatelným nutkáním, které se bála pojmenovat, se velice opatrně otočila. Úlevu doprovázela určitá míra nepopiratelného zklamání, když zjistila, že Caleb je až po hruď bezpečně ponořený do vířící vody.

Přestože nemohla v přítmí vidět jeho výraz a temnota jim oběma zaručovala značnou míru cudnosti, nedokázala ignorovat Calebovu všudypřítomnou mužnost. Buď měla příliš bujnou představivost, nebo jak by řekl Lloyd, zřejmě dnes večer nedokázala překonat tu mužsko-ženskou záležitost. Naopak ještě nikdy si ji tak silně neuvědomovala.

Caleb natáhl paže podél okraje vany a odpočíval v bublající vodě. Mdlé světlo z oken domku lemovalo jeho mohutně tvarovaná ramena a odhalovalo jeho zdravou svalnatou sílu. Serenity sotva dýchala. I přes zapařený tropický vzduch se neustále chvěla. Tohle rozhodně nebyl dobrý nápad.

Opět se otočila zády k vaně, zhluboka se nadechla, stáhla ze sebe kombinézu a popadla ručník. Vlastně to její nápad vůbec nebyl, připomněla si, když se balila do osušky. To Caleb navrhl, aby šli do lázně. Přemítala, zda měl problém zachovat si pohlavně neutrální postoj, nebo vzrušení probíhalo pouze na její straně.

Caleb na ni čekal ve vlhké, vyhřáté tmě. Jak se blížila k vaně, cítila na sobě jeho pohled. Věděla, že se pohybuje s jakousi delikátní obezřetností, s jakou srna přistupuje k jezírku. Připadalo jí to směšné, ale nedokázala ignorovat fakt, že zatímco Calebova silueta se pouze rýsovala na pozadí světla linoucího se z oken za ním, její byla v bledé záři jasně viditelná.

Ponořila palec do vody a strnula. Nebyla s to sundat si ručník.

Zírala bezmocně na Calebův zastíněný obličej, silou vůle ho vyzývala, aby jí přišel na pomoc, aby nalezl způsob, jak se z této prekérní situace dostat.

Caleb, jako kdyby jí četl myšlenky, zaklonil hlavu, opřel se o okraj vany a jednoduše zavřel oči.

Serenity si tiše oddechla úlevou, shodila osušku a vklouzla do vany. Rychle se posadila na ponořené sedátko.

Uklidněná vědomím, že už z ní pod zpěněnou vodou nemůže vidět víc než ona z něho, usilovně vymýšlela nějakou zdvořilou konverzaci. Chytila se první zbloudilé myšlenky, která se jí mihla hlavou.

„Dneska dopoledne sis s Bladem moc dobře poradil.“

„To teda jo.“ Caleb měl oči stále zavřené. „Když vezmu v úvahu fakt, že jsem byl v tu chvíli strašně naštvanej.“

Serenity se pokusila zachytit jeho výraz, ale neuspěla. „Naštvanej?“

„Jo, naštvanej. Nepamatuju se, kdy naposled jsem měl chuť poslat někoho k zemi.“

„Aha.“ Serenity nevěděla, jak na to má zareagovat. „Oceňuju, že ses ovládl.“

„To nestojí za řeč. Já si zas cením toho, jak ses mě zastala. Taky se nepamatuju, kdy naposled tohle někdo udělal.“

„Krev u regálů by obchodu neprospěla.“

„Pro úspěšnou podnikatelku máš ten správný instinkt.“ Pootočil mírně hlavu. Světlo, které na něj dopadalo, odhalilo pobavenou křivku jeho úst. „Víš, když se to tak vezme, je pro mě tenhle týden velice neobvyklý.“

„Neříkej.“

„Spoustu věcí jsem zažil poprvé.“

„Vážně?“

„Vůbec poprvé jsem přijal tak ztřeštěnou poradenskou práci, jako je tahle.“

„Není ztřeštěná,“ ohradila se Serenity, která se ihned stáhla do defenzivy.

„Vůbec poprvé jsem se málem popral s paranoidním šílencem.“

„Blade není blázen. Jenom žije ve dvou odlišných realitách současně. Není to nic divného. Zóna je taky taková.“

„Vůbec poprvé jsem se někam vloupal.“

„Tak moment.“ Serenity se rozzlobila. „Tím myslíš tu dnešní záležitost v Ambroseově sklepě? To nebylo vloupání. Měla jsem plné právo podívat se po těch negativech.“

„Vůbec poprvé jsem žárlil na člověka, kterého ani neznám.“

„Žárlil?“ Poslední položka na seznamu těch jeho „vůbec poprvé“ Serenity uzemnila. „To mluvíš o Lloydovi?“

„Ano.“

„Proč bys měl na něj proboha žárlit?“ Caleb tu otázku pominul. „Vůbec poprvé sedím v horké lázni.“

„To už jsi říkal,“ upozornila ho Serenity, kterou rozladila změna tématu. Copak skutečně na Lloyda žárlil? přemítala. „To je toho. Já osobně jsem v horké lázni pořád.“

„Vzala jsi někdy k sobě do lázně Radburna?“

„Cože? Aha. Ne, nevzala, ale do toho ti nic není.“

Caleb zvedl řasy a podíval se na ni. „Chci tě.“

Serenity oněměla. Nenapadala jí vhodná odpověď. Nemohla přijít na žádnou odpověď. Jen kdyby se do ní tak nepustil, když se dozvěděl o těch fotkách. Kéž by mu mohla důvěřovat. Kéž by, kéž by, kéž by.

„Serenity?“ Hlas měl zastřený očividnou touhou.

Navlhčila si rty špičkou jazyka, několikrát polkla, aby si vyčistila hrdlo, a zhluboka se nadechla. „A co ty fotky?“

„Na ty pitomý fotky se vykašli. Nezáleží na nich.“

„Calebe, jseš si tím jistý?“ Jen kdyby mu mohla věřit.

„Jsem si jistý,“ přikývl Caleb. „Ten den, kdy jsem tě u sebe v kanceláři políbil, řeklas mi, že mě bude ještě mrzet, jak jsem se kvůli těm fotkám rozčiloval.“ Natáhl ruku. „Mělas pravdu.“

Serenity si dlouho prohlížela jeho silné prsty. Věděla, že už dávno chtěla, aby k tomu došlo. Byl to ten pravý důvod, proč vpustila Caleba zpátky do svého života.

Ale bylo příliš brzy. Ještě si nebyla úplně jistá.

Fascinovaná vědomím, že ji chce, zvedla pomalu ruku z vody a vložila ji do jeho.

Pevně ji sevřel v prstech. Beze slova si Serenity přitáhl vířící pěnou. Zlehka mu vplula přímo do náruče. Přitiskl ji k sobě a vrhl se na její rty s dravou touhou, která jí zaplavila smysly.

Serenity vychutnávala horkou mužnou příchuť. Pevně ji objímal. Intenzivně si uvědomovala tvrdý obrys jeho stehna pod svým zadkem i mohutnou erekci dotýkající se její nohy.

„Byl jsem hlupák, když jsem tě tehdy nechal z kanceláře odejít,“ zašeptal na jejích rtech Caleb. „Věděl jsem, že to mezi námi takové bude.“

„Ano.“ Věděla to také. Ted, když v ní žádostivost stoupla do nové roviny, se k němu ještě víc přitiskla. Nápor touhy ji vyváděl z míry. Pouhá síla pocitů, které v ní proudily, byla pro ni zcela nová. Hrozilo, že ji vytlačí za bezpečnou hranici, kterou, jak věděla, by s Calebem měla udržovat.

Posunul ruku dolů a hledal pod vodou křivku jejího ňadra. Uchopil jeho měkkou tíhu do dlaně a sklouzl palcem přes hebký vrcholek. Serenity zalil svíravý, napjatý pocit. Vzdychla a opřela si hlavu o jeho rameno.

Ještě ne. Je příliš brzy.

Caleb zvedl její nadlehčené tělo jen natolik, aby odhalil jednu ztvrdlou bradavku. Sklonil k ní hlavu. Když ucítila, jak se kolem ní zlehka skously jeho zuby, zachvěla se. Prsty mu vjela do vlasů, otočila hlavu a kousla ho do ramene. Pak mu políbila krk. Líbilo se jí cítit ho pod svýma rukama, milovala ten pocit jásavé radosti, který ji prostupoval. Milovala to vyčkávání.

Milovala ho.

„Chutnáš mi,“ mumlal Caleb. „Moc, moc mi chutnáš. A nikdy v životě jsem neměl takový hlad.“

Rukou jí přejel přes břicho až k místu, kde měla stále ještě pevně stisknuté nohy. Když Serenity ucítila, že proniká hloub, pomalu roztáhla stehna. Jeho prsty ji našly, hladily ji, opatrně ji rozevřely a vstoupily do ní.

„Calebe.“

„Tak stažená.“ Calebův hlas zdrsněl vášní. „Stažená a horká. Chceš mě.“

„Ano.“ Políbila ho na krk s podivným zoufalstvím, které si nedokázala vysvětlit.

Vytáhl pomalu prst a pak ho zase prudce zastrčil hluboko do ní. Koncem palce přejel přes pulzující malý hrbolek ukrytý v záhybech jejího těla. Znovu a znovu laskání opakoval, až si Serenity myslela, že se z toho pomátne. Zmítala sebou a nehty mu zarývala do pokožky.

„Asi se zblázním,“ zašeptal Caleb. Vyndal ruku, vzal ji do náručí a začal vstávat.

Jak ze Serenity stékala voda, mučivá vlna plného vědomí ji vrátila do reality. „Ne, počkej,“ vydechla. Přitiskla se k němu a zabořila obličej do obliny jeho krku. „Promiň, ale nemůžu. Ještě ne. Je na to moc brzy.“

„Moc brzy?“

„Copak to nechápeš? Už si nejsem ničím jistá. Všechno se to nějak zamotalo. Prosím tě, odpusť mi to. Nedokážu to vysvětlit. Prostě si jen myslím, že tohle není vhodná doba.“

„Vhodná doba?“

„Do háje, všechno je to moje chyba. Neměla jsem do té vany vůbec lézt. Já to věděla. Věděla, ale nemohla jsem si pomoct.“

Caleb mlčel. Stál po pás ponořený v napěněné vodě a svíral ji v náručí. Svaly na hrudi měl tuhé. Paže a ramena napjaté k boji nebo sexu. Serenity skoro čekala, že zvedne hlavu a vykřičí svůj vztek i zklamání na měsíc.

Ale neudělal to. Místo toho se s ní zvolna spustil do bublající vody a choval ji v náručí. Cítila, jak vynakládá obrovské úsilí, aby se ovládl. Pocítila k němu respekt.

„Calebe, nezlob se.“

„Pšt.“ Prudce jí prohrábl mokré vlasy a divoce ji políbil na rty. „Já to začal. Tak to taky dokončím.“

Zvedla hlavu a pátravě si prohlížela jeho tvář, zatímco zoufale hledala nějaký způsob, jak mu vysvětlit něco, co se nedalo vyjádřit slovy. „Prostě teď ještě není vhodná doba. Ještě ne. Pro mě ne.“

„Já vím. Jsi krásná. Trochu zvláštní, ale nádherná.“ Bylo tam dost světla, takže viděla, jak smyslně pohybuje rty. Nevypadal, že se zlobí. „Má divoká, kouzelná vílo.“ Ruka mu sklouzla na její prsa. Dotkl se gryfa, který tam visel. Pak posunul ruku níž až k jejímu pasu. „Celého mě spaluješ.“

„Calebe …“

„Já vím. Ještě je brzy na to, co chci,“ zašeptal. „Ale na tohle je taky brzy?“ Posunul ruku ještě níž a znovu našel teplou, vlhkou štěrbinu skrytou mezi jejíma nohama.

Serenity ucukla a nadechla se. „Nemyslím …“

„Chci se tě jenom dotýkat. Aspoň v tomhle mi věř.“

„Ale co bude s tebou?“ Cítila se jako idiot.

Tiše se v přítmí zasmál. „Ty se mě taky můžeš dotýkat. Tedy jestli chceš.“

„Chci,“ přitakala. „Strašně moc. Ale Calebe …“

„Dneska večer mi musíš věřit.“ Když rukou nahmatal její měkkost, políbil ji na krk. „Aspoň to mi dej. Budu se tě jenom dotýkat, nic víc.“

„Ach Calebe.“ Její tichý, přidušený výkřik ustal, jakmile ji pohladil. Nesnesitelně svíravý, povznášející pocit, který zakusila o chvilku dřív, se zase přihlásil.

Jen se k němu tiskla, fascinovaná novotou trýznivého napětí, které v ní narůstalo. Rozšířila oči a pak je zase pevně zavřela, zatímco pokračoval v intimním hlazení.

Věděla, že v polotmě pozoruje její obličej. Serenity v něm přímo cítila mužné vyčkávání. Očekával, že se něco stane. Ona také čekala, ale nebyla si tak docela jistá na co.

Pak si vzpomněla, že se ho má také dotýkat. Položila mu ruce na hruď a pak je přesunula na jeho ploché břicho.

„Ne,“ šeptl jí do ucha. „Rozmyslel jsem si to. Jestli to uděláš, asi se neovládnu.“

„Ale já se tě chci dotýkat.“

„Dneska ne.“

Zasténala, když udělal něco neuvěřitelně erotického se svou rukou. A pak ztuhla překvapením.

„To nic. Poddej se tomu. Důvěřuj mi.“

„Já nevím … já nemůžu … Ach můj bože, já se asi … já se vážně…“ Současně s jejím prvním vyvrcholením jí projelo překvapení a pak úžas. Objala ho kolem krku, zcela bezmocná z toho náhlého přívalu, a chvěla se mu v náručí.

„Serenity?“

Rozesmála se, potom rozplakala a poté se mu schoulila na prsou v radostném uvolnění.

„To snad ne,“ prohodil Caleb. „Neříkej mi, že je tohle dneska další ‚poprvé‘.“

O pár minut později se Serenity ospale zavrtěla. Instinktivně se těsněji přitulila ke Calebovi. Voda kolem ní bublala. Třeba to přece jenom byla vhodná doba, pomyslela si.

Bylo jí báječně, cítila se tak sebejistá. Zmatek i pochyby se v návalech jejího orgasmu téměř rozplynuly. Bylo to báječné.

Ano, rozhodně to byla ta správná doba. Přemítala, jak to, že si to neuvědomila dřív. Všechno se to prostě jednu chvíli tak zamotalo.

„Calebe?“

Hladila ho po hrudi a on ji vzal za ruku. Držel ji v prstech, opřel se o okraj vany a zavřel oči. „Měl bych jeden stručný dotaz, jestli dovolíš.“

„Hmm-hmm?“ Zavrtěla se na jeho noze a začala ho jemně kousat do ušního lalůčku.

„Byl to dneska tvůj první orgasmus, nebo nebyl?“

„Byl. Nádhera.“

„Veliká.“ Jeho úsměv byl svůdný, škádlivý a oživený mužským uspokojením. „Mohla bys mi říct, proč se ti to nestalo už dřív?“

„No, zkoušela jsem to. Ale nějak mi to nevycházelo.“

„Ach tak.“ Čekal.

„Před třemi roky tady byl jeden muž. Jmenoval se Stewart. Stewart Bartlett. Přeruš mě, jestli to nebudeš chtít poslouchat.“

„Poslouchám.“

„Stewart přišel do Witt’s Endu, protože tohle místo potřeboval.“

„Proč?“

„Potřeboval se vyléčit. Hodně lidí sem kvůli tomu jezdí. Zůstávají různě dlouhou dobu. Říkala jsem ti, že svět potřebuje místa, jako je Witt’s End.“

Caleb otevřel oči a dotkl se prsty jejích rtů. „Byl nemocný?“

„Ano. Tělesně ne, ale duševně. Přišel o ženu a dítě při havárii malého letadla. Stewart byl pilot. Byl u řízení, když se letadlo zřítilo. Vyvázl z vraku bez jediného škrábnutí. A nedokázal si to odpustit.“

„Takže sem přišel, aby zapomněl? A potkal tebe?“

Serenity přikývla. „Nakrátko jsme si byli hodně blízcí. Vlastně dva a půl roku. A pak jednoho dne věděl, že už bude v pořádku. Uvědomil si, že je už schopný vrátit se zpátky do života, který ho v Seattlu čekal. A odjel.“

„Proč tě nevzal s sebou?“

Mírně se usmála. „Ty to nechápeš. Nikdy jsem neměla v úmyslu s ním odjet. Od začátku jsem to věděla. A on taky. Ta společně strávená doba měla pro nás pro oba zvláštní význam. Byla to doba, ve které jsme se poučili, vyléčili a vyspěli. Bylo to hezké, ale nemělo to trvat navěky. Byl z vnějšího světa, chápeš?“

„A během těch dvou a půl roku jsi nikdy neměla orgasmus?“ Calebův hlas zněl udiveně. „Tomu se dá těžko uvěřit.“

„Zkoušeli jsme to mockrát,“ připustila Serenity. Věděla, že se červená, a byla vděčná, že Caleb nemůže vidět její nachové tváře. „Ale Stewart měl problém.“

„Problém?“

„Pochop, všechno to bylo psychické. Ne fyzické. Příčinou zřejmě byla jeho vina a smutek.“

„Tak moment.“ Caleb ji zpod přimhouřených víček upřeně pozoroval. „Snažíš se mi namluvit, že jsi strávila dva a půl roku života s mužem, který neměl erekci?“

„Sex není ve vztahu všechno,“ prohlásila vážně Serenity.

„Jo, jistě, máš pravdu. Dva a půl roku s chlápkem, co se s tebou nemohl pořádně pomilovat? Kristepane, to je neuvěřitelný“ Caleb se na ni zamračil. „Tak proč neudělal to, co já teď? Dokonce i impotent tě takhle může uspokojit.“

Serenity pokrčila rameny. „Pokaždé když jsme byli spolu, jsme se oba tak báli, že jsem se asi nedokázala uvolnit a vychutnat to. Vždyť se zas tolik nestalo.“

„To je věc názoru.“

Zamračila se. „Byl to můj vztah a nevadilo mi to. Byla jsem šťastná.“

„Protože jsi patrně vůbec netušila, o co přicházíš,“ zamumlal Caleb.

„Jak říká Quinton, jsme schopní nacházet uspokojení v mnoha různých rovinách existence. Jenom musíme být otevření, abychom v sobě našli mír.“

„Jistě. Tak jak to dopadlo s tím báječným vztahem, který byl lepší než sex?“

„Už jsem ti řekla, že jednoho dne Stewart zjistil, že bude v pořádku. A taky věděl, že jeho sexuální život se zase vrátí do normálu.“

„To chceš říct, že když se mu konečně dostavila erekce, tak se vypařil?“ zeptal se Caleb suše.

„To je trochu vulgární podání, ale v podstatě to tak bylo. Oba jsme si uvědomovali, že až se jednou uzdraví, odejde z Witt’s Endu. Stewart byl moc hodný člověk a udělal to, co považoval za nejlepší.“

„Hodný? Ty si myslíš, že byl hodný?“ Caleb na ni upřeně zíral. „Mně připadá jako sobeckej mizera. Využil tě, abys ho utěšovala, dokud se mu zas nepostaví, a pak si klidně odjel.“

„Nepovažoval za správné, aby se se mnou pomiloval a pak zmizel navždycky. Věděla jsem, že přišel čas, abych ho nechala odejít. Tak to prostě bylo.“

„Bez urážky, Serenity, ale podle toho, jak to bylo s tím Bartlettem a cos mi vykládala o Radburnovi, musím říct, žes prožila dost zvláštní vztahy.“

„Když už jsme u těch vztahů,“ vyhrkla Serenity horlivě, „uvažovala jsem. Možná že jsem se předtím spletla. Třeba je teď pro nás vhodná doba.“

„Ne. Mělas předtím pravdu.“ Caleb prudce vydechl. Pak si ji sundal z klína a postavil se ve vaně. Jak vystupoval po schůdkách, crčela z jeho štíhlého, svalnatého těla voda. Natáhl se po ručníku.

„Calebe?“ Na jeho mokrých, lesklých bocích pozorovala hru světel a stínů.

V přítmí se usmál. „Je pozdě. Musím se dneska v noci trochu vyspat. Mám přece zítra udělat rozbor výrobků, nezapomnělas?“

„Ano, vím, ale chci ti něco vysvětlit.“

„Nic už dál nevysvětluj. Ne dneska. Prosil jsem tě, abys mi věřila.“

„Já vím.“ Roztouženě pozorovala, jak se obléká. Byl štíhlý a pevný a neskutečně mužný. Bolelo ji, jen když se na něj podívala. „Jsi tady, aby sis něco dokázal, viď?“

„Jo, vypadá to tak.“

„Toho jsem se bála.“ Neochotně vylezla z vany a zvedla froté ručník.

Dokud se neoblékli, nikdo z nich už nepromluvil.

Caleb se zdržel dost dlouho u hlavních dveří, aby Serenity ještě naposled políbil. A pak vyšel s baterkou do noci.

Chvilku se za ním dívala oknem a pak odešla do ložnice.

Pár minut nato, když už usínala, by mohla přísahat, že někde v dálce slyší valčík. Montrose, napadlo ji. Často hrával pozdě v noci. V rozlehlém tichu hor se zvuk nesl do velké dálky.

Ale její poslední myšlenkou bylo, že valčík nepatří do Montroseova obvyklého repertoáru.

7. kapitola

Druhý den ráno vešel Caleb Ventress do wittsendského obchodu, jakmile Serenity otevřela. „Měl bych velkou prosbu,“ řekl bez úvodu.

Serenity zarazila jiskřivá intenzita v jeho přivřených očích. Tím se ovšem vyřešil jeden malý problém, pomyslela si. Celé ráno si lámala hlavu, co mu poví, až ho dnes uvidí. Té starosti ji zbavil.

„Jakou prosbu?“

Podíval se na Zónu, která na druhém konci místnosti pilně oprašovala police. Pak pohlédl opět na Serenity a ztišil hlas. „Tenhle víkend musím navštívit svou rodinu. Zítra má dědeček narozeniny. Bude mu osmdesát dva. Musím tam jet. Chci, abys jela se mnou.“

„Je od tebe moc hezké, že mě zveš,“ otálela s odpovědí Serenity.

„Pojedeš?“

Setkala se s jeho pohledem a věděla, že nemůže odmítnout. „Kde bydlí?“

„Ve Ventress Valley. Je to odsud dvě hodiny jízdy autem.“

„Ve Ventress Valley?“ Serenity zvýšila hlas. „Ve Ventress Valley?“ Dala si ruce v bok a upřeně se na něj zadívala. „Je to snad nějaká zvláštní shoda jmen, nebo skutečně patříš k rodině, po které se jmenuje celé město?“

„Město se jmenuje po mém prapradědovi. A co má být?“

„Panenko skákavá.“

Ústa mu ztvrdla. „Co je na tom tak divného? Copak tady nezůstal ani jediný Witt?“

„Ani náhodou. Ten původní Magor Witt byl ztracená existence šedesátých let, nefalšovaný hipík, který se snažil založit tady komunu. Když to nevyšlo podle jeho představ, odešel na sever na Aljašku. Nikdo o něm už nikdy neslyšel.“

„Ventress Valley takové štěstí nemělo. Ventressové se tam drží dodneška. Vlastnili v okolí většinu úrodné zemědělské půdy.“

„Vlastnili? Minulý čas?“

„Tak nějak.“ Caleb si opřel ruku o zeď a nedůtklivě se na Serenity podíval. „Za posledních pár let jsme prodali kvůli dalším investicím hodně pozemků. Děda si nechal jen pár akrů. Chová koně. Nějaké další otázky?“

„Kolik akrů?“ zeptala se Serenity podezřívavě.

„Záleží na tom?“

Serenity našpulila rty a zamyslela se. „Nevím. Jsi velký boháč, Calebe? Sice vím, že se ti daří, ale copak jsi miliardář nebo co?“

„O stavu mých financí si můžeme popovídat jindy. Ale právě teď chci odpověď – ano, nebo ne. Pojedeš se mnou do Ventress Valley?“

Serenity zapátrala v jeho obličeji. „Nevím. V poslední době jsem pořád někde mimo obchod.“

„Budeme pryč jen přes noc. O obchod se postará Zóna.“

„Proč chceš, abych s tebou jela?“

„Protože chci, abys poznala mou rodinu. Ano, nebo ne?“

Zkřížila ruce na prsou a podupávala špičkou nohy. „Myslíš, že se jim budu zamlouvat?“

„Na tom houby záleží, co řeknou oni. Ano, nebo ne?“

„Ano.“ Odevzdaně rozhodila ruce. „Dobře. Ano. Tak jo. Pojedu s tebou.“

Se ztuhlými čelistmi přikývl. „Takže domluveno. Uvidíme se potom. Teď na mě čeká fronta lidí v kavárně Slunečnice.“

„Ach ano. Hodnocení výrobků.“ Serenity se zamračila. „Pamatuj si, že chci zařadit do katalogu každého, kdo bude mít zájem.“

„Specializuju se na rozjezd podniků a ne na rozmazlování nějakých rádobyumělců. Do katalogu se nedostane nikdo s produktem, který nesplňuje normu.“

Serenity se sebejistě usmála. „Věřím, že každý výrobek požadavkům vyhoví. Pokud ne, budeme na tom s dotyčným pracovat, dokud to nenapraví.“

Caleb jí věnoval krátký pohled, ale mlčel. Otočil se a vyšel z obchodu. Zvonky se hlasitě rozcinkaly, když za sebou zavřel dveře.

Zóna čekala, dokud neutichly. Odložila prachovku a semkla dlaně. „Co to mělo znamenat, Serenity?“

„To bych taky ráda věděla.“

„Nebezpečí,“ zašeptala Zóna. „Zmatek, nebezpečí a nepokoj.“

„Ale kde. Podle mě má jen špatnou náladu, protože si včera nevrznul.“

„Mám takový pocit, že je to pro něj moc důležité, Ariadne.“ Serenity zkontrolovala samolepicí cenovky na několika lahvích s tahinou – hustou zálivkou z drcených sezamových semínek, a pak je začala rovnat na regál. „Caleb chce, abych s ním jela dnes domů a já mu kývla, že pojedu. Odjíždíme kolem desáté.“

„Takže chce, abys poznala jeho rodinu.“ Ariadne Galpinová, jediná majitelka kavárny Slunečnice, měla na tváři starostlivý výraz. „Zdá se, že si potrpí na konvence.“

„To ano.“

„Ale tyhle typy ti nesedí, Serenity.“

„Caleb je jiný.“

Ariadne si přehodila silný šedivějící cop přes rameno a zkřížila si ruce pod plnými ňadry. Na Ariadne bylo všechno široké a kypré. Kdyby žila v normálním prostředí, pokládali by ji za babičkovský typ. Tady ve Witt’s Endu ji lidi považovali za ženu matku. Takový rozdíl v tom zas nebyl, jak se jí jednou Ariadne svěřila.

„Vzdávám se,“ řekla Ariadne. „Jak může být jiný a zároveň konvenční?“

Serenity položila poslední sklenici s tahinou na regál a narovnala se. Usmála se na Ariadne s vřelostí a láskou, vypěstovanou dlouholetým poutem. Ariadne byla u toho, když se Serenity narodila. Ona spolu s mnoha dalšími, kteří byli v tu dobu ve Witt’s Endu, pomáhali Serenity vychovávat.

Byla to Ariadne, která učila Serenity vařit, jak zacházet s pokladnou a jak vést základní obchodní účetnictví. Byla to Ariadne, která Serenity poradila a zasvětila ji do tajemství přeměny dívky v ženu.

A byla to Ariadne, která nejlépe chápala Serenitinu nenaplněnou touhu po opravdové rodině. Sama si přála zakusit intimní spřízněnost matky, otce a dítěte.

„Až ho poznáš, uvidíš, co tím myslím,“ poznamenala Serenity.

Ariadne o tom uvažovala se zvednutým obočím. „Je to vážné, viď?“

„To doufám.“ Serenity měla Ariadne ráda jako tetu, bylo však obtížné bavit se s ní o mužích. Ariadne byla nejbezpohlavnější stvoření, jaké kdy poznala. Očividně byla povznesená nad ony mužsko-ženské záležitosti. „Jak pokračuješ s tou kuchařkou?“

Ariadne vzdychla, ale na téma Caleb už dál nepokračovala.

„Dokončuju kapitolu o fazolových jídlech a těstovinách. Jessie dodělala ilustrace. Jsou překrásné. Hotový rukopis půjde do tiskárny za pár týdnů.“

„Výborně.“ Serenity otevřela pytel čočky, zvedla si ho k boku a vysypala jeho obsah do sudu. „To znamená, že budeme mít výtisky, až bude venku první vydání katalogu. Můžeme je v něm už nabízet.“

„Vážně si myslíš, že ti to s tím katalogem vyjde?“

„Jsem si tím jistá.“ Serenity se usmála. „Proč by to mělo špatně dopadnout? Vždyť máme v týmu nejlepšího obchodního poradce.“

„Předpokládám, že už je zřejmě pozdě na radu, abys s ním udržovala čistě pracovní vztahy?“

„Odkdy někdo ve Witt’s Endu chápe význam slov ‚čistě pracovní‘?“

„Toho jsem se bála.“

Serenity skládala prázdný pytel a přitom se podívala na hodiny. „Musím se převléknout na cestu. Je načase, abych vešla do nejbližší telefonní budky a vystoupila z ní v šatech od Miss Town.“

O dvě hodiny později seděla Serenity vedle Caleba v zeleném jaguáru a s potěšením sledovala, jak se před nimi vynořilo Ventress Valley. Po mírně zvlněné krajině se rozprostíraly akry pečlivě obdělávané zemědělské půdy, vinic a rančů pro dobytek. Na silnicích převládaly spíš dodávky než sedany. Po rozlehlých polích rachotily traktory.

Městečko Ventress Valley se skládalo z komplexu obchodů s železářskými potřebami a potravinami, kostelů, restaurací a několika hostinců. Ve výkladech byly vystaveny montérky, kostkované košile a stetsony.

„Tady jsi vyrostl?“ zeptala se Serenity, když s Calebem jeli po hlavní třídě. „Připomíná to idealistické obrázky Normana Rockwella.“

„Rockwell uměl dobře skrývat to, co se skutečně děje pod povrchem takovýchhle městeček,“ podotkl Caleb. V jeho hlase nebylo ani stopy po nějaké emoci. „Kdysi jsem sníval o tom, abych se odtud dostal. Odjel jsem hned to léto, kdy jsem odmaturoval.“

„Kde je dům tvého dědečka?“

„Asi dvě míle na druhém konci města.“

„Opravdu mě tvoje rodina očekává?“ Serenity, vědoma si toho, že nikdy příliš konvenčně nepůsobí, si na cestu pečlivě sbalila věci. Nechtěla Caleba před jeho příbuznými ztrapnit.

Měla na sobě neuvěřitelně fádní komplet z kolekce Miss Town & Country, kterou přijala za svou. Přijít na to, jak se oblékat, aniž by vnější svět nad ní nezvedal obočí, pro ni znamenalo velký problém, až konečně dostala vynikající nápad, že bude veškeré oblečení nakupovat podle katalogů. Ujišťovala se, že takhle nemůže udělat chybu. Protože byla odkázaná sama na sebe, měla tendenci dostávat se do rozporu s rafinovaným pojetím módy, kterému nikdy pořádně nerozuměla.

Veškeré kostýmy, které nosila v Seattlu, když měla jednání s Calebem, pocházely z katalogu, který hlásal, že uspokojí ženy, jež dávají přednost „klasickému, elegantnímu stylu“. Oblečení, které měla na sobě dnes, pocházelo z téhož katalogu. Byla proto logicky přesvědčená, že v něm vypadá přiměřeně normálně.

Serenity si pro dnešní výlet do neznámé americké divočiny vybrala vlněné gabardénové kalhoty se záložkami v decentní barvě velbloudí srsti. Doplnila je krémovou hedvábnou halenkou. Vkusné zlacené náušnice se nacházely na stejné stránce katalogu jako kalhoty s halenkou, takže Serenity věděla, že se k nim hodí.

„Dneska ráno jsem tam volal a mluvil s Dolores,“ řekl Caleb. „Dohlédne na to, abys měla připravený hostinský pokoj.“

„Kdo je Dolores?“

„Dědova hospodyně. S manželem Harrym jsou u Rolanda už přes patnáct roků. Harry se stará o stáje.“

Serenity se fascinovaně dívala, jak se otevřela vrata kostela s malebnou věžičkou a v nich se objevil svatební průvod. Družičky oblečené v pastelově růžové se vyhrnuly na schody. Nevěsta v tradičním závoji a rozevlátých bílých šatech je se smíchem následovala. Ženich, který vypadal ve svátečním obleku trochu neohrabaně, ji popadl za ruku a táhl ji k pestře vyzdobenému autu. Hosté házeli rýži.

„Pěkná podívaná. Znáš ty lidi?“ Serenity ukázala ke kostelu.

Caleb krátce pohlédl na svatebčany. „Nevěstu ne, ale ženich vypadá jako Chuck Jackson. Na střední škole byl o pár tříd níž než já. Po maturitě převzal otcův obchod s potravinami.“

Serenity se nostalgicky usmála. „Byl jsi na slavnostním předáváni diplomů?“

„Jistě.“ Překvapeně se na ni podíval. „Ty ne?“

„Ne tak docela. Vzdělávali mě doma.“ Caleb se zamračil. „Kdo?“

„V podstatě všichni z Witt’s Endu. Od každého z nich jsem se něco naučila, dokonce i od Bladea. Muselo to fungovat, protože jsem hravě zvládla přijímačky na vysokou.“ Serenity se usmála. „Ale toužila jsem po závěrečné slavnosti tak strašně, že to až bolelo. No a Witt’s End ji pro mě uspořádal.“

„Jenom pro tebe?“

„Jo. Ariadne mi ušila čapku a talár. Montrose zahrál Gaudeamus. Byli tam všichni. Quinton pronesl velmi podnětnou řeč o budoucích matematických rovinách a o vesmíru všeobecně, které nikdo z nás nerozuměl. Nejlepší na tom bylo, že jsem dostala všechny ceny. Nebylo totiž s kým soutěžit.“

Caleb se na ni úkosem překvapeně podíval. „To zní trochu divně.“

„Nesměj se. Dokonce jsem musela říct proslov na rozloučenou.“

„Nepovídej?“

Serenity na něj nejistě pohlédla. „Děje se něco?“

„Ne.“

Vycítila, že lže, ale rozhodla se, že to nechá bez povšimnutí. Instinkt jí napovídal, že kdyby po něm chtěla vysvětlení, stejně by dál zapíral, že má nějaký problém.

Od chvíle, co opustili Witt’s End, byl Caleb s každou mílí, kterou ujeli, čím dál zamlklejší a nepřístupnější. Jak se blížili k Ventress Valley, byl chladnější a uzavřenější.

Serenity se začala ptát sama sebe, jestli neudělala chybu, když souhlasila, že ho bude doprovázet na rodinnou návštěvu.

Před dvěma večery se v horkém žáru vášně na okamžik zdálo všechno průzračně jasné. Ale dnes byla nucena přiznat, že její vztah s Calebem je jako obvykle zahalený hustou mlhou citového zmatku.

„Určitě jsi na Ventress Valley změnil názor po těch letech, cos byl pryč,“ poznamenala Serenity.

„Ne, vlastně nezměnil. Pořád to tady nenávidím.“

Sklouzla pohledem na jeho tvrdý profil. Vypadal, jako by se chystal do bitvy. „Je to tvoje rodné město. Narodil ses tady a vyrostl. Neříkej mi, že se ti jednou za čas po něm nezasteskne.“

„Co se mě týká, ať se třeba propadne do horoucích pekel. Nechybělo by mi ani vteřinu.“

Serenity vyvedla z míry lehkovážná nenucenost, s jakou pohřbil celé rodné město do útrob země. „Co ti na něm tolik vadí?“

„Zapomeň na to.“

„Stalo se ti tady něco hrozného?“

„Ne.“

„Tak proč to tu nenávidíš?“

„Nech toho, Serenity.“ Caleb odbočil z hlavní silnice na úzkou asfaltovou cestu. „Neměl jsem ti nic říkat. Nechci se bavit ani o Ventress Valley, ani o svém typicky americkém dětství.“

Serenity zkřížila paže a zabořila se do sedadla. „Jasně. Teda tohle začíná být fakt zábavný výlet. Nevím, jak ti mám poděkovat, žes mě pozval. A kdy že zas odjíždíme?“

Caleb sevřel ještě víc volant. „Sakra. Hele, nechtěl jsem se na tebe utrhovat. Ani nevím, proč jsem to udělal. Nikdy se nerozčiluju.“

„Cha. To mi nevykládej. Viděla jsem, jak se vztekáš, už několikrát.“ V dálce zpozorovala velký výstavný starobylý dům a okamžitě zapomněla na hádku s Calebem. „Pane na nebi, tohle je tvůj domov?“

„Je to dům mého dědečka. Vychovali mě v něm. Neberu ho jako svůj domov.“

„Máš pravdu. Je jako zámek. Spíš by měl být na seznamu historických památek.“

Dům vévodil okolní krajině s rozsáhlými zelenými trávníky a vysokými stromy. Horní i dolní patra lemovaly verandy. V dálce se za bělostnými ploty pásli štíhlí koně.

„Neříkal jsi, že tvůj dědeček chová koně?“ Serenity ohromeně hleděla předním oknem auta.

„Arabové.“

„Ty mi vykládej něco o tradici.“ Zasmála se. „Umíš jezdit na koni?“

„Ano.“

„Kdybych tě znala, když mi bylo dvanáct, byly bych zelená závistí. Strašně jsem totiž toužila mít poníka.“

„Zřejmě jsi ho nedostala?“

„Ne. Julius mi místo něj sehnal nádherného psa.“ Serenity se usmála. „Hele, pravá stodola.“

„Stáje.“

„Stáje,“ opravila se Serenity. „Asi i se senem a vším ostatním.“

„Když má člověk koně, většinou mívá někde poblíž i seno.“

„Páni, ty mi něco povídej o klasickém venkovském životě. To je neuvěřitelný Nefalšovaná ukázka typické staré Ameriky. Vsadím se, že tady ještě všichni jedí hovězí. Slib mi, že než odjedeme, mě vezmeš na okružní jízdu.“

„Čím to, že mám dojem, jako by se tenhle výlet měnil v situační komedii s názvem Serenity objevuje neznámou Ameriku?“

„Nesměj se. Cestování je moc poučné.“

Caleb na ni vrhl zvláštní pohled a odbočil s jaguárem na cestu lemovanou stromy. „Tady jsme ve východním Washingtonu, a ne někde v Mongolsku.“

„Obojí jsou pro mě cizí země,“ přiznala Serenity prostě.

Dveře domu Ventressů se otevřely v okamžiku, kdy Caleb zastavil s jaguárem na kruhové příjezdové cestě. Objevila se v nich žena v květovaných šatech, přes které si oblékla zástěru. Její vlasy vypadaly jako pěna šedivějících kudrlinek a měla solidní boty, jaké rádi nosí lidé, kteří tráví většinu času na nohou.

„To je Dolores.“ Caleb otevřel dvířka a vystoupil. Zvedl ruku na pozdrav a šel k sedadlu spolujezdce.

„To je dost, že jste tady, mladej pane,“ zavolala Dolores vesele. „Váš dědeček si už začínal dělat starosti.“

„Pochybuju.“ Caleb otevřel Serenity dveře auta. „Spíš se začínal zlobit.“

„To taky.“ Dolores se na Serenity mile usmála. „Tohle musí být slečna Makepeaceová.“

„Ano. Serenity, tohle je Dolores.“

„Těší mě.“ Serenity svižně vystoupila z jaguáru. „To je nádherný dům.“

„Díky. Bůhví že se dřu do úmoru, abych to tady takhle udržela. A nikdo mi za to ani nepoděkuje. Pojďte dál, slečno Makepeaceová. Zavedu vás do vašeho pokoje, abyste se mohla trochu osvěžit, než se uvítáte s ostatními členy rodiny.“

Caleb vyndal z kufru auta své i Serenitino zavazadlo. „Už jsou tady úplně všichni?“

„No jistě. Přijeli asi před hodinou. Čekáme jen na vás a slečnu Makepeaceovou.“ Dolores se na Caleba usmála. „Víte, že dědeček by nedovolil, aby se začalo bez vás.“

„Máš štěstí, že jsi z rodiny, která drží tak pohromadě,“ zašeptala Serenity, když stoupali po schodišti.

„Tak ti my Ventressové připadáme,“ souhlasil Caleb. „Jako jedna velká šťastná rodina.“

O patnáct minut později kráčela Serenity, která se cítila poměrně osvěžená a v úboru od Miss Town & Country sebejistá, po dlouhé chodbě do velkého pokoje v přední části domu. Nesla malý dárek, jejž přivezla pro Rolanda Ventresse.

Po chvíli, která jí připadala jako věčnost, zahnula za roh a octla se tváří v tvář skupince lidí, kteří byli, jak usoudila, všichni Ventressové. Když se takto shromáždili, rodinnou podobu nešlo přehlédnout. Byli vysocí, tmavovlasí a vystupovali se sebevědomím a jistotou, které jsou hrdému a etablovanému klanu vrozené od přírody. Zhluboka se nadechla a pokusila se vybavit si techniku, již si osvojila při fakultních večírcích na Bullingtonské koleji.

„Ahoj,“ oslovila neurčitě celý pokoj.

Hlouček lidí zmlkl. Všichni se k ní otočili.

Caleb stál u okna a tiše hovořil se stříbrovlasým mužem, který byl určitě jeho dědeček. Jakmile zazněl její hlas, okamžitě obrátil hlavu. Na dálku ji probodával očima.

„Dědečku, tohle je Serenity Makepeaceová. Serenity, můj dědeček Roland Ventress.“

„Těší mě, pane Ventressi.“ Serenity se usmála a se zájmem si starce prohlížela.

Caleb jí řekl, že dědeček slaví dvaaosmdesáté narozeniny, ale měl v sobě takovou vitalitu, jaká by dělala čest i mnohem mladšímu člověku. Byl skoro stejně vysoký jako Caleb. Od celoživotní práce na ranči neměl ani trochu shrbená záda. Oči, které měl na rozdíl od Calebových hnědé, byly pronikavé a bystré.

„Slečno Makepeaceová.“ Roland se staromódně uklonil. V jeho hlase byl znát lehký západní přízvuk, jako by převaloval slova v ústech. „Jsem rád, že jste přijela. Dovolte, abych vás představil členům rodiny.“ Kývl směrem k hezké, ale dost stroze vyhlížející ženě středního věku, která na sobě měla úpletový tmavomodrý kostým a modrobílé lodičky.

„Tohle je má neteř Phyllis Tarrantová.“

„Těší mě, slečno Makepeaceová,“ pokývla Phyllis s chladnou zdvořilostí. Prohlížela si Serenity s neurčitým nesouhlasným výrazem.

Roland ukázal na robustního muže stojícího vedle Phyllis. „Její manžel Howard. Dělá do nemovitostí.“

Serenity zdvořile kývla. „Pane Tarrante.“

Howard vysekl poklonu a vlídně se usmál.

„Můj synovec Franklin Ventress,“ pokračoval Roland. „Předseda rady Banky Ventress Valley. Jeho žena Beverly.“

Serenity se usmála a pak vrhla rychlý, vyčítavý pohled na Caleba. Nezmínil se, že se jeho rodina zabývá bankovnictvím. Caleb pokrčil lhostejně jedním ramenem.

„Slečno Makepeaceová, tolik mě těší, že jste s Calebem přijela,“ prohlásila Beverly s blahosklonným šarmem, který si Serenity kdysi spojovala s bezduchými manželkami profesorů na vysoké.

Franklin, distingovaný pán kolem padesátky, byl zamlada bezpochyby ohromně přitažlivý. Měl tmavé oči, tak typické pro většinu rodiny. Kdysi černé vlasy byly nyní téměř stříbrné. „Slečno Makepeaceová.“

„Pane Ventressi.“

Franklin se ujal dalšího představování. „Jessica, dcera Howarda a Phyllis, a její manžel Sam. Sam je společníkem v místní právnické firmě. Tamhleta drobotina jsou jejich děti.“

Serenity přikývla a snažila se uchovat si v paměti všechna jména správně. Usmála se postupně na obě děti, které vypadaly tak na pět a šest let. Zahihňaly se.

Ve Franklinových očích se odrážela rodičovská pýcha, když ukázal na hezkého asi třicetiletého muže. „Můj syn Peter. On a tady jeho žena Laura řídí Ventressovy vinné sklepy. Možná jste o té značce slyšela. Poslední tři roky sklízí jejich kabernet zlaté medaile.“

„Ano, ovšem,“ lhala vesele Serenity. „Gratuluji.“

Peter se zazubil. „Díky. Jsme celkem spokojení. Ventressovy sklepy jsou ve vinařských kruzích prakticky nováčky, ale máme pocit, že jsme to dobře odstartovali.“

„Díky Calebovi.“ Laura, která se svými žlutohnědými vlasy a modrýma očima vypadala atraktivně, se usmála. „Dohlížel na rozjezd našich vinných sklepů. Caleb má na tyhle věci vynikající talent.“

„Ano, já vím,“ zamumlala Serenity. Usmála se na Lauru i na ostatní a v duchu to celé shrnula. Nemovitosti, bankovnictví, advokacie, vinařství, chov arabských koní a město pojmenované po této rodině. Znovu se zhluboka nadechla a doufala, že její osobní verze Miss Town & Country dosahuje jejich úrovně.

„Sherry, nebo whisky, Serenity?“ Caleb přistoupil k servírovacímu stolku z týkového dřeva a zvedl láhev.

„Sherry, prosím.“ Viděla, že Caleb má ve své sklence whisky. Najednou si až příliš uvědomovala pestrý balíček ve své ruce.

„Co je to?“ zeptal se Caleb, když k ní došel a podával jí pití.

„Dárek pro tvého dědečka.“ Dala si posilňující doušek sherry. „Mluvil jsi přece o oslavě narozenin, ne?“

Zakabonil se. „Ano, ale dárek jsi nosit nemusela.“

„Když jde člověk slavit narozeniny, má přinést dárek. Je to zvyk. Bohužel jsem neměla moc času vybrat něco pořádného. Musela jsem sebrat pár věcí z regálu v mém obchodě.“

„Na tom nezáleží,“ pronesl Caleb. „Nemusela ses obtěžovat.“

Serenity si toho nevšímala, otočila se a přívětivě se na Rolanda usmála. „To je pro vás, pane Ventressi. Kam to mám položit?“

„Dolores si to vezme a dá to k ostatním,“ řekla Phyllis, dřív než stačil Roland odpovědět.

„Ne,“ zarazil ji Roland. Okamžik si Serenity prohlížel. „Myslím, že si ho rozbalím hned. Už celý hořím zvědavostí.“

„Já taky,“ přitakala Serenity. „Nikdy se nemůžu dočkat, až si rozbalím dárky.“ Serenity, vědoma si Phyllisina rozmrzelého výrazu, pospíchala k oknu, kde stál Roland. „A prosím vás, říkejte mi Serenity.“

„Tak dobře, Serenity.“ Roland odložil whisky a obracel balíček v rukou. „To je od vás milé.“

„Doufám, že se vám bude líbit.“ Dívala se, jak rozvázal zelenou stuhu a rozbalil barevný papír, pod kterým se objevila kartonová krabice.

Roland zvedl její víko a prohlížel si směsici věcí uvnitř. „Copak to tady máme?“

„Je to výběr zboží z mého obchodu ve Witt’s Endu,“ vysvětlila mu Serenity. „Láhev toho nejlepšího bylinného octa na ochucení salátů, citronová a pomerančová marmeláda z kavárny Slunečnice, balíček různých druhů fazolí, recept na vynikající fazolové chilli a trochu domácí granoly. Máte rád granolu?“

„Mám dojem, že jsem ještě žádnou neochutnal.“

„Tahle je úplně nejlepší. Jen se zeptejte Caleba. Už ji vyzkoušel.“

Roland se zamyšleně podíval na vnuka. „Opravdu?“

Caleb zkřivil pobaveně ústa, což byl první náznak veselí, které projevil od chvíle, co vyjeli z Witt’s Endu. „Nesmí se zapomenout na mléko. Jinak je to trochu suché.“

„Propána, Calebe!“ Serenity se do něj zabodla pohledem. „Tvůj dědeček určitě sám dobře ví, že se do vloček přidává mléko.“

Caleb mlčel.

„Díky, Serenity,“ řekl Roland. „Těším se, až to všechno ochutnám. Tvrdíte, že ty věci jsou z vašeho obchodu?“

„Je to tak.“

„A kdepak ho máte?“ vyzvídal Roland. „Ve Witt’s Endu. Slyšel jste o něm někdy?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Roland.

„Já asi ano,“ poznamenala Jessica váhavě. „Je to malé městečko v Kaskádových horách, že?“

Serenity to potěšilo. „Ano. Byla jste tam někdy?“

„Ne,“ přiznala Jessica. „Ale někdy jezdíme lyžovat do místa, které je poblíž.“

„Žije tam vaše rodina dlouho?“ vyptával se Peter.

„Narodila jsem se tam,“ prohlásila Serenity pyšně. „První a jediný člověk, který se prakticky ve Witt’s Endu narodil.“

„Skutečně?“ Roland ji upřeně pozoroval. „A váš otec? Vedl ten váš obchod, než jste ho převzala vy?“

„Kdepak.“ Serenity si lokla sherry. „Ten krám jsem před třemi lety otevřela sama.“

„V jakém oboru pracuje váš otec?“ naléhal Roland.

Serenity konečně došlo, že ji vyslýchají. Dobře věděla, že lidé z Calebova světa považují takové neslušné vyptávání za normální, ale ona vyrostla v odlišném řádu společenských pravidel. Ve Witt’s Endu nikdo nekladl podobné osobní otázky, pokud k tomu nebyl vyzván. Jenže kdo chce s vlky býti …, připomněla si.

„Julius dělá do dřeva,“ prohodila, protože nechtěla zatahovat do hovoru obsáhlý výklad, jak se Juliusovo jméno octlo na jejím rodném listě.

„A do motorek,“ zamumlal Caleb.

Roland se zamračil. „Do motorek? Prodává je?“

„Ne, jen je má rád,“ objasnila Serenity. „On i Bethanne mají Harley-Davidsony. Julius se rád vychloubá, že zamlada na nich jezdil s nějakou divokou bandou, ale mezi námi já tu historku beru vždycky s rezervou.“

Phyllis na ni upřeně civěla. „Jak se proboha váš otec uživí prací se dřevem?“

Serenity znovu upila doušek sherry a začala se pomalu uklidňovat. Ti lidé nejsou úmyslně nezdvořilí, usoudila. Jsou jenom zvědaví. „Julius a Bethanne objíždějí na jaře a v létě trhy uměleckých řemesel. Ten okruh dělá pár dalších obyvatel Witt’s Endu.“

Franklin sevřel pevněji sklenici. „Objíždějí trhy?“

„Prodávají své výrobky po různých trzích na celém pobřeží,“ vysvětlovala snaživě Serenity.

Phyllis našpulila rty. „Chcete říct, že prodávají takové ty bezcenné tretky po laciných uměleckých bazarech?“

Serenitino odhodlání být tolerantní vyprchalo mrknutím oka. „Julius i Bethanne jsou velice šikovní řemeslníci. Neprodávají žádné krámy.“

Jessica zrudla. „Matka vás nechtěla urazit. Jen ji to trochu překvapilo, nic víc.“

Phyllis se nasupeně podívala na Caleba. „Znáš ty lidi, Calebe?“

„Ne,“ přiznal Caleb. „Jsou právě někde v cizině.“

„V cizině?“ Roland svraštil obočí. „Co tam dělají?“

„Mám dojem, že jsou na svatební cestě.“ Caleb pohlédl na Serenity. „Je to tak?“

„Ano.“ Serenity se vzpamatovala. Jen kvůli Calebovi bude zdvořilá. „Vzali se na začátku měsíce.“

Laura se zatvářila zmateně. „To nechápu. Jeden z nich měl svatbu podruhé?“

„Ne. Oba poprvé. Žili spolu asi patnáct let. Bethanne nakonec došla k závěru, že je načase vzít se,“ snažila se vysvětlit Serenity. Nastalo krátké, významné ticho.

Roland se pořádně napil whisky. „Jak jste poznala mého vnuka?“

„Setkali jsme se, když jsem si ho najala jako poradce pro svou novou zásilkovou službu,“ prohlásila Serenity. „Je to tak, Calebe?“

„Ano.“ Caleb studoval whisky ve sklenici. „Nemůže si dovolit zaplatit mi obvyklý honorář, tak jsme podepsali něco jako partnerskou dohodu. Až jí rozjedu ten nový podnik, vyberu si podíl ze zisku. Skvělý obchod. Nemohl jsem odmítnout.“

Roland se zatvářil rozzlobeně. „Čeho chceš ksakru dosáhnout spoluúčastí v nějaké zásilkové službě?“

„Rozšiřuju obchodní činnost,“ poznamenal Caleb.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Phyllis dost hlučně postavila sklenku sherry na vyleštěný dubový stolek. „To je absurdní. Co se děje, Calebe? To snad nemyslíš vážně, že budeš dělat slečně Makepeaceové poradce?“

„Myslím to naprosto vážně, tetičko. Mám podepsanou smlouvu,“ prohodil Caleb tiše. „Je to velmi zajímavý projekt. Poslední dobou mi zabírá spoustu času. Vlastně ve Witt’s Endu bydlím.“

Serenity na něj upírala zrak. Na okamžik měla dojem, že v jeho očích zahlédla ledový vztek a ještě ledovější pýchu, když musel čelit směsici nesouhlasu a překvapení členů rodiny. Měla nepříjemný pocit, jako by vytáhl do boje.

Výraz na Calebově obličeji se rychle vytratil, ale ještě stihl vyvolat v Serenitině mysli silně zneklidňující podezření.

Třeba ji sem Caleb nepozval jen kvůli tomu, aby ji představil podle konvencí rodině.

Možná ji sem přivedl jen proto, aby ji využil jako figurku v nějaké neznámé hře, kterou rozehrál se svými příbuznými.

Připomněla si, že lidi z venkovního světa se řídí odlišnými kódy. Někdy jí detaily oněch zásad unikaly. Nejspíš bude muset Calebovi vysvětlit, že nepřipustí, aby ji někdo zneužíval.

8. kapitola

Laciná šperkovnice byla stále ukrytá přesně tam, kam ji večer o svých osmnáctinách schoval. Caleb vysunul desku v zadní části sekretáře a sáhl do nevelkého prostoru. V prstech sevřel kazetu.

Pomalu ji vytáhl a prohlížel si ji ve světle noční lampičky. Vypadala ještě obyčejněji, než jak si ji pamatoval. Několik nepravých drahokamů se uvolnilo. Imitované zlacení na okrajích bylo téměř celé odřené. Modrý vinylový potah vybledl, začal praskat a místy se odlupoval.

Caleb postavil šperkovnici na noční stolek a posadil se na postel. Naklonil se, opřel lokty o stehna a zadíval se na jedinou věc, kterou vlastnil a jež kdysi patřila jeho matce.

Roland mu skříňku předal v den, kdy mu bylo osmnáct. Bylo to poprvé, kdy Caleb zjistil, že jeho dědeček dovolil, aby se něco po Crystal Brookeové zachovalo.

„Je tam všechno,“ řekl mu tehdy Roland. „Celá ta zatracená historka o tom, jak svedla a zničila mého syna. Ty výstřižky jsem schovával pro tebe, abys viděl, jak se té potvoře málem povedlo zruinovat celou rodinu.“

„Proč mi to dáváte?“ Caleb zíral na kazetu a viděl jen strašlivou Pandořinu skříňku.

„Protože skrývá pravdu. Muž musí umět čelit pravdě bez mrknutí oka. Teď jsi muž, Calebe.“

„Ano.“ Caleb uchopil šperkovnici, jako by byla vyrobená z roztaveného olova. Pálila ho v rukou.

„Celý život jsem choval koně.“ Roland stál u okna obývacího pokoje a díval se ven do výběhu, kde se pásl jeden z jeho drahocenných arabů, hřebec jménem Windstar. „Jestli existuje jediná věc, co jsem se naučil, pak je to ta, že krev se nikdy nezapře. To jsem ti říkával dost často.“

Caleb ještě víc sevřel v prstech skříňku, až si myslel, že se rozbije. Tohle kázání si v minulosti vyslechl už mockrát. „Ano, dědečku.“

„Máš v sobě její krev. To si přiznej. Krev laciné poběhlice, mizerné děvky. Ale máš v sobě taky krev Ventressů, Calebe. Ventressové jsou silné plemeno. Bůh ví, že jsem se hodně snažil, aby v tobě kolovala jedině krev Ventressů.“

Calebovo nitro zachvátila vlna vzteku, ale jako vždycky se tvářil lhostejně. „Vím o tom, dědečku.“

„A myslím, že jsem uspěl.“ V Rolandově hlase se skrývala naprostá spokojenost. „Vím, že jsem byl někdy na tebe trochu tvrdý, ale bylo to jen pro tvé dobro.“

„Ano, dědečku.“

„Povím ti pravdu, Calebe. To, co se stalo před lety, byla částečně i moje vina. Franklin má pravdu, tvrdí-li, že jsem byl ke Gordonovi příliš shovívavý, když dospíval. Tvůj otec byl můj jediný syn a já chtěl, aby měl všechno. To byla z mé strany závažná chyba. Moje shovívavost oslabila jeho smysl pro povinnost a odpovědnost. Způsobila, že byl zranitelný. Když se objevila ona, byl snadnou kořistí.“

„Já vím. To už jste mi říkal, dědečku.“

Roland sevřel ruku v pěst. „Ale u tebe jsem namouduši stejnou chybu neudělal. Postaral jsem se, aby sis pamatoval, co to znamená být Ventress, co se od tebe očekává. Teď jdeš na univerzitu. Budoucnost Ventressů leží v tvých rukou. Na to nikdy nezapomeň.“

„Udělám, co je v mých silách.“

Roland se otočil a podíval se na něj. Oči se mu leskly odhodláním. „Samozřejmě že uděláš. Ventressové se vždycky snaží ze všech sil. Ty budeš naší rodině dělat čest, Calebe.“

„Ano, dědečku.“

„A až bude čas,“ uzavřel Roland s tichým důrazem, „oženíš se s pořádnou ženou, se ženou, která nám nebude dělat hanbu a do našeho rodu vnese silnou, čistou krev. Vybereš si ženu, která bude pravým opakem té laciné šlapky, která tě porodila. Rozumíš tomu, Calebe?“

„Ano, dědečku.“

Calebovy myšlenky přerušilo nepatrné zaškrábání venku na verandě. Zahnal vzpomínky na osmnácté narozeniny a vstal z postele.

Na prosklených dveřích se ozvalo tiché, naléhavé zaklepání, zrovna když sahal po klice.

„Calebe?“ Serenitin hlas byl sotva slyšitelný. „Jsi tam?“

Venku stála Serenity a na sobě měla župan a trepky. Vlasy měla nahoře svázané do volného uzlu. Účes zdůrazňoval půvabnou křivku její šíje. Zimomřivě se objímala.

Při pohledu na ni se Calebovo nitro rozehřálo a ztěžklo. Pouze ona ho mohla zbavit myšlenek na šperkovnici. „To je ale návštěva,“ zašeptal.

„Můžu dál? Je tady strašná zima.“

„Jen pojď.“ Přidržel dveře. „Nečekal jsem tě.“

„Chci s tebou mluvit.“

Caleb povytáhl obočí a pomalu zavřel dveře. „Stalo se něco?“

„Nevím. Právě to chci od tebe slyšet. Mám na tebe pár otázek.“ Serenity se zarazila, když spatřila na nočním stolku kazetu. „Co je to? Vypadá to jako dámská šperkovnice.“

„Taky že je. Patřila mé matce.“

„Vážně?“ Serenity vzala skříňku do rukou. „Je překrásná.“

„Je to jen levná napodobenina.“

„Copak to vadí?“ Serenity si krabici prohlížela s nadšeným údivem. „Tvoje maminka ji zřejmě používala na věci, které pro ni byly moc důležité. Dovedu si představit, že pro ni hodně znamenala, a musí znamenat hodně i pro tebe, protože je to něco, co jí patřilo.“

„Nejsem sentimentální.“

Její úsměv byl vševědoucí. „Ale jsi. Jsi velice citlivý člověk. To byla jedna z věcí, která se mi na tobě zamlouvala hned od začátku.“

„To, co se ti na mně od začátku líbilo, byl fakt, že ti pomůžu rozjet zásilkovou službu.“

Podrážděně se na něj podívala. „Co se to s tebou dneska děje? Máš naprosto příšernou náladu od okamžiku, co jsme vyjeli z hor.“

„Promiň, pokud jde o nálady, nemám moc možností. Většinou žádnou náladu ani nemám.“ Caleb přešel pokoj a vyškubl jí kazetu z ruky. Otevřel nejbližší zásuvku v sekretáři a šperkovnici do ní uložil.

„Vezmeš si ji s sebou, až budeme zítra odjíždět?“

„Proč bych to dělal?“ Caleb zastrčil zásuvku.

„Protože je pro tebe očividně důležitá.“ Dotkla se malého gryfa na svém hrdle. „Všichni potřebujeme mít kolem sebe pár věcí, které mají zvláštní význam. Nikdo by se neměl pokoušet žít ve vzduchoprázdnu, Calebe.“

„Na tu krabici zapomeň. Na co ses chtěla zeptat?“

„Aha, na tohle.“ Oči se jí zúžily. „Chci vědět, proč jsi mě sem přivedl.“

„Není to snad jasné? Stýkáme se spolu. Chtěl jsem, abys poznala mou rodinu.“ Přejel jí prstem po tváři. „Jsem konvenční typ, vzpomínáš si?“

Jen to, že se jí dotkl, ho vzrušilo a rozehřálo. Brána, která se hluboko uvnitř otevřela, když z úkrytu vyndal šperkovnici, se znovu zavřela. Starý vztek byl bezpečně uvězněný za železnými mřížemi. Už se zase ovládal.

Caleb věděl, že Serenity v jeho očích zahlédla touhu, protože zadržela dech a ucouvla. Lehce se usmál. Nedokáže skrýt svou reakci, pomyslel si. Neměla takovou praxi se zakrýváním citů jako on.

„Mám dojem, žes mě sem nevzal jen proto, abys mě představil rodině,“ řekla. „Alespoň ne kvůli konvencím.“

„Ne?“

„Ne. Skoro to vypadalo, jako bys je chtěl donutit, aby byli proti mně. A já se tolik snažila, abych mezi ně zapadla.“

„A taky jsi to dokázala.“

„No, dělala jsem co jsem mohla, ale tys mi v tom moc nepomohl. Nelíbilo se mi, co se večer dělo v tom obýváku, Calebe. Jako bys rodinu schválně popichoval.“

„Popichoval?“

„Popichoval, dělal si z nich legraci nebo co.“ Serenity netrpělivě máchla rukou ve vzduchu. „Měla jsem dojem, žes je chtěl provokovat a žes mě k tomu využil.“

„Proč bych chtěl svou rodinu provokovat?“ Přiblížil se k ní a tentokrát ho podráždilo, když před ním opět ucouvla.

„To nevím.“ Upřeně se na něj dívala a přitom ustupovala až ke zdi. „Ale dnes večer jsem hodně přemýšlela. A hned jsem si taky vzpomněla, jak ses strašně naštval, když ses poprvé dozvěděl o těch fotkách, které se mnou dělal Ambrose.“

„Co mají ty zatracený fotky s tímhle společnýho?“ Směr jejích myšlenek se Calebovi vůbec nelíbil. Chtěl ji instinktivně od nich odvést. Opřel si ruce o zeď z obou stran u její hlavy, a tak ji uvěznil.

Zvedla bradu. „Napadlo mě, že tvůj dědeček by se rozčilil ještě daleko víc, kdyby se o těch fotkách někdy dozvěděl. Koneckonců je z jiné generace. Vsadím se, že je ještě větší puritán a konzervativec než ty.“

„Neboj se. Ten se o těch fotografiích nikdy nedozví.“

„Ale kdyby to někdy zjistil, hrozně by se rozzlobil,“ trvala na svém Serenity. „A nemusel by mě přijmout. Mohl by po tobě chtít, aby ses přestal se mnou stýkat.“

Caleb stiskl zuby. „Jak tě mohlo jen na chvilku napadnout, že bych tě nechal kvůli tomu, že mi tě dědeček neschválil? Abys rozuměla, Serenity, pro svou rodinu dělám hodně, ale nedovolím, aby se mi pletli do osobních vztahů.“

„Mám spíš obavy, že bys jim mohl hodit do tváře svůj vztah se mnou. Dneska večer jsem tě pozorovala. Vypadalo to, jako bys je vybízel, aby mě nepřijali.“

„Do háje s nima se všema.“ Zmocnil se jejích rtů a prudce je líbal, aby zastavil příval dalších slov.

Nebránila se, ale také nezareagovala stejně jako předtím. Prostě jen čekala, až s tím skončí.

Když Caleb zvedl hlavu, těžce oddychoval. „Serenity, tohle nemá nic společného s mým dědou.“

„Jseš si tím jistý?“

„To sakra jsem.“

„Poněvadž já to myslím vážně, Calebe.“ Pátravě se mu zadívala do očí. „Nedovolím, abys mě zneužil pro nějakou soukromou mstu, kterou možná chystáš proti své rodině.“

„Chci tě,“ šeptal jí s ústy na jejím hrdle. „Přivedl jsem tě sem, abych tě představil dědovi. Vyrostl jsem v rodině, která si potrpí na společenské obřadnosti, a ode mě se čeká, abych je ctil. Ale nic, co Roland Ventress řekne nebo udělá, neovlivní to, co je mezi mnou a tebou. Je to jasné?“

Zaváhala a pak z ní napětí částečně opadlo. Plaše se usmála. „Přísahej.“

„Přísahám,“ šeptl Caleb.

Vědomí, že myslel ten slib naprosto vážně, ho zasáhlo silou přílivové vlny.

Chtěl ji víc než cokoli jiného v celém svém životě. Byla jednou z mála skutečností, které chtěl jen pro sebe, a ne proto, že to vyhovuje dědečkovi a jeho tvrdým nárokům na úspěch.

Caleb si uvědomoval, že kvůli touze po Serenity je potenciálně daleko zranitelnější, než byl dříve. Získala tak nad ním mnohem větší moc, než jakou kdy jiné ženě přiznal. Ale byl si jistý, že situaci dokáže zvládnout. Pokud existovala jediná věc, kterou se naučil, když vyrůstal v dědečkově domě, pak to bylo umění, jak ovládat své city.

Navíc neměl v úmyslu dopustit se stejné chyby jako kdysi jeho otec. Nepřipustí, aby mu nějaká žena, žádná žena, zničila život. Dokonce ani Serenity na to neměla dost sil, pomyslel si Caleb.

„Calebe?“

„Polib mě.“ Vzal její hlavu do svých rukou a přitiskl ústa na její. Tentokrát spíš žadonil, než vymáhal, víc přemlouval, než útočil.

Serenity rozevřela rty a pustila ho dovnitř. Objala ho kolem pasu a úplně se mu poddala.

Calebem projelo vzrušení. Vklouzl jí rukou pod župan a našel hebký obrys jejího prsu. Odpověděla mu zachvěním. Toužila po něm. To vědomí mu rozpalovalo krev.

Caleb začal Serenity pomalu zatlačovat k posteli, aniž pouštěl její rty. Nejdřív šla celkem ochotně, ale po dvou krocích se prudce zastavila.

„Ne,“ zašeptala a pokoušela se vyprostit z jeho objetí. „To nejde.“

„Proč ne?“ Nechtěl se dohadovat. Dokázal myslet jen na to, jak dostat Serenity do postele. „Tehdy večer jsem měl dojem, že sis to rozmyslela a chtěla ses se mnou pomilovat.“

Zamračila se na něj a chvatně si upravovala župan. „Nemá to nic společného s tím, co chci. Aspoň dneska večer ne. Vím, že by to vážně narušilo dědečkovy představy o dobrém vychování. Jeho generace něco takového neschvaluje. Bude jen správné, když budeme plně respektovat jeho názory, když jsme pod jeho střechou.“

„Krucinál, Serenity, už jsem ti řekl, že mi je jedno, co si myslí.“

„Ano, vím, ale já jsem v tomhle domě host a mám pocit, že bych se měla chovat podle jeho pravidel. Působí na mě jako velice staromódní člověk. Zřejmě by považoval za krajně neslušné, kdybychom se milovali u tebe v dětském pokoji.“

Calebovi došlo, že to myslí vážně. „Dědečkovi je sice osmdesát, ale senilní není. Vsadím se, že si myslí, že spolu spíme.“

„V tom to není,“ reptala, když kráčela ke dveřím na verandu. „Jde o to, že on je typ člověka, který očekává, že jeho vnuk se bude chovat v milostných záležitostech diskrétně. Tak to za jeho mládí chodilo.“

„Jak to víš?“

„Ale prosím tě, vždyť je to jasné.“ Odmlčela se s rukou na klice. „Řekni mi pravdu. Miloval ses pod touhle střechou s nějakou jinou ženou?“

Caleb se opřel o sekretář a mlčky ji chvilku pozoroval. Došlo mu, že je pořádně naštvaný. Chtěl udělat v jejich vztahu další krok. Se Serenity však byla v tomhle ohledu z nějakého důvodu potíž. Být to jakákoliv jiná žena podezříval by ji, že si s ním jen tak zahrává. Ale Serenity je Serenity. Nedovedl si představit, že se jí ta hra úspěšně daří.

„Ne,“ připustil Caleb. „Nemiloval.“

„Aha, tak vidíš. Až doteďka jsi cítil potřebu chovat se slušně, když tu jsi na návštěvě. Přiznej to.“

Caleb o tom chvíli přemýšlel a pak pokrčil rameny. „Dalo by se to tak říct.“ Vyskytly se chvíle, kdy Serenity byla až moc bystrá. Je pravda, že při těch málo příležitostech, kdy přivedl nějakou ženu, aby ji Rolandovi představil, si dal pokaždé záležet, aby se choval tak slušně, jak se od něj očekávalo.

„Koneckonců tohle je malé městečko s maloměstskými měřítky,“ poučovala ho Serenity. „Tvůj dědeček tu prožil celý život. Tys tady vyrostl. Všichni tě znají. K tomu, abys pochopil, že na maloměstě se některé věci nikdy nezmění, nepotřebuješ ani sociologa.“

„Když tak ráda ctíš maloměstské způsoby,“ podotkl Caleb, „proč jsi teda přišla za mnou do pokoje?“

Rozčilením zrudla. „Zašla jsem za tebou, protože jsem s tebou musela nutně mluvit. Potřebovala jsem vědět, že mě žádným způsobem nezneužíváš.“

„Serenity …“

„Ale teď, když jsme si tak pěkně popovídali a už vím, že s rodinou nehraješ nějakou podivnou hru, se budu muset opravdu vrátit do svého pokoje.“

„Serenity …,“ opakoval trpělivě Caleb.

„Co je?“ Jednou rukou si sevřela klopu županu, druhou pokradmu otevřela prosklené dveře a vykoukla do tmy. Bylo jasné, že nechce, aby ji někdo přistihl, jak se plíží zpátky k sobě do ložnice.

„Jen mě napadlo, že bys třeba chtěla vědět, že jich moc nebylo.“

„Koho?“ zeptala se přes rameno.

„Těch ženských. A vždycky jsem se choval velmi slušně.“

Usmála se. „Já vím. To je jedna z věcí, která se mi na tobě líbí, Calebe. Ve všem si zachováváš úroveň.“

„Nebyl jsem jediný,“ poznamenal. „Viď?“

„Ne. Mám taky svou úroveň.“ Vyšla ven do chladné tmy a velice potichu za sebou zavřela.

Caleb došel ke dveřím na verandu, nehlučně je otevřel a díval se, jak Serenity spěchá ke vchodu do svého pokoje. Když bezpečně zmizela uvnitř, znovu zavřel dveře a opřel se o ně s tichým povzdechem hluboké lítosti.

Zamyslel se nad stavem svého silně vzrušeného těla a usoudil, že se mu bude velmi těžko usínat. Začíná se z toho stávat nemilý zvyk. Bude muset co nejdřív dát tenhle bláznivý vztah do pořádku.

Zahleděl se na sekretář, kam schoval plastikovou šperkovnici Crystal Brookeové. Pak přešel pokoj a otevřel zásuvku. Stál tam a dlouho se na tu lacinou krabičku díval. V hlavě mu zněla Serenitina slova. Dovedu si představit, že pro ni hodně znamenala, a musí znamenat hodně i pro tebe, protože je to něco, co jí patřilo.

Serenity se mýlí, pomyslel si. Ta kazeta pro něj nemá žádný význam. Jednou ji stejně vyhodí.

Caleb položil nohu v jezdecké holínce na spodní příčku plotu kolem výběhu, o horní si opřel paže a s uspokojením znalce si prohlížel výstavního šedého hřebce.

Když na to přišlo, dokázal poznat dobrého koně a nepochyboval, že tenhle arab byl poklad. Windsailer byl jeden z nejušlechtilejších hřebců, které kdy Roland Ventress vlastnil. Kůň pocházel od Windstar a bylo to vidět. V jeho velkých tmavých očích byla primitivní koňská inteligence a ladnost v každé dokonale vymodelované křivce jeho těla, které bylo trénované pro vytrvalost a sílu.

„Vypadá dobře, že?“ zeptal se Roland, který došel ke Calebovi a zastavil se.

„Velmi působivě.“ Caleb sledoval, jak Windsailer přežvykuje seno.

„Každé jeho hříbě je dokonalé,“ konstatoval Roland. „Každé má jeho vzhled i vytrvalost. Ve všech je vidět Windstar. Krev se nezapře.“

„Tak jste to vždycky říkával.“

Roland se opřel o plot výběhu. „Od ostatních se liší.“

„Od ostatních letošních hříbat?“

„Nemluvím o koních,“ řekl Roland. „Mluvím o Serenity Makepeaceové.“

Caleb se sám pro sebe usmál. „Ano, je jiná.“

„Máš s ní vážnější úmysly než s tou poslední?“

„Vážné úmysly?“

„Krucifix, nehraj to na mě, hochu.“ Roland přimhouřil oči. „Víš, co mám na mysli. Oženíš se s touhletou, nebo ne?“

„Dám vám vědět, až se rozhodnu,“ odpověděl Caleb zdvořile.

„Už je nejvyšší čas, aby ses usadil a založil rodinu. Vždyť já měl sakra v tvém věku už dvanáctiletého kluka.“

„Já vím, dědečku.“

„Zatraceně, poslední dobou jako bych nemluvil s tebou, ale do zdi. Pokaždé, když se vidíme, je to ještě horší.“

„Co vám mám říkat?“ zeptal se Caleb.

„Ty víš, co chci od tebe slyšet.“ Roland sevřel příčku oplocení. „Chci slyšet, že se oženíš s pořádnou ženou a začneš dělat děti. Nebudu tady věčně. Než odejdu pod zem, chci vědět, že bude existovat další generace Ventressů.“

„Moji bratranci mají dětí dost. Včera na té oslavě bylo plno Ventressů.“

„To není totéž a ty to moc dobře víš.“ Roland překypoval zoufalstvím. „Nikdy jsem ti neměl dovolit, abys založil Ventressovy podniky. Měl jsem trvat na tom, aby ses vrátil sem do Ventress Valley. Všechno se pokazilo, když jsi začal s tím svým byznysem.“

Caleb pokrčil rameny. Oběma bylo jasné, že Roland tehdy nemohl proti založení Ventress Ventures nic namítat. Caleb se rozhodl pro vytvoření vlastního podniku dokonce dávno předtím, než dokončil vysokou. Věděl, že ve Ventress Valley žít nikdy nebude.

Ventress Ventures byla jedna z mála věcí, která patřila výhradně jemu. Podnik vedl po svém a zodpovídal jedině sám sobě.

„Co jste myslel tím, že se všechno pokazilo?“ zeptal se Caleb.

„Jako by ses mi od té doby odcizoval.“ Roland zkřivil obličej, jehož větrem ošlehané rysy vyjadřovaly vztek a zklamání. „Nevím, jak si to mám sakra vysvětlit. Když se nad tím zamyslím, uvědomuju si, že to začalo dokonce ještě dřív, než jsi založil svůj podnik. Už tehdy, když jsi odešel na vysokou, že?“

„Nechápu, o čem to mluvíte. Chcete tím naznačit, že zanedbávám povinnosti vůči rodině?“

„Ale ne, zatraceně. Tvé práci se nedá nic vytknout, ale vypadá to, jako bys poslední dobou jen tahal za provázky a mačkal knoflíky“

„To není moc přesné,“ podotkl Caleb suše. „Snad byste mi to mohl trochu blíž vysvětlit. Máte nějaké stížnosti na to, jak se starám o rodinné investice?“

„To ne ksakru.“ Roland na něj vrhl zlostný pohled. „Naše finanční situace nikdy nevypadala líp a ty to víš. Ventressové mají dneska víc peněz než kdykoliv předtím.“

„Překvapuje mě, že jste to uznal.“

„Proč bys měl být překvapený? Udělals to, co jsem od tebe očekával. A není to jen rodina, které se vede dobře, od té doby, co sis vzal na starost její investice. Celé tohle údolí daleko líp prosperuje díky všem novým podnikům, které jsi pomáhal rozjíždět.“

„Tak na co si vlastně stěžujete?“

„Copak to nechápeš?“ Roland mávl rukou směrem k domu a stájím. „K čemu tohle všechno je, když nemám jistotu, že tady nebude další generace Ventressů? Přišel jsem o syna kvůli té děvce, která ho ukradla vlastním lidem a naváděla ho k tomu, aby se vzdal svých povinností. Jediné, co mi zbylo, jsi ty.“

Caleb se podíval na hodinky. „Dolores nás čeká k snídani.“

„Snídaně může sakra počkat,“ zabručel Roland. „Už delší dobu mi něco dělá starosti a možná je načase vyložit karty na stůl. Musím se tě na něco zeptat a chci upřímnou odpověď. Vychovával jsem tě k pravdomluvnosti, a pokud vím, nikdy jsi mi nelhal. Nezačínej ani teď.“

„Na co se chcete zeptat?“

„Oba víme, že jsi jediný, kdo může napravit škodu, jakou ta mrcha před lety napáchala,“ řekl Roland. „Jsi jediný, kdo mou krev může předat dál do budoucna. Otázka zní, hodláš to udělat?“

„Neříkejte jí mrcha.“

Roland se zatvářil udiveně. „Co to k čertu plácáš?“

Caleb sevřel dřevěné zábradlí tak pevně, až se divil, že neprasklo, ale podařilo se mu zachovat si klidný hlas. Z nějakého důvodu si vybavil včerejší výraz údivu smíšeného s úctou v Serenitině tváři, když si prohlížela šperkovnici.

„Povídám, abyste jí neříkal mrcha,“ opakoval Caleb tiše. „Ať je to jak chce, Crystal Brookeová byla moje matka.“

Roland zůstal zcela ohromený. „Co to má znamenat? Přišel jsi o rozum? Víš, kdo byla. To jsem ti opakoval už mockrát.“

„Ano. A možná máte pravdu. Ale jsem její syn a nikdo jí už nebude nadávat mrcha, děvka nebo šlapka.“

„Zblázni ses, hochu? Co to do tebe vjelo?“

„Kdo ví?“ pronesl Caleb. „Možná že se ve mně konečně začíná projevovat ta špatná krev. Promiňte, dědečku. Jdu na snídani. Mám dneska před sebou dlouhou cestu do nového působiště.“

Zamířil k domu.

„Neopovažuj se ke mně otáčet zády, Calebe Ventressi,“ křičel Roland. „Já jsem ten, kdo se tě ujal a vychoval. Dal jsem ti domov. Poskytl střechu nad hlavou. Naučil tě věci, které člověk potřebuje znát. Tak měj ke mně proboha trochu úcty.“

Caleb se zastavil. Pomalu se otočil a podíval se na muže, kterému se snažil téměř celé své mládí ve všem vyhovět. „Ano, dědečku.“

„Jak se to chováš?“

„Mám k vám úctu, dědečku. Vždycky ji budu mít.“

V Rolandových očích jiskřil bezmocný hněv. Vyžadoval projev úcty, který mu Caleb dlužil, a Caleb mu ji projevil. Jenže nedostatečně a oba to věděli.

Kdysi lásky bývalo víc, uvědomil si Caleb. Někdy měl znepokojující pocit, že stále ještě existuje. Roland nikdy nedal najevo, že po něm žádá citové projevy, a pokud mezi nimi někdy byla nějaká vřelost, jednoduše se vytratila.

„Tak mi odpověz na otázku,“ naléhal Roland. „Hodláš mi dát vnoučata, abys zajistil budoucnost rodu, nebo ne?“

„Copak jsem vám vždycky nedal všechno, co jste po mně chtěl?“ zeptal se Caleb tiše. „Neudělal jsem všechno, o co jste mě požádal?“

„Tak proč už s tím nezačneš?“ vybuchl Roland.

„Nejdřív musím najít ženu, které nebude vadit má špatná krev.“

Serenity se zastavila před velkou prosklenou skříní, která stála v jídelně. Se zájmem si prohlížela její obsah. Každou polici lemovaly řady blyštivých trofejí, vyznamenání, medailí a plaket. Některé byly za jezdectví, jiné za skautskou činnost. Několik oceňovalo střelecké umění. Další byly za různé úspěchy na vysoké škole.

„Propána, Dolores, tohle všechno Caleb doopravdy vyhrál?“

„Samosebou.“

„Neuvěřitelné.“ Serenity okukovala blýskavou trofej na konci jedné řady. Připomínala vítězství na šampionátu v baseballu. Caleb byl patrně nadhazovač.

Dolores stavěla na každé místo u stolu skleněné misky s grapefruitem. „Ten kluk nosíval domů ceny, odměny a trofeje, jaký si nedovedete ani představit. Když po něčem šel, ostatní děti neměly velkou šanci.“

„Netušila jsem, že je Caleb tak soutěživý.“

„Podle mě není. Radši si dělá svý, jak se říká. Moje máma, která v tomhle baráku dělala třicet let, povídala, že ani jednou si nevšimla, že by měl z těch vítězství radost.“

„Určitě jich bylo hodně. Myslím těch vítězství.“

„To je pravda.“

„Zajímalo by mě, proč nemá pár trofejí v kanceláři v Seattlu?“

„A na co?“ Dolores postavila poslední misku s grapefruitem. „Všichni vědí, že Caleb ty ceny nevyhrával pro sebe. Dělal to pro dědu. Podle mýho soudu mu připadlo, že bude jen správný, když zůstanou u dědečka v domě.“

„Myslím, že mi to začíná být jasné. Chudák Caleb.“

Dolores jí věnovala pronikavý, významný pohled. „To mi povídejte. Máma přísahala, že kolikrát se jí chtělo až brečet, když Caleb přinesl domů nějakou cenu. Nikdy prý se s ní nechlubil jako ostatní kluci. Nikdy o tom nemluvil. Nikdy nevypadal nadšeně. Jenom předal trofej dědovi a šel za dalším cílem, který mu pan Ventress určil.“

„Jak dědeček reagoval, když mu Caleb donesl ty ceny?“ zeptala se Serenity tiše.

„Když Caleb zvítězil, pan Ventress mu dal vždycky jasně najevo, že dělá jen to, co se od něho čeká. Ale chraň bůh, když se chudák kluk párkrát nedostal na první místo.“ Dolores zavrtěla hlavou. „Moje máma se prý sama odvážila říct panu Ventressovi, že toho kluka vede moc přísně, ale pokaždé ji odbyl, ať se stará o svý. Prý nebude dělat stejný chyby jako předtím.“

Serenity se prudce obrátila. „Předtím?“

„Zřejmě myslel chyby, který podle svýho mínění dělal u vlastního syna Gordona,“ vykládala Dolores potichu. „Někdy je těžší odpustit sobě než někomu jinýmu. A bůh ví, že Ventressové umějí být tvrdohlaví jako mezci.“

„Jaké chyby?“

Dolores zaváhala. „Na to se budete muset zeptat Caleba. Už jsem toho stejně napovídala až moc. Ale kdybyste se ho chtěla na něco vyptávat, mám k vám prosbu.“

„Jakou?“

„Neprozraďte, že jsem vás navedla.“

9. kapitola

„Co říkáte Ariadnině marmeládě, pane Ventressi?“ zeptala se Serenity.

Roland na ni pohlédl z protější strany trapně zamlklého stolu. Na rozdíl od včerejší formální oslavy byla dnešní společnost malá. Na snídani byli dnes ráno pozváni pouze Calebova teta Phyllis a strýc Franklin. Snažili se jak mohli, aby udrželi konverzaci v chodu, ale nepolevující mlčení mezi Calebem a jeho dědečkem účinně mařilo veškeré úsilí přítomných.

„Není špatná.“ Roland si znovu ukousl z krajíčku topinky, kterou si namazal marmeládou. „Podobnou dělávala moje matka. Dobrá a nakyslá. Ne moc sladká. Připadá mi, že dneska je většina věcí na můj vkus až moc sladká.“

„To je fakt,“ souhlasila Phyllis s neosobním úsměvem. „Třeba ty moderní snídaně z obilovin. Většina je tak přeslazená, že chutná jak bonbony.“

Serenity zachytila Calebův pohled. „To by se dalo využít v marketinku. Ariadniny džemy a marmelády budeme inzerovat jako zavařeniny pro labužníky. Uvedeme, že byly vyrobené hlavně pro lidi s náročnou chutí. Co ty na to?“

„To by šlo.“ Entuziasmus v Calebově hlase se dal srovnat s nadšením námořního kapitána z ledovce. Zvedl šálek s kávou a napil se. „Už jsi nachystaná k odjezdu?“

„Ano.“ Takže tohle téma bychom měli vyřízené, pomyslela si Serenity. Zkusila jinou taktiku. „Pane Ventressi, nemohla jsem si nevšimnout těch cen v té skříni za vámi.“

„Ty vyhrál Caleb,“ suše přiznal Roland.

„Ano, vím. Viděla jsem na nich jeho jméno. Musíte být na něj moc pyšný.“

Roland se zachmuřil. „Caleb ví, co se od něj očekává. Odjakživa to věděl.“

„Všimla jsem si, že ho dokonce zvolili, aby pronesl závěrečnou řeč na rozloučenou se střední školou,“ pokračovala Serenity úmyslně veselým tónem. „Se mnou to bylo stejné. Taky mě vybrali jako nejúspěšnější studentku.“

Calebovi zaskočila káva v hrdle. Rychle postavil šálek.

Serenity se zatvářila starostlivě. „Jsi v pořádku?“

„Nic mi není.“ Vstal. „Chci vyrazit co nejdřív, Serenity.“

Překvapeně vzhlédla. „Ale já myslela, že mě provedeš po stájích. Chtěla jsem se podívat na koně.“

„Až někdy jindy. Cesta je dlouhá a v předpovědi počasí uvedli, že večer možná napadne v horách sníh.“

„Nesmysl. Na sníh je moc brzy.“

Caleb se na ni podíval přimhouřenýma očima. „Nerad bych musel někde stavět kvůli tomu, abych si nandaval řetězy, když se tomu můžu vyhnout.“

Serenity raději potlačila tichý povzdech. „Za pět minut jsem hotová.“

„Dojdu pro zavazadla.“ Caleb obešel dlouhý stůl. „Potřebuješ pomoct?“ zeptal se Franklin. „Harry je někde venku. Pomůže ti.“

„Zvládnu to sám.“ Caleb kráčel ke dveřím.

Serenity se usmála na Rolanda, jehož čelisti vypadaly jako odlité ze železa. „Tolik vám děkuji za vaši pohostinnost, pane Ventressi. Moc se mi u vás líbilo.“

„Děkuji vám za dárek,“ řekl Roland. Pohled upíral na Calebova záda. „Doufám, že nás zase někdy navštívíte.“

„Velmi ráda.“ Serenity najednou něco napadlo. „Calebe, nezapomeň na tu maminčinu šperkovnici. Mám dojem, že jsem viděla, jak ji včera večer dáváš do zásuvky sekretáře.“

Atmosféru v jídelně, dosud napjatou, ale zvládanou, opanovalo ovzduší blížící se katastrofy. Dolores ztuhla v kuchyňských dveřích s tácem v rukou. Phyllisiny oči se rozšířily zděšením. Franklin vypadal ještě zachmuřeněji než obvykle. Roland se ani nepohnul.

Serenity došlo, že zrovna otevřela ústa a pronesla nějakou příšernost. To byl právě ten problém s venkovním světem, přemítala celá mrzutá. Takovým jako ona se zatraceně snadno povedlo něco zpackat. Vrhla na Caleba omluvný pohled a lámala si hlavu, jak se dostat z kaše, kterou právě oběma navařila.

S povděkem si všimla, že Caleba její společenské faux paux nepřivedlo do rozpaků. Na jeho tváři nebyla znát žádná emoce. Zastavil se ve dveřích a zamyšleně se na ni podíval. „Děkuju, žes mi to připomněla. Nezapomenu si ji přibalit.“

Phyllis s Franklinem si vyměnili zlověstné pohledy.

Roland křečovitě sevřel nůž na máslo. „Netušil jsem, že tu starou krabici ještě máš. Nikdy ses o ní nezmínil. Myslel jsem, že ses jí už dávno zbavil.“

„Můj ty bože, proč by to Caleb dělal?“ vyhrkla Serenity. Škodu už stejně napáchala, uvědomila si. Nemělo cenu předstírat, že tu šperkovnici neviděla. „Říkal mi, že patřila jeho matce. Určitě pro něj hodně znamená. Nemohl ji přece jen tak vyhodit.“

Jako první se vzpamatovala Phyllis. „Ano, ovšem. Jen nás nenapadlo, že Caleb může být tak sentimentální. Viď, Frankline?“

„Ne,“ zabručel Franklin. „To ne.“

„To mě překvapuje,“ pokračovala Serenity, které se ulevilo, že se hovor už zase normálně rozproudil. „Zjistila jsem, že Caleb je velice citlivý člověk, hned ten den, kdy jsem ho poznala. Víte, mám na tyhle věci instinkt.“

„Opravdu?“ zeptal se Franklin.

„Jistě.“ Serenity se zasmála. „Nebylo těžké přijít na to, že hluboko uvnitř je Caleb vnímavý a citlivý. Kolik takových úspěšných a skvělých poradců by se nechalo najmout, aby zachránili městečko, jako je Witt’s End? Zvlášť když neexistuje vůbec žádná záruka, že z toho projektu někdy uvidí aspoň cent.“

Všichni na ni nevěřícně zírali.

„Za chvíli odjíždíme,“ oznámil jim Caleb ode dveří. Bez dalšího slova vyšel z místnosti.

Přesně o patnáct minut později otočil Caleb klíčkem ve startéru svého jaguáru. Silný motor se probral k životu. Když se Caleb rozjel k silnici, zamávala Serenity malé skupince lidí na schodišti. Roland, Phyllis, Franklin a Dolores zvedli ruce ve zdvořilém, zdrženlivém pozdravu.

Serenity se opřela na sedadle. „Promiň mi ten trapas. Nevím, co mě vedlo k tomu, že jsem se před ostatními zmínila o té šperkovnici.“

„Zapomeň na to.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala. Dávala jsem si takový pozor, aby mě nikdo neviděl, když jsem včera večer k tobě šla. A dokonce jsem ti dělala kázání, abys neurážel dědečkův smysl pro slušné chování, viď?“

„Dobře se pamatuju.“

„A pak najednou udělám přímo u stolu takovou pitomost a klidně ti připomenu, aby sis přibalil tu kazetu.“

„Takže?“

„Takže je jasné, že jsem pokazila dobrý dojem, kterým jsem chtěla zapůsobit.“ Serenity se na něj celá nasupená mračila. „Teď si tvůj dědeček a všichni ostatní zřejmě myslí, že jsem s tebou strávila noc.“

Caleb jí věnoval krátký, nic neříkající pohled. „Kvůli tomu se rozčiluješ? Myslíš si, že ráno u snídaně málem všichni padli do mdlob jen proto, že jsi byla u mě v ložnici?“

„Vytahuju se, že jsem schopná žít v obou světech, když je to nutné, ale ve skutečnosti mi to moc nejde. Když jsem příliš dlouho v tvém světě, vždycky něco zvorám.“ Serenity si otráveně prohlížela své oblečení. Měla na sobě kalhoty se záložkou, ve kterých včera přijela, a k tomu halenku a pulovr, které si vybrala ze stejného katalogu. Byla si skoro jistá, že je oblečená vhodně, ale šaty pokaždé ženu nedělají. Nikdo jiný to nevěděl líp než ona.

„Nic jsi nepokazila,“ přiznal tiše Caleb. „Aspoň ne tak, jak si myslíš.“

Serenity se nadějně usmála. „Podle tebe se dědečka opravdu nedotklo, že jsme spolu údajně strávili noc pod jeho střechou?“

„Pochybuju, že to vůbec bral z téhle stránky. Zvlášť když ses zmínila o té šperkovnici.“

„Jak to myslíš? Musela to být přece první věc, která ho napadla. Jeho i ostatní v místnosti.“ Serenity zakoulela očima. „Viděl jsi, jak zareagovali.“

„Ta skříňka je v té malé tašce na zadním sedadle. Mohla bys ji vyndat?“

„Dobře, ale proč?“ Serenity si odepnula pás, s námahou si klekla a naklonila se dozadu. Sáhla po tašce.

„Chci, aby ses sama přesvědčila, proč všichni trochu ztuhli, když ses o ní zmínila.“

Serenity zaslechla v jeho hlase ten strašný neutrální tón a uvědomila si, že nevědomky zase vstoupila na nebezpečnou půdu. Ruka jí strnula na zipu tašky. „Calebe, jestli je to něco soukromého, o čem bys radši nemluvil, určitě to pochopím.“

„Vyndej tu kazetu.“

Vzdychla a rozevřela zip. Modrá a zlatá šperkovnice spočívala na pečlivě složeném šedém svetru. Serenity ji opatrně vyndala a zavřela tašku.

„Co s tím mám dělat?“ zeptala se.

„Otevři ji.“

Serenity si prohlížela skříňku. „Nevím, jestli bych měla. Mám pocit, že se mě to netýká.“

„To se pleteš,“ odporoval tiše Caleb. „Odteďka se tě to týká. Otevři tu krabici a podívej se dovnitř.“

Serenity se roztřásly prsty. Nevinně vyhlížející šperkovnice z modrého plastiku jí najednou v ruce připadala jako granát. „Je tady klíček k hracímu strojku.“

„Klidně ho natáhni, jestli chceš.“

Serenity poslechla. Když skončila, pomalu otevřela sponu a zvedla víko. Zazněla hudba. „Valčík,“ šeptla Serenity. „Cos to říkala?“

„Hraje to valčík.“ Fascinovaně hleděla na dvě drobné figurky z umělé hmoty, muže a ženu, které se najednou vymrštily a daly se do trhavého mechanického tance.

„Toho si nevšímej a podívej se, co je v přihrádce.“

Vnitřek kazety byl potažený levným modrým sametem. Na saténu za malým zrcátkem uprostřed víka byla dlouhá trhlina.

Ve skříňce žádné šperky nebyly. Místo nich tu bylo plno starých zažloutlých novinových výstřižků. Vypadaly tak křehce, až se jich Serenity bála dotknout.

„Co je to?“ zeptala se.

„Moje minulost.“ Caleb se na otevřenou šperkovnici ani nepodíval. Upíral pohled na silnici. „Dědeček mi tu kazetu plnou výstřižků dal, když mi bylo osmnáct. Záleželo mu na tom, abych nezapomněl na svou matku.“

„To od něj bylo moc hezké.“

Caleb zkřivil ústa. „To jistě bylo.“

Serenity opatrně rozložila první ze složených výstřižků a zadívala se na zrnitou černobílou fotografii. „Tahle žena byla tvá matka?“

„Ano.“

Na snímku byla nápadně půvabná platinová blondýna, oblečená v krátkých vypasovaných šatech pošitých flitry. Šaty měly dekolt sahající až k pupíku. Výstřední střih odhaloval pouze vnitřní obliny jejích prsů, ale navozoval smyslnou iluzi, která se fotografovi evidentně zamlouvala. V ženiných krásných očích bylo něco dobromyslného a zároveň vyzývavého. Jako kdyby věděla, že mužům připadá sexy a že se tím baví. Pod nánosem líčidla, které jí temně zbarvilo ústa a zvětšilo oči, se daly snadno rozeznat jemné lícní kosti a mladistvý elán.

„Calebe, byla překrásná,“ vydechla Serenity. „A tak přitažlivá. Myslím, že máš její oči.“

„Říká se to.“

Serenity si fotografii prohlížela se vzrůstajícím obdivem. „Dělala modelku?“

„Přečti si ty články.“

Serenity přelétla titulky na výstřižcích, z nichž většina pocházela z deníku Ventress Valley News.

VENTRESS VYDÍRÁN. VENTRESS PŘIZNÁVÁ VZTAH S PORNOMODELKOU. Vzala si další článek. DÍVKA Z PLAKÁTU TVRDÍ, ŽE VENTRESS JE OTCEM JEJÍHO DÍTĚTE. VENTRESS ŽÁDÁ O ROZVOD.

„Čti dál,“ vybídl ji tiše Caleb. „Je tam všechno. Vydírání, milostný poměr, rozvod i ta nehoda, všecko.“

Serenity začala rychleji číst a celou smutnou historku zhltla na posezení. Pozastavila se nad článkem, který pojednával o vydírání. Sevřel se jí žaludek. „Někdo se pokoušel tvého dědečka vydírat?“

„Vyděrač mu poslal fotky Crystal Brookeové. Byly v nich i záběry, při kterých pózovala nahá. Taky tam bylo pár snímků, na kterých se s ní můj otec miluje na pláži v Santa Barbaře.“

„Pane bože.“

„Děda odmítl vyděrači zaplatit. Ten poslal fotografie do Ventress Valley News. Vydavatel a dědeček kvůli tomu dlouhé roky vedli spor. Snímky uveřejnili a zbytek, jak se říká, je už minulost.“

„Ach Calebe, to muselo být pro všechny hrozné.“ Serenity přestala číst a znovu opatrně skládala výstřižky. „Už vím, proč jsi tak vyváděl, když jsem ti řekla o svých aktech. Bylo to, jako by ti někdo předhazoval minulost tvých rodičů, že?“

Caleb na ni vrhl znechucený pohled. „Nevyváděl jsem.“

„Ale ano. A teď už vím proč.“

„Vykašli se na to, Serenity.“

„Zase se začínáš vztekat,“ podotkla. „Ale myslím, že je mi to mnohem milejší než ta tvoje mrtvolná nálada.“

„Mrtvolná nálada? Co tím hergot myslíš?“

„Máš ji vždycky, když se tváříš chladně a bezvýrazně. Moc dobře umíš skrývat city, viď? Musel jsi zřejmě hodně trénovat.“

„Nejsem vůbec citově založený.“ Caleb každé slovo pečlivě a výrazně odměřoval.

Serenity jemně zavřela šperkovnici. Valčík ustal. „Nemáš dojem, že tvoje reakce byla značně emotivní?“

„Dalo by se říct, že mě zpráva o tvých aktech překvapila.“

Serenity se smutně usmála. „To věřím. Promiň, Calebe. Neměla jsem ti tak nadávat.“

„Že jsem puritánský, konvenční, nafoukaný a tvrdohlavý?“ Caleb lehce povytáhl obočí. „Neboj, na to už jsem dávno zapomněl.“

„Stejně jako já zapomněla na to, že jsem naivní a důvěřivá.“ Serenity přejela špičkou prstu po vybledlé pozlacené lince na šperkovnici. „Zajímalo by mě, proč ti dědeček dal ty výstřižky. Nepřipadá mi jako kruťas. Tvrdý a paličatý, to snad, podobně jako ty, ale ne krutý.“

Caleb se trpce usmál. „Pochybuju, že to považoval za krutost. Jen mu záleželo na tom, abych nikdy nezapomněl, že ve mně koluje zkažená krev. Věřil, že je jeho povinností připomenout mi, že se musím chránit před účinkem matčina genetického vlivu. Chová přece koně, ne? Dá hodně na sílu genů.“

Serenity si vzpomněla na skříň plnou cen a medailí. „Takže tys mu celé dětství neustále dokazoval, že v tobě geny Crystal Brookeové nekolují.“

„Stejně to nakonec dopadlo jinak.“

„Stalo se něco mezi tebou a dědečkem, než jsi dneska ráno přišel na snídani?“

„Pohádali jsme se.“

„Vážně?“

„Prohlásil o Crystal Brookeové, že byla mrcha. Není na tom nic divného. Pokaždé když se o ní v minulých čtyřiatřiceti letech zmínil, nenazval ji jinak než děvka, mrcha nebo ženská, která zničila naši rodinu.“

„Cos mu na to odpověděl?“

„Aby o ní neříkal, že je mrcha.“ Caleb sevřel v prstech volant. „Udělal jsem to úplně poprvé. Bylo to poprvé, co jsem ho upozornil, že si nepřeju, aby jí nadával.“

Serenity mu položila ruku na stehno. „Jsi její syn. Máš plné právo chránit její památku. A co tvůj otec? Tomu taky Roland nadává?“

„Ne. Myslí si, že táta byl obětí intrikánské coury, která ho naváděla, aby zanedbával své povinnosti. Děda si dává za vinu, že byl k synovi příliš mírný a shovívavý. Má dojem, že kvůli tomu otec tak snadno podlehl někomu jako Crystal Brookeové.“

„Takže Roland si umínil, že u tebe stejnou chybu neudělá.“

„To je tak všechno. Moje rodinná historie v kostce.“

Serenity si pohrávala s kazetou. „Aspoň máš rodinnou historii, která trvá víc než jednu generaci. Já ani nepoznala vlastní prarodiče. Moji rodiče zůstali na světě sami v útlém věku. Julius mi řekl, že se mu má matka jednou svěřila, že ona i můj otec vyrůstali v dětském domově. Víc vlastně o nich ani nevím, ale často jsem přemýšlela o tom, že to byla patrně jedna z příčin, která je svedla dohromady.“

„Možná ano,“ potvrdil Caleb.

Serenity zaváhala. „Ráda bych věděla, co asi dalo dohromady tvé rodiče?“

„Myslím, že je jasné, proč se sblížili. Máma byla sexy modelka, která toužila být filmovou hvězdou, a táta byl bohatý a nadějný politik. Skvěle se k sobě hodili.“

„Nesuď je tak přísně, Calebe. Po tak dlouhé době se už nikdo nedozví, co k sobě opravdu cítili. Ať se stalo cokoliv, bylo to mezi nimi dvěma. Ty za to neneseš žádnou zodpovědnost.“

„Že ne? Někdy mám pocit, že celý život jen platím za to, co provedli.“

„Všichni máme minulost i budoucnost. Můžeme si jedině vybrat, jestli máme žít v tom prvním, nebo druhém. Nepřipadá mi, že žít v minulosti má smysl.“

Caleb mlčel.

Po chvilce se Serenity naklonila přes sedadlo a uložila šperkovnici zpátky do tašky.

Ukázalo se, že poslední rozloučení s Ambrosem Asterleym byla pro Witt’s End hlavní společenská událost. V neděli večer v osm hodin se všichni z městečka nahrnuli do kavárny Slunečnice, aby si připili na Asterleyho památku. Jakmile Serenity s Calebem dorazila, okamžitě zamířila do kuchyně. Tam se připojila k Ariadne a několika dalším, které dohlížely na přípravu jídel a nápojů.

Caleb se ocitl sám mimo dav. Množství návštěvníků ho překvapilo. Z toho, co mu vykládala Serenity, usuzoval, že k Asterleymu neměl nikdo blízký vztah kromě Jessie. Ale lidí, kteří se s ním chtěli rozloučit, neubývalo. Vskrytu uvažoval, zda počet příchozích nesouvisí spíš s nedostatkem jiných možností večerní zábavy ve Witt’s Endu a jídlem zdarma než s Asterleyho oblíbeností mezi místními.

Ať k tomu měli jakékoliv důvody, byli tady jednoduše všichni obyvatelé z městečka. Caleb už několik z nich znal, protože hodnotil výrobky, které chtěli prodávat pomocí Serenitina katalogu. Několika lidem mile kývl na pozdrav, zatímco si namáčel celozrnný krekr do jogurtového krému s kari. Roztržitě naslouchal útržkům historek o Asterleym.

„Pamatuješ na den, kdy si Ambrose myslel, že bude mít konečně výstavu v galerii v Seattlu, a její majitel zčistajasna zaklepal bačkorama, dřív než mu stihl ty fotky pověsit?“ Muž celý v černé kůži a řetězech smutně potřásl hlavou a zhltnul kukuřičnou oplatku potřenou pomazánkou z baklažánů a tahiny.

„Pamatuju.“ Žena s krátce ostříhanými vlasy v kostkované košili a vypasovaných džínách zasmušile přikývla. „Jessie říkala, že se opil a strašně řádil. Vyhrožoval, že zničí všechno, co kdy udělal.“

„Takový byl Ambrose,“ podotkl Quinton, když se přidal ke skupince poblíž kukuřičných oplatek. „Skoro nic mu nevycházelo. Vždycky uvízl mezi kosmickými rovinami. Matematika vesmíru se v jistém smyslu podobá balíčku karet. Balíček byl vždycky namíchaný v Ambroseův neprospěch.“

„Jo, co se týče karmy, byl fakt smolař, to teda jo,“ souhlasil muž v kůži a řetězech. „Ale svým způsobem byl fajn.“

„Nebyl zlý nebo tak. Jen tak trochu samotář,“ poznamenala žena oblečená do róby ušité z několika vrstev šátků. „Oběť obrovské smůly. Víte, byl to vynikající fotograf.“

„Ano,“ přitakal Quinton.

„Máme s Janine od něho fotku, jak se skláníme nad naší postelí,“ svěřila se žena s krátkými vlasy. Po tváři jí sklouzla slza. „Je nádherná.“

Jessie se přiloudala ke stolu s občerstvením. „Stejně měl talent,“ řekla tiše Calebovi. „Některé jeho snímky jsou neuvěřitelné. Ukázala vám někdy Serenity ty obrázky, které s ní nafotil?“

„Ne.“ Caleb si vybavil obálku, kterou Serenity vyndala z Ambroseovy kartotéky. „Neukázala.“ Otázka důvěry.

„Měl byste si je prohlídnout,“ doporučila mu Jessie. „Jsou to prvotřídní ukázky jeho nejlepší práce. Jednou bych je ráda viděla na výstavě. Pro Ambrose by to byla zasloužená pocta.“

Calebovi vytanula na mysli sžíravá představa Serenity na veřejné expozici v umělecké galerii a jejího krásného, půvabného těla vydaného napospas veřejnosti. Krekr, který svíral, se mu rozlomil v prstech na kusy.

„Myslím, že Serenity nebude pro,“ podotkl Caleb.

Jessie na něj vrhla tázavý pohled. „Proč ne?“

„Protože jinak udělám hrozný kravál.“ Hledal nějaké logické vysvětlení. „Serenitina zásilková služba takovou publicitu nepotřebuje.“

„Nechápu, jak by jí to mohlo uškodit,“ řekla zamyšleně Jessie. Chtěla ještě něco dodat, ale zarazila se, protože se u nich objevil Blade. „Ahoj, Blade. Jak to vypadá? Vidím, že nepřátelské síly do Witt’s Endu zatím nedorazily.“

„Tim bych si nebyl tak jistej.“ Blade profesionálně přejel místnost svýma ustavičně přimhouřenýma očima. „Řek bych, že sme v průšvihu.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Caleb, aniž ho to blíž zajímalo.

„Zóna se chová divně.“

„Mně se zdá, že Zóna se chová divně pořád,“ prohodil Caleb. „Je teď nějaká jiná?“

„Je nervózní. Možná i vystrašená. Pořád mluví o nebezpečí a zmatku.“ Blade kývl směrem k Zóně, která stála o samotě poblíž mísy s punčem. „Mám z toho ošklivej pocit.“

„Možná má jenom depresi,“ chlácholil ho Caleb. „Koneckonců jsme na pohřební hostině.“

„Kvůli tomu to neni.“ Blade si vzal hrst kukuřičných lupínků. „Smrdí to tu průšvihem. Velkým průšvihem.“

„Ať si s ní promluví Serenity,“ navrhla Jessie. „Se Zónou si rozumí líp než kdokoliv jiný.“

„Možná to udělám já.“ Blade odpochodoval a cestou chroupal lupínky se strojovou přesností.

Jessie se usmála. „Začínám uvažovat, jestli nebyli Blade se Zónou stvoření pro sebe. Hodí se k sobě. Co vy na to?“

„Nepřemýšlel jsem o tom,“ přiznal Caleb. „Ale možná že jsou oba stejní podivíni.“

„Podle vašeho úsudku jsou ve Witt’s Endu divní všichni,“ řekla Jessie. „Když neuznáváte podivínství, co tady potom děláte?“

„Víte, proč jsem tady. Kvůli obchodu.“

„Blbost,“ odporovala Jessie. „Nejsem hloupá. Je jasný, že tenhle byznys není pro vás to pravý ořechový. Jste tady kvůli Serenity, viďte?“

„Nezapomínejte, že si mě najala.“ Než Caleb stihl změnit téma, někdo jiný to provedl za něj.

Energicky se k němu hrnul velký muž s hřívou vlasů, oblečený do červené flanelové košile a ušpiněné kombinézy. Zastavil se přímo před Calebem.

„Vy ste Ventress?“

„Nemám ten dojem, že se známe,“ řekl Caleb. „Menuju se Webster. Propás sem to páteční hodnocení výrobků. Měl sem fofr.“

„Aha.“

„Tak to nesu dneska. Třeba byste se na to moh kouknout. Říct mi, jestli je to dobrý do katalogu.“

„Jistě, proč ne? Asterleymu by určitě nevadilo, že se na jeho smuteční hostině budeme trochu věnovat obchodu.“

Webster sáhl do objemné kapsy a vyndal kámen velikosti dlaně. Pyšně ho vystavil na odiv na rozevřené ušpiněné ruce. „Tady to je. Co vy na to, Ventressi? To poletí, že jo?“

Caleb zíral na kámen. Vypadal naprosto obyčejně. „Co to vlastně je?“

Webster se zamračil. „To je šutr. Jak vypadá?“

„Jako kámen.“ Caleb ho vzal do ruky. „Zajímavé.“

Webster se rozzářil. „Já věděl, že se vám zalíbí. Tam na tom fleku je jich spousta. Kolik bysem jich měl asi tak mít v zásobě, až bude katalog venku?“

„Webstere, musím k vám být upřímný,“ začal Caleb diplomaticky. „Myslím, že takové kameny by nešly moc na odbyt.“

Webster se zaškaredil. „Mý kameny sou krásný.“

U Calebova lokte se najednou objevila Serenity. Tvářila se dychtivě. „To je ale hezký kámen, Webstere.“ Věnovala Calebovi zářivý úsměv. „Webster se v kamenech vyzná. Sbírá je. Určitě se nám je podaří přes katalog prodat.“

„To asi ne,“ pochyboval Caleb.

Webster vypadal poplašeně. „Co je špatnýho na kamenech?“

„Prosím tě, Calebe,“ ozvala se Serenity. „Nezapomeň, že jsi obchodní génius. Přece dokážeš najít způsob, jak Websterovy kameny prodat.“

„Říkám vám, že po obyčejných kamenech není poptávka,“ vysvětloval trpělivě Caleb.

Webster vytrhl kámen Calebovi z ruky. „Chcete nějaký hezčí šutry? To si pište, že vám je seženu. Uvidíte.“ Prudce se otočil a prodíral se davem pryč.

„Teď jsi ho urazil,“ vyčetla mu Serenity.

„Chceš rozjet byznys, ne charitu,“ bránil se Caleb. „Do katalogu žádné kameny zařazovat nebudeme.“

Serenity se na něj zamračila a vrátila se do kuchyně.

„O každého v tomhle městě si dělá starosti,“ ztlumila hlas Jessie. „A já bych vás měla varovat, že my se bojíme o ni. Tenhle víkend jste s ní odjel.“

„Domníval jsem se, že se tady každý stará o své,“ poznamenal Caleb suše.

Jessiin úsměv byl chladný. „Mám pro vás novinu. Tohle je maloměsto a všechna malá města, dokonce taková jako Witt’s End, mají něco společného.“

„O malých městech vím všechno. V jednom takovém jsem vyrostl.“

„Tudíž víte, že lidi tam dost mluví.“

„Ano,“ souhlasil Caleb. „Vím. Říká se tomu drby.“

Staré klepy o jeho rodičích ve Ventress Valley prakticky nikdy neutichly. V době, kdy dospíval, se občas probudily k životu.

Historku o tom, jak potomka nejvýznamnější rodiny ve městě svedla modelka ze stránek časopisů pro pány, se nikdo v Rolandově přítomnosti neodvážil připomenout. Caleb se však několikrát popral na školním dvoře i někde za stodolou kvůli posměškům různých spolužáků, kteří zaslechli, jak se jejich rodiče baví o minulosti.

Caleb bojoval v dětských rvačkách se stejně umíněným vztekem i odhodláním, s jakými pro Rolanda vyhrával ceny a medaile. Dědeček si občasných monoklů i zakrváceného nosu sice všiml, ale nikdy se neptal, kvůli čemu se Caleb porval. Jenom chtěl vědět, jestli Caleb zvítězil.

Jessie se na Caleba pozorně zadívala. „Neměla jsem na mysli klepy. Aspoň ne takové, jaké si představujete vy. Jen jsem chtěla říct, že lidi na malém městě se o sebe navzájem starají. Serenity je jedna z nás. Jejím snem je zřídit tady zásilkovou službu a zřejmě má dojem, že vy jí v tom pomůžete. Pokud bude šťastná, je to v pořádku. Ale jestli jí ublížíte nebo ji využijete, dost lidí se pořádně naštve.“

„Budu si to pamatovat.“

„To bych vám radila.“ Jessie se otočila a chtěla odejít. „Jessie?“

Ohlédla se na něj přes rameno. „Co je?“

„Asterleyho jsem sice neznal, ale Serenity mi vyprávěla, že jste byli víc než přátelé.“ Caleb se střetl s jejíma očima. „Jen jsem vám chtěl říct, že je mi líto, co se stalo.“

Jessiin pohled roztál. „Díky.“ Rozhlédla se po místnosti plné překvapivě rozveselených truchlících. „Víte, nějakou dobu jsem si myslela, že už zůstane střízlivý. Když jsem ten večer od něj odcházela, byl na tom celkem dobře. Trochu v depresi, ale podle mě na tom nebyl tak zle, aby si musel otevřít láhev. Když jsem tam byla, tak pil kafe.“

„V kolik jste od něj odešla?“ vyzvídal Caleb.

„Kolem jedenácté. Uvařila jsem mu předtím večeři a pak jsme si chvilku povídali.“

„Prý zemřel kolem půlnoci. Musel toho asi hodně vypít hned po vašem odchodu.“

„Jak Ambrose jednou začal nasávat, nalil to do sebe dost rychle.“ Jessie odešla ke skupince lidí na opačné straně místnosti.

Caleb chtěl sáhnout po další kukuřičné oplatce, ale zjistil, že mu přístup blokuje Blade, z jehož očí zbyly pouhé štěrbiny. Quinton stál vlevo od něho a vypadal skoro stejně hrozivě jako jeho společník. Po Bladeově pravém boku stál muž s pleší a šedým ohonem. Měl na sobě dlouhý černý plášť a v uchu zlatou náušnici.

„Tohle je Montrose,“ začal Blade bez okolků. „Má tady pumpu. Dělá muziku. Znáte ho?“

„Ano,“ potvrdil Caleb. „Už jsme se setkali.“

Blade ještě víc napřímil ramena. „My tři sme dali řeč. Rozhodli sme se, že je načase si s tebou trochu pokecat, Ventressi.“

Caleb se podíval na hodinky. „Vzpomněli jste si dost pozdě, ne? Je skoro deset. Ráno moudřejší večera.“

Blade se zakabonil. „Co to sakra meleš?“

„Nech si ty fórky,“ doporučil Calebovi tiše Montrose. „Myslíme to vážně.“

„Montrose má pravdu,“ přidal se Quinton. „Chceme, aby ses s náma soukromě rozloučil s Ambrosem.“

„Co myslíte tím ‚soukromě‘?“ zeptal se Caleb pochybovačně.

„Jen my a ty. U pramenů.“

„Proč ne?“ řekl Caleb. „Víte, když uvážím fakt, že jsem vlastně Asterleyho nikdy neviděl, určitě ten člověk můj život hodně ovlivnil.“

10. kapitola

Nad křišťálově čistými jezírky se vznášel stříbřitý opar. Caleb sledoval, jak jemná mlha víří nad horkým pramenem. Na zpomaleném pohybu páry bylo něco podivně fascinujícího.

Obrovská jeskyně, která chránila skryté prameny, se otvírala do ledové noci, ale venkovní chlad nepronikal až do vzdáleného nitra skalní komnaty. Jako kdyby vchod uzavírala neviditelná skleněná stěna. Horko z vřídel proměnilo sluj v léčivou jeskyni.

Kdysi natáhl jakýsi podnikavec po jedné kamenné zdi jeskyně elektrické vedení. Interiér matně ozařovalo několik malých žárovek tajuplným světlem. Quinton ukázal Calebovi vypínač, který ovládal vnitřní osvětlení. Byl umístěný zvenčí hned vedle vchodu.

Caleb a jeho tři společníci měli prameny jen pro sebe. Styx a Charón trpělivě čekali venku ve tmě na Bladea. Caleb občas zahlédl, jak se u vchodu mihly blýskavé psí oči.

„Psi sem nevlezou,“ vysvětlil mu Blade.

„Proč ne?“ zeptal se Caleb.

„Nevim. Prostě nevlezou.“

Trochu neurčitá odpověď, pomyslel si Caleb. Ani se rotvajlerům nedivil, že do jeskyně nešli. Sám se pozastavil nad tím, že i on je uvnitř, zvlášť s takovou společností, v níž se nacházel.

Pěší túru k jeskyním provázel chlad a jasný bílý měsíc. Cesta vedla přímo kolem Serenitina domku a za ním hned nahoru do lesa. Když se ocitli v jeskyni, každý z mužů se posadil a opřel o kameny, které obklopovaly největší vřídlo. Quinton vyndal karton vlastního domácího piva a každému jedno dal.

„Na Ambrose.“ Quinton se napil z láhve. „Přeju mu hodně štěstí na cestě do Velký temný komory.“

„Snad konečně najde místo, kde si vážej dobrejch fotografů s mrzoutskou náturou.“ Montrose zvedl láhev na rozloučenou.

„Na Ambrose,“ zamumlal Blade a dal si doušek. „Jednoho takovýho sem kdysi znal. Byl dobrej.“

Caleb poslušně pozvedl svou láhev. Zvážil a pak zamítl poznámku o tom, jaká je to ironie, že si připíjejí pivem na člověka, který zemřel následkem alkoholismu. Hledal něco vhodnějšího.

„Na Ambrose,“ pronesl nakonec. „Ať si najde místo, kam nikdy nedopadne světlo Národní umělecké nadace.“ Opět se rozhostilo ticho.

Blade zíral do hlubin jezírka. „Člověk tady klidně může mít vidění.“

„Fakt?“ To pivo není špatné, uvědomil si trochu překvapeně Caleb. Podíval se na vinětu. Old Hogwash, stálo tam.

„Povídá se to,“ zašeptal Quinton. „Lidi z Witt’s Endu těm pramenům říkaj věštecký jezírka. Je to stará legenda.“

„Jak stará?“ vyzvídal Caleb.

„Existuje od tý doby, co vznikl Witt’s End,“ odpověděl Quinton.

„Panejo.“ Caleb se zadíval na zelené kameny pod hladinou jezírka. „To muselo být v kterém roce? Tak devatenáct set šedesát osm nebo šedesát devět?“

„Možná i dřív.“ Blade svraštil obočí, jak upřeně zíral do vody. „Podle toho, co sem zaslech, člověk tady musí napřed pobejt delší dobu a přitom meditovat a vyčistit si mozek. Teprve až pak, když je všechno akorát, má vidění.“

„Tvrdíš, že ta legenda pochází z konce šedesátých let?“ Caleb pozoroval pramen. „Pokud vím, tak v těch dávných zlatých časech minulosti byla vidění celkem běžná, jenže je většinou nezpůsobovaly meditace nebo vyčištěný mozek. Myslím, že to, jestli člověk měl nebo neměl pořádné vidění, souviselo spíš s tím, že něco vykouřil.“

„Jeden by neměl zesměšňovat něco, čemu nerozumí,“ podotkl Quinton. „Všechny matematické roviny nedokážeme vnímat jen pěti obyčejnými smysly.“

Caleb pokrčil rameny. „Možná máš pravdu.“

Opět ticho.

„Jednou jsem tady vidění měl,“ zašeptal Montrose. „Strašně dávno.“

„Jo?“ Blade se na něj zvědavě podíval. „Jaký to bylo?“

„To je těžký vysvětlit. Pamatuju se, že jsem to odpoledne měl se Serenity hodinu houslí. Ten večer jsem z nějakýho důvodu zašel sem, jen tak si trochu zameditovat. Tehdy jsem to dělával často.“

„Na to se pamatuju,“ poznamenal Quinton.

„To vidění bylo něco jako sen, jenže já věděl, že jsem vzhůru a že to sen není.“ Montrose převaloval mezi dlaněmi láhev piva. „Abych přiznal barvu, bylo to divný. Dost osobní věc. Dodneška jsem to nikomu nevyprávěl.“

„Bylo to vidění ověřitelné matematické reality?“ vyptával se Quinton. „Byla v tom nějaká symbolická logika?“

Montrose zavrtěl hlavou. „Bylo to vidění.“

Caleb natáhl nohy a znovu se napil piva. „Vážně? Cos viděl?“

Montrose se zadíval na jezírko. „Svýho tátu. Poslouchal, jak hraju na piáno, a chválil mě. Úplně stejně jako já ten den chválil Serenity. A v tom vidění jsem byl malej kluk. Asi tak devítiletej, možná i desetiletej. Pamatuju se, jak skvělej to byl pocit, že táta je na mě pyšnej. Nějak mě to vnitřně uklidnilo.“

Pivo v Calebových ústech chutnalo teple. „To vypadá spíš jako vzpomínka než opravdové vidění.“

„Ať to bylo cokoliv, vzpomínka to nebyla,“ trval na svém Montrose. „Táta od nás utekl, dřív než jsem se narodil. Nikdy jsem ho neviděl.“

Na okamžik všichni zmlkli. Seděli a pozorovali křišťálové jezírko.

„Možná si měl štěstí.“ Blade zprudka sevřel láhev. „Mně by bylo líp, kdybych fotra vůbec nepoznal. Rád mě i mámu mlátil páskem. Někdy po nás šel pěstma. Mockrát sem chtěl utýct z domu, ale zůstal sem, poňač mi došlo, že dokaď bude tlouct mě, tak nebude třískat mámu.“

Caleb pohledl na Bladea. „Tys bránil svou matku?“

„Jako máma asi nestála za nic. Byla dost slabá a uťápnutá. Nikdy neměla kuráž se na fotra vykašlat. Nechala ho, aby nás bil. Ale byla to moje máma. Cejtil sem, že něco udělat musim, chápeš?“

Caleb si vzpomněl na hádku s Rolandem u výběhu. Neříkej jí mrcho. „Jo, chápu.“ Sledoval, jak se voda v jezírku zlehka vlní. „Uhodil jsi někdy tátu?“

„Ten den, co máma umřela. Vrátil sem se domů z funusu a řek mu, že se pakuju a nikdy se nevrátim. Vohnal se po mně, ale já s nim praštil vo zeď. Šel k zemi. Vyšel sem ze dveří, dal se k mariňákům a už sem ho nikdy neviděl. Prej před pěti rokama umřel. Na funus sem mu nešel.“

Kolem skupinky se znovu rozhostilo ticho.

Caleb se opřel o kámen vyhřátý párou. „Tohle všechno je moc zajímavé. Ale přivedli jste mě sem, pánové, jen abychom se tady blíž po chlapsku seznámili, nebo jste mi chtěli povědět něco konkrétního?“

„Přivedli jsme tě sem, protože si s tebou chceme promluvit o Serenity,“ pronesl Quinton.

„Jessie a Ariadne si myslí, že je potřeba vyjasnit si pár věcí,“ dodal Montrose. „Rozhodly, že to máme udělat my.“

Caleb si opřel hlavu o skálu. „Mluvte. Poslouchám.“

„Nevim, jestli je ti úplně jasný, jak je to se Serenity a se spoustou dalších tady ve Witt’s Endu,“ začal Blade. „Sme její rodina. Jediná, co má.“

„Řekla mi to,“ potvrdil Caleb.

„Tohle město ji vychovalo,“ pomalu vysvětloval Quinton. „Já tady byl právě, když sem přišla její máma, těhotná a úplně opuštěná. Řekla, že se jmenuje Emily Smithová a že Serenitin otec se zabil při nehodě. Neměla kam jít. Neměla rodinu. Nikoho.“

„Zůstala tady společně s náma, co jsme neměli taky kam jít,“ pokračoval Montrose. „Tehdy tady byli všichni – Quinton, Ariadne, Julius, Jessie, Blade a já.“

„Když se Serenity narodila, byli jsme tu taky.“ Quinton si mnul čelist. „Ježíši, nikdy nezapomenu na tu krev. Vyděsila nás. Byli jsme tak strašně mladý. Nevěděli jsme, co máme dělat.“

Caleb se zamračil. „Serenitina matka porodila tady? Nikdo ji neodvezl do nemocnice?“

„Přišlo to na ni úplně nečekaně.“ Quinton sevřel ústa. „Ariadne řekla, že něco není v pořádku. Volali jsme sanitku, ale bylo to uprostřed zimy. Silnice byly zledovatělý Trvalo celou věčnost, než sem sanitka z Bullingtonu dorazila. Neodvážili jsme se odvézt ji dolů sami, protože strašně krvácela. Jakýkoliv pohyb to jen zhoršoval.“

„Přesto se sem doktor dostal včas,“ zvolna dodal Montrose. „Nebo aspoň jsme si to mysleli. Zastavil krvácení a Serenity přišla v pořádku na svět. Všichni, dokonce i doktor, si mysleli, že Emily to přežije.“

„Ležela na nosítkách,“ ujal se slova Quinton. „Saniťáci ji chtěli odvézt. Chtěla si holčičku na chvilku pochovat a jeden saniťák jí dal miminko do náručí. Emily ji políbila a řekla, že se bude jmenovat Serenity. Pak podala dítě Juliusovi. Asi že náhodou stál nejblíž u nosítek.“

„Sundala si řetízek a dala ho Ariadne.“ Montrose si lokl piva a zadíval se na dno jezírka. „Prý patřil Serenitinu tátovi a ona chtěla, aby ho Serenity určitě dostala.“

„Emily se rozhlídla po všech, co stáli u nosítek,“ pokračoval Blade. „Prosila nás, abysme se jí o dítě postarali. Mysleli sme, že jen do tý doby, co bude v nemocnici. Slíbili sme to. A řekli sme jí, ať si s tim nedělá hlavu.“

„Umřela cestou dolů,“ končil Montrose vyprávění. „Doktor řekl, že dostala šok. Ale my si myslíme, že to prostě vzdala a odešla. Prý strašně milovala Serenitina tátu. Věděli jsme, jak moc jí chyběl.“

„Prostě jako by tak ňák ztratila vůli žít, když udělala to, co musela.“ Blade si položil ruce na kolena. „Jednoho takovýho sem znal. Dostal to při plnění úkolu. Došlo mu, že se z toho živej nedostane. Ale vydržel, dokaď si svý nedodělal. Pak umřel.“

„Emily našla dost síly přežít tak dlouho, aby stihla dcerku porodit, a to byl konec,“ dodal Quinton. „Nic jí už nezbylo.“

„A Witt’s Endu zůstalo dítě na vychování.“ Caleb udiveně zavrtěl hlavou. „Překvapuje mě, že vám ji úřady nechaly.“

Quinton, Blade a Montrose si vyměnili významné pohledy.

„No, kapku sme jim v tom tak ňák píchli,“ začal Blade obezřetně. „Ariadne a Jessie říkaly, že jak něco neuděláme, tak nám ji vemou. Prej by Serenity skončila v domově zrovna jako její máma s tátou. Došlo nám, že tohle by Emily určitě nechtěla.“

„Ariadne vyrůstala taky po domovech,“ vysvětloval Quinton. „Znala ten systém skrz naskrz. Věděla si rady s úředníkama a papírováním. Poradila nám, co musíme udělat, abysme se vyhnuli potížím.“

„A co jste tedy udělali?“ zeptal se Caleb.

„V nemocnici jsme lhali při vyplňování formulářů,“ pokračoval Montrose. „Chlapi odešli ven na parkoviště. Tam losovali. Vítěz se nechal zapsat do Serenitina rodnýho listu. V nemocnici nikdo nepochyboval, že Serenity posílají domů s jejím otcem.“

„Museli sme zfalšovat Serenitin rodnej list, abysme měli jistotu, že se jim Serenity nedostane do spárů,“ dodal Blade.

Caleb upíral pohled na lesklou hladinu jezírka. „Zřejmě zvítězil Julius Makepeace, že?“

„Ano.“ Quinton pokrčil rameny. „Ale stejně to bylo úplně jedno. Ten den se totiž ze všech ve Witt’s Endu stali Serenitiny příbuzní.“

„Aha.“ Caleb si prohlížel etiketu na láhvi s pivem a divil se, proč se mu najednou trochu točí hlava. „Ano, pánové, neuvěřitelné, ale pravdivé. Princezna z pohádky vychovávaná zdivočelými hipíky.“

„Krucifix, tohle není sranda, Ventressi.“ Quinton se na něj zamračil. „A nejsme hipíci. Už tady sakra žádný nezbyli. Ten poslední dávno umřel.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ odporoval jim Caleb. „Podle mě pořád existují všelijací hippies. Akorát mají v každé generaci jiné jméno. Bohémové, beatnici, ztroskotanci, volnomyšlenkáři, feťáci a tak.“

„Nejsem žádnej feťák.“ Blade se zatvářil zlověstně.

„Ovšem že ne,“ připustil dobromyslně Caleb. „Jsi očividně úplně normální jako všichni v tomhle městě.“

„Bodejť by ne,“ zabručel uchlácholený Blade.

„Vzali jsme si Serenity a vychovávali ji, jak jsme nejlíp mohli,“ vmísil se do hovoru Montrose. „Všichni jsme se střídali ve vyučování. Já ji učil muziku a jak vyměnit olej v autě. Jessie ji učila umění.“

„Já zase filozofii a matematiku,“ ozval se Quinton. „Ariadne ji naučila vařit a jak vést malý obchod.“

„Julius ji měl na literaturu a básničky,“ doplnil Blade. Caleb se na něj zadíval „Vážně?“

„Jo. Julius rád čte,“ upřesnil Blade. „Taky ji naučil řídit.“

Quinton pohlédl na Caleba. „Všichni jsme se podíleli na jejím vzdělání. Všichni jsme ji měli čemu naučit. Ale je pravda, že ona nám dala víc, než jsme kdy dali my jí.“

Caleb se slabě usmál. „Že nejste zbyteční? Že jste našli smysl života? Že máte něco důležitého na práci? Pocit povinnosti a zodpovědnosti?“

Montrose přikývl. „Jo, něco takovýho.“

Quinton zkřivil ústa, ale nepromluvil.

Blade se na Caleba zaškaredil „Jak to všechno tak víš?“

„Jen tak hádám.“ Caleb se rozhlédl kolem. „Pořád ale ještě neznám důvod, proč jste mě sem vlastně přivedli.“

„Je to jednoduchý, Ventressi.“ Montrose si dal další hlt piva. „Všichni jsme se Serenity jedna rodina, takže si myslíme, že máme právo se tě ptát.“

„Na mě?“

„Jo, na tebe,“ souhlasil Blade. „Zdá se nám, že poslední dobou se až moc motáš kolem Serenity.“

Quinton si odkašlal. „Pochopili jsme, že její vztah k tobě je daleko vážnější a do určitý míry intenzivnější, než jakej měla před půl rokem k tomu přiblblýmu sociologovi.“

„Dokonce snad ještě vážnější, než jakej měla k tomu chlápkovi, kterej sem přišel, když se mu zabila rodina v letadle,“ dodal Montrose.

Quinton se podíval na Caleba. „Proto cítíme, že je naší povinností se na tebe informovat.“

„To mě podržte!“ Caleb se pohodlněji opřel o skálu. „Teda, pánové, pod tím vaším záhadným individualismem jste zrovna tak staromódní a konzervativní jako parta vesnických farmářů, že jo? Přivedli jste mě sem nahoru, abyste se zeptali, jaké s ní mám úmysly.“

„Nech si ty kecy,“ poručil mu Blade. „Prostě nám rovnou vyklop, jestli Serenity jen tak oblbuješ, nebo to s ní myslíš vážně.“

„Kdybych vám řekl, že si jenom zahrávám s jejími city a vůbec to s ní nemyslím vážně, svázali byste mě do kozelce, zatížili kusem betonu a hodili do jednoho z těch jezírek?“

Blade pokrčil masivním ramenem. „Mně se to zamlouvá.“

„Je jedna z nás,“ ozval se potichu Quinton. „První dítě, který se přímo ve Witt’s Endu vlastně narodilo. Nechceme, aby jí někdo ublížil.“

„Nehodlám jí ublížit.“ Caleb pevně sevřel láhev s pivem. „Pane na nebi, copak to nechápete? To je to poslední, co bych jí chtěl udělat.“

Trojice ho mlčky pozorovala. Blade a Montrose dopili pivo a odložili láhve zpátky do kartonu.

„Co teda chceš?“ zeptal se nakonec Quinton.

Caleb se upřeně zadíval na jezírko. „Chci ji.“

Bylo mu dobře, když to konečně vyslovil. Z nějakého důvodu se cítil díky tomu verbálnímu projevu víc soustředěný, o trochu víc spojený se světem.

„Chtít ji ale nestačí,“ podotkl mírně Quinton.

Caleb roztáhl prsty levé ruky na stehně. „Postarám se o ni. Máte mé slovo.“

Potom dlouhou dobu nikdo nepromluvil. Caleb si nejasně uvědomoval, jak ubíhá čas, ale nepociťoval nutnost opustit vyhřátou jeskyni. Pomalu upíjel pivo a pozoroval, jak se nad vřídlem vytváří pára a hned se rozplývá.

„Je pozdě,“ ozval se nakonec Blade. „Už abysem šel. Je čas jít na obchůzku.“ Vstal a odepnul si malou baterku z množství nástrojů, které zdobily jeho opasek. Podal ji Calebovi. „Tumáš. Třeba se ti šikne, až se budeš vracet po pěšině dolů.“

„Díky.“ Caleb si dal baterku do kapsy kabátu.

Quinton a Montrose čekali, dokud neutichla dutá ozvěna Bladeových těžkých vojenských bot na kamenné zemi. Potom se rovněž beze slova zvedli a vyšli z jeskyně. Caleb koutkem oka pozoroval, jak odcházejí. Zůstal na místě. Nechtělo se mu jít za nimi.

Cestu zpátky do Witt’s Endu určitě najde, pomyslel si. Nebude to tak obtížné. Chtěl být na chvilku sám.

Zavřel oči a přemítal, co by řekli jeho příbuzní, kdyby teď viděli, jak tady sedí sám v jeskyni a vyhřívá se u tajemných horkých pramenů.

Čas plynul. Mohly to být minuty i hodiny. Caleb neměl tušení. Otevřel oči a chtěl se podívat na hodinky. Ale jeho pozornost upoutala pára kroužící nad vřídlem.

Opar vypadal hustší než předtím. Získal na objemu, zesílil a potemněl. Caleb si ho prohlížel se zvláštní objektivitou, jako by se díval na obraz. Cosi přitáhlo jeho pohled na hladinu.

Křišťálově čistá voda jezírka začala pomalu kroužit kolem středu a vytvářela vír, který se nořil stále hloub do pramene.

Uvnitř víru se zformovala nějaká chodba. Neměla ani začátek, ani konec. V jejích zdech byly dveře. Caleb věděl, že jedny z nich nabízely z nekonečné chodby únik. Stačilo pouze, aby ty dveře našel.

Když celý ohromený zíral do nekonečného vířícího koridoru, spatřil postavu člověka, který v něm rychle utíkal. Jak ten člověk běžel chodbou, pokaždé se na okamžik zastavil a otevřel dveře, které míjel. Občas se přistihl, že dveřmi nakukuje do fádní šedé místnosti. Tak je zavřel a rozběhl se k dalším.

Caleb neviděl muži do obličeje, ale věděl, že ho zná. Přímo cítil totéž, co osoba v tunelu. Znal jeho myšlenky a vnímal spěch, který ho hnal dál a dál. I děsivé vědomí, že čas brzy vyprší. Tep se mu zrychlil a šaty mu zvlhly potem.

To on byl tím mužem, který utíkal nekonečnou chodbou.

Chtěl se zastavit, ale nešlo to. Temnota na konci koridoru čekala, aby ho pohltila. Musel dál utíkat, musel dál otvírat dveře a doufat, že konečně najde ty pravé, dřív než bude pozdě.

Musel ji najít. Jeho budoucnost měla ve svých rukou.

Caleb sevřel v prstech další kliku. Byla ledově studená. Ty dveře byly poslední.

Otevřel je.

Pokoj za nimi nebyl šedivý jako ty ostatní. Byl světlý, bílý a plný slunce.

A byla v něm ona.

Zaplavila ho úleva, když viděl, že na něj čeká s nemluvňaty v náručí. Vešel do místnosti. Někde v dálce hráli valčík. Usmála se na něj. Vztáhl k ní ruku. Vidina v jezírku zmizela.

Caleb se prudce probudil. Vyčerpaně se nadechl a setřel si pot z čela. Puls mu zběsile tepal, jako kdyby běžel maraton.

Na okamžik se nedokázal zorientovat. Pak zahlédl páru, která stoupala nad skalním jezírkem. Vlnila se, kroutila a rozptylovala do nekonečných obrazců.

I přes teplo, které vydávaly prameny, se otřásl zimou. Rozhlédl se po matně osvětlené jeskyni a pak se podíval na hodinky.

S úžasem zjistil, že je skoro půlnoc. Ostatní odešli už dřív než před hodinou.

Caleb vstal a uvědomil si, že tep se mu pomalu vrací do normálu. Došel k východu z jeskyně, zastavil se a zadíval ven do noci. Skrze stromy dole probleskovalo pár světel z různých domků. Věděl, že pohostinná záře z nejbližšího okna pochází ze Serenitina domku na konci pěšiny.

Chtěl sáhnout do kapsy kabátu pro baterku, kterou mu dal Blade. Pak mu došlo, že ji nepotřebuje. Cestu dostatečně osvětloval měsíc.

K Serenitinu domku mu to trvalo deset minut. Nad vchodem se ještě svítilo.

Vyšel po schodech a zaklepal. Serenity, zabalená do županu a obutá do bačkor, okamžitě otevřela dveře. Její vlasy vypadaly jako nadýchaná hříva zrzavých kudrlinek. Z úzkostlivého výrazu v jejích krásných očích poznal, že na něj čekala.

„Calebe.“ Plaše se usmála. „Už jsem se začínala trochu bát. Quinton s ostatními ke mně zaskočili, aby mi řekli, že jsi zůstal v jeskyni sám. Že prý se tady možná cestou dolů zastavíš.“

„Poslední dveře,“ zašeptal Caleb.

„Cože?“

„To nic.“ Vztáhl k ní ruce. Nezmizela.

Caleb ji objal a zabořil obličej do voňavých vlasů. „Chci tě.“

„Vím. To je v pořádku, Calebe. Taky tě chci. To přece víš.“

Zvedl hlavu a podíval se jí do jasných očí. Utápěl se ve vizi, kterou v nich spatřil. „Potřebuju tě.“

Otočila hlavu a políbila ho na krk. „Ano. Taky tě potřebuju. Už je čas.“

Zvedl ji do náručí, kopnutím zabouchl dveře a nesl ji chodbou do ložnice. V přítmí se zablýskl korálkový závěs kolem její postele.

Caleb pronikl třpytivou clonou. Zachvěla se jako voda na hladině křišťálového jezírka. Temnotou se rozlehlo chřestění a zvonění tisíců drobných skleněných kuliček.

Padl na lůžko se Serenity v náručí. Jeho touha byla tak silná, že se mu roztřásly ruce.

Serenity tiše zasténala. Přitiskla se k němu s vášnivou a něžnou odevzdaností. Calebovi ztuhlo celé tělo mocným vzrušením. Její vůně, kořenitá a nesnesitelně ženská, v něm roznítila oheň. Se zaúpěním jí vsunul koleno mezi nohy a škubnutím rozvázal pásek u županu.

Pod ním Caleb narazil na teplou flanelovou noční košili.

Netrpělivě s ní zápasil, až se mu podařilo vyhrnout ji k dívčině pasu. Nedočkavě přejížděl rukou po hladké, vláčné pokožce, dokud nenašel vábivé ochmýřené hnízdečko.

Přimkla se k němu. „Ano. Prosím tě.“

„Pověz mi,“ přidušeně promluvil Caleb. „Pověz mi, jak moc mě chceš.“

„Nemůžu. To se nedá popsat.“

„Tak mi to ukaž.“ Caleb se zmocnil s prudkou naléhavostí jejích úst a vsunul jí prsty do vlhké horkosti. „Bože, ano. Takhle.“

Přesunul rty na její hrdlo a mezitím se snažil rozepnout si zip u džínsů. Pak naslepo šátral v kapse po malém balíčku ve fólii.

Připadalo mu to jako celá věčnost, než se připravil, ale ve skutečnosti to bylo jen pár upocených, udýchaných okamžiků. Když hledal pozici, aby se dostal mezi Serenitiny nohy, prostrčil chodidlo korálkovým závěsem. Skleněné kuličky se roztančily.

„Calebe?“

„Tady jsem.“ Cítil, jak ho ukolébává teplo mezi jejími hebkými stehny. Byla mokrá, připravená a vztahovala po něm ruku.

Nikdy v životě po ničem tak strašně netoužil. Sáhl dolů, aby se dostal do žhavé branky v jejím těle. Zasténal, když do ní pomalu a opatrně pronikal.

Byla horká, kluzká a tak sevřená, že sotva dýchal. Příliš stažená.

Zaslechl, jak popadá dech, a když do ní hluboko vnikl, cítil, že strnula. Ohromeně se zarazil. „Proboha, Serenity.“

„Ne, zůstaň ve mně,“ zašeptala. „Už je čas. Jsi ten pravý.“

„Jsi v pořádku?“ vypravil ze sebe chraplavě.

„Ano. Ano, nic mi není.“ Objala ho a nadzvedla boky. „Já jen, že se mi nikdy ani nesnilo, že to bude takové.“

„Jaké?“

„Jako když najdu druhou půlku svého já.“

Sváděl obrovskou bitvu se svým sebeovládáním, ale vymklo se mu to z rukou ve chvíli, kdy si ho Serenity přitáhla na sebe. Svíral ji pevněji než kohokoli nebo cokoli jiného ve svém životě.

Tělem mu proběhlo nadšení, uspokojení, pocit celistvosti a ohromující radosti, zběsilý vír emocí, v kterém se už nevyznal. Bylo mu to jedno. V tom úžasně nádherném okamžiku si byl jistý pouze jedinou věcí a to mu stačilo.

Byl naživu.

Na tvář mu dopadlo světlo jako sprška drahokamů. Caleb vnímal různé barvy – jantarovou, rubínovou, smaragdovou, safírovou. Byl to podivný pocit, ne nepříjemný, ale zvláštní. Chvilku vyčkával, aby zjistil, jestli ten pocit zmizí. Když se tak nestalo, váhavě otevřel oči. Viděl, že leží v záplavě sluneční záře pronikající závojem skleněných korálků, z nichž byl vyrobený závěs kolem Serenitiny postele.

Otočil hlavu a uvědomil si, že je sám. Zvuk tekoucí vody mu napověděl, že Serenity se sprchuje. Zůstal chvíli nehybně ležet v obavě, že vzpomínky na uplynulou noc by se mohly rozplynout jako pára nad vřídelním jezírkem.

Ale spolu s ranním sluncem proudil dovnitř i konejšivý pocit reality. Zcela určitě byl v Serenitině posteli. Teplé, pomačkané lůžkoviny a spokojenost, která se šířila celým tělem, poskytovaly dostatečný důkaz, že se mu to nezdá. Představil si Serenity ve sprše a usmál se. Posadil se a chtěl odhrnout deku.

Při pohledu na tři černobílé lesklé fotografie rozházené po přikrývce strnul.

Caleb si dlouho prohlížel každý snímek zvlášť. Ambrose Asterley dokázal nemožné. Na fotografický film zachytil bytost stvořenou ze světel a kouzel.

Na jednom z obrázků spočívala Serenity na velkém balvanu a přes rameno se dívala do aparátu. V očích se jí zračila nevinně smyslná zvědavost lesní víly. Křivky jejího boku i stehna kopírovaly tvar sluncem potečkovaného kamene pod ní.

Na druhém snímku seděla na balvanu s koleny přitaženými k bradě. Její pozice nic neukazovala, přestože Serenity byla evidentně nahá. Asterleyho zjevně upoutala spise hra světel a stínů na ženské pokožce, než aby se snažil vzrušit diváka.

Na třetí fotografii ležela Serenity na břiše a nořila prsty do potůčku. V tom, jak se dívala do vody, byla opět fascinující, zábran zbavená nevinnost. Nebyla jen obyčejnou ženou ležící na kameni u potoka, byla Ženou, něžnou bohyní, která si je jistá mocí své ženskosti.

Caleb upřeně hleděl na snímky a bylo mu jasné, že právě dostal velice vzácný a drahocenný dar. S pocitem úcty složil fotografie na sebe. Rozhrnul korálkový závěs, který se rozcinkal a rozkmital. Položil Serenitiny obrázky na noční stolek a zamířil do koupelny.

Telefon v obývacím pokoji zazvonil, právě když otvíral koupelnové dveře. Caleb zaváhal, pokrčil rameny a zase za vřel. Sebral ze země kalhoty, které tam hodil někdy během noci, a kráčel do přední místnosti domku, aby vyřídil telefonát. „Haló?“

„Calebe, prokristapána, to jsi ty?“ Franklinův hlas na druhém konci drátu byl ostrý, téměř hněvivý „Tvá sekretářka mi dneska ráno dala tohle číslo. Od včerejška tě sháním.“

Caleba zamrazilo. „Co se děje? Stalo se něco dědečkovi?“

„Ne, to ne.“

„Tak o co jde?“ V Calebovi se cosi uvolnilo. Roland je v pořádku. Caleb si uvědomil se zvláštním bodnutím u srdce, že jednou bude muset čelit zprávě o dědečkově smrti. Ale dneska ne, díkybohu. Dneska ne.

Šokovala ho intenzita vlastní reakce. Vyjma vzteku si nikdy nedovolil rozebírat své city vůči dědečkovi.

„Calebe, myslím, že bys měl vědět, že jsem včera odpoledne zaplatil pět tisíc dolarů za pár pornografických fotek.“

„To je trochu přemrštěná cena za porno, strýčku. Zdá se, že tě okradli.“

„Já nežertuju,“ zašeptal Franklin chraptivým, přidušeným hlasem. „Zaplatil jsem pět tisíc dolarů vyděrači, slyšíš mě? Pět tisíc dolarů. Když jsi včera odjel z Ventress Valley, měl jsem telefon. Řekli mi, že mám donést peníze, jinak pošlou do novin snímky tvé nové přítelkyně.“

„Serenity?“ Na okamžik to Caleb vůbec nechápal. Pak mu to došlo. „Do prčic, někdo ti poslal ty fotky?“

„Ty o nich víš?“

„No jasně.“

„Je na nich svlečená, Calebe. Pózovala pro ně úplně nahá. Jsou obscénní. Je to zase další Crystal Brookeová. Cos to provedl?“

„Uklidni se, Frankline.“

„Ten člověk vyhrožoval, že pošle ty fotky do Ventress Valley News. Přesně jako minule. Tak jsem mu zaplatil. Musel jsem to udělat v zájmu rodiny.“

„Klid, Frankline.“

„Jestli to vyjde najevo, rodinu to zničí. Je to všechno tvoje vina, hergot. Za všechno, co pro tebe Roland udělal, ho zostudíš stejně jako kdysi tvůj otec. Jdeš v Gordonových stopách. Svedla tě nějaká laciná běhna a teď za to všichni zaplatíme.“

11. kapitola

Serenity si stáčela vlasy na temeni do uzlu a přitom si v oroseném zrcadle prohlížela svou tvář. Nic se na ní nezměnilo, pomyslela si užasle i pobaveně. Kudrnatou hřívu vlasů si upevnila velkou sponou. Několik pramenů se uvolnilo, ale nevěnovala tomu pozornost. Naklonila se přes umyvadlo a podívala na sebe zblízka.

Nic. Zhola nic. Ani ň. Stejná stará Serenity.

Věděla však, že už není ta bývalá Serenity. Nitro jí zaplavil pocit báječného uspokojení. V Calebovi se přece jen nemýlila. Žádný muž by se nedokázal milovat tak, jak se s ní v noci miloval Caleb, kdyby mu na ní nezáleželo.

Když otevřela dveře a uviděla ho venku na schodech, jeho oči k ní promlouvaly upřímně. Alespoň si myslela, že je to upřímnost. Zcela jistě v jeho výrazu zahlédla cosi závažného. Vypadal jako člověk, který náhle prozřel. Sžíravá touha v něm se pojila s další divokou emocí, tak prudkou a silnou, že to mohla být jedině láska.

To byl také důvod, že se odvážila ukázat mu ty fotografie. Dnes ráno se probudila s jistotou, že to Caleb pochopí. Teď už se na snímky bude dívat objektivním pohledem.

Serenity se usmála a odvrátila se od zrcadla. Měla pocit, že by mohla létat, běžet maraton nebo tančit na hladině jednoho z věšteckých jezírek. Zdálo se, že dnes pro ni není žádný fantastický skutek nedosažitelný.

Zabalila se do županu, vklouzla do bačkor a otevřela dveře koupelny. Poplašil ji tón Calebova hlasu, který vycházel z obývacího pokoje.

„Řekl jsem, že se o to postarám, Frankline.“

Byl to zase ten starý Caleb, tentýž, kterého Serenity poznala v jeho kanceláři v Seattlu. Upjatý, netečný, všechny city, kromě ledového, zdrženlivého klidu, pečlivě skrýval pod vrstvou oceli.

„Nic nepodnikej. Rozumíš? Jen čekej. Já to vyřídím.“ Vlahou mlhu Serenitiny euforie rozfoukal studený vítr. Poslouchala, jak Caleb až příliš pečlivě pokládá telefon. Zmocnila se jí úzkost, když si uvědomila, že se stalo něco hrozného. Vzpomněla si na snímky, které nechala na přikrývce, a napadlo ji, jestli neudělala chybu.

Zhluboka se nadechla, utáhla si pásek u županu a pomalu kráčela chodbou. Vešla do obýváku a viděla, jak Caleb stojí bosý u telefonu. Měl na sobě pouze kalhoty. Jeho tvář připomínala bezvýraznou masku.

„Calebe?“

„Máme problém.“

„Jaký problém?“

„Myslím, že teď už můžu klidně říct, že Ambrose Asterley nebyl ten, co se tě pokoušel vydírat.“

Byla připravená, že uslyší cokoli, ale tohle ne. Serenity nevěděla, jestli se jí ulevilo, nebo ji to znepokojilo. „Jak to víš?“

„Včera odpoledne, když jsme odjeli z Ventress Valley, měl Franklin telefonát ohledně prodeje jistých snímků. Ten dotyčný za ně chtěl pět tisíc dolarů.“

Serenity se prudce zhoupl žaludek. „Já to nechápu.“

„Ne? Zato mně je to úplně jasný. Někdo, koho znáš, má ty negativy a rozhodl se je použít. Tentokrát nám nechce překazit spolupráci, ale hodlá tahat peníze z naší rodiny.“

„Ach bože.“ Serenity pomalu dosedla na příliš vycpané křeslo. Zkřížila ruce přes hruď a pevně se objala. „Promiň. Strašně mě to mrzí.“

„Krucinál, Serenity, co se to sakra děje?“ Calebův hlas byl nebezpečně tichý.

„Nevím. Taky bych to ráda věděla.“ Vzhlédla k němu se zoufalou prosbou v očích. Tohle zřejmě nebyl vhodný okamžik, aby se ho zeptala, co si o těch fotografiích skutečně myslí, ale nedokázala se udržet. Musela se přesvědčit, že udělala dobře, když se mu je odvážila dnes ráno ukázat. „Fotky jsi viděl. Nejsou snad tak hrozné, že ne?“

„To s tím nemá nic společného. Copak to nechápeš? Je úplně jedno, co si o nich myslím.“ Prohrábl si vlasy a zakabonil se. Bylo jasné, že uvažuje o nastalé pohromě, a ne o tom, jak Serenity uklidnit. „Daleko horší je, že se někdo spojil se členem naší rodiny a moc dobře věděl, co se stane. Někdo jiný než Asterley. Nemohl to být tentokrát on, protože je mrtvý.“

„Vůbec nevím, co se děje,“ zašeptala Serenity. „Můžu se jen domnívat, že se někdo z Witt’s Endu vehementně staví proti zavedení zásilkové služby. Ten někdo je přesvědčený, že když tě donutí, abys mi přestal dělat poradce, tak mi tím překazí plány.“

„Podle mě je v tom něco víc,“ začal Caleb zvolna. „Myslím, že to tak je celou tu dobu. Jenže já se staral o jiné věci, místo abych se tou situací pořádně zabýval.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Uvažuj, Serenity. Je naprosto jasné, že ty tvoje fotky mají dost chabý potenciál jako důvod k vydírání.“

„S tím můžu jedině souhlasit,“ zamumlala. „Pořád jsem ti říkala, že to jsou umělecké fotografie, a ne žádné porno.“

„No a taky se dá klidně říct, že asi existuje určitý počet rodin, které by nikdy nepřipustily, aby si některý z jejich členů vzal někoho, kdo pózoval nahý pro akty jakéhokoliv druhu.“

„Zřejmě máš pravdu. Tam venku je spousta lidí, kteří si neváží umění.“

Ignoroval to. „Jenže mám silné podezření, že existuje relativně málo rodin, které by kvůli těm fotkám, abych použil tvého výrazu, vyváděly jako cvoci tak, jak by to zaručeně udělali Ventressové.“ Odmlčel se. „Zrovna tak, jak teď vyvádí můj strýc.“

Serenity se zamračila. „Myslím, že začínám chápat, kam tím míříš.“

„Ten, kdo má negativy, ví o mně i o naší rodinné minulosti hodně. A teď se musíme zabývat faktem, že ten syčák, co si s námi zahrává, není Ambrose Asterley. Tolik asi k domněnce, že objevil mé jméno v novinách.“

„Možná někdo našel ty negativy až po Ambroseově smrti, přesně jak jsme se původně obávali.“ Serenity se zachvěla. „Nebo třeba skutečný důvod, proč byla složka v Ambroseově archivu prázdná až na pár snímků, je ten, že se tam přede mnou dostal někdo jiný.“

„Je také možné, že je někdo získal už dávno předtím, než jsi je šla hledat. Možná dokonce předtím, než Ambrose zemřel. Kdosi, kdo zná naši rodinnou historii s vydíráním.“

„Ať tak či onak, musí to být skoro určitě někdo z Witt’s Endu,“ zašeptala Serenity. „Ale nechápu, jak by tady mohl někdo vědět na vaši rodinu všechny ty věci a navíc ještě něco takového udělat. V úvahu připadal jedině Ambrose.“

„A je mrtvý.“ Caleb začal přecházet po pokoji. „Vezměme to postupně. Fakt číslo jedna: každý ve Witt’s Endu věděl, žes Asterleymu stála nahá, je to tak?“

„Nejspíš ano. Nikdo se o to nestaral, ale zřejmě to všichni věděli. Žádné tajemství to nebylo.“

„Fakt číslo dvě: nedělo se nic, dokud ses se mnou párkrát nesešla a neoznámila, že se mnou podepíšeš smlouvu.“

„Správně,“ řekla Serenity. „A nezapomeň, že ten první pokus o vydírání nezahrnoval žádost o peníze. Tehdy jim stačilo, abych s tebou zrušila obchodní spolupráci.“

„A teď má další požadavek. Tentokrát chce hotovost. Takže tady možná jsou dva různí vyděrači. Prvním mohl být Asterley, jak jsme se domnívali, když jsme to probírali poprvé. V tomhle případě to vypadá, jako by jeho jediným cílem bylo překazit ti plány.“

„A druhým pak vyděrač, který věděl, co Ambrose udělal, a který se po Ambroseově smrti rozhodl, že fotky využije pro daleko výnosnější účely.“ Serenity sebou trhla. „Třeba že z vaší rodiny vytáhne nějaké peníze.“

Caleb šel ke kamnům, otevřel dvířka a začal prohrabovat žhavé uhlíky. „Dva vyděrači. Oba věděli o tvých fotografiích, o tvé smlouvě se mnou a o mé minulosti. Ale ten druhý chtěl něco navíc. Peníze.“

„Dejme tomu, že Ambrose mohl prozradit, co dělá, někomu dalšímu.“ Serenity si zamyšleně hryzala spodní ret. „Ale jediná osoba, které se opravdu svěřoval, je Jessie. A já vím, že Jessie by nikdy nikoho nevydírala.“

„Ty to víš?“ Caleb se zatvářil skepticky. „Určitě?“

Serenity pevně sevřela ruce v klíně. „Ovšemže ano. Znám Jessie celý život. Patří do rodiny.“

„Serenity, v tomhle průšvihu si nejsme jistí ničím.“ Caleb přibouchl železná dvířka kamen. „Včetně toho, jak Asterley zemřel.“

„Cože?“ Serenity byla šokovaná. „Ale to není pravda. Ambrose se opil, zakopl a spadl ze schodů.“

„Vážně?“

„Calebe, co tím chceš naznačit? Že do něj někdo strčil?“ Serenity byla zděšená. „Ale kdo by něco takového mohl udělat?“

„Druhý vyděrač. Ten, který chtěl snímky využít pro lukrativnější účely.“

„Ale ne!“ Serenity prudce kroutila hlavou. „Ne, ne, ne. Vražda? U nás ve Witt’s Endu? To není možné. Strávil jsi moc času s Bladem. Tohle mi pomalu připadá jako jedna z jeho teorií o spiknutí.“

„Někdo by mohl dokonce tvrdit, že Blade je pravděpodobně podezřelý jak z vydírání, tak z vraždy“

Serenity sebou škubla. „V žádném případě. Odmítám tomu uvěřit. Kromě toho nemohl znát minulost vaší rodiny.“

„Mohl mu o ní povědět Asterley. Krucinál, Serenity, ta situace se tě příliš dotýká, než abys uvažovala logicky. Citově tě to hodně zasáhlo.“

„A tebe to citově nezasáhlo?“ zeptala se nevěřícně.

„Ne. Aspoň ne tak jako tebe. Ovládám se. Můžu tu situaci posoudit daleko objektivněji než ty.“

Serenity vyskočila na nohy. „Jak tohle můžeš říct po tom, co se mezi námi stalo v noci?“

Překvapeně se na ni podíval. „To s tím ale nemá vůbec nic společného.“

„Nic společného? Souvisí to se vším. Nevěřím vlastním uším.“ Ukázala k ložnici. „Včera v noci jsem tam nebyla sama.“

„To vím moc dobře.“

„A vydírají ti rodinu.“ Serenity zkřížila ruce pod ňadry a zamračeně si ho prohlížela. „Nepokoušej se mi namluvit, že v tom nejsi citově namočený až po uši.“

„Krucinál, chci se k tomu problému postavit rozumně, logicky a věcně.“

„To klidně můžeš. Ale netvrď mi, že se tě to citově nedotýká. A nesnaž se mi nakukat, že jeden z mých přátel je vrah nebo vyděrač. Protože já tomu odmítám uvěřit.“

Caleb posměšně zkřivil ústa. „Už ses někdy setkala s vyděračem?“

„To ne, nikdy,“ přiznala Serenity. „Ale kdybych nějakého viděla, tak bych to na něm poznala.“

„Jo? A podle čeho?“

„No, předně by vypadal jako podrazák se záludnýma očima a téměř nulovou sebeúctou.“

„Tohle není legrace,“ procedil Caleb skrze stisknuté zuby. „Někdo se záměrně pokouší hrabat v mé minulosti a ten dotyčný k tomu využívá tebe. On nebo ona mohli kvůli tomu zabít i Asterleyho. Chci se dozvědět, co se vlastně v tomhle kuriózním městečku děje.“

Serenity vzdychla. „Vím, že chceš znát pravdu. Já přece taky.“

„Najdeme ji.“

„Jak?“

„Myslím, že nejdřív ze všeho znovu probereme Asterleyho archiv,“ navrhl Caleb. „Jessie ho z chaty ještě nepřestěhovala, že ne?“

„Ne. Včera mi říkala, že odvezla fotografické vybavení, ale kartotéky tam nechala. Nemá na ně místo. Ale co budeme v těch starých záznamech hledat?“

„Ještě nevím.“ Na příjezdové cestě zarachotilo auto a Caleb se obrátil k oknu. „Kdo to sakra je tak brzy po ránu?“

„Nemám tušení.“ Serenity se otočila a kráčela ke dveřím.

„Počkej!“ Caleb se na ni zamračil. „Co tě to napadá? Vždyť jsi v županu!“

Serenity se podívala na své oblečení. „Prokristapána, vypadám úplně normálně.“

„To teda ne.“ Sjel pohledem od její rozcuchané hlavy až k nohám v bačkorách. Z očí mu na okamžik zmizela chladná pánovitost. Místo ní se v nich objevil spalující záblesk vášně, na kterou se rozpomenul. „Vypadáš, jako bys zrovna vstala z postele.“

Serenity pod jeho pohledem přímo hořela. Najednou nemohla popadnout dech. „Citově se tě to vůbec nedotýká, co?“

„Obleč se,“ vyjel na ni. „Kouknu se, kdo přijel.“

Serenity rozhodila ruce. „No tak jo. Jdu se oblíct. Jsi po ránu vždycky takový?“

„Jen když vstanu a zjistím, že se někdo pokouší vydírat člena naší rodiny, a slečna, s kterou spím, má ve zvyku otvírat dveře v županu.“

„Víš, co je tvůj problém, Calebe?“

„Jo. Jsem staromódní, prudérní, nudný a konvenční.“

„V jednom se pleteš,“ podotkla Serenity. „Nudný nejsi. Nikdy mě nenudíš.“ Rozběhla se po chodbě do ložnice, dřív než stihl zareagovat.

Venku na příjezdové cestě bouchly dvířka od auta. Návštěvník zaklepal na vchodové dveře právě ve chvíli, kdy si Serenity oblékla přiléhavý fialový rolák a zelené leginy. Calebův tichý pozdrav zněl vyzývavě.

„Co si přejete?“ Otázka byla zdvořilá, ale jeho tón nevyjadřoval příliš velkou touhu přání vyplnit.

„Kdo ksakru jste?“ zeptal se Lloyd Radburn poplašeně.

Tohle jí zrovna dneska ještě chybělo, pomyslela si Serenity, když si chvatně zapínala v pase batikovanou sukni s roztřepeným lemem.

„Lloyde!“ zakřičela Serenity do chodby. „To jsi ty?“

„Jasně, Serenity, kočičko,“ ozval se Lloyd. „Napadlo mě, že se zastavím a omrknu to tady. Chci si s tebou probrat pár detailů ohledně mého projektu.“

Cestou do obývacího pokoje Serenity neslyšně vzdychla. Stačil jí jediný pohled na Calebův obličej a věděla, že v několika příštích minutách zažije horké chvíle. Pak se otočila, aby čelila nezvanému hostu.

„Ahoj, Lloyde. To je ale překvapení. Nečekala jsem tě.“

„Ahoj, ahoj, ahoj. Strašně rád tě zas vidím, Serenity, kočko moje.“ Lloyd se usmál svým odzbrojujícím úsměvem.

Serenity se také usmála, třebaže trochu zasmušile. Lloyd dokázal člověka naštvat, ale bylo těžké se na něho dlouho doopravdy zlobit. Byl zahleděný do sebe a bezpochyby i ctižádostivý, ale nebyl krutý nebo zlomyslný.

Nedalo se popřít, že v sobě má jakýsi drsný šarm, který mu patrně prokáže dobrou službu u několika generací studentek. Vypadal spíš jako světácký zahraniční zpravodaj než profesor sociologie. Kožené sako, které si oblékl přes košili barvy khaki, vypadalo obnošeně, což bylo dílem návrháře, nikoli častým nošením v terénu. Vhodně doplňovalo jeho kotníkové kožené boty a uměle vyšisované džíny. Světle hnědé vlasy měl sestříhané v rozčepýřeném stylu, který zaručoval, že mu vlna nad čelem frajersky padala přes tmavé oko. Klobouk, který hodil na mosazný věšák v chodbě, byl výtvorem ze semiše a kůže a zdál se jako stvořený pro dobrodružnou výpravu do buše.

„Vypadáš fantasticky, Serenity, kočulinko.“ Bez jakéhokoliv varování se na ni Lloyd vrhl, popadl ji kolem pasu a zatočil se s ní v širokém oblouku. „Víš, žes mi chyběla.“

„Prosím tě, pusť mě, Lloyde.“

„To je tak skvělý, že tě zas vidím, kočko. Jak se má moje princezna?“

„Pusťte ji.“ Calebův hlas byl tvrdý jako ocel.

„Jasně, jasně, hned.“ Lloyd se pokoušel vtisknout polibek někam do blízkosti Serenitiných úst. Zasmál se, když uhnula. „Jsme se Serenity staří kamarádi. Viď, brouku? Takovou dobu jsme se neviděli.“

„Prokristapána, Lloyde, tak dost.“ Serenity se opřela o jeho ramena a chtěla ho odstrčit. „Nech mě, nebo mi bude špatně.“

Lloyd zařval smíchy a začal se s ní znovu točit dokola.

Na rameno mu dopadla Calebova ruka. „Pusťte ji, nebo vám vyrazím všechny zuby.“

Lloyd se prudce zastavil a postavil Serenity na zem. Otočil se ke Calebovi a útočně se na něj podíval. „Kdo je tohle, Serenity? Chlápek, co si hraje na tvýho staršího bráchu?“

„Ne,“ pronesl Caleb velice klidně. „Nejsem její bratr.“

„Je to můj poradce,“ vysvětlila rychle Serenity. Zvedla ruce a znovu si zapnula sponu ve vlasech, která se uvolnila.

„Poradce?“ Lloyd vypadal zaraženě. Obrátil se k Serenity. „Jaký poradce?“

Serenity zvedla důstojně bradu. „Obchodní poradce. Jmenuje se Caleb Ventress. Calebe, tohle je Lloyd Radburn. Je profesor na Bullingtonské koleji. Určitě jsem se o něm zmínila, když tehdy večer volal.“

„Ano, zmínila.“ Caleb si Lloyda prohlížel, jako by ho chtěl spořádat k obědu.

Lloyd se na Serenity nevěřícně usmál. „Ale, ale, ale, kotě. Děláš si ze mě legraci? Na co ksakru potřebuješ obchodního poradce? Nemůžeš se v tom svým krámku dopočítat fazolí?“

„Jestli dovolíš, šla bych uvařit trochu čaje.“

„Kafe nemáš?“ vyhrkl Lloyd. „Nesnáším čaj.“ Šel za Serenity do kuchyně.

„Bohužel ne. Kafe nepiju.“

„No jo, zapomněl jsem. Tak si teda dám čaj.“ Lloyd si vybral jednu z malých židlí u stolu. Otočil ji, obkročmo se na ni posadil a položil si paže na oblé dřevěné opěradlo.

Objevil se Caleb a zůstal stát ve dveřích. „Potřebujete něco konkrétního, Radburne?“

Lloyd se uchechtl. „Jen jsem si chtěl popovídat se Serenity.“

Serenity naplnila konvici. „Jestli je to kvůli tomu pitomýmu nápadu, že budeš zkoumat Witt’s End, tak na to zapomeň, Lloyde. Už jsem ti řekla, že ti v tomhle nepomůžu.“

„No tak, kotě. Dej mi šanci.“ Lloydův bezstarostný úsměv zmizel. „Už jsem ti tehdy večer do telefonu řekl, že je to pro mě důležitý. Dá se o tom napsat skvělá studie. Witt’s End je naprostá negace doby. Znovuzrození klasického pohraničního městečka v Americe.“

„Ne tak docela,“ odporovala Serenity.

„Ale ano. A navíc je to pro mě perfektní téma,“ přesvědčoval ji Lloyd. „Tohle městečko by správně takhle dlouho vůbec nemělo existovat. Vždyť ho kruci založili vyděděnci a vyvrhelové ze společnosti a od té doby ho taky zabydlují. Žije tady různá sorta lidí od bývalých členů sekt až po nesvéprávné paranoiky.“

„Mluvíš o mých přátelích a rodině,“ vyjela Serenity. „Dávej si laskavě pozor na jazyk.“

„No tak, kočindo. Tyhle věci jsi kdysi studovala. Víš, o čem mluvím. Sociální dynamika tohohle místa je úžasná. Tehdy před půl rokem jsem si vytvořil na základě svých původních pozorování jistou teorii. A teď si ji chci ověřit.“

„Jakou teorii?“

„Souvisí s úlohou legend v menších komunitách, zvláště v malých pohraničních společenstvích. Myslím, že lokální mýty patří k silám, které tvoří podstatu sociální struktury a udržují celou věc v chodu. Sjednocují komunitu. Stručně řečeno ve své teorii uvádím, že společenství, která nemají místní legendy, si musí nějaké vymyslet, aby přežila.“

„To zní zajímavě,“ uznala Serenity.

„Někdy se ty legendy zdají obyčejné, hlavně cizím lidem,“ pokračoval Lloyd. „V mnoha případech jsou to jen drby o sousedech. Kdo s kým spí. Za starých časů se zřejmě některé místní legendy točily kolem pistolníků, hazardních hráčů a zlatokopů. Jde o to, že komunita tyhle pověsti potřebuje ať v té či oné formě, aby jí pomáhaly zachovávat soudržnost.“

Serenity přikývla. „Chápu, co tím myslíš.“

„Hele, slibuju, že ti všechno povím až potom. Teď potřebuju tvou pomoc. Bez tebe tady nemůžu dělat v terénu. Víš, že nebudu schopnej udělat slušnej pohovor nebo získat odpovědi přímých pozorovatelů, když nepřesvědčíš domorodce, aby spolupracovali.“

„Na to zapomeň,“ odmítla ho Serenity.

„To nejde.“ Část optimistického tónu v Lloydově hlase se vytratila. Nahradilo ho pevné odhodlání. „Už jsem ti přece tehdy večer vysvětlil, že ten projekt potřebuju. Závisí na tom celá moje kariéra.“

„Vyber si nějaké jiné městečko,“ doporučila mu Serenity.

„Ale Serenity, kočičko, Witt’s End je unikát. A podle toho, jak jsem pátral v literatuře, můžu říct, že nikdo jiný z oboru ještě tohle místo ani neobjevil, natož aby ho zkoumal.“

Caleb povytáhl obočí. „Myslím, že domorodcům, jak vy je nazýváte, to takhle vyhovuje.“

„Nehodlám jim narušovat drahocenný způsob života,“ trval na svém Lloyd. „To je sakra to poslední, co chci udělat. Ale nutně musím proniknout do vašich společenských kruhů, dá-li se to tak nazvat. Podle mého soudu tohle místo funguje skoro jako kmen. A to mě přivedlo na myšlenku o významu místních legend.“

Serenity se na něj ostražitě podívala. „A jaké místní legendy se zrovna pokoušíš analyzovat, Lloyde?“

„Tu o věšteckých jezírkách, nebo jak jim říkáte.“

„O čem to propána mluvíš?“ zeptala se chladně Serenity.

„No tak, Serenity, nedělej ze mě vola. Jsem tvůj starej kámoš Lloyd, vzpomínáš si?“ Usmál se. „Ty sama jsi mi vyprávěla o vřídlech ukrytých někde tady v jeskyni.“

„Možná jsem se o nich zmínila. Není to žádné tajemství, že v téhle části hor jsou horké prameny,“ řekla Serenity nenuceně. „Přesto se nikdy komerčně nevyužívaly. Jsou těžko přístupné.“

„Ale patří k místní mystice a legendám, že?“ nenechal se odbýt Lloyd. „Lidi tvrdí, že u nich měli vidění.“

„To je nesmysl,“ prohlásila rozhodně Serenity. „Neznám nikoho, komu se u těch vřídel něco zjevilo.“

„Do háje, je mi jasný, že tam nikdo neměl doopravdy vidění.“ Lloyd nad tím mávl opovržlivě rukou. „Taková věc neexistuje. Jde o to, že mýtus o jezírkách tady je, a to z nich vytváří velmi zajímavou složku v lokální sociální dynamice.“

„Ty prameny nemají vůbec žádný vliv na naši společenskou strukturu.“ Serenity otevřela skříň a vyndala tři hrnky. „Lloyde, prosím tě, jedno si zapiš za uši. Nehodlám ti pomáhat v tom, aby sis z Witt’s Endu udělal výzkumný objekt.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ prohodil nevzrušeně Lloyd. Podíval se úkosem na Caleba a pak se zle zamračil na Serenity. „Zopakuj mi, k čemu chceš obchodního poradce? Nějak jsem to prve přeslechl.“

„Zřejmě proto, že jsem ti to nesdělila.“ Serenity zalila lístky v konvici vřelou vodou. „Chci rozšířit obchod o zásilkovou službu. Myslím, že to bude pro Witt’s End výhodné. Spousta lidí tady v městečku má s čím obchodovat, ale chybí jim způsob, jak se dostat k zákazníkům kromě prodeje na trzích. Až se rozjede zásilková služba, můžou prodávat výrobky přes můj katalog.“

„To myslíš vážně?“ Lloyda to evidentně vyděsilo. „Hodláš rozšířit obchod o prodej přes katalog?“

Serenity se na něj podívala. „Ano. Proto jsem si najala Caleba. Specializuje se na poradenství pro uvádění podniku do chodu.“

„Do prčic.“ Lloyd na ni upřeně hleděl. „To vůbec nepřipadá v úvahu. Nesmíš to udělat, Serenity.“

„Nechápu proč,“ ozval se Caleb ode dveří. „Pomůžu jí s tím. Já se v těchhle věcech moc dobře vyznám.“

Lloyd na něj vrhl znechucený pohled. „Nesmí to udělat, dokud tady nedokončím výzkum. Copak to nechápete? Jestli Serenity provede nějakou větší změnu v místní ekonomice, značně to naruší současnou společenskou strukturu. Všechny základní instituce se nějakým způsobem přemění. Určitě to tak dopadne.“

„No a?“ ozval se Caleb. „Tomu se říká pokrok.“

„Takže si nepřeju, aby se ve Witt’s Endu cokoliv změnilo, dokud neuzavřu výzkum,“ křičel Lloyd. „Jak jste s tím daleko?“

„S počátečním projektem a hodnocením produktů jsme skoro u konce.“ Caleb se tvářil zamyšleně. „Sestavil jsem seznam adresátů. Příští měsíc se bude tisknout katalog. Podle mě se dá říct, že se to rozjíždí docela slibně.“

„Kristepane, okamžitě s tím přestaňte.“ Lloyd vyskočil a obrátil se na Serenity. „Všechno pokazíš.“

Serenity nalila čaj a opřela se o pult. „Lloyde, musíme si něco vyjasnit. Mám plány a nehodlám je rušit kvůli tomu, že ty chceš zkoumat moje město jako bacila na špendlíku. Bude ti to trvat týdny, možná měsíce, než uděláš všechny pohovory a pozorování. A jen za předpokladu, že místní lidi získáš ke spolupráci, což se ti nepodaří.“

„Povede se mi to, když mi pomůžeš,“ vyhrkl Lloyd. „Tebe poslechnou, Serenity. Ty jsi klíč. Přišel jsem na to už před půlrokem. Když je požádáš, aby se mnou spolupracovali, udělají to.“

„Ale ona je o to nepožádá,“ prohlásil Caleb. „Že ne, Serenity.“

„Ne. Mám důležitější věci na práci.“

„Tvoje zásilková služba nemůže být důležitější než můj výzkum,“ ječel už Lloyd. „Závisí na tom celá moje kariéra.“

„A na mých obchodních plánech je zase závislé finanční zabezpečení a blahobyt spousty lidí ve Witt’s Endu,“ hájila se Serenity. „Najdi si pro to své bádání nějaké jiné město, Lloyde.“

„Jak se takhle můžeš chovat po tom všem, co jsme pro sebe znamenali?“

Serenity si ho podrážděně prohlížela. „Mám dojem, že je načase vrátit se do reality, Lloyde. Moc blízcí jsme si nebyli. Pokoušel ses mě zatáhnout do jednoho z těch ztřeštěných výzkumných projektů, a když jsem zjistila, co děláš, vyhodila jsem tě. Teď jsi rozšířil pole působnosti a chceš do toho zahrnout celé městečko. Řeknu ti totéž co minule. Vypadni!“

„Zatraceně, já ten výzkum dokončím, Serenity.“

„Dobře. Klidně pokračuj. Ale nečekej, že ti pomůžu.“

„Nevěřím ti. To mi nemůžeš udělat. Najdu si způsob, jak tu studii dopíšu.“ Lloyd se prudce otočil na podpatku a rozzlobeně šel ke dveřím kuchyně.

Caleb mu zdvořile uhnul z cesty a lhostejně sledoval, jak Lloyd popadl klobouk do buše a práskl za sebou dveřmi.

Serenity popíjela čaj a poslouchala, jak se na příjezdové cestě rozburácel motor auta. Střetla se s Calebovým pohledem. „Než nás tak hrubě přerušili, říkals, tuším, něco o tom, že bychom měli znovu projít Ambroseův archiv.“

„Ano, mám dojem, že jsem něco takového navrhoval.“ Caleb přešel k pultu a vzal si hrnek s horkým čajem. „Nešla bys se mnou?“

„Ani za nic bych si to nenechala ujít. Kdy?“

„Dnes v noci. Pozdě.“

„A co poprosit Jessie, aby nám dovolila prohlídnout si Ambroseovy věci v klidu?“

„Ne, protože pokud vím, Jessie a všichni ostatní ve městě jsou podezřelí z vydírání, dokud se neprokáže opak. Ale to je pouze jeden z důvodů, proč nechci nikomu prozradit náš plán na další závažný pokus o vloupání.“

„Máš k tomu ještě jiný důvod?“

„Ano.“ Caleb se na ni podíval chladným, pátravým pohledem. „Uvažuj logicky, Serenity. Pokud někdo přesto usoudí, že Asterleyho pád ze schodů nebyla nehoda, hádej, kdo bude okamžitě jeden z hlavních podezřelých?“

Serenity sebou trhla. Čaj vyšplíchl přes okraj šálku a spálil jí prsty. „Já?“

„Ano. Ty.“

„Ach můj bože, to mě nenapadlo.“

„Mělas největší motiv. Asterley se ti snažil překazit plány, protože jsi chtěla zbohatnout na zásilkové službě.“

Serenity vykulila oči. „Tomu by nikdo neuvěřil. Ani na minutu.“

„Nehodlám riskovat. Nikomu nesmíme prozradit, že chceme prohledávat Asterleyho kartotéku.“

Serenity dosedla na židli, kterou před chvilkou uvolnil Lloyd. Uvědomila si, že se třese. „To trochu přesahuje rámec tvých povinností, parťáku.“

„Máš to zahrnuté v servisu, parťačko.“ Caleb se opřel o pult a pohrával si s hrnkem. „Rád bych se tě na něco zeptal.“

„Na co?“

„Řekla jsi Radburnovi, že legenda o věšteckých jezírkách je nesmysl, protože jsi ho chtěla odradit, nebo si vážně myslíš, že je to hloupost?“

„Nebuď směšný,“ pronesla Serenity. „Samozřejmě že je to nonsens. Dovedeš si představit rozumného, inteligentního člověka, který doopravdy věří, že se mu u těch vřídel něco zjeví? Vzpamatuj se.“

12. kapitola

Když Zóna upustila pytel strakatých fazolí a jeho obsah se rozletěl po podlaze, Serenity se rozhodla, že něco musí říct. Byla to už třetí mrzutost, která se Zóně za dopoledne přihodila. „Zóno, jsi v pořádku?“

„Nic mi není.“ Zóna šla za pult pro smeták. Do Serenitiných tázavých očí se nepodívala. „Jen jsem nějak nemotorná.“

„Opravdu?“

„Jistě.“

„Připadáš mi trochu nervózní,“ podotkla Serenity.

„Nejsem nervózní,“ odsekla Zóna velice nezónním způsobem. Oháněla se koštětem s takovou vehemencí, že se jí podařilo shodit krabici žitného křehkého chleba z dolní police. Fazole létaly všemi směry. Většina z nich odpadkový koš minula.

Serenity si prodavačku zamyšleně prohlížela. Za čtyři měsíce, co Zóna pracovala v obchodě, se nikdy nerozčilila. Něco nebylo v pořádku, ale jak se ve Witt’s Endu slušelo, Serenity na ni dál nenaléhala.

„Tak dobře,“ začala Serenity mírně. „Nechtěla jsem být dotěrná. Zřejmě jsem nervózní já. Asi na tebe přenáším svou náladu.“

Zóna vzhlédla od smetáku. Zkoumavě si prohlížela Serenitinu tvář. „Proč jsi nervózní?“

Serenity posunula štos papírů. „Nemám k tomu žádný zvláštní důvod. Jen jsem uvažovala, co všechno musím udělat, než rozjedu zásilkovou službu.“

Jako třeba prohledávat uprostřed noci Ambroseův archiv.

Jako marně doufat, že muž, kterého miluji, mě neopustí, protože kvůli mně vydírají už druhou generaci jeho rodiny.

Jako lámat si hlavu, kdo z lidí, které ve Witt’s Endu znám a kterým věřím, mě nenávidí.

„Vyjde to, Serenity. Vím to.“

„Taky doufám.“ Serenity se letmo usmála. „Myslela jsem, že umíš předvídat jen nebezpečí, zmatek a zkázu.“

„To ano. Dělám to pořád.“ Zóna sevřela rukojeť smetáku oběma rukama. Dlouhé oranžovo-šafránově zbarvené rukávy jejího hábitu zavlály jako obrovská křídla. Řasy a obočí ostře kontrastovaly s její oholenou hlavou. „Ale už si nejsem jistá, co to způsobilo. Nejdřív jsem se domnívala, že to souvisí s Calebem, ale teď uvažuju, jestli v tom není někdo jiný nebo něco jiného.“

„Něco jiného?“

Zónin pohled byl ustaraný. „Serenity, nevadí ti, když se tě na něco zeptám?“

„Ne.“

„Bydlíš tady celý život. Věříš na věštecká jezírka?“ Serenity na ni upřeně zírala. Pak se rozesmála. „Dneska jsi už druhá, kdo se mě na to ptá. Myslíš to vážně?“

„Ano.“

„No, asi toho vis o vidinách mnohem víc než já,“ připustila Serenity klidně. „Já jsem jen obyčejná, průměrná obchodnice. Vířivé síly ani věštecká vřídla mě nezajímají.“

„Takže na ně nevěříš?“

„Něco ti povím, Zóno, když jsem byla v pubertě, strávila jsem v jeskyni pár nocí a dělala si naděje, že budu mít vidění. Nic se mi nezjevilo, dokonce ani to, co dostanu k narozeninám. Před rokem jsem se o to pokusila znovu, když můj přítel Stewart Bartlett odešel z městečka. Tehdy jsem se cítila osamělá a trochu v depresi.“

„Co se stalo?“

Serenity se zasmála. „Spíš by se to dalo považovat za omyl.“

„Doopravdy jsi něco viděla?“

„Zdřímla jsem si a moje fantazie mi vykouzlila malý sen,“ přiznala Serenity. „Ale nedával žádný smysl. A vůbec to bylo celé zmatené. Byl to prostě jen sen.“

„Jseš si jistá?“

„Naprosto.“ Serenity si teď skutečně dělala starosti. „Něco se děje, viď, Zóno? Jestli si o tom budeš chtít promluvit, víš, že mně můžeš věřit.“

„Vím.“ Zóna sevřela koště v prstech. „Jsi na mě strašně hodná, Serenity. Nevím, co by se ze mě stalo, kdybys mi nedala tuhle práci. Před čtyřmi měsíci jsem byla vážně s rozumem v koncích.“

Serenity se usmála. „Je to oboustranné. Moc pro mě znamenáš. Ty jediná ve Witt’s Endu totiž chápeš, co znamená pravidelná pracovní doba.“

„To bude asi tím, že než jsem se přestěhovala do Witt’s Endu, jsem hodně dlouho pravidelně chodila do práce.“

Serenity se podívala na kroužek v Zónině nose. „Sotva si tě dokážu představit v normálním zaměstnání.“

„O grafice se zrovna nedá říct, že je to normální zaměstnání. Ale přiznávám, že jsem tehdy neměla v nose kroužek. A místo těchhle hábitů jsem nosila kostýmy. A byla jsem zasnoubená s makléřem.“

„S burzovním makléřem? To snad není pravda! A co se potom stalo?“

„Jednoho dne jsem si uvědomila, že jsem nešťastná. Začala jsem hledat něco jiného. Zahájila jsem vlastní osobní pouť ke zmoudření. Dovedla mě až sem do Witt’s Endu.“

„Pokud jde o mě, jsem ti za to vděčná.“

„Já taky.“ Zóna se znovu dala do zametání fazolí. „Byla jsem tady šťastná. Cítila jsem se v bezpečí.“

„V bezpečí?“

„Až do minulého týdne,“ zašeptala Zóna. Bez jakéhokoliv varování zkřivila obličej. Rozplakala se. Pustila smeták a bezmocně se dívala na Serenity závojem slz.

„Zóno.“ Serenity vyběhla zpoza pultu. Proběhla uličkou, objala Zónu a přitiskla si ji k sobě. „Co se stalo?“

„Strašně se bojím, Serenity.“ Zóna si utřela oči okrajem dlouhého šafránově žlutého rukávu. „Nevím, jestli jsem se nezbláznila, nebo jestli tady skutečně je.“

„O kom to mluvíš?“

„O bývalém snoubenci.“ Zóna se opřela o Serenity a roztřásla se jí ramena. „Včera v noci jsem ho viděla. Aspoň si to myslím. Stál před mou chatou a koukal na mě oknem.“

„Co jsi udělala?“

„Zařvala jsem a zatáhla závěsy. Pak jsem lítala po domě a kontrolovala zámky. Ale nic se nestalo. Na dveře nikdo nezaklepal. Telefon nezazvonil. Připadala jsem si jako cvok, ale noc jsem strávila v komoře s pistolí, kterou jsem si přivezla z Los Angeles.“

„Můj ty bože, to je hrozné. Mělas někoho zavolat.“

„Vím, že to zní hloupě, ale já se bála před svítáním z té komory vylézt. Dneska ráno jsem si řekla, že se mi to celé jen zdálo. Přinutila jsem se vyjít ven. Nebylo po něm ani stopy. Dokonce ani po otiscích bot pod oknem, kde jsem ho údajně viděla.“

„V noci pršelo,“ připomněla jí Serenity.

„Já vím, jenže jsem začala přemýšlet, jestli jsem neměla další hrozné vidění. Byla jsem tak opatrná, když jsem odjížděla. Určitě netuší, kde jsem.“

„Kdo?“

„Royce Kincaid. Strašně jsem se ho bála. Všichni ho považovali za báječnou partii. Dokonalý muž, tvrdili všichni. Hezký, úspěšný, inteligentní, dobře vychovaný. Perfektní. Až moc dokonalý. Je to zrůda, Serenity.“

„Ublížil ti?“

Zóna přikývla a znovu si utřela oči. „Začalo to hned, jak jsem se k němu nastěhovala, a rychle se to zhoršovalo. Nespouštěl mě z očí až na dobu, kdy jsem byla v práci. Obviňoval mě z nevěr. Běsnil, když jsem šla na nákup s přítelkyní. Nikoho ke mně nepustil na návštěvu. Neměla jsem rodinu, abych jim zavolala, nikoho, kdo by mi pomohl.“

„Cos udělala?“

„Jednoho dne jsem se spakovala a podařilo se mi utéct. Vrátila jsem se do svého starého bytu. Objevil se u dveří a vyhrožoval, že mě zabije. Prý budu litovat, že jsem ho opustila. Uvěřila jsem mu, a proto jsem utekla.“ Zóna si stírala z očí slzy. „Utíkala jsem téměř rok. Když jsem našla Witt’s End, myslela jsem, že už bude všechno v pořádku.“

„Ale včera v noci to začalo znovu?“

„Připadalo mi, že je to on,“ zašeptala přerývaně Zóna. „Jenže teď si už tak jistá nejsem. Stalo se mi to už podruhé.“

„Kdy to bylo poprvé?“

„Tu noc, co umřel Ambrose. Meditovala jsem u okna, nechala jsem se unášet společně s mlhou, až jsem se s ní úplně ztotožnila. Tehdy byla hustá mlha.“

„Pamatuju se.“

„Zdálo se mi, že jsem v tom oparu zahlédla záblesk světla. Pak bych mohla přísahat, že jsem viděla siluetu člověka, který se pohyboval mezi stromy před mým domkem. Utěšovala jsem se, že to nemůže být Royce, ale taky jsem věděla, že to není Blade. Nebyl tak velký.“

„Vidělas jeho obličej?“

„Ne. Byl celý zabalený do tlustého kabátu s kapuci. Než jsem se stihla rozmyslet, jestli se mi to jen nezdá, světlo zmizelo a s ním i ten muž.“

„Ta záře mohla být světlo baterky, které se odráželo v mlze.“ Serenity nepříjemně zamrazilo. „Proč jsi druhý den nic neřekla?“

„Protože jsem si nebyla jistá, jestli jsem doopravdy něco viděla.“ Zóna potlačovala další slzy. „Byla jsem v transu. Měla jsem za to, že mám moc bujnou fantazii. Pár týdnů předtím mě Ariadne zavedla k věšteckým jezírkům. Upozornila mě, že pokaždé tam člověk neuvidí to, co chce vidět.“

„Mělas v jeskyni vidění?“

Zóna chvatně zavrtěla hlavou. „Ne. Z nějakého důvodu jsem se o to ani nepokoušela. Ale dneska ráno jsem začala přemýšlet, jestli se síla z těch vřídel nešíří ven z jeskyně.“

„Myslím, že ti rozumím,“ zašeptala Serenity. „Ráda bys věděla, jestli jsi minulou noc neměla vidění vyvolané účinkem jezírek, je to tak?“

„Možná že vřídelní siločáry působí v celé zdejší oblasti,“ řekla Zóna nadějně. „Třeba může mít člověk vidění i mimo jeskyni.“

„Ještě nikdo,“ konstatovala kategoricky Serenity, „se nikdy nezmínil, že se mu něco zjevilo mimo jeskyni. A já osobně o všech těch povídačkách kolem vidění v jeskyních dost pochybuju.“

„Vážně?“

„Naprosto. Ten nesmysl o vřídlech není nic jiného než stará legenda, která se datuje do úplných počátků Witt’s Endu. Ne že bych si nevážila jeho slavných zakladatelů, ale mám podezření, že některý z nich v těch jeskyních kouřil něco jiného než tabák.“

„Jestli jsem neměla vidění, pak existují jedině dvě přijatelná vysvětlení.“ Zónin hlas zněl slabě a odevzdaně. „První je, že jsem se zbláznila. A to druhé, že jsem skutečně zahlédla Royce.“

„Třetí možnost je, že máš prostě bujnou fantazii, která se dá u graficky předvídat,“ poznamenala Serenity.

„Kdybych tak věděla, co se se mnou děje.“

„Jedna věc je jistá. Dnešní noc nesmis být sama, nebo se nervově zhroutíš.“ Serenity už už pozvala Zónu k sobě, když si vzpomněla na nezvyklé plány, které Caleb nachystal na dnešní večer. Bylo by dost obtížné hostu vysvětlovat, proč musí hostitelka kolem půlnoci na pár hodin zmizet. „Musím to promyslet.“

„Mám pistoli,“ zašeptala Zóna. „Zvládnu to.“

„Trochu chladná společnice. Dneska večer potřebuješ lidské teplo.“ Zvonky nad dveřmi se vesele rozcinkaly. Serenity se podívala ke vchodu.

„Serenity?!“ zavolala Ariadne. „Kde jsi?“

„Ve třetí uličce. U krekrů a sušeného ovoce.“ Serenity se jí ukázala a jednou rukou stále ochranitelsky objímala Zónina pokleslá ramena. „Dobře že tě vidím, Ariadne. Tady Zóna potřebuje přátelskou službu.“

„Samozřejmě.“ Ariadne vykouzlila svůj mateřský úsměv. „Co se stalo?“

Tu noc kolem půl dvanácté si Caleb moc rozmýšlel, zda na prohlídku Asterleyho archivu má s sebou Serenity vzít.

Přemítal celý den, ale nemohl popřít, že nyní, když nastal čas k odchodu, byly jeho úvahy naléhavější a daleko intenzivnější. Od dnešního rána probral logistiku té věci nesčíslněkrát a stále v ní neviděl žádný risk.

Bylo prakticky nemožné, aby je se Serenity někdo spatřil, jak lezou dovnitř chaty nebo z ní odcházejí. Dnes v noci byla opět mlha. Zajistí jim vítaný úkryt před slídivými zraky.

Vítaný úkryt? Slídivé zraky? Pátrání v archivu zemřelého?

Co se to sakra děje? pomyslel si Caleb. Ještě donedávna nebyl typem člověka, co se dostane do takovéhle situace. A také nepřijímal krátkodobé konzultační projekty, které se týkaly obchůdků s potravinami. Ani se nekoupal v horkých lázních. A při vysedávám u vřídelních jezírek neměl vidiny. A už vůbec nikdy se nemiloval se ženami, které sloužily za terč vyděrači.

V poslední době se jeho život obrátil vzhůru nohama. Nechápal, jak se to mohlo stát, ale měl silné tušení, že už je příliš pozdě, aby se otočil o sto osmdesát stupňů a změnil kurs.

Kromě toho nijak zvlášť netoužil po návratu ke starému způsobu života. Ve Witt’s Endu se občas děly šílené věci, ale z nějakého důvodu mu tady bylo dobře. Měl pocit, jako by se dostal na to pravé místo.

Caleb si vzal baterku z police vedle hlavního vchodu. Náhodou zachytil svůj obraz v zrcadle. Automaticky se chtěl odvrátit, ale zarazil se. Viděl se zcela zřetelně. Jeho odraz byl ostrý a jasný.

„Calebe?“ Serenity vešla do obývacího pokoje a dopnula si kabátek s třásněmi a korálky. „Jsem hotová.“ Přetáhla si kapuci přes bohatou rudou hřívu. „Máš baterku?“

„Ano.“ Podíval se na ni a bezpečně věděl, že se k muži, jímž býval, nikdy nevrátí. „Jdeme na to.“

Otevřel dveře a obklopila ho chladná mlha, která se převalovala venku.

„Ještě to není tak hrozné,“ poznamenala Serenity a postavila se vedle něho. „Podle mě se to ale zhorší. Radši si pospěšme.“

„Nechci si svítit, jestli to nebude nutné.“ Caleb za sebou zavřel dveře.

„Nebudeme baterku potřebovat. Stačí nám měsíční světlo. Navíc žiju ve Witt’s Endu odmalička, nezapomeň. Mohla bych tady chodit poslepu.“

„Jsem vážně moc rád, že jeden z nás dvou ví, kam jdeme,“ utrousil Caleb polohlasně. Ohrnul si límec, aby se chránil před chladem, a sešel za Serenity po schodech.

Z nějakého důvodu mu tato noc připomněla dávnou noc z dětství. Vybavil si ji s překvapivou jasností. Bylo mu jedenáct let. Dědeček ho probudil a řekl mu, že jedna z klisen bude mít hříbě a že budou komplikace. Caleb se vyhrabal z postele, natáhl si džíny a tričko a vyšel za Rolandem do mrazivé mlhavé noci.

Klisna skutečně měla potíže. Caleb se bál, že přijdou jak o ni, tak o hříbě. Ale Roland mu dával klidné a jasné pokyny a Caleb se jimi přesně řídil. Společně s dědečkem zachránili klisnu i hříbátko.

Jak nyní Caleb kráčel mlhou po Serenitině boku, hlavou se mu mihla prchavá vzpomínka na to, co cítil, když tehdy stál vedle Rolanda a díval se na hříbátko, které se vrávoravě stavělo na vratké nožky.

Rozpomenul se na úlevu, kterou zažil, ale nejvíc ze všeho se pamatoval na kratičký pocit vzrušení, že ten okamžik sdílí s dědečkem. Byl to jeden z oněch vzácných momentů, kdy mu připadalo, že je s ním Roland opravdu spokojený. Usmíval se a prohrábl mu vlasy velkou upracovanou rukou.

„Dokázali jsme to, chlapče. Chceš mu dát jméno?“

„Windstar,“ řekl Caleb.

„Tak tedy Windstar,“ souhlasil Roland. „Bude to výborný hřebec. Má dobrou krev. Tu nejlepší.“

Caleb setřásl staré vzpomínky, když Serenity vedle něj tiše promluvila.

„Něco mě právě napadlo,“ začala. „Jessie mi řekla, že Ambroseovu chatu zamkla. Agent z realitní kanceláře v Bullingtonu má klíč. Jak se dostaneme dovnitř?“

„Pochybuju, že s tím budou problémy. Zdá se, že nikdo z Witt’s Endu nemá velký smysl pro bezpečnost. Ještě jsem neviděl ani na jedněch dveřích pořádný zámek. V nejhorším případě budeme muset vypáčit okno.“

Serenity se na něj udiveně podívala. „Vypadá to, jako bys to už někdy dělal.“

„To ne, ale učím se rychle.“ I přes vážnost situace začínal mít Caleb radostný pocit vzrušení. Prožívám dobrodružství. Potutelně se usmál.

„Calebe? Děje se něco?“

„Nejspíš. Ale teď si s tím nebudu dělat starosti.“ Až tohle skončí, pomiluje se se Serenity, umiňoval si. Žilami mu jako víno proudil adrenalin.

„Co uděláme, jestli v Ambroseově kartotéce nenajdeme nic zvláštního?“

Po její otázce ihned vystřízlivěl. „To nevím. Až prohledáme Asterleyho archiv, promluvím s Franklinem. Musím zjistit všechno, co se dá, o tom, jak ho kontaktovali a jak chtěli vyplatit peníze.“

„Stejně nemůžu uvěřit, že s tím má něco společného někdo z Witt’s Endu.“

„Mě zase nepřesvědčíš, že by vyděrač mohl být někdo mimo Witt’s End,“ odporoval Caleb. „A potom, cos mi vyprávěla o Zónině úzkosti, budeš muset uznat, že existuje ještě spousta věcí, které o svých přátelích a sousedech ani nevíš.“

„Na tom asi něco bude.“ Serenity se zachumlala ještě víc do kapuce. „Jenže většinu z nich znám mnohem déle než Zónu. Usadila se tady nedávno.“

„Že někoho znáš dlouho, ještě neznamená, že víš o všech jeho tajemstvích.“

„Ne.“ Odmlčela se.

O deset minut později se před nimi v houstnoucí mlze objevil ztemnělý obrys Asterleyho chaty. Stromy kolem ní se vynořily jako přízraky, které hlídají otevřený hrob. Caleb málem hlasitě zaúpěl. Krucinálfagot. Začínám mít bujnou fantazii.

Nikdy si nepřipouštěl, že má nějakou představivost s výjimkou toho, když šlo o obchod. Mimo obchodní záležitosti byla obrazotvornost nebezpečná věc. Živily ji city.

„Z toho domu mi naskakuje husí kůže,“ zašeptala Serenity, když si prohlížela chatu. „Pokaždé když sem přijdu, vzpomenu si, jak jsem našla Ambroseovu mrtvolu ve sklepě pod schody.“

„Ani se nedivím. Takový obrázek člověka rád pronásleduje.“ Caleb zamířil k zadnímu vchodu. Vyšel po schodech a zkusil dveře. Kulovitá klika se neotočila. „Je zamčeno?“ šeptala Serenity.

„Jo.“ Caleb přistoupil k nejbližšímu oknu. Zkusmo do něj zatlačil a cítil, že povolilo. „Vypadá to, že se Jessie neobtěžovala překontrolovat okna, když to tady zamykala.“

„Třeba zapomněla.“

„Buď tak, nebo je zámek rozbitý.“ Caleb otevřel okno dokořán. Do nosních dírek ho udeřil zatuchlý pach. „Vevnitř je strašný vzduch.“

„Není divu.“ Serenity s obavami sledovala, jak vklouzl do temných útrob kuchyně.

„Tak a teď ty.“ Caleb natáhl ruku, aby jí pomohl. Serenity se přehoupla přes parapet a pátravě se rozhlížela. „Nic nevidím.“

„Musíme se dostat ke sklepu po hmatu. Nechci rozsvěcet baterku, dokud jsme tady nahoře. Někdo by si toho mohl všimnout.“

„Nejspíš tudy.“ Serenity udělala pár váhavých kroků do inkoustově černé tmy.

Než se Caleb vydal za ní, přejel prsty po spodní hraně okna. „S tím zámkem jsem měl pravdu. Je rozbitý.“

„Patrně už hodně dlouho. Ambrose nebyl žádný kutil. Uf!“

„Co se děje?“

„Našla jsem dveře od sklepa. Přímo jsem do nich vrazila. Ještě že jsou zavřené.“

„Kristepane, dávej pozor. Nechtěl bych, aby ses zřítila po hlavě dolů.“

„Neboj. Tak a je to.“

Skřípění starých pantů Calebovi prozradilo, že Serenity otevřela dveře. Šel za zvukem. Jeho oči si už trochu přivykly na temnotu v chatě. Rozeznával Serenitiny obrysy u vchodu do sklepa. „Pokud si vzpomínám, vlevo je zábradlí.“

„Já vím. Už se ho držím.“

Caleb našel zábradlí i první schod. Natáhl ruku a zavřel za sebou dveře. Pak nahmatal vypínač na zdi a stiskl ho. Chladná záře holé žárovky u stropu osvítila místnost ponurým světlem.

„To už je lepší.“ Serenity se krátce zastavila na schodu pod Calebem a pak začala sestupovat do sklepa.

Caleb ji následoval. „Říkalas, že si ty složky zakládal podle data a pak teprve podle jména. Vezmeme to zpětně od posledních let.“

„Co vlastně hledáme?“

„Nevím. Cokoliv, co bude vypadat podezřele,“ odpověděl Caleb.

Vytáhl první zásuvku.

Když se dali do práce, začala Serenity s elánem, ale o půl hodiny později a po třech zásuvkách, ztrácela naději. Byla právě uprostřed zásuvky označené písmenem P a dosud nenašla nic neobvyklého.

„Ta kartotéka mě překvapuje,“ podotkl Caleb, když vytáhl přihrádku s označením T až V. „Začínám na Asterleyho měnit názor. Nejen že byl vynikající fotograf, ale věděl, jak se má dělat správná kartotéka. Uvědomuješ si, jak je dneska vzácné, když někdo umí dobře vést záznamy? Mohl bych ti vyprávět, kolik jsem zažil podniků, které se dostaly do potíží jen kvůli mizerně vedeným papírům.“

Serenity strnula. „Cos to povídal?“

„Že si Asterley výborně vedl záznamy.“ Caleb si prohlížel otevřenou zásuvku a přitom se soustředěně mračil.

„Tohle ne.“ Serenity byla tak rozrušená, že ztratila místo v řadě tuhých desek. Jediné ukázky Ambroseovy práce, které kdy Caleb viděl, byly snímky, které dělal s ní. „Cos myslel tím, že byl vynikající fotograf?“

Caleb ani nevzhlédl od metodického prohledávání záznamů. „Soudě podle těch fotek, co s tebou udělal, byl … Kruci!“

„Co se děje? Našels něco?“ Serenity se ohlédla přes rameno.

„Měl jsem začít s touhle zásuvkou. Vždyť to bylo jasné.“

Serenity zírala na složku v jeho ruce. Na štítku bylo napsané jméno VENTRESS. „Páni!“

„Tak to bychom měli, že?“

„Ventress není moc běžné jméno, že ne?“

„Ne.“ Caleb prudce vytáhl desky z kartotéky a otevřel je. Uvnitř uviděl jeden jediný papír. „Krucinálfagot.“

„Je to doklad o prodeji,“ zašeptala Serenity.

„Na soubor fotografií Franklinu Ventressovi. Na částku pěti tisíc dolarů.“

„Proboha!“ Serenity naklonila hlavu, aby líp viděla. „Jaké je tam datum?“

„Dvacátého října.“ Caleb na ni pohlédl a oči mu ztvrdly. „Jenom pár dní předtím, co jsi za mnou přišla do kanceláře podepsat smlouvu a jen tak mimochodem ses zmínila, že tě někdo vydírá.“

„Neřekla jsem to jen tak!“ bránila se Serenity. „Akorát jsem si v tu chvíli nemyslela, že je to důležitý. Jak jsem měla vědět, že budeš vyšilovat, až tu novinu uslyšíš?“

„O tom se nebudeme znovu dohadovat.“ Caleb zavřel desky. „Tak pojď. Odcházíme.“ Zastrčil zásuvku a zamířil ke schodům.

„Rozkaz.“ Serenity přibouchla svou přihrádku a spěchala za ním.

Nahoře Caleb stiskl vypínač a sklep se opět ponořil do tmy. Otevřel dveře a pokynul Serenity, aby vešla do ztemnělé kuchyně.

Našla cestu k otevřenému oknu po hmatu. Když k němu došla, Caleb ji vzal kolem pasu. Zdvihl ji a posadil na parapet.

Serenity přehodila nohy přes jeho okraj a došlápla na zadní verandu. Zatímco Caleb lezl oknem, odhrnula si vlasy z očí a přetáhla si kapuci přes hlavu. Caleb schoval desky pod kabát a vzal ji za ruku.

„Pojďme,“ vybídl ji.

Serenity žádnou výzvu ani nepotřebovala. Rychle seběhla po schodech do mlhy ozářené měsícem.

„Vůbec se v tom nevyznám,“ přiznala Serenity. „Proč tam bylo to potvrzení o prodeji s datem dvacátého října? Neříkal snad, že ty fotky dostal předevčírem?“

„Ano.“ To jediné slovo bylo ostré a nebezpečné jako břitva. „Tak to říkal.“

„Ale mě vydírali jako první,“ pokračovala Serenity. Špatně se jí přemýšlelo, protože Caleb zrychloval krok. Sotva popadala dech. „Kopie těch fotek i vzkaz mi přišly do hotelu dvacátého třetího ráno. Jestli měl už tehdy Franklin koupené od Ambrose ty snímky, kdo mi pak poslal ty kopie?“

„Správná otázka. Jedna z mnoha, které hodlám položit Franklinovi.“

„Myslíš si, že je měl celou tu dobu? Ale to nedává žádný smysl, Calebe.“

„Podle mě dává,“ zahučel Caleb drsně.

„Teď není vhodné mluvit v hádankách,“ reptala Serenity. „Nejsi Sherlock Holmes a já doktor Watson. Čekám na odpovědi, Calebe.“

„Já taky. A dostanu je.“

Serenity si náhle uvědomila, že Caleb zuří. Jeho vztek byl o to nebezpečnější, že ho tak úporně ovládal. Nikdy ho takového nezažila, dokonce ani ten den, kdy mu oznámila, že se jí někdo pokouší vydírat fotografiemi, na kterých je nahá.

„Ehm, Calebe, podle mého bychom si o tom měli promluvit, než provedeš nějakou hloupost.“

„Později.“

„Jistě. Později,“ souhlasila Serenity. „Až přijdeme ke mně, udělám hezky čaj, sedneme si, a než zvedneš telefon a zavoláš strýci, všechno spolu důkladně probereme.“

Caleb se nenamáhal s odpovědí. Serenity se osmělila úkosem na něj pohlédnout, aby zjistila, jak se tváří.

Rozvažovala si různé uklidňující poznámky, když se přímo před ní vynořil z mlhy zlověstný stín. Unikl jí přidušený výkřik. Zůstali s Calebem stát.

Z lesa vyšel Blade s rotvajlery v patách. „Já věděl, že ste to vy dva,“ mumlal tak tiše, že jeho slovům nebylo skoro rozumět.

„Jsme jenom na noční procházce,“ vysvětloval Caleb. „Jakou výmluvu máš ty?“

„Máme problém, Ventressi,“ oznámil mu Blade. „Píchl bys mi?“

„Problém?“ Serenity si uvědomila, že automaticky následovala Bladeův příklad a ztlumila hlas. „Jaký problém?“

Blade se na ni podíval. „Nevím, jak je daleko. Nejlíp asi bude, když tě odvedem domů a pak vyrazíme za ním.“

„Za kým?“ naléhala šeptem Serenity. „Jestli to má něco společného s velkou invazí, navrhuju, abychom protiútok odložili na zítra. Už je vážně moc pozdě.“

„Pospícháme, Blade,“ přidal se netrpělivě Caleb. „O co vlastně jde?“

„Hlídkuju teď víc u Zóniny chaty,“ vysvětloval Blade. „Prej byla tak nervózní, že šla spát k Ariadne. Zrovna sem přišel z poslední obchůzky. Někdo se vloupal voknem. Pěkně to tam zřídil.“

„Ach můj bože,“ zašeptala Serenity. „Možná ho nakonec opravdu viděla. Třeba si pro ni přijel.“

„Kdo?“ zeptal se Caleb.

„Ten chlap, co mi o něm dneska vykládala. Její bývalý snoubenec Royce Kincaid. Prý se ho strašně bojí. Kvůli němu utekla až do Witt’s Endu. Dopoledne mi řekla, že ho nejspíš včera v noci viděla za oknem. Myslela si, že se jí to jen zdálo, ale byla tak vyděšená, že ji Ariadne vzala na noc k sobě.“

„Kruci,“ utrousil Caleb. „Když to není tohle, tak je to tamto.“ Vzal ji pod paží a zamířil mezi stromy. „Odvedeme Serenity domů, Blade. A pak se půjdeme podívat na Zóninu chatu.“

„Dobře.“ Blade se otočil a šel před nimi. Styx a Charón za ním tiše našlapovali. Dnes v noci bylo na chování obou psů něco pozoruhodně profesionálního.

„Půjdu s vámi k Zóně,“ naléhala Serenity.

„Ne, nepůjdeš,“ odporoval Caleb. „Chci si být jistý, že jsi v bezpečí a v pořádku. Už takhle budu mít dost starostí.“

„Kvůli tomu, že budeš pronásledovat lupiče?“

„Ne, protože strávím zbytek noci pobíháním v mlze s potrhlým konspirátorem, ozbrojeným až po zuby.“

„Už sem ti řek, že nejsem cvok,“ prohodil Blade klidně.

„Máš pravdu. Zapomněl jsem.“

Serenity spatřila v dálce světlo na své verandě. „Radši bych šla s vámi, Calebe.“

„Daleko lepší pro tebe bude, když půjdeš domů, zvedneš telefon a zavoláš Ariadne se Zónou. A budeš je varovat, že se možná něco semele, jasný? Ať zkontrolujou dveře a okna.“

„Ano, samozřejmě.“ Serenity okamžitě pochopila, že je to moudré rozhodnutí. „Zóna má zbraň.“

„Vyřiď jim, ať se s Ariadne i s pistolí zabarikádují v pokoji. Ať tam zůstanou, dokud jim neřekneme, že vzduch je čistý. Ať v žádném případě neotvírají dveře. Pak obvolej všechny ostatní ve městě. Ať jsou v pohotovosti.“

„Rozumím.“

„Dobře.“ Caleb se zastavil u schodů na verandu. Přitáhl Serenity k sobě a políbil ji s drsnou naléhavostí. Pak jí podal desky, které vzal z Ambroseovy kartotéky. „Běž.“

Serenity vyběhla po schodech. Caleb, Blade i psi vyčkali, dokud nevejde do domku a nezavře dveře.

Sundala si kapuci a šla přes obývací pokoj k telefonu. Už měla ruku na sluchátku, když se zčistajasna před ní objevil hedvábný šátek. Omotal se jí kolem krku, dřív než si stihla uvědomit, co se vlastně děje. V příštím okamžiku jí pevně stáhl hrdlo, bránil jí promluvit a hrozilo, že jí zabrání dýchat.

„Ani slovo, mrcho. Ani jedno jediný slovo. Nebo je po tobě.“

13. kapitola

Na jeden děsivý okamžik Serenity téměř podlehla panice. Sesmekla se jí ruka z telefonu. Cítila, že jí šátek stahuje hrdlo jako garota, ale zatím to byla pouhá hrozba. Stále ještě mohla dýchat i polykat. I když stěží.

„Kdo jste?“ zašeptala. „Co chcete?“

„Do toho ti nic není.“ Vetřelcův hlas zněl, jako by pronikal struhadlem na brambory. Ven vycházelo všechno rozkouskovaně. „Kde je?“

„Nevím, o kom mluvíte.“ Serenity si vzpomněla na hodiny sebeobrany, které dostávala. Slyšela instruktorova slova, jako by stál přímo vedle ní.

To celé se nejdřív děje v tvé hlavě. Jestli podlehneš strachu a panice, je po všem. Stane se z tebe mrtvola. Musíš se dostat na jiné místo, kde budeš uvažovat rozumně. Prostě to udělej.

„Marion.“ Mužův hlas se chvěl neovladatelným vztekem. „Kde je? Dneska v noci se to rozhodne. Já ji naučím, aby mi už nikdy neutekla. Kde je?“

„Žádnou Marion neznám.“ Serenity nenápadně sunula ruku ke krku.

„Má teď nějaký bláznivý jméno. Něco jako Zóna. A nevykládej mi, že nevíš, kde je. Objevil jsem ji tady. Pracuje pro tebe. Včera v noci jsem se jí ukázal. Věděl jsem, že ji to vyděsí. A že si bude myslet, že se zbláznila.“

„Jste Royce Kincaid, že?“

„Vyprávěla ti o mně?“ Zdálo se, že ho to těší. „Ano. Prý jste duševně nemocný.“

„To teda nejsem, hergot,“ zasyčel Kincaid. „Dělám jen to, co musím. Je to její vina. Tohle ze mě udělala.“

„Vážně? Má nad vámi takovou moc? To jste tak slabý?“

„Drž hubu,“ ucedil Kincaid. „Drž hubu. Nejsem slaboch, hergot. A taky to dokážu.“

„Není tady.“

„To je mi jasný, mrcho. Už jsem to tu prohledal. Jak jsem odešel z její chaty, běžel jsem hned sem. Napadlo mě, že ji třeba schováváš ty. Kde je?“

„Nevím.“ Serenity se podařilo dotknout řetízku, který jí visel na krku pod hedvábným škrtidlem. Na pokožce cítila obrys gryfa.

„Víš, kde je. V takovýmhle Zapadákově všichni vědí, co se kde šustne. Pověz mi, kde je, nebo tě uškrtím.“ Kincaid přitáhl šátek.

Musíš se dostat na jiné místo, kde budeš uvažovat rozumně.

„Tak moment, do toho mi vážně nic není,“ zasípala Serenity. „Je to jen mezi vámi dvěma.“

„Ano, je to jenom mezi náma. Ty ses do toho neměla vůbec plést.“

„Heleďte, jestli mi slíbíte, že teď hned odejdete, řeknu vám, kde se schovává.“

„Kde je?“ Kincaid utáhl šátek o něco pevněji.

„Je tady pěšina,“ vydechla Serenity. „Začíná za domkem a vede lesem. Když si vezmete baterku, tak ji nemůžete minout. Jděte pořád do kopce. Je tam takové zvláštní místo. Skrýš.“

„Pro Marion žádná skrýš neexistuje,“ zahulákal muž triumfálně. „A pro tebe taky ne, mrcho. Chtělas jí pomoct, viď? Vsadím se, že to tys ji přemluvila, aby se přede mnou schovala.“

„Pusťte mě.“ Serenity v ruce svírala gryfa.

„Ani mě nenapadne, mrcho. Musím ti dát taky za vyučenou.“ Omotal si konce šátku ještě pevněji kolem rukou.

V takové situaci máte pouze jednu šanci. Dobře ji využijte. Rány pěstí vynechte. Pokud můžete, zaútočte na oči. I když se netrefíte, na okamžik se přestane soustředit.

Serenity prudce škubla gryfem. Jemný řetízek se přetrhl a přívěsek jí zůstal v ruce. Rychle ustoupila o krok zpět a bleskově vyrazila proti Kincaidově tělu. Překvapením vyjekl.

Než se stačil vzpamatovat, Serenity vztyčila ruce za hlavu a divoce ho kovovým gryfem drápla po tváři. Cítila, jak ostrá hrana jednoho křídla prořízla měkkou kůži.

Kincaid vydal přidušený výkřik bolesti i vzteku. Jak se pokoušel uhýbat obličejem z jejího dosahu, sevření na šátku na okamžik povolilo.

Ta chvilka Serenity úplně stačila. Chvatně se otočila a kopla ho do kolena podpatkem pravé boty. Kincaid vykřikl, upadl dozadu a snažil se vstát. Serenity se raději ani nepokoušela zjistit, jestli se mu něco nestalo. Teď nesmíš udělat žádnou hloupost. Jak se ti naskytne příležitost, uteč.

Serenity se vrhla ke dveřím. Když se Kincaid zvedal, ze stolu za ní spadl stoh knih.

„Ty zatracená mrcho. Zabiju tě. A potom ji.“

Serenity se podařilo otevřít dveře. „Calebe!“ zařvala. Přeběhla verandu, seběhla po schodech a vběhla do mlhy. „Blade! On je tady!“

Uvědomovala si, že ji Kincaid nepronásleduje, ale nezastavila se. Utíkala přímo do bílého oparu.

„Calebe?! Kde jste? Rychle. Prosím vás, pospěšte si.“

Jako první ji našli psi. Serenity, oslepená tmou i mlhou, o Styxe zakopla dřív, než jí došlo, že je přímo před ní. Upadla. Styx nad ní zůstal stát a čenichal jí po obličeji. Přiběhl Charón a díval se na ni s čistě psím zájmem.

„Serenity?“ Calebův hlas zněl rozzlobeně. Mlhu prořízl paprsek světla. „Kde ksakru jsi?“

„Tady.“ Serenity jemně odstrčila Styxe i Charóna. Celá se třásla.

„Jsi v pořádku?“ Caleb pospíchal mlhou za ní jako strašidelná postava bez obličeje, ozářená odrazem světla z baterky a měsíce.

Serenity se k němu rozběhla a padla mu do náruče. „Tolik jsem se bála,“ šeptala mu do kabátu. „Nikdy v životě jsem neměla takový strach.“

„Co se stalo?“ Ochranitelsky ji objal.

„Byl tam, v domku, a čekal na mě.“

„Kincaid?“

„Ano.“

Paže se mu napjaly. „Ten syčák.“

„Chtěl mě zabít. Škrtil mě šátkem.“

„Ježíši,“ zasténal Caleb.

„Utekla jsem mu.“ Serenity zvedla hlavu tak rychle, že narazila na Calebovu čelist. „Musíme ho najít. Nestihla jsem varovat Zónu a Ariadne. Musíme ho najít.“

„Najdeme ho.“ V Calebově hlase najednou nebylo ani stopy po nějakém citu.

„Kde je Blade?“ Serenity se znepokojeně rozhlížela kolem.

„Přímo tady.“ Bladeova temná postava se objevila mezi dvěma stromy. „Zaslech sem, cos povídala. Narušitel šel k tobě, co? Do pytle. Taky mě to mohlo napadnout. Seš oukej?“

„Ano.“ Serenity si uvědomila, že v prstech pořád ještě svírá gryfa. Jeho křídla se jí zarývala do dlaně. „Chtěl mě zezadu uškrtit. Tím přívěskem jsem ho škrábla přes oko. Když mě na chvilku pustil, kopla jsem ho do kolena. Upadl a já utekla.“

„Šikovná holka,“ pochválil ji Blade se zjevným uspokojením a pýchou. „Já věděl, že to dokážeš.“

„Jak to, že se umíš takhle bránit?“ zeptal se Caleb.

„Já ji to naučil,“ prohlásil Blade.

Caleb se na něho podíval. „To jo.“

„Jasně.“

„Jsem tvůj dlužník.“

„Houby mi dlužíš,“ ohradil se Blade. „Serenity je jako vlastní. Každej z rodiny pomáhal s její výchovou. Od všech se něco naučila.“

„O tomhle si radši promluvíme později,“ přerušila je Serenity. „Nevím, jestli je Kincaid ještě v domě. A taky nevím, jestli je ozbrojený. Zbraň jsem neviděla, ale to neznamená, že ji nemá.“

„To teda ne. Nejdřív se mrknem, jestli je pořád vevnitř.“ Odepjal malou pistoli z vojenského konopného opasku a podíval se na Caleba. „Už dřív sem se tě chtěl zeptat, jestli s tím umíš zacházet.“

Caleb pohlédl na pistoli. „Ano.“ Natáhl ruku a vzal si ji z Bladeovy dlaně.

Serenity si najednou vzpomněla na medaile za střelbu, které viděla v zasklené skříni u Ventressů. Nitro jí zachvátil nepoznaný druh strachu. „Calebe, prosím tě, já nevím …“

„Deme.“ Blade pokynul psům. Styx a Charón mu ihned věnovali plnou pozornost. Zhasl baterku a tiše odcházel mezi stromy. Psi se k němu připojili každý z jedné strany.

Caleb také zhasl baterku a dal ji do kapsy u kabátu. Rukou v rukavici se dotkl Serenitiny tváře. Ve tmě byla jeho tvář nečitelná, ale hlas měl stále podivně klidný „Pojď za námi, ale drž se za mnou, dokud nezjistíme, co se děje.“

Serenity přikývla, pak jí došlo, že ten pohyb patrně nemohl vidět. „Dobře. Calebe, slib mi, že budeš opatrný Kincaid je duševně nevyrovnaný.“

„Budeš se divit, ale taky mě to už napadlo.“

Blade dal psům znamení. Styx a Charón zamířili kupředu jako dva štíhlé, smrtící stíny v mlze. Když obě zvířata vyběhla po schodech a vběhla do domku, Serenity zadržela dech.

Pár minut se nic neozývalo. Pak se ve dveřích objevil Styx. Charón v patách za ním. Psi seběhli ze schodů a běželi po příjezdové cestě k místu, kde mezi stromy čekal Blade.

„Vzduch je čistej,“ podotkl Blade. „Ten lump se zdejchnul.“

„Tudy ale nevyšel,“ řekl Caleb. „Psi by si toho všimli. Musel jít zadním vchodem.“

„Do jeskyně,“ zašeptala Serenity.

Blade si s Calebem vyměnili pohled. Pak se na ni oba podívali.

„Proč by chodil do jeskyně?“ zeptal se Blade.

Serenity si strčila ruce do kapes. „Protože jsem mu řekla, že se tam schovává Zóna. Možná mi uvěřil. Ten chlap je cvok.“

„Jestli šel po tý pěšině,“ začal Blade, „je namydlenej. Jiná cesta totiž dolu nevede. Musel by jedině po skále. Dem to vobhlídnout, Ventressi.“

„Serenity bude muset jít s námi,“ promluvil Caleb. „Nechci ji zase nechat v domku samotnou.“

„Tak jo.“ Blade se podíval na Charóna a Styxe, kteří čekali na jeho příkazy. Něco jim velice tiše nařídil.

Psi se k němu opět postavili z obou stran. Blade vykročil, aby obešel domek.

„Vůbec se mi to nelíbí, ale jinak to nejde,“ mluvil šeptem Caleb k Serenity. „Drž se mezi Bladem a mnou.“

„Nemám v úmyslu utíkat napřed a hrát si na hrdinku, pokud tě trápí zrovna tohle,“ podotkla. „Dneska v noci bylo toho vzrušení tolik, že mi vydrží na celý život.“

„Nám oběma. Až se mi ten zmetek dostane do rukou, tak ho…“

Ze tmy k nim dolehl Bladeův hlas. „Ticho.“

Caleb zmlkl, ale Serenity cítila, jak v něm kypí vztek.

Blade využil světla z domku, aby našel pěšinu. Měsíční svit, který se odrážel v mlze, poskytoval skupince dostatečné osvětlení na cestu lesem. Stoupali po stezce v řadě za sebou a psi je vedli.

Napětí bylo hustší než mlha. Serenity připadalo, že noc je prosycená čímsi zlým. Jako by zářivý opar vytvářel nepřátelskou atmosféru, kvůli které se jí známý les zdál cizí a nepřirozený. Přistihla se, že se leká při sebemenším nočním zvuku. Uklidňovalo ji vědomí, že by je psi předem varovali před Kincaidovou přítomností.

Na vrcholku cesty Blade náhle zvedl ruku. Serenity, soustředěná na to, kam šlápnout, si neuvědomila, že se zastavil. Narazila do něj. Caleb ji chytil za paži, aby neupadla.

Zvedla hlavu a viděla, že se Blade s Calebem dívají na rotvajlery. Charón a Styx zůstali strnule stát pár kroků od vchodu do jeskyně.

V hloubi dutiny se na skalnatých stěnách míhal paprsek baterky.

„Zatraceně, Marion, vylez.“ Kincaidův hlas se ozýval uvnitř se zuřivou, zneklidňující ozvěnou. „Přede mnou se neschováš! Zabiju tě, žes mi utekla. Musím tě zabít, ty mrcho!“

Blade přiblížil ústa ke Calebově uchu a promluvil tak tiše, že Serenity nerozuměla, co mu řekl. Viděla, že Caleb přikývl. Pak něco provedl s pistolí, kterou držel v ruce. Ozvalo se tiché cvaknutí. Serenity se strachem klepaly prsty, když se dotkla Calebovy paže. Podívala se na něj a mlčky ho nabádala, aby byl opatrný. Roztržitě ji poplácal po ruce a pak ukázal na skalní výčnělek. Bylo jasné, že si přeje, aby se za něj schovala.

Neochotně poslechla jeho mlčenlivé rozkazy. Blade opět pokynul psům. Charón a Styx zaujali vedle ní obranné pozice, zatímco muži se rozdělili a zmizeli v mlze.

Serenity si uvědomila, že sotva dýchá. Sáhla do kapsy kabátu a našla gryfa, který jí zachránil život. Dar od jejích rodičů. Pevně ho sevřela a ujišťovala se, že to s Calebem i Bladem dobře dopadne.

Paprsek Kincaidovy baterky opisoval nepravidelné kruhy po stěnách jeskyně a odrážel se od kamenných výčnělků, stropu a země. Zvenčí to vypadalo, jako by uvnitř probíhalo jakési podivné, šílené světelné představení.

„Za tohle tě voddělám, Marion, ty děvko zkurvená.“ Kincaidův hlas byl čím dál víc pronikavější. Balancoval na neviditelném okraji propasti, téměř bez sebe. „Zabiju tě, a až to s tebou skoncuju, vrátím se pro tu, co ti pomáhala. Ta mi taky neuteče. Oběma vám ukážu, co umím.“

Když Caleb poslouchal Kincaidovo povykování, prožíval pocit strašlivého příkoří. Cítil letmý dotyk čehosi, co se nedalo nazvat jinak než zlo.

Přikrčil se, přeběhl k levé straně vchodu a počkal, až Blade zaujme pozici na pravé.

„Škoda že nemůžem použít psy,“ litoval Blade. „V tý tmě by ho klidně dostali. Ale do jeskyně nevlezou.“

„Světla,“ šeptl Caleb. „Můžeme ho s nimi trochu postrašit. Vypínač je tady venku, že?“

„Jo. Rozsviť. Uvidíme, co to udělá.“

Caleb nahmatal kovovou krabici a stiskl vypínač, jenž rozžal řadu žárovek, které lemovaly jednu stěnu. Vnitřek jeskyně ozářilo slabé světlo.

„Co je to?“ zařval polekaně Kincaid. „Ať sem nikdo neleze!“ Ozval se výstřel. Jak se odrazil od skály, varovně zahvízdal. „Vy tam, nepleťte se do toho. Je to jen mezi Marion a mnou.“

„Odlož zbraň a vyjdi v klidu ven,“ poručil mu Caleb.

„Ne, ještě jsem to s ní nevyřídil. Nechoď ke mně, nebo tě taky odprásknu. Všechny vás zabiju a začnu tou potvorou, která mě sem nahoru poslala. Lhala mi, že jo? Byl to podfuk.“

„Ten chlápek se chová, jako by byl Looney Tunes,“ zabručel tiše Blade.

Ne že by jeden pochopil v téhle situaci, o koho jde, pomyslel si Caleb. Ale diagnóza byla jasná. „Podle mě ho nedokážeme z té jeskyně dostat ven.“

„To nemá cenu. Znal sem jednoho takovýho. Budem ho asi muset zabít,“ prohlásil Blade věcně.

„Nikam neuteče. Jeden z nás ho bude držet v jeskyni a druhý zavolá šerifa. Policajti jsou vycvičení na to, aby si s takovouhle věcí poradili. Můžou mu to rozmluvit.“

„Blbý je, že člověk nepozná, jestli k nim šerif taky nepatří.“

„Blade, teď není čas rozvíjet konspirační teorie.“

„To neni žádná teorie. Je to fakt. Vsadim se, že jak předáme Kincaida šerifovi, za tejden bude lítat po ulicích. Kincaid je nejspíš jejich nejlepší agent. Timhle divadýlkem se fakt šikovně kreje. Vo co, že si to trénoval celý roky.“

„Ten chlap je učiněný cvok, prokristapána. Je vinen z pokusu o vraždu. Nemůžou ho za týden pustit na ulici.“ Jeskyní zaburácel další výstřel.

Blade pokrčil rameny. „Tak ho možná jako pošlou na pár měsíců do blázince. Nechaj si ho tam, dokaď se to neuklidní. Pak řeknou, že je vyléčenej. Pustěj ho. První, co udělá, bude, že pude po Serenity a Zóně.“

„Kraci,“ zašeptal Caleb. „Sice jsi paranoik, kamaráde, ale máš patrně pravdu.“

„Jak sem řek, jednoho takovýho sem znal. Bude se chtít mstít. A bude se sem furt vracet, dokaď se mu to nepovede nebo dokaď mu to někdo nadobro nezatrhne.“

Poznámka, že Kincaid je agentem bandy jakýchsi konspirátorů, je možná bláznivá, ale bohužel zbytek scénáře, který Blade právě nastínil, je s největší pravděpodobností správný, a Caleb to věděl. Každý, kdo četl pravidelně noviny, to věděl. Pokud je Kincaid naživu, ohrožuje Serenity i Zónu.

Kincaidova pistole znovu zarachotila. Výstřel uvnitř dutiny hlasitě zahvízdal.

„Nelezte sem!“ zařval Kincaid. „To je jen mezi Marion a mnou.“

„Jak jsem se sakra do toho dostal já?“ zeptal se Caleb noční tmy.

„Prostě si měl kliku,“ poznamenal Blade. „Baterka se teď nehejbá. Vidim, že svítí na levou stěnu. Asi jí položil, když sme rozsvítili. Seš připravenej do akce?“

„Připravený jako nikdy.“ Caleb se pokoušel vzpomenout si, jak se před výstřelem soustředil v dobách, kdy vyhrával ve střelbě medaili za medailí. Dědečkova slova se mu vybavila, jako by Roland stál vedle něho.

Vyčisti si mysl, aby ses mohl koncentrovat. Zhluboka se nadechni a jen částečně vydechni. Stiskni spoušť. Je možné, že pokud to budeš muset udělat doopravdy, ten druhý chlap tě bude chtít zabít, takže to hned napoprvé udělej pořádně.

Alespoň to bude v sebeobraně, ujišťoval se Caleb, když se jeskyní rozlehl další výstřel. Kincaid dělal co mohl, aby zabil jeho i Bladea. A jestli ten syčák uteče, půjde zcela jistě po Serenity a Zóně.

Musí se mu v tom zabránit.

„Když položil baterku, určitě zazmatkuje, až zhasneme,“ řekl Caleb. „Neuvidí vůbec nic.“

„Dobrej nápad. Zhasni.“

Caleb opět stiskl vypínač a žárovky zhasly. Kincaid, kterého náhle obklopila tma, vzteky zaječel.

„Slyšim, jak se snaží najít šajnovku,“ promluvil Blade. „Musíme ho dostat, dokaď jí hledá.“

Caleb už měl ruku na vypínači. Stiskl ho. Jakmile se slabé žárovky v jeskyni rozsvítily, vrhl se ke vchodu. Zahlédl, jak se k němu připojila Bladeova temná postava. V okamžiku, kdy Caleb dorazil k otvoru do skalní dutiny, otřásl nocí Kincaidův pronikavý výkřik nefalšované zuřivosti. V bledé záři, která osvětlovala vnitřek jeskyně, bylo Kincaida jasně vidět.

Balancoval na slizkém, mokrém okraji největšího vřídla. Divoce kolem sebe mával, jak se pokoušel udržet rovnováhu na kluzkém povrchu. Právě když se Caleb na něj podíval, zařval znovu a střemhlav spadl do vody. Pistole zaduněla o kámen. Stejně tak Kincaidova hlava, když dopadl.

Vnitřek jeskyně náhle opanovalo hrobové ticho.

Blade spustil zbraň k boku a pohlédl na Caleba. „Ten asi hned tak nevyplave, že jo?“

„Ne.“ Caleb pomalu sklonil pistoli a kráčel k jezírku. „Nevyplave.“

Sel k okraji a podíval se dolů. Z hlubiny na něj civěl Kincaid s vypoulenýma nevidomýma očima a s ústy stále ještě otevřenými v němém výkřiku. Z hlavy mrtvého muže vytékala tmavá stružka krve a mísila se s křišťálovou vřídelní vodou. Vedle Kincaidovy mrtvoly ležela baterka.

„Nejspíš zpanikařil a chtěl po ní šáhnout, zrovna když si zhasnul,“ poznamenal Blade. „Přesně jaks to povídal.“

„Myslím, že přišel čas zavolat šerifa.“

„Mám lepší nápad,“ namítl Blade. „Stačí vykopat díru, hodit ho do ní a zaházet hlínou. Znám jedno dobrý místo, kde ho nikdy nikdo nenajde.“

„Nebudeme si navykat pohřbívat ve Witt’s Endu mrtvoly,“ podotkl Caleb. „Škodí to obchodu. Kromě toho to není tak jednoduché. Jednou se po něm může někdo ptát. Je lepší to vyřídit hned.“

Blade se zatvářil pochybovačně. „Já nevim. Nerad se vybavuju s úřadama.“

„Já si s nimi poradím,“ ujistil ho unaveně Caleb. „V tom se vyznám.“

Tichý zvuk u ústí jeskyně ho přinutil, aby se tím směrem podíval. Stála tam Serenity, oči rozšířené strachy. Caleb dospěl k názoru, že zodpovědět pár otázek úřadům je nízká cena, kterou zaplatí za spokojenou jistotu, že Kincaid už nikdy Serenity neohrozí.

„Jste oba v pořádku?“ zeptala se Serenity.

„Situace je pod kontrolou,“ hlásil Blade.

Serenity, už podruhé za tuto noc, se rozběhla do Calebova náručí. Přesně tam, kam patří, pomyslel si Caleb.

„Dvě náhodný úmrtí za poslední týden a v takovým malým místě jako Witt’s End, to se zdá trochu neobvyklý,“ poznamenal šerif Banner o dvě hodiny později.

„To je vážně náhoda,“ uznal Caleb. Sledoval, jak nakládají Kincaidovo tělo do sanitky.

„Zjistil jsem, že Kincaid dostal skoro před rokem soudní zákaz styku se snoubenkou.“ Banner byl veliký muž, který patrně propadl žvýkačkám. Díval se, jak zdravotníci zavírají dveře sanitky, a rytmicky přitom pohyboval ústy. „Vypadá to, že ho chtěl porušit.“

„To chtěl. A přitom málem zabil Serenity Makepeaceovou.“

„Milá slečna. Když projíždím Witt’s Endem, pokaždý se u ní zastavím v obchodě.“ Banner vytrvale žvýkal. „Prodává tu nejlepší granolu, co jsem kdy jedl. Jste její přítel?“

„Ano.“

„Jste trochu jinej než místní lidi, viďte?“

„Jsem obchodní poradce. Pracuji pro Serenity na projektu.“

„Hmm.“ Banner chvilku mlčky přežvykoval. „Dost dobře nechápu, jak se Kincaid octl v té jeskyni.“

„Serenity ho přesvědčila, že právě tam se schovává Marion. Ten chlap byl blázen. Uvěřil jí.“

„A vy s Bladem jste ho drželi vevnitř?“

„Ano. Jak jsem řekl, chtěli jsme ho tam udržet, dokud vás někdo nezavolá, ale než jsme sehnali nějakou pomoc, Kincaid uklouzl a spadl do jezírka.“

„Jo, všechno to mám zapsaný.“ Banner udělal bublinu, nechal ji prasknout a poklepal na zápisník. „Mně to připadá naprosto jasný.“

V záři reflektorů sanitky se Caleb střetl s Bannerovým pohledem. „Stačí vám moje výpověď?“

„Hmm. Kincaid porušil zákaz, protože se pokoušel najít svou bývalou snoubenku. Byl ozbrojený a nebezpečný a navíc napadl slečnu Makepeaceovou. Šel do jeskyně, aby našel jistou dámu, které říkal Marion. Neznal to tam, uklouzl a spadl. U jednoho z jezírek se udeřil do hlavy o kámen. Tečka.“

„To je tak v kostce všechno. Pokud byste mě ještě potřeboval, beze všeho zavolejte.“

„Dobře.“ Banner si rozbalil čerstvý plátek žvýkačky. „Ale myslím, že tohle bude stačit. Víte, už jsem na podobný typy jako Kincaid narazil mockrát.“

„Vzhledem k tomu, v jaké branži pracujete, o tom nepochybuji.“

„Dost odpudivá sorta lidí.“

„To jistě,“ přikývl Caleb.

„Ani s nima pořádně neumím jednat.“ Banner se zamračil a strčil si žvýkačku do úst. „Všichni vědí, že jsou úplně praštěný, ale člověk je nemůže strčit pod zámek, dokud někoho nezabijou.“

„To musí být pro zástupce zákona hrozné.“

„Ani mi nemluvte.“ Banner položil ruku na rukojeť pistole a pokračoval ve žvýkání. „Ale vypadá to, že s Kincaidem se do týhle situace nedostaneme. Problém je vyřešenej, že jo?“

„Myslím, že ano,“ souhlasil Caleb.

„Já zrovna tak.“ Banner přikývl s chladným uspokojením. „Už takhle mám spoustu práce. Aspoň jí kus ubylo.“ Obrátil se ke zdravotníkům, aby jim dal poslední příkazy.

Serenity vystoupila ze skupinky místních obyvatel, kteří se shromáždili na ulici. Postavila se vedle Caleba, právě když se sanitka rozjížděla za šerifem po horské silnici vedoucí do Bullingtonu.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se.

Caleb ji objal a přitiskl k sobě. „Situace je pod kontrolou, madam. Ale rád bych využil této příležitosti, abych vás informoval, že na podobný druh poradenství se mé běžné smlouvy nevztahují. Byl bych vám vděčný, kdybyste se v budoucnu všem podobným situacím vyhýbala.“

„Ano, pokud se jim vyhneš i ty.“ Serenity vmáčkla obličej do jeho kabátu a pevně ho objala. „Ach bože, Calebe, tak strašně jsem se bála, když se ozvaly z jeskyně ty výstřely.“

„Určitě ne tolik jako já, když jsem zjistil, že tě Kincaid málem uškrtil. Ten šátek mě bude strašit ve snu ještě hodně dlouho.“

„Mě taky.“ Serenity rozevřela sevřené prsty a podívala se na gryfa, který jí ležel na dlani. „Nemáš někdy pocit, že na těch Quintonových teoriích o protínajících se rovinách možná přece něco bude?“

Caleb se podíval přes ulici na místo, kde stála Zóna těsně vedle Bladea. Obličej měla přitisknutý na jeho rameni. Lampa nad Serenitiným obchodem vydávala dost světla, takže bylo vidět, že Zóna má ruku na široké hlavě jednoho rotvajlera.

„Teprve až dneska v noci,“ odpověděl Caleb.

Mnohem později se Serenity probrala v bezpečí své postele zahalené korálky. Drobné kousky skla se ve tmě matně leskly a tiše chřestily. Calebova noha konejšivě spočinula na její. „Nemůžeš spát?“ zeptal se.

„Před deseti minutami jsem se znovu probudila,“ přiznala. „Začala jsem přemýšlet o něčem, co Kincaid řekl, když mi držel ten šátek kolem krku.“

Caleb ji ochranitelsky objal. „Nemysli na to.“

Žalostně se usmála. „To nejde.“

„Je mrtvý, Serenity. Už ti neublíží.“

„Já vím. Díky tobě a Bladeovi.“ Přitulila se blíž k jeho štíhlému, svalnatému tělu a instinktivně hledala bezpečí v jeho mužném žáru. Políbila ho na rameno. „Ale ta slova mi pořád leží v hlavě.“

„Která slova?“

„Řekl, že se Zóně včera večer schválně ukázal. Chtěl ji ještě vyděsit, než ji zabije.“

„Pěknej syčák.“

„Rozhodně. Ale mě teď trápí to, že Zóna ho prý taky zahlédla v mlze tu noc, co umřel Ambrose.“

„Možná že zahájil zastrašovací tažení,“ poznamenal Caleb. „Ten chlap byl praštěnej, Serenity.“

„To vím, ale jednal podle vlastní vnitřní logiky. Věděl, kdo je Zóna, kde bydlí, co jí hodlá udělat. Když mi to vykládal, dělalo mu to potěšení. Jenže zmínil se, že se jí v tom okně ukázal jen jednou.“

„Třeba netušil, že ho už tehdy viděla,“ rozmýšlel Caleb. „Mohl se potloukat kolem, dělat průzkum, jak by řekl Blade, než se ji vydal zabít.“

„Snad ano.“

„Nejsi o tom moc přesvědčená.“

„Hlavně mi dělá starosti, že ze Zónina okna není na Ambroseovu zadní verandu vůbec vidět. Řekla mi, že u toho okna seděla a meditovala právě tu noc, kdy Ambrose spadl ze schodů. Měla dojem, že někoho zahlédla v mlze.“

„Každopádně ta mlha byla tehdy pořádně hustá. Mohla vidět srnku nebo Bladea na obchůzce.“

„Zahlédla toho dotyčného jen na okamžik, než zhasl baterku a pohltila ho mlha. Neviděla ho jasně, ale bála se, že to je Kincaid.“

„To už se nedozvíme,“ prohodil Caleb.

Serenity se snažila rozeznat jeho obličej. „Co když to nebyl Kincaid ani srnka nebo Blade? Co když to byl někdo, kdo šel do Ambroseovy chaty?“

Caleb vzdychl a přitáhl si ji blíž. „Tak takhle to je. Máš moc divokou fantazii. Sotva jsi zavadila o jednoho vraha, začínáš je vidět všude.“

„Myslím to vážně, Calebe.“

„Já taky.“ Převrátil ji na záda a vyhrnul jí spodek noční košile. „Calebe?“

„Uvidíme, jestli tě dokážu přinutit myslet na něco jiného.“ Jednou rukou jí sevřel bok a přitiskl ústa na její.

Serenity ho objala kolem krku. Má pravdu, říkala si. Dnes v noci potřebovala myslet na něco jiného. Jako obvykle Caleb našel vždycky řešení.

14. kapitola

Malou místnost na vaření piva za knihkupectvím naplňoval pronikavý zápach kvasících zrn. Caleb se zájmem pozoroval, jak Quinton kontroluje sudy. Připravovala se nová várka piva pro plnění do lahví.

„Můj speciální zimní druh,“ vysvětloval Quinton a díval se na číselník. „Dělám ho jen jednou v roce na oslavu příchodu zimního slunovratu.“

„Aha,“ přitakal Caleb.

„V tomhle stadiu se to musí pořádně hlídat.“ Quinton něco poopravil na jednom z přístrojů. „U piva záleží jedině na správném načasování a přesnosti, zrovna jako je to ve světě matematiky. V procesu vaření piva vidí člověk odraz interakce různých kosmických vektorů. U piva se síly destrukce, změny a tvoření zrcadlí na symbolické stupnici, kterou dokáže lidský mozek vnímat a chápat.“

„Na to si připiju.“ Caleb si opřel ruku o zeď, přehodil si kabát přes rameno a podíval se na hodinky. „Když mluvíme o čase, řekneš mi, proč jsi mě sem pozval, Priestly? Předpokládám, že si chceš popovídat o něčem jiném než o kosmických silách a pivu.“

„Kam pospícháš? Jedeš někam?“

„Vlastně ano.“

Quinton se zamračil. „Odjíždíš z města?“

„Nakrátko.“

„Serenity jede s tebou?“

„Ne,“ odpověděl Caleb. „Nejede.“

„Vrátíš se brzo?“

„Zřejmě dneska v noci. Proč?“

„Jen jsem byl zvědavej.“ Quinton se uklidnil a opět se věnoval varným přístrojům. „Pak je všechno v pořádku.“

„Jsem rád, žes to uznal. Tak cos teda chtěl?“

„Dvě věci.“ Quinton manipuloval s ventilem. „Nejdřív bych ti chtěl poděkovat za tu včerejší noc.“

„Myslíš to, co jsme udělali s Bladem, že? Jenže my neudělali nic, akorát jsme měli štěstí, že Kincaid uklouzl a spadl do vřídla.“

Quinton se usmál. „Správně. Spadl do jezírka.“

„To je fakt.“

„Hele.“ Quinton zvedl dlaň. „Ať se podle vás s Bladem stalo v tý jeskyni cokoliv, stalo se. Já ani nikdo jinej z města se vás na to nebude vyptávat.“

„To rád slyším, protože jsme s Bladem mluvili pravdu. Kincaid se natáhl pro baterku, uklouzl a spadl. Čirou náhodou. Pro nás dobrý, pro něho zlý.“

„Co se toho týče, kdo může říct, jestli to byla náhoda nebo něco jinýho. Třeba byl obětí křížících se geometrických rovin.“

„To je jistě zcela logické vysvětlení,“ uznal Caleb.

„Ale já náhodou nemluvil o tom, jak Kincaid umřel, i když pro nás všechny zrovna tahle událost byla moc důležitá. Měl jsem na mysli ten závěr.“

Caleb vytáhl obočí. „Závěr?“

„To, jak sis poradil se šerifem Bannerem a se vším ostatním.“

„Jen jsem odpověděl na pár otázek.“

„Udělals víc než to.“ Quinton opřel paži o nerezový soudek a pohladil si vousy. „Jak se do toho zaplete Blade, mohlo se to pěkně zkomplikovat. Neumí moc dobře jednat s veřejnými činiteli.“

„Taky mám ten dojem.“

„Pomyšlení, že se Blade pokouší vysvětlovat šerifovi události z minulý noci, nahání člověku hrůzu.“

Caleb si představil, jak by asi Banner zareagoval na Bladeovy spletité konspirační teorie. Nemohl se ubránit úsměvu. „To tedy ano. Mohlo by to být zajímavé.“

„Mohla to být naprostá katastrofa pro všechny zúčastněný,“ zabručel Quinton. „Přinejmenším by se daleko víc úřadovalo. Není vůbec vyloučeno, že by někdo mohl vzít Bladea do vazby kvůli výslechu nebo ho strčit do blázince na pozorování. To by nezvládl.“

„Ne,“ potvrdil Caleb. „Ani v jedné situaci by si moc dobře nevedl.“

„Jen jsem ti chtěl prostě poděkovat, žes zachránil Serenity a Zónu, že se Blade nedostal do průšvihu.“ Ve vousech se mu zablýskly zuby. „Na obchodního poradce nejsi zas tak špatnej.“

„Všechno služba zákazníkovi.“

„Druhej bod dnešního programu,“ pokračoval Quinton, „se týká politiky.“

„Já osobně se o ní nikdy nebavím.“

„Já taky ne. Jenže politika je nespornej životní fakt.“

„Nikdy mě nenapadlo, že politika má kosmické souvislosti,“ soudil Caleb.

„To má. A taky je mají síly změn. A do Witt’s Endu přichází změna. Musí pořád hořet při určité teplotě, jinak vyhasne. Tohle město umíralo, i když si dávalo načas, to uznávám, ale doopravdy umíralo, dokud si Serenity před třemi roky neotevřela ten obchod.“

„Tím začal proces změny?“

„Zastavil se proces rozkladu,“ objasnil Quinton. „Teď už se to tady zase dává do pohybu. Serenitin nápad se zásilkovou službou nám může opravdu přinést něco jako skutečnou ekonomiku.“

„Zářivá hvězda Witt’s Endu se znovu jasně rozhoří.“

„A proto ty změny,“ dodal Quinton. „Člověk je nemůže zastavit. Jeden udělá nejlíp, když si s nima poradí, než aby ho samy zničily.“

„Co s tím má co dělat politika?“ zeptal se Caleb.

„Politika znamená, jak vesmír zvládne změnu. Tohle město potřebuje někoho, kdo dokáže udělat to, cos udělal ty v noci.“

„Vypořádat se s úřady?“

„Pro začátek. Čekám, že podobných záležitostí bude čím dál víc, protože budeme muset jednat s venkovním světem. Za prvé budeme muset sehnat víc turistů, zvlášť v létě. Pak sem přijdou hygienici a budou u lidí kontrolovat kuchyně kvůli potravinám, který se nabízejí v katalogu. Zřejmě budeme mít i problémy s dopravou, kanalizací nebo bezpečností. Se vším možným.“

„Quintone, dost spěchám. Mohl bys mluvit k věci?“

Quinton na něj pohlédl. „Jde o to, že Blade tady není jedinej, kdo nedokáže jednat s úřady. Většina z nás ve Witt’s Endu s tím má podobný problémy. To je jeden z důvodů, proč jsme taky skončili tady. Takže jsme dneska ráno hlasovali.“

Caleb se na něj zadíval. „Hlasovali?“

„Všichni jsme se hned sešli u Ariadne v kavárně a projednali to. Zvolili jsme tě za prvního starostu Witt’s Endu.“

Serenity seděla na svém obvyklém místě v kavárně Slunečnice a nalévala si čaj, který Ariadne právě uvařila. Zóna se usadila na druhém konci stolu. Z této pozice mohly obě vidět na vchod do obchodu s potravinami. Bylo teprve deset a v krámě tou dobou nikdo nebyl. Serenity se rozhodla, že si se Zónou potřebují na chvilku promluvit.

„Na opravdu nezapomenutelný zážitek.“ Serenity zvedla hrnek s čajem na přípitek. „Pokud jde o mě, už nikdy v životě si na sebe nevezmu šátek.“

„Strašně se omlouvám za všechno, co se stalo,“ řekla Zóna už asi posté. „Přišla jsem sem, abych se tu schovala. Nikdy jsem nechtěla, aby moje problémy ohrozily někoho jiného. Tolik mě to mrzí.“

„Přestaň se obviňovat. Ty za to nemůžeš. Každopádně je po všem a všechno dobře dopadlo.“

„Díky Bladeovi a Calebovi.“ Zóna se zachvěla. „A vůbec nemůžu pomýšlet na to, co se mohlo stát, kdybys neuměla tu sebeobranu.“

„Už se pořád nemuč nějakým kdyby,“ řekla rázně Serenity. „Chci se tě zeptat na něco důležitého.“

„Na co?“

„Co budeš dělat teď, když Kincaid nadobro zmizel z tvého života?“

„Dělat?“

„Vrátíš se do Kalifornie?“

Zóna se zatvářila zmateně. „Proč bych to dělala?“

„Tvrdilas, že ses přijela do Witt’s Endu schovat před Kincaidem. Jen jsem byla zvědavá, jestli tady hodláš zůstat, když už se nemusíš skrývat.“

„Nenapadlo mě, že bych odtud odjela,“ pronesla Zóna váhavě. „Mám takový pocit, že Witt’s End je místo, kde chci žít.“ Střetla se se Serenitiným pohledem. „Chceš mi naznačit, že už mě nebudeš potřebovat v krámě? Vím, žes mi tu práci dala jen proto, žes mě litovala. Jestli je to kvůli tomu, že mi nemůžeš dávat stejný plat, tak omezím svoje výdaje.“

„Tak už dost.“

„Život ve Witt’s Endu nepřijde draho. Určitě vystačím i s málem.“

„Neblázni. Zbavit se tě je to poslední, co chci udělat. Kdo jiný z Witt’s Endu dokáže každý den otevřít obchod včas?“ Serenity se zasmála. „Pomyšlení, že bys odešla a já si musela najmout jinou prodavačku, mi nahání hrůzu.“

Zóna se plaše usmála. „Nemám v plánu odcházet.“

„To se mi ulevilo. A ujišťuju tě, že plat ti snižovat nebudu. Pokud je ten můj prvotřídní a příšerně drahý poradce jen z desetiny tak dobrý, jak o sobě tvrdí, budu ti moct brzy přidat.“

„Ten tvůj prvotřídní, příšerně drahý poradce a společník,“ pronesl Caleb suše, „je dokonce ještě lepší, než ti naznačil.“

„A zrovna tak roztomile skromný.“ Serenity se otočila na sedadle a viděla, že Caleb stojí přímo za ní. Jeho čerstvě naleštěné boty ji mírně znepokojily. „Někam odjíždíš?“

„Ano.“

Uvnitř Serenitina žaludku se probral k životu silný pocit strachu. „Kam?“

„To jsem ti právě přišel říct.“

Serenity se na něj zadívala. „Vrátíš se brzy?“

„Dnes večer.“

Ulehčeně si oddechla a podařilo se jí, jak doufala, vykouzlit na tváři veselý, bezstarostný úsměv. „Na chvilku jsem si myslela, že sis možná řekl, že Witt’s End je na tak úžasného obchodního poradce až moc drsný.“

„Není tu nic, co by dobrý poradce nezvládl.“ Caleb se podíval k pultu. „Hned ti všechno vysvětlím. Nejdřív si u Ariadne objednám kávu.“

„Dobře,“ souhlasila Serenity.

„Má to být soukromý rozhovor?“ zeptala se Zóna.

Caleb zkřivil ústa. „Jestli vám to nevadí.“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Zóna vstala. „Jen si promluvte. Postarám se o krám.“

„Díky,“ řekl Caleb. „Bude to jen chvilka.“

Zóna se odmlčela a upřeně se na něj zadívala. „Chci vám znovu poděkovat za to, co jste včera v noci udělali.“

„Zapomeňte na to.“

„To nemůžu. A ani nechci. Ptala jsem se Bladea, co se v té jeskyni stalo. Tvrdí, že Royce uklouzl a spadl.“

„Přesně tak to bylo.“

„Chápu, proč mě nechcete zatěžovat faktem, že jste s Bladem kvůli mně museli zabít člověka. Je to od vás laskavé, že mě chráníte. Ale jak jsem řekla Bladeovi, není to potřeba.“

„Zóno, odezírejte mi ze rtů: Kincaid uklouzl a spadl.“

„Jak myslíte.“ Zóna nasadila vážný úsměv. „Je jasné, že vy i Blade chcete nechat tu záležitost spát. Už se o tom nikdy nezmíním.“

„To je dobře.“

„Teď vidím, že jsem si mylně vykládala vibrace, které vycházely z věšteckých jezírek. Vy jste nebyl zdroj nepokoje a nebezpečí, které jsem vycítila. Byl jste protisíla.“

„Aha,“ reagoval Caleb bystře. „Tím se to vysvětlilo.“

„Ano,“ souhlasila vážně Zóna. „Ty vibrace, které jsem kolem vás vnímala, byly bezpochyby naladěné na stejnou vlnovou délku jako vibrace nepokoje a nebezpečí, které jsem pociťovala. Přirozeně vaše vibrace rezonovaly na té samé frekvenci jako vibrace zdroje.“

„Přirozeně.“

„A nechtěně jsem je omylem považovala za negativní energii místo za pozitivní,“ uzavřela Zóna.

„Rozhodně dokážu pochopit, jak se někdo může tak jednoduše zmýlit,“ pronesl Caleb.

„Děkuji vám za vaši laskavost. Vážím si jí jako toho nejcennějšího dárku. Navždycky jsem vaším dlužníkem.“ Sklonila pečlivě oholenou hlavu v půvabné pokloně, otočila se a plavně se nesla k východu kavárny.

Caleb se díval, jak odchází. Pak pohlédl na Serenity. „Vážně věří všem těm řečičkám o vibracích a protisílách, nebo si ze mě utahuje?“

„Nevím,“ odpověděla Serenity upřímně. „Upozorňovala jsem tě, že se v něčem podobá Bladeovi. Oba žijí současně ve dvou rovinách existence, z nichž jednu považujeme za skutečnou a ta druhá zřejmě existuje jenom v jejich hlavě.“

„Jinými slovy, oba jsou cvoci. Jessie měla pravdu. Asi jsou pro sebe stvoření. Počkej tady, než si donesu kafe.“

„Už běžím,“ ozvala se Ariadne od pultu a pospíchala k nim. V jedné ruce držela hrnek a v druhé domácí mandlový biskvit. „Tumáte.“

„Díky.“ Caleb si pověsil sako přes opěradlo židle, kterou Zóna právě uvolnila. Posadil se, přitáhl si k sobě šálek a namočil biskvit do kávy.

„Není zač.“ Ariadne se usmála. „A díky za to, co jste v noci udělal.“

„Jenom jsem se s Bladem nachomýtl u jezírka, právě když do něj spadl nějaký vraždící maniak, nic víc.“

„Cokoliv řeknete, mně osobně úplně stačí.“

Caleb zamumlal něco nesrozumitelného, protože se zrovna zakousl do biskvitu.

„Ale neměla jsem na mysli jen tohle,“ dodala tiše Ariadne. „Chtěla jsem vám poděkovat, jak jste se zachoval potom. Mohlo se to celé zkomplikovat.“

„Svěřím vám malé tajemství,“ začal Caleb. „Šerif Banner nechtěl, aby se to celé příliš komplikovalo. O Kincaidovi se informoval a věděl, že ten chlap je chodící časovaná bomba. Měl jsem dojem, že šerifovi se ulevilo stejně jako ostatním, že ten syčák spadl po hlavě do jezírka.“

„Banner je dobrák,“ poznamenala Ariadne. „Ale něco mi naznačuje, že on a Blade by si nikdy nerozuměli. Takže děkuju, že jste všechno takhle vyřídil.“

„Ne že bych neměl tou dobou něco lepšího na práci.“ Caleb se odmlčel a prohlížel si napůl snědený biskvit se zamyšleným výrazem. „Jak dlouho tahle věc vydrží?“

„Biskvity se dají skladovat víc než měsíc,“ odpověděla. „Pečou se dvakrát několik hodin, takže jsou velmi suché jako krekry. Jedla jsem už i půl roku staré. Člověk by je vůbec nerozeznal od čerstvých.“

„Myslím, že můžeme zařadit biskvity spolu s marmeládou a kuchařskou knihou do katalogu,“ prohlásil Caleb.

Ariadne se rozzářila. „Umím je dělat s různými příchutěmi.“

„Výborně. Později probereme balení. Promluvíme si se Zónou o grafické úpravě.“

„Dobře. Projdu si některé své oblíbené recepty na biskvity. Patrně si budu muset někoho najmout na půl úvazku, aby mi pomohl s pečením.“

„A tak se rodí ekonomika,“ zabručel Caleb.

„Cože?“

„Nic. Jenom postřeh o základní podstatě jistých kosmických sil.“

„Aha.“ Ariadne se vrátila za pult a začala se věnovat hromádce kuchařských knih.

Serenity sledovala, jak si Caleb namočil poslední biskvit do kávy. Naklonila se dopředu, aby mu něco pošeptala přes stůl. „Měl bys to brát tak, že nikoho nezajímá, co se v jeskyni dělo. Jsou prostě vděční, že ses o všechno postaral včetně Bladea. Všichni ti teď důvěřují. Jsi jeden z nás.“

„Chceš říct – něco jako čestný občan Witt’s Endu?“

„Tak něco.“

Caleb se suše usmál. „Je fajn vědět, že někam patřím.“

„Tak proč dneska z Witt’s Endu odjíždíš? Chceš zajet do kanceláře v Seattlu?“

„Ne, dnes ráno jsem mluvil s paní Hottenovou. Všechno je tam pod kontrolou.“

„Kam jedeš?“

„Do Ventress Valley. Trochu jsem uvažoval.“

„O čem?“

„O tom dokladu o prodeji tvých fotek, který jsme našli u Asterleyho v archivu.“

Serenity vzdychla. „V tom rozrušení jsem na to úplně zapomněla.“

„Já nezapomněl.“

„Pochopitelně.“ Serenity ho upřeně pozorovala. „Tak dobře, pověz mi, o čem jsi přemýšlel?“

Caleb sevřel rukama šálek a díval se do kávy. „Napadlo mě, že můj první úsudek byl možná mylný, že dva vyděrači možná ani neexistují. Usoudil jsem, že za tím vším byl od začátku Franklin. S menší pomocí od Asterleyho.“

„Franklin?“ Serenity užasla. „Co tím chceš říct? Proč by něco takového dělal? To nedává smysl.“

„Všechno souhlasí, Serenity. Předpokládejme, že to potvrzení, co jsme našli, je pravdivé. Franklin koupil snímky od Asterleyho dvacátého. O pár dní později ti je anonymně poslal ve snaze, že tě donutí zrušit spolupráci se mnou.“

„Proč by se zajímal o tvé poradenské projekty?“ zeptala se chvatně Serenity.

„Bylo by mu to úplně jedno, kdyby šlo jenom o nějaký další projekt. Ale jestli měl podezření, že si s tebou chci něco začít, a pokud věděl o těch fotkách, dělal si určitě starosti.“ Caleb zkřivil ústa. „Franklin a Phyllis sdílejí dědečkův strach, že špatná krev se ve mně nakonec projeví.“

„Jinak řečeno, všichni se bojí, že tě svede ženská s pochybnou minulostí,“ uzavřela Serenity.

„Něco takového.“

„Ale jak se Franklin o mně mohl dozvědět?“

„Správná otázka.“

„No, zdá se, žes potkal osud, kterého se báli nejvíc, viď?“ Serenity se smutně usmála. „Moje minulost je tak temná, že ani nevím, jak vypadali mí rodiče. Ty máš aspoň fotky otce i matky. Já ne.“

„To musí být zvláštní nevědět, jak vypadají vlastní rodiče.“

„To je,“ zašeptala Serenity. „Ale někdy se cítím s nimi ve spojení. Minulou noc jsem přežila díky tomuhle.“ Instinktivně se dotkla gryfa, který jí už zase bezpečně visel na krku. „Jediné dědictví po nich. A díky tomu, že mě Blade učil sebeobranu. Nebýt jich všech, umřela bych.“

„To mi nepřipomínej,“ řekl zachmuřeně Caleb.

Serenity spustila ruku. „Je to divné, viď?“

„Co je divné?“

„Jak jsme navzájem spolu spojení, dokonce i tehdy, když si myslíme, že jsme na světě sami, dokonce když ani nechceme být ve styku. Je to, jako kdyby na nás ulpívaly části a kousky jiných lidí, ať chceme nebo nechceme. Například ty a Blade.“

Caleb se zašklebil. „Co já a Blade?“

„Vy dva jste minulou noc v jeskyni měli společný zážitek, který na vás obou musel zanechat stopy. Nikdo jiný, kromě tebe a Bladea, se už nikdy nedozví, co se tam opravdu stalo. Kdykoliv na to pomyslíte, do konce života si každý z vás vzpomene na toho druhého, protože jste tím prošli společně.“

„Navždy psychicky svázaný s Bladem. To je zdrcující myšlenka.“ Caleb hlučně postavil hrnek na stůl. „Mám dojem, že jsme zabloudili do metafyzična. V tom se moc nevyznám. Jsem obchodní poradce, nezapomeň.“

„Jeden z nejlepších na tichomořském severozápadě. Alespoň to tak tvrdíš.“

„Jasně že ano. A raději pořád pracuju v jedné matematické rovině, jestli ti to nevadí. Vraťme se ke strýci Franklinovi.“

„Poslouchám.“

„Jak už jsem vysvětlil, než mě někdo přerušil, mám teorii, že získal fotografie a poslal je nejdřív tobě s nadějí, že si uvědomíš, že hra skončila, a tiše se vytratíš ze scény. Když jsi toho nenechala ani potom a odvážila ses povědět mi o těch fotkách, domníval se, že to skoncuju já.“

„Ale místo abys pustil k vodě mě i s projektem, přijel jsi za mnou do Witt’s Endu. Informovals mě, že ani ty, ani já nemůžeme odstoupit od smlouvy, protože si musíš zachovat tu svou vzácnou obchodní úroveň.“

Caleb vytáhl obočí a napil se kávy. „Mám teorii, že když strýc Franklin zjistil, že jeho plán nevyšel a pořád ještě spolu něco máme, dokonce tolik, že jsem tě přivedl domů, abys poznala rodinu, zpanikařil a podnikl drastičtější kroky.“

„Zavolal tě a oznámil ti, že vydírají jeho.“

Caleb přikývl. „Žádal mě, abych se s tebou přestal scházet, protože mu někdo vyhrožoval, že pošle tvé snímky do Ventress Valley News.“

„A tak bude zase vláčet jméno vaší vznešené rodiny blátem.“ Serenity se nad tím zamyslela. „Do určité míry to dává smysl. Ale je tu pár věcí, které je potřeba vysvětlit.“

„To jistě.“ Caleb se opřel o židli a pozoroval vchod do obchodu oknem kavárny. „První důležitá otázka je, jak se strýc dozvěděl, že ty fotky vůbec existují?“

„Přesně tak. Kristepane, vždyť je to bankéř. Ne nějaký takový, co se motá kolem lidí z Witt’s Endu. Kdo mu mohl prozradit, že ty snímky jsou k mání a že je může koupit od Ambrose Asterleyho?“

„Pravděpodobně sám Asterley,“ uvažoval Caleb. „Stále si myslím, že to celé začal on. Ale asi nechtěl ovlivnit nynější změny ve Witt’s Endu. Měl daleko prozaičtější cíl. Potřeboval peníze. Ze všeho, co jsem o tvém příteli Ambroseovi slyšel, plyne, že se ustavičně pokoušel přemlouvat lidi, aby mu půjčili peníze na zakoupení nového zařízení, že?“

„No, to ano,“ připustila rozpačitě Serenity. „To je pravda.“

„Pokud se domníváme, že o tom starém skandálu věděl díky své posedlosti po novinách, můžeme rovněž předpokládat, že tě za mnou především poslal s myšlenkou, aby si sám pro sebe připravil výnosný vyděračský plán.“

„Sice tomu pořád těžko dokážu uvěřit, ale zřejmě je možné, že Ambrose tak zoufale potřeboval peníze, že se s tvým strýcem spojil potom, co mě za tebou poslal.“

„Řekl Franklinovi, že jméno Ventressů znovu ohrožuje skandální aféra, a nabídl mu za peníze snímky dotyčné ženy. A Franklin se toho chytil.“

„Koupil ty fotky za pět tisíc dolarů,“ uvažovala nahlas Serenity. „Nejdřív mě jimi chtěl zastrašit. Když to nezabralo, šel za tebou a svěřil ti, že ho někdo vydírá.“

„Má to jistou logiku,“ souhlasil Caleb.

„Dobrá zpráva je, že díky té tvé teorii se nemusíme trápit tím, že se tu někde potuluje druhý vyděrač,“ poznamenala Serenity.

„Celá ta věc se dá vysvětlit Asterleyho hrabivostí a obavami strýčka Franklina o rodinné jméno.“

„Proč ale chybějí negativy?“ naléhala Serenity. „Prodej Franklinovi byl legální. Ambrose ho zdokumentoval, jako kdyby to byla normální obchodní zakázka. Ambrose nikoho nevydíral. Neměl co skrývat. Měl právo ty snímky prodat.“

„Možná že prodal Franklinovi i negativy. Franklin by je určitě požadoval.“

„Možná. Tak co budeš dělat?“ zeptala se Serenity.

Stejně jako z věšteckých jezírek, i z Calebova pohledu se dalo těžko něco vyčíst. „Dneska se vrátím do Ventress Valley a ověřím si svou teorii.“

Serenity zachvátila panika. Donutila se zůstat navenek klidná. „Ehm, a jak hodláš postupovat, abys zjistil, jestli to spojení mezi tvým strýcem a Ambrosem existovalo nebo ne?“

„Vyložím karty na stůl. Mám v úmyslu dostat Franklina, Phyllis a dědečka do jedné místnosti a pak Franklina konfrontovat. Chci ho donutit, aby svou účast na tom všem přiznal.“

„Calebe, nevím, jestli je to dobrý nápad.“

Caleb se na ni podíval. „Franklin si patrně myslí, že budu kolem té věci chodit po špičkách. Spoléhá se na to, že podlehnu tak zvanému vydírání v zájmu rodiny. Ale to se mýlí. Hodlám to pěkně rozmáznout.“

„Tvůj strýc se jenom pokoušel ochránit jméno rodiny. Je fakt, že zašel příliš daleko, ale jistě chápeš, proč to dělá. Myslím, že bys to měl vyřídit spíš citlivě a taktně.“

„Citlivě a taktně?“ Calebův úsměv byl ještě chladnější než jeho oči. „Celý život s rodinou takhle jednám, a k čemu mi to bylo? Udělal jsem všechno, co se ode mě čekalo. Splnil jsem každý požadavek, udělal všechno, co po mně chtěli, snažil se každého uspokojit. Ale nikdy to nestačilo.“

„Co tím myslíš, že to nikdy nestačilo?“

„Ať jsem udělal cokoliv, nikdy se mi nepodařilo napravit, co provedli mí rodiče. Pokaždé, když se na mě dědeček i ostatní podívají, nevidí mě, ale otcovo osudové pochybení a matčinu špatnou krev. Pokaždé když se jim podívám do očí, zjistím, že číhají na velký den, kdy jim předvedu, že všechno, co o mně tušili, je pravda.“

„Ach Calebe.“ Serenity se dotkla jeho paže.

„Ten velký den konečně nadešel.“ Caleb vstal a sáhl po saku, které si pověsil přes opěradlo židle.

„Počkej,“ vyhrkla Serenity. „Calebe, nechci, abys provedl nějakou nerozvážnost.“

„Nerozvážnost? Od tebe to zní legračně.“ Caleb se sklonil a prudce ji políbil na otevřená ústa. Když zvedl hlavu, oči mu zářily. „Právě tys mě naučila, co to slovo znamená.“

Chtěl odejít, ale Serenity ho chytila za rukáv. „Poslechni mě. Když v takovéhle náladě vyvoláš hádku, můžeš rozkmotřit celou rodinu.“

„Myslíš, že mi to vadí?“

„Je to tvoje rodina, Calebe.“

„Ne, není. Nikdy jsem doopravdy nebyl plnoprávným členem rodu Ventressů. Navíc se už o to ani nebudu snažit. Léta jsem toho od nich hodně snášel, dělal všechno, o co mě žádali v naději, že splatím vyděračský dluh, který jsem zdědil po rodičích. Ale víš, co se tvrdí o vydírání: nikdy nekončí. Jediný způsob, jak ho zastavit, je přestat platit.“

Serenity vyskočila. „Jestli trváš na přímé konfrontaci s rodinou, tak radši pojedu s tebou.“

„Ať tě to ani nenapadne. Nechci tě do toho zatahovat.“

„Ale mě se to taky týká.“

„Nepojedeš se mnou a dost.“

Dveře kavárny se otevřely. Ve vchodu se objevil Webster, oblečený jako obvykle do zašpiněné pracovní kombinézy. Rozevřel pěst, aby předvedl hladký, kulatý kámen velikosti dlaně, a triumfálně se usmál.

„Co ty na to, Ventressi?“

Caleb se podíval na kámen. „Webstere, teď pospíchám. Co kdybychom si o tom promluvili, až se vrátím?“

„Tenhle šutr je dokonalej,“ tvrdil Webster. Podíval se lišácky na Caleba. „A vím, kde jich najdu daleko víc. Všechny stejně pěkný jako tenhle.“

„Jak jsem řekl, zrovna spěchám.“

„Vem si ho,“ naléhal Webster. „Dej si ho do kapsy. Chvilku ho nos. Vošahej si ho.“

„Tak dobře, dej to sem.“ Caleb popadl kámen a strčil si ho do kapsy saka. „A teď prosím tě uhni. Mám před sebou dlouhou cestu.“

„Jasně, Ventressi.“ Webster se ustaraně zamračil. „Nechceš se zdejchnout, že ne?“

„Večer se vrátím. Probereme obchodní možnosti tvého kamene, jakmile budu mít čas si ho pořádně prohlédnout.“

„Tak jo.“ Websterův výraz roztál. „Chci ti poděkovat za to, cos v noci udělal.“

„Na to zapomeň. Nic to nebylo.“

„Jistě.“ Webster významně zamrkal. „Ať je po tvým, Ventressi.“

Caleb si ho nevšímal. Prošel dveřmi a svižně kráčel po dřevěném chodníku k místu, kde parkoval jeho jaguár.

Serenity si vzala kabát. „S dovolením, Webstere.“

„Cože? Jo, promiň. Nechtěl sem překážet.“ Webster ustoupil stranou a Serenity kolem něho proklouzla. „Ventressovi se ten šutr bude líbit. Uvidíš.“

„Určitě.“ Serenity se na chvilku zastavila a ohlédla se na Ariadne. „Řekni Zóně, že jedu s Calebem do města. Vrátím se večer.“

„Vyřídím,“ zvolala Ariadne.

Serenity se otočila, vyřítila se ven a běžela k jaguáru. Caleb už seděl za volantem. Nastartoval, právě když dorazila k autu.

Serenity prudce trhla dveřmi, otevřela je a vrhla se na sedadlo.

„Co to sakra vyvádíš?“ zeptal se Caleb.

„Jedu s tebou.“ Serenity si zapnula pás. „Ne, nejedeš!“

„Nemůžeš mě tady nechat.“ Serenity se opřela a zamkla dveře. „Jsi můj obchodní partner, nezapomeň. A já nikdy společníky neopouštím. Musím si zachovat jistou úroveň.“

„Zatraceně,“ utrousil Caleb.

Zařadil rychlost a vyjel na silnici.

15. kapitola

Po deseti mílích cesty z hor Caleb konečně promluvil. „Nebude to nic příjemného, Serenity.“

„Vím.“

„Nedovolím, abys do toho zasahovala.“

„Nebudu.“

„To, že jedeš se mnou, nezmění nic na tom, jak budu situaci řešit.“

„Chápu.“

„Udělám to po svém a ty mi to nevymluvíš.“

„To si uvědomuju.“

„Ještě není pozdě. Můžu to otočit a hodit tě do Witt’s Endu.“

Serenity mu položila ruku na dlouhé svalnaté stehno. „Nepůjdeš do toho sám. Pamatuješ, jak jsem ti předtím říkala, že na každém ulpívají části a kousky jiných lidí?“

„Pamatuju.“

„Teď se nedívej, ale už se toho na tebe ze mě přilepilo hodně. A já se jen tak snadno neodlepím.“

Caleb nevěděl, co na to odpovědět. Má pravdu, větší, než vůbec tuší. S každým uplynulým dnem i nocí si stále víc uvědomoval, kolik z ní na něm ulpělo a nakolik se stala jeho trvalou součástí, životně důležitou a nezbytnou.

Caleb se podíval do zpětného zrcátka a zahlédl svůj odraz. Jeho tvář byla solidní, skutečná a živá. Sice vypadal dost naštvaně, říkal si, ale taky spolehlivě a reálně. Živě. Mohl se dotýkat věcí. Dokázal je rozeznávat. A věci i lidi se mohli dotýkat jeho.

„Sakra,“ zamumlala Serenity.

„Co se děje? Rozmyslela sis to a nepojedeš?“

„Ne, to není kvůli tomu.“

„Tak co se stalo?“

Zatahala za dlouhou volnou batikovanou potištěnou halenu, kterou doplňovaly splývavé široké kalhoty. Linii pasu zdůrazňoval opasek s masivní sponou, bohatě zdobený cvočky. „Nestihla jsem vlézt do telefonní budky a převléknout se do Miss Town.“

„Nic si z toho nedělej.“ Caleb se podíval na neposlušné rudé prstýnky vlasů a usmál se. „Vypadáš dobře i takhle.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Věř mi, nikdy jsi nevypadala líp. Jedině snad na těch fotkách od Asterleyho.“

Serenity otočila hlavu s prudkostí, která prozrazovala údiv. „Doteď jsi mi vlastně neřekl, co si o nich myslíš?“

Caleb si vybavil spojení nevinnosti a odvěké ženské moudrosti, které Asterley na fotografiích Serenity tak živě zachytil. „Mělas pravdu. Jsou to umělecká díla. Asterley z tebe udělal mytickou lesní bohyni. Živelnou. Přírodní sílu. Nádhernou.“

„Jsem ráda, že se ti líbí.“ Bylo znát, že se Serenity ulevilo. „Z tvé reakce jsem měla trošku strach. Moc jsi toho nenamluvil potom, cos je viděl.“

„Jak si vzpomínám, rozčilil mě ten hovor s Franklinem, a když se to tak vezme, tak jsem se k tomu pak nedostal. Ty fotky jsou senzační.“

„Díky.“

Koutkem oka zahlédl, jak se jí ústa roztahují do radostného úsměvu. „A až bude po všem,“ dodal významně Caleb, „hodlám se přesvědčit, že negativy i všechny ostatní fotografie budu vlastnit jen já.“

Vykulila oči. „Proč?“

„Ty snímky se stanou součástí mé osobní umělecké sbírky fotografií.“

„Netušila jsem, že máš nějakou uměleckou sbírku.“

„Donedávna jsem ji ještě neměl.“

Ventress Valley tentokrát Serenity nepřipadalo tak malebné a kouzelné jako minule. Možná to bylo šedavé světlo pronikající olověnými mraky, které vytvářelo onu pochmurnou atmosféru. Nebo naopak, pomyslela si, to byla možná její vlastní stísněná nálada, která změnila scenerii půvabného kouta typické Ameriky na krajinu prostoupenou hrozícím nebezpečím.

Ať to způsobilo cokoliv, nedalo se popřít, že teď když byly žně téměř u konce, pole na okraji města dnes vypadala opuštěně a bezútěšně. V obchodech na hlavní ulici ve Ventress Valley bylo spíš mrtvo než rušno. Před kostelem chyběla pestrobarevná svatební společnost, která by všemu dodala nádech optimismu.

„Jseš si jistý, že to opravdu chceš udělat?“ Serenity strnula na sedadle, když Caleb odbočil na dlouhou příjezdovou cestu, která vedla k domu jeho dědečka.

„Naprosto.“

„Snad by sis měl rozmyslet, jestli se k tomu problému nepostavit jinak. Konfrontace jsou vždycky ošklivé.“

„Upozornil jsem tě, že to nebude nic příjemného. Chtěl jsem tě odvézt zpátky do Witt’s Endu.“

Serenity se vzdala marného úsilí změnit Calebovo rozhodnutí. Celou dobu stejně věděla, že nemůže udělat nic, aby zabránila tomu, co se má stát. Mohla jedině být s ním, až bude trhat tkanivo své minulosti.

Dveře velkého domu se otevřely, jakmile Caleb zastavil a vypnul motor. Na širokou verandu vyšla Dolores. Rysy se jí rozjasnily překvapením a radostí. Spěchala po schodech ke Calebovi a Serenity, kteří právě vystupovali z auta.

„Calebe, co tady děláte? Nečekali jsme vás.“ Dolores se usmála na Serenity. „Těší mě, že vás zase vidím, slečno Makepeaceová. Hned vám připravím pokoj.“

„To není třeba.“ Caleb zavřel dveře auta. „Nezdržíme se tak dlouho.“

Ženin úsměv se změnil na tázavý. „Co vás to napadá? Vždyť jste sotva přijeli. Musíte tady přespat.“

„Ne,“ odporoval Caleb. „To nepůjde. Omlouvám se, Dolores.“

Zbytek jejího úsměvu zmizel. „Něco se stalo, že?“

„Je to rodinná záležitost.“ Calebův hlas byl chmurný a studený jako ocelově šedé mraky nad nimi. „Je dědeček doma?“

„Je s Harrym ve stájích.“

„Mohla byste prosím zavolat strýci Franklinovi a tetě Phyllis? Vyřiďte jim, že mají okamžitě přijít sem do domu.“

„Ovšem.“ Dolores vrhla na Serenity další rychlý a znepokojený pohled. „Franklin bude u sebe v kanceláři v bance. Nemá rád, když ho někdo v práci vyrušuje.“

„Povězte mu, že tohle je rodinná věc,“ připomněl Caleb. „A že mu vzkazuju, ať raději přijde sem, nebo si s ním promluvím u něj v kanceláři.“

„Můj ty bože.“ Dolores si otřela ruce do zástěry.

Serenity se zabořila hlouběji do kabátku. Teplá podšívka neposkytovala příliš velkou ochranu před chladným vzduchem.

V tom okamžiku vyšel zpoza rohu Roland. Při pohledu na skupinku vedle jaguáru se zatvářil polekaně. Upřel zrak přímo na Caleba.

Serenity by přísahala, že v hloubce starcových očí se mihlo cosi vřelého a radostného, cosi, co mohlo znamenat naději. Téměř ihned se to ukrylo za chladnou, nečitelnou masku, ne nepodobnou té, kterou si uměl tak dobře nasadit i Caleb. Části a kousky jiných lidí.

„Nečekali jsme tě, hochu. Slečno Makepeaceová.“ Roland zdvořile kývl na Serenity a pak se znovu podíval na Caleba. „O co tady k čertu jde?“

„O minulost,“ bez váhání začal Caleb. „A o budoucnost. Pojďme dovnitř a počkejme na Franklina s Phyllis.“

Bylo to horší, než Serenity tušila. Atmosféra v obývacím pokoji byla těžší než venkovní vzduch. Bylo v ní i víc napětí. Dívala se, jak Caleb přechází sem a tam podél oken jako lev v kleci. Vycházelo z něho takové množství nebezpečné energie, až skoro čekala, že v jeho těsném sousedství uhodí blesk.

Vynutil si pozornost všech v místnosti. Roland ho pozoroval způsobem, jakým přestárlý náčelník sleduje mladého válečníka, jenž nastoupí na jeho místo. To, jak svíral opěradla koženého křesla, prozrazovalo jeho neklid.

Phyllis, s ústy zúženými do nesouhlasné linky, seděla na pohovce. Záda měla rovná jako železnou tyč a stejně tak ohebná. Franklin usedl vedle ní, obočí zachmuřeně svraštěné. Tvářil se navztekaně, ale ostražitě.

„Myslím, že už jsme si užili dost dramat,“ podotkl Roland. „Pověz nám, o co tady jde.“

„Jde o vydírání,“ začal Caleb.

Phyllis vydechla úžasem. Ruka jí sjela k hrdlu. Roland nechápavě civěl na vnuka.

Franklinovi poklesly čelisti v ohromeném údivu. Musel provést několik pokusů, než se mu podařilo promluvit. „Hlupáku. Čeho tím chceš dosáhnout, Calebe?“

Caleb se poblíž okna zastavil a podíval se na něj. „Dělám totéž, co udělal Roland před čtyřiatřiceti lety, když ho začali vydírat. Odmítám zaplatit cenu. Přijel jsem, abych ten fakt formálně oznámil všem, kterých se to týká, aby pak nevzniklo nějaké nedorozumění.“

„Vydírání.“ Roland Ventress byl víc zmatený než rozzlobený. „O čem to propána mluvíš?“

Caleb nespouštěl oči z Franklina. „Proč mu to nepovíš, strýčku?“

„Nechápu, co tím myslíš,“ vybuchl vztekle Franklin.

„Dobře, neuděláš to ty, udělám to já.“ Caleb se pozorně díval na dědečka. „Včera volal Franklin a řekl mi, že se stal obětí vydírání.“

Roland ve svém křesle ztuhl. „Důvod?“

„Jako obvykle.“ Caleb se letmo a chladně usmál. „Snímky. Tentokrát je na nich Serenity.“

„No to snad ne.“ Roland se zadíval na Serenity.

„Slečno Makepeaceová?“ Phyllis sjela pohledem po Serenity a pak ho pohoršeně upřela na Caleba. „Chceš nám naznačit, že někde kolují obscénní fotky slečny Makepeaceové?“

„Nejsou obscénní,“ namítl Caleb. „Jsou to umělecké fotografie, které dělal nadaný fotograf. A pokud vím, dorazily zatím jen k Franklinovi, kterého, jak vyšlo najevo, vlastně ani nikdo nevydírá. Právě naopak.“

„Naopak?“ Phyllis se zamračila.

„Správně,“ potvrdil Caleb. „Vyděračem je on.“

„Já? A vyděrač?“ Franklin vyskočil, obličej zrudlý vztekem. „To je nehoráznost. Jak se mě opovažuješ obviňovat z vydírání? To mě vydírají kvůli těm oplzlým fotkám!“

„Kristepane. Vydírání.“ Roland opřel hlavu o křeslo a zavřel oči. „To už se nesmí opakovat.“

Franklin na něj zaútočil. „Rolande, poslouchej mě. V tom vzkazu bylo, že jestli nezaplatím deset tisíc dolarů, tak pošlou fotky slečny Makepeaceové do Ventress Valley News. Stejně jako minule.“

„Krucinálfagot.“ Roland otevřel oči. Vypadal rozzuřeně. „Zatracená práce.“

„Nezbylo mi než zavolat Calebovi a říct mu, co se stalo,“ vykládal zoufale Franklin. „Prokristapána, já ho přece nevydíral. Já jsem oběť. Všichni jsme potenciální oběti. Zavinila to slečna Makepeaceová. To ona na nás přivolala neštěstí.“

„Ach můj bože.“ Phyllis vypadala, že omdlí. „Roland má pravdu. Je to úplně jako minule.“

Franklin se k ní prudce otočil. „Až na to, že teď jsem ty fotky dostal já. Přirozeně jsem se hlavně snažil ochránit rodinu. Okamžitě jsem zavolal Calebovi a vysvětlil mu, s jakou ženskou se to zapletl. Čekal jsem, že tu záležitost vyřídí diskrétně.“

„Ale pár dní předtím jsi ty snímky poslal Serenity, viď?“ zeptal se Caleb s vražedným klidem. „A na přiloženém lístku jsi jí sdělil, že pokud okamžitě nepřeruší obchodní jednání s Ventress Ventures, pošleš ty fotografie mně. Myslel sis, že se té hrozby zalekne, co? Myslel sis, že z toho vycouvá.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl Franklin.

Caleb to přerušení ignoroval. „Místo toho přišla za mnou a pověděla mi o snímcích i o vydírání. S tím jsi nepočítal, viď? A i kdybys tuhle možnost uvážil, pravděpodobně ses domníval, že mě vědomí, že Serenity někde pózovala nahá, tak znechutí, že s ní přeruším styky.“

„Pózovala nahá?“ Hlas tety Phyllis přeskočil do pohoršeného výkřiku. „Slečno Makepeaceová, to se nestydíte?“

„Udělala jsem to kvůli umění,“ zamumlala Serenity. Když už je řeč o umění, pomyslela si, ta scéna jí začínala připadat dost surrealistická.

„Umění? Neopovažujte se omlouvat takovou sprostotu uměním. Takové jako vy znám,“ prohlásila Phyllis. „Patříte k té nemorální levičácké bandě umělců, že? K těm, co nás okrádají o daně z těžce vydělaných peněz a zneužívají je na financování obscénních fotografií a sprostých her.“

Serenity měla pocit, že se ocitla v seriálu Twilight Zone. „Ujišťuju vás, že chudák Ambrose v životě nedostal od Národní umělecké nadace ani vindru, pokud vám zrovna tohle dělá starosti.“

„Když si pomyslím, že naše vláda klesla na takovou úroveň, že tou nadací podporuje pornografii,“ pokračovala Phyllis. „To je ostudné.“

„To stačí, teto,“ varoval ji Caleb.

„Je to tak,“ odsekla. „Franklin má pravdu, je to nehorázné.“

„Samozřejmě,“ prohlásil Franklin. „Nehodlám to tolerovat.“

„Moje řeč,“ souhlasil Caleb. „Proto jsem dneska tady. Abych vám řekl, že už nebudu tolerovat žádné další vydírání.“

„Krucifix,“ zahřměl Franklin, „nemůžeš mi dokázat, že jsem se pokoušel někoho vydírat.“

Roland vrhl na Serenity přemýšlivý pohled a pak se ostře podíval na Caleba. „No? Můžeš dokázat své tvrzení, Calebe?“

Caleb vytáhl z kapsičky u košile složený doklad o prodeji. „Tohle mám z Ambroseova archivu. Stojí tam, že prodal sérii fotografií Serenity Makepeaceové Franklinu Ventressovi. Všimněte si data na té stvrzence. Transakce se odehrála dvacátého října, před deseti dny. Ale Franklin mi to zavolal teprve včera.“

„Lžeš,“ zasyčel Franklin.

„Ne.“ Calebovi krátce blesklo v očích. „Nelžu a věřím, že dědeček to ví taky, ať už si o mně myslí co chce. Nikdy jsem mu nelhal.“

Roland vypadal utrápeně, ale nepromluvil.

„Hergot, proč by ti ten Asterley dával potvrzení na fotky, které údajně prodal mně?“ zeptal se rychle Franklin.

„Jemu to už bylo celkem jedno,“ odpověděl Caleb. „Ambrose Asterley před pár dny zemřel. Tu stvrzenku jsem našel u něho v archivu až po jeho smrti.“

„To není možné. Ukaž mi to.“ Franklin přeběhl pokoj a vytrhl inkriminovaný kus papíru Calebovi z ruky. Dlouho na něj užasle zíral. Pak mu poklesla ramena. Celé tělo mu jako by splasklo. Když zvedl hlavu, vypadal poraženě.

„Frankline?“ ozvala se ostře Phyllis. „Co to má znamenat? Co se děje?“

„Já to nechápu,“ drmolil Franklin. „Já to prostě nechápu. To není možné. Udělal jsem pokaždé všechno, co mi řekli.“

Caleb mu vytáhl doklad z ruky. „Co nechápeš, Frankline?“

„Neměl o tom být žádný záznam. Řekl mi, že se ten prodej nedá nikdy zjistit.“ Franklin si třel nosní můstek. Vypadal jako omámený. „V obou případech jsem splnil jeho instrukce do puntíku.“

„Jaké instrukce?“ zeptala se Serenity.

„Zaparkoval jsem auto na parkovišti u nákupního centra ve Ventress Valley.“ Franklin hleděl oknem na šedivou oblohu. „Nechal jsem odemčené dveře a peníze v přihrádce. Na čtvrt hodiny jsem zašel do obchodu. Nikdy jsem ho neviděl, ale když jsem se vrátil k vozu, peníze zmizely.“

„A fotky byly v přihrádce?“ chtěl vědět Caleb.

„Ano. Poprvé. Zaplatil jsem za ně pět tisíc.“

„A v druhém případě?“

Franklin vypadal vystrašeně. „V neděli zavolal znovu. Prý ještě není po všem. Prý má pořád ty negativy a pošle fotografie do Ventress Valley News, pokud mu nezaplatím pět tisíc dolarů.“

„Takže přiznáváš, žes ty snímky koupil?“ zeptal se ostře Roland.

Franklin zvedl pyšně hlavu. Napřímil ramena. „Ano, přiznávám. Jakmile jsem se dozvěděl, že ty fotky existují, uvědomil jsem si, že je mou povinností je získat. Musel jsem zjistit, jaká ženská dostala Caleba do svých chamtivých spárů.“

„A když ses k těm fotkám dostal, začal jsi vydírat Serenity, že?“ zeptal se Caleb. „Poslals jí ty snímky a varoval ji, že jestli se mnou nepřeruší obchodní vztahy, zašleš ty obrázky přímo mně.“

„Doufal jsem, že bude mít tolik studu, že to ukončí sama.“ Franklin se na Serenity vztekle podíval. „Zřejmě jsem měl být chytřejší. Jak vidím, ženě, jejíž morální zásady jsou tak nízké, že bez skrupulí pózuje nahá, je asi úplně lhostejné, kdo si ty snímky bude prohlížet.“

„Nestarej se o Serenitiny morální zásady,“ doporučil mu Caleb. „Ručím ti za to, že jsou daleko vyšší než tvoje.“

„Jak můžeš takhle mluvit o členovi vlastní rodiny?“ naléhala Phyllis.

„Podle mého žebříčku stojí vyděrači daleko níž než modelky fotografů,“ poznamenal Caleb.

„To je vrchol,“ reptala Phyllis. „Nepřipadá mi, že Franklin někoho skutečně vydíral.“

„Dělal jsem jen to, co bylo nutné, abych tě před ní zachránil.“ Franklin se zadíval na Caleba. „Copak to nechápeš? Mám k rodině povinnosti. Nemohl jsem ti dovolit, abys opakoval chyby z minulosti. Prostě jsem to nesměl připustit. Tehdy jsme si vytrpěli až dost. Nemohl jsem tě nechat jít v otcových stopách.“

V místnosti zavládlo ticho. Ta strašlivá slova byla nakonec vyřčena nahlas. Serenity věděla, že na ně všichni čekali.

„Ne, to jsi tedy nemohl připustit, že?“ pronesl Caleb tiše. „Zvlášť potom, co jste se ty, dědeček a teta Phyllis celé roky usilovně snažili, abych neopakoval otcovy chyby.“

Serenity pohlédla na Rolandův strnulý obličej a byla jí ještě větší zima než předtím. Jasně teď viděla, jak ho to bolí. Každé slovo, které tu bylo řečeno, bylo jako bodnutí nožem až na kost.

„Dělali jsme, co jsme mohli,“ promluvila Phyllis důležitě. Přimhouřenýma očima pohlédla na Serenity. „Patrně jsme neuspěli.“

Serenity se zavrtěla. „Myslím, že všichni přehlížíte jeden důležitý fakt, kvůli kterému se tahle situace liší od té, co se stala v minulosti.“

„A co to jako má být?“ zeptala se opovržlivě Phyllis.

„Caleb není ženatý s jinou jako tehdy jeho otec, když vypukl ten původní skandál,“ podotkla Serenity jemně. „Nemusíte mu schvalovat jeho vztah se mnou, ale nemůžete tvrdit, že opakuje otcovy hříchy. Nedopouští se nevěry. Nepodvádí svou ženu.“

„Zrazuje rodinu stejně jako jeho otec.“ Hlas tety Phyllis se zachvěl rozhořčením.

„Sice tentokrát nejde o nevinnou manželku, ale na tom nezáleží.“ Franklin vrhl na Caleba výhrůžný pohled. „Výsledek bude tentýž. Ztrapňuješ celou rodinu. Zase nás ponižuješ, stejně jako Gordon. Tohle je maloměsto. Všichni se to dozvědí.“

Phyllis zvedla bradu. „Možná to je přesně to, co Caleb chce.“ Roland se na ni upřeně zadíval. „Co nám to tu ksakru vykládáš?“

„To, oč vlastně v celé té záležitosti jde,“ vyjela Phyllis. „Připadá mi, že tvůj vnuk si našel velice účinný způsob, jak nás všechny potrestat, když se zapletl s takovou osobou, jako je slečna Makepeaceová.“

„Potrestat za co?“ dožadoval se odpovědi Roland. „Přijal jsem ho a vychoval. Co víc jsem pro něj mohl udělat?“

„Ano, já vím, Rolande. Udělal jsi pro něho všechno možné. I my ostatní. Člověk by si myslel, že bude vděčný.“ Phyllis vrhla na Caleba pronikavý pohled. „Ale zdá se, že to, co k nám cítí, vděčnost není. Už dávno jsem to tušila.“

Rolandova ruka na opěradle křesla se sevřela v pěst. Pohledem se zavrtával do Caleba. „Děláš to kvůli tomu? Chceš nás z nějakého důvodu vytrestat? Takhle si představuješ pomstu? Prokristapána proč?“

„Nechodím se Serenity proto, že se vám chci mstít,“ konstatoval klidně Caleb. „Chodím s ní proto, že to chci.“

„Přesně takhle mluvil tvůj otec,“ vybuchl Roland. „Dokonce vypadáš jako on ten den, kdy mi řekl, že chce Crystal Brookeovou. Jak sis vůbec dovolil tohle mi udělat?“

Serenity zvedla ruku, než Caleb stihl něco namítnout. „Ráda bych znovu zdůraznila, že tahle scéna, i když nepříjemná, není, opakuju, není totéž, co se přihodilo před čtyřiatřiceti lety. Tentokrát všechno dopadne jinak, pokud se k tomu jinak postavíte. Není třeba znovu si přehrávat minulost.“

Phyllis se na ni zamračila. „Slečno Makepeaceová, jak jste sama před chvílí poznamenala, jediný rozdíl je v tom, že Caleb není ženatý.“

„Mám dojem, že to je značný rozdíl,“ trvala na svém Serenity. „A taky to vyvolává velmi zajímavou otázku.“ Otočila se k Rolandovi. „Ráda bych věděla, jestli mezi Calebovým otcem a jeho ženou byly nějaké problémy. Nebo ten románek s Crystal Brookeovou vznikl jen tak, zničehonic?“

„Problémy?“ Roland svraštil obočí. „Byli svoji jen pár let. Všechny mladé páry mají problémy. Přestěhování ze západu znamenalo pro Patricii přizpůsobit se. Všichni jsme to věděli. Co to s tím má společného?“

„Jen jsem byla zvědavá, jestli se třeba váš syn nezapletl s Crystal Brookeovou kvůli tomu, že se mu nevydařilo manželství,“ pokračovala Serenity.

„Byla to výmluva.“ Roland uhodil pěstí do opěradla. „Nic víc než výmluva, aby uspokojil svůj sobecký chtíč po té couře.“

Caleb nebezpečně ztuhl. „Varoval jsem vás, abyste jí takhle neříkal.“

„Pche, je mi jedno, že to byla tvoje matka,“ pronesl Roland. „Nestála za nic a to je fakt. A je mi lhostejné, co říkal Gordon, nikdy jsem ani na chvíli nevěřil, že Patricia má poměr.“

„Patricia?“ opakovala chvatně Serenity. „Tak se jmenovala Gordonova žena?“

„Pěkná mladá dáma.“ Roland ji probodával očima.

„Nádherná žena,“ zamumlal Franklin. „Kultivovaná, elegantní, dobře vychovaná.“

„Byla Clarewoodová,“ zašveholila Phyllis se zjevným uspokojením. „Z větve novoanglických Clarewoodů, víte. Odjakživa bohatý rod. Předkové až k Mayflower. Gordon se s ní seznámil, když se vracel na východ navštívit přátele z koleje. Když vypukl ten skandál, vrátila se k rodině. Znovu se provdala. Tuším za senátora.“

„Potom co odjela z Ventress Valley, jsme o ní už nikdy neslyšeli,“ dodal Franklin nepřítomným hlasem.

Caleb si Phyllis a Franklina vůbec nevšímal. Veškerou pozornost věnoval dědečkovi. „Můj otec tvrdil, že Patricia má s někým poměr?“

„Byla to lež,“ odsek] stroze Roland. „To obvinění si vymyslel, aby ospravedlnil vlastní jednání.“

„Lži, nic než ostudné lži,“ opakoval zuřivě Franklin.

Serenity naklonila hlavu na stranu a chvíli o tom přemýšlela. „Jste si jistý?“

„Samozřejmě že ano,“ trval na svém Roland. „Bože můj, Ventress Valley je malé teď, ale před čtyřiatřiceti roky bylo ještě menší. Pro manželku Gordona Ventresse nepřipadalo v úvahu, aby s někým měla delší poměr, aniž by se to někdo z rodiny nedozvěděl.“

„A i kdyby to byla pravda, i kdyby Patricia měla poměr, nic to nemění, nic!“ hulákal Franklin. „To je právě to podstatné. Gordon neměl právo vystavit tuhle rodinu hanbě a ponížení, které jim způsobil, ať ho k tomu vedlo cokoliv.“

Roland se zadíval na Caleba. „Franklin má pravdu. Ani na okamžik nevěřím, že Patricia měla nějaké pletky, ale i kdyby měla, neomlouvá to Gordonovu nezodpovědnost.“

Franklin věnoval Calebovi zlostný pohled. „Tvého otce kazili a rozmazlovali od chvíle, kdy se narodil. Podle Rolanda by nedokázal udělat nic špatného. Roland trval na tom, aby dostal všechno. Celou dobu, co jsem vyrůstal, jsem se musel dívat, jak mého bratrance vychovávají, jako by byl výjimka, princátko, které jen čeká, aby ho korunovali na krále Ventressova klanu. A já sbíral jen zbytky.“

„To stačí, Frankline,“ řekla pevně Phyllis. „Minulost je minulost. Všichni víme, co se ze zhýčkaného Gordona stalo. Nejpodstatnější je, že jeho jednání nic neomlouvá.“ Zamračila se na Caleba. „Ani tvoje, ty nevděčníku. Když si pomyslím, co jsme pro tebe všichni udělali, je mi do pláče.“

Serenity zachvátil pocit zoufalství. Střetla se s Calebovým pohledem. „Nikdy se nedozvíme pravdu,“ promluvila. „V podstatě nám do toho nic není, ne? Ať se stalo mezi tvým otcem a Patricií cokoliv, je to minulost a bude to v ní muset zůstat. Nás všechny teď zajímá budoucnost.“

„Jak je to s budoucností naší rodiny?“ zeptal se Roland.

Z Franklinových úst zbyla úzká linka. „Tvému vnukovi je bezpochyby lhostejná.“

„Odjakživa jsem tušila, že to takhle dopadne,“ zlobila se Phyllis. „Od samého začátku jsem tušila, že Caleb nikdy do naší rodiny nepatří. Věděla jsem, že nás jen snáší kvůli tomu, aby mohl zneužít Rolandovy peníze a postavení. Cítila jsem, že mu na žádném z nás nikdy nezáleželo, i když jsme pro něj tolik udělali.“

Rolandovi ztuhly čelisti. „Zašlo to až příliš daleko, Calebe. Chováš se stejně jako Gordon ten den, kdy mi oznámil, že se ožení s Crystal Brookeovou. A teď ti přesně povím, co jsem mu tehdy řekl.“

„Co to bylo?“ zeptal se Caleb.

„Pokud k tomu ostudnému sňatku dojde, vyškrtnu tě ze své poslední vůle. Přísahám bohu, že to udělám. Z peněz Ventressů nedostaneš nikdy ani cent.“

Serenity si všimla, že Phyllis a Franklina ta výhrůžka vyděsila.

Caleb se unaveně usmál. „Vy si vážně myslíte, že si dělám hlavu, jestli mě vydědíte? Chcete vědět pravdu? Pro mě to bude obrovská úleva.“

„Úleva?“ Franklin otevřel ústa.

„Osvobodí mě to,“ přiznal Caleb.

„Jak tohle můžeš vyslovit?“ vydechla Phyllis. „Uvědom si, o co přijdeš.“

Caleb na ni vrhl krátký, lhostejný pohled. „Nepotřebuju dědečkovy peníze. Můj osobní příjem z Ventress Ventures se vloni téměř vyrovnal celkovému příjmu rodiny. Když budu chtít, příští rok můžu jít ještě výš.“ Rty se mu stáhly do pochmurné linky. „Ujišťuju tě, teto, že peníze jsou pro mě ten nejmenší problém.“

„Tomu nevěřím,“ šeptal Franklin. „Tohle přece nemůžeš myslet vážně. Po tom všem, co pro tebe Roland udělal? Po tom, co pro tebe udělala celá rodina? Opustil bys takové jmění bez jediného ohlédnutí?“

„Podle mého názoru se zbavím jedině placení za třicet čtyři let vydírání. Ano, určitě to bude úleva.“

„Vydírání?“ Roland se vymrštil na nohy. „Co to má k čertu znamenat?“

Caleb se mírně rozkročil a postavil se čelem k Rolandovi. „Celý život jsem platil za to, co provedli mí rodiče. Ani na jedinou chvilku jsem nesměl zapomenout, že já byl příčinou toho skandálu a tragédie, které tahle rodina musela snášet.“

„Tak moment sakra …,“ vyštěkl Roland.

„Vždycky jste mi dávali najevo, že kdybych neexistoval, dopadlo by všechno jinak. Třeba by se Crystal Brookeová dala koupit. Možná by otec konečně dostal rozum a vrátil by se k manželce. Kdo ví? Ale dopadlo to špatně, protože jsem se narodil já.“

„Ty to vůbec nechápeš,“ zašeptal Roland.

„Opravdu? Kolikrát jste mi řekl, že se bojíte, abyste u mě neudělal stejné chyby jako u mého otce? Kolikrát jste mi řekl, že musím být ve všem lepší než otec? Že musím dokázat, že nejsem poskvrněný matčinou zkaženou krví?“

„Tomu nerozumíš,“ vyhrkl rozčileně Roland.

„Jak často jste mi dělal kázání o mých povinnostech a zodpovědnosti vůči rodině? Kolikrát jste nazval mou matku coura?“

„Crystal Brookeová byla běhna,“ vyjel vztekle Franklin. „Všechno zničila.“

Caleb si ho nevšímal. Soustředil pozornost na Rolanda. „Celý život jsem strávil tím, že jsem vám chtěl dát, co jste po mně žádal. Ale nikdy to nestačilo, že ne? Nikdy jsem pro vás nevyhrál dost zápasů. Nikdy jsem nezískal dost cen, abych vás uspokojil. Nikdy jsem nevydělal pro rodinu dost peněz.“

„Tak poslouchej,“ vybuchl Roland, „jestli jsem byl k tobě trochu tvrdý, bylo to jen pro tvé dobro.“

„Ne, bylo to jen pro vaše dobro,“ oponoval Caleb. „Chtěl jste mě jen využít, abyste odčinil chyby minulosti. Nutil jste mě, abych za ně platil. To je vydírání. A u vydírání je jedna věc jistá – nikdy nekončí. Ale já se můžu rozhodnout, že platit přestanu. A to taky udělám.“

Rolandova ústa se chvěla. Odvrátil se od Caleba a namířil prst na Serenity. „Namouduši, jestli opustíš tenhle dům a odjedeš s touhle ženskou, nikdy už nepřekročíš můj práh.“

„Tenhle dům mě nenáviděl od chvíle, kdy jsem sem přišel,“ promluvil Caleb tiše. „Byl jsem tady trpěný jenom z milosti. Musel jste se spokojit se mnou, protože jsem vám zbyl jenom já.“

„K čertu s tebou, mluvíš úplně jako tvůj otec,“ řekl Roland.

„Špatná krev se nezapře, viďte?“ Caleb natáhl ruku k Serenity. „Pojďme pryč, Serenity.“

Serenity pálily slzy v očích. Připadalo jí, jako by byli na palubě Titaniku, věděli, co bude následovat, ale nebyli schopni zabránit hrozící katastrofě. Pomalu vložila ruku do Calebovy.

Chvatně kráčel ke dveřím a táhl ji za sebou.

„Tohle s tebou udělala ona.“ Franklin skoro poskakoval, jak byl rozrušený „Všechno je její vina.“

„Mrzí mě to,“ šeptla Serenity.

„Mě ne,“ opáčil Caleb. Bryskně kývl na Dolores, která se objevila ve dveřích. „Sbohem, Dolores.“

„Prosím vás, nedělejte to, mladý pane,“ žádala ho Dolores.

„Musím to udělat,“ ujistil ji Caleb. Zastavil se a ohlédl na Rolanda. „Neměl jste na mě tlačit. Víte, zřejmě bych za to vydírání platil věčně. Pořád bych se snažil dávat vám všechno, co byste si přál. Ale udělal jste jednu chybu. Pokusil jste se postavit mezi mě a jedinou věc, kterou chci.“

Roland se zadíval na Caleba s doběla rozžhaveným vztekem, který mu hořel v očích. „Dělej, vypadni odsud. Vezmi si tu mrňavou couru a už se nikdy nevracej.“

Caleb se beze slova otočil a prošel dveřmi na chodbu. Serenity ho prudce zatahala za ruku a zoufale se zarazila na podpatku.

„Počkej,“ vyzvala ho. Obrátila se k Rolandovi. „Nemusí to takhle skončit. Tohle není minulost. Tentokrát to můžete změnit.“

„Tak pojď, Serenity,“ zabručel Caleb. Postrčil ji do chodby.

„Jen chvilku.“ Horečně se zachytila zárubně dveří a očima stále visela na Rolandových. „Ve čtvrtek přijďte na večeři. Pozítří. Prosím vás. Udělám zeleninové kari. Pochutnáte si.“

„Serenity, pro všechno na světě.“ Caleb jí prudce trhl zápěstím a podařilo se mu uvolnit jí ruku, kterou se tak pevně držela. „Witt’s End,“ volala Serenity, zatímco ji Caleb vlekl po chodbě. „Hodina jízdy. Až tam budete, zeptejte se kohokoliv, kde bydlím. Jestli bude sněžit, zůstaňte v Bullingtonu. Sjedeme dolů a vyzvedneme vás. Mám řetězy.“

„Krucinál, Serenity, už mlč.“ Caleb otevřel hlavní vchod.

„Budeme vás čekat, pane Ventressi,“ zakřičela ještě Serenity. „V šest. Přijeďte dřív, jestli chcete. Můžete u nás přespat. Místa mám dost.“

Caleb ji vystrčil na verandu.

„Kristepane.“ Zabouchl dveře a sbíhal po schodech k jaguáru. „Co to sakra vyvádíš?“

„Pokouším se změnit minulost.“

„Na to zapomeň. Někteří lidé nechtějí, aby se cokoli změnilo.“

16. kapitola

Do Serenitiných divokých snů pronikaly tiché takty valčíku. Zdálo se, že hudba zní blíž než minule.

Chovala v náručí nemluvňata a něžně je konejšila, zatímco čekala, až se dveře v bílém pokoji, zalitém sluncem, otevřou.

Serenity se náhle probudila a zjistila, že je v posteli sama. Nadzvedla se na lokti. Pohled na hodiny na stolku jí prozradil, že jsou tři ráno. Zamračila se. Vzdálená melodie valčíku zněla pořád, přestože sen skončil.

Serenity odhodila přikrývku a vstala z postele. Korálkový závěs se zachvěním rozezněl cvrlikavou a zvonkovou symfonií. Vklouzla do bačkor a vzala si župan. Jak kráčela chodbou do obývacího pokoje, plechové tóny valčíku se ozývaly hlasitěji. V domku bylo chladno. Skomíravý oheň v kamnech nevydával příliš velké teplo.

Když se zastavila pod obloukem vchodu do hlavního pokoje, uvítalo ji tlumené světlo lampy. Caleb, oblečený jenom v džínách, seděl na pohovce. Vlasy měl celé rozcuchané neklidným spánkem. I přes zimu v místnosti byl bosý.

Seděl nakloněný dopředu s lokty opřenými o kolena. Před ním na konferenčním stolku stála otevřená šperkovnice Crystal Brookeové. Byl naprosto zaujatý trhavými pohyby maličkých tanečníků.

„Nechtěl jsem tě probudit,“ řekl Caleb, aniž zvedl oči od kazety.

„To nic. Stejně jsem moc dobře nespala.“ Serenity vešla tiše do pokoje a posadila se vedle něho na pohovku.

„Je to taky moje vina. Neměl jsem tě vystavit té scéně v našem domě.“

„Já přece trvala na tom, že chci jet s tebou.“

Caleb upřeně hleděl na tančící miniaturu. „Víš, na tu večeři ve čtvrtek nepřijde.“

„Když ne, tak ho pozvu na neděli znovu.“

„Ztrácíš čas.“

„Možná. Možná že ne.“ Serenity si zastrčila ruce do rukávů županu a naklonila se, aby si prohlédla šperkovnici. Novinové výstřižky zastrčené v hlavní přihrádce byly stále úhledně složené. „O čem přemýšlíš?“

„O tom, co dnes řekl Franklin.“

„Napovídal toho spousty. Určitě si myslí, že má za povinnost udržovat minulost čerstvou a živou. Takový smutný, zahořklý člověk.“

„Smutný a zahořklý?“

„Aspoň mně tak připadá,“ pronesla Serenity. „V očích měl dneska takový zvláštní výraz, když mluvil o tvém otci a Patricii.“

„Myslím, že Franklin vždycky mému otci záviděl. Dost často mi vykládal, jak byla Patricia Clarewoodová krásná. Dokonalá dáma, což mi tetička ráda připomíná. Vždycky o ní mluví jako o ženě, která měla být mou matkou.“

„Žena, která mohla mít za zády tvého otce milostný poměr,“ uvažovala Serenity nahlas.

„Roland a Franklin mají pravdu. I kdyby se Patricia zapletla s jiným, otcovo chování nelze omluvit. Měl se s Patricií rozvést dřív, než přivedl Crystal Brookeovou do jiného stavu.“

„No, jak už jsem dneska jednou řekla, je to minulost. A necháme ji spát, Calebe.“

„Snažil jsem se.“ Caleb civěl na drobné tančící figurky, dokud hudba neutichla. „Ale z nějakého důvodu se všechno vrátilo, aby mě to strašilo.“

„To kvůli mně.“ Serenity hlasitě vzdychla. „Kdyby nebylo mě, tak by se ta hrozná scéna mezi tebou a tvou rodinou nikdy neodehrála.“

„To není pravda.“ Caleb otočil hlavu a podíval se na ni. Oči se mu leskly. „Tohle už nikdy neříkej. Od toho dne, kdy mě Roland odvezl do Ventress Valley, jsem žil s duchy. Zvykl jsem si na život s nimi tak, že už se ze mě začínal stávat taky přízrak.“

Serenity se na něj zadívala. „Ach Calebe. Co tím chceš říct?“

„Nevšímej si toho.“ Caleb vzal šperkovnici a natáhl hrací strojek. „Teď už na tom nezáleží.“

„Ale záleží.“ Položila mu ruku na paži. „Pořád ještě máš pocit, že se měníš v přízrak?“

„Ne.“ Postavil kazetu na stolek. Ozval se valčík a malé figurky se začaly trhavě pohybovat. „Poslední dobou se cítím živý až moc.“ Chabě se usmál. „Takhle jsem se necítil už hodně dlouho. A všechno jen díky tobě.“

Natáhl se k Serenity a vzal ji do náručí. Celou ji zaplavila prudká vášeň. Zmocnil se jí příliv mužné energie a síly. Unášel ji na obrovské vlně stoupajícího vzrušení.

„Calebe.“

„Ani si nedovedeš představit, jak je to příjemné. Jak hezky zní moje jméno, když je takhle vyslovíš.“ Caleb se opřel o polštáře pohovky a Serenity přitáhl na sebe. „Jak je krásné chtít ženu tolik jako já tebe.“

„Jsem ráda, že mě chceš.“ Serenity se obkročmo posadila přes jeho holou hruď a prsty se mu prohrabovala ve vlasech. Jeho žádostivost v ní hluboko uvnitř uvolnila divokou touhu. Rozpalovala ji a zalykala.

Caleb ji hladově políbil na ústa. Polibek byl čím dál silnější, až se začala celá chvět. Pak jeho rty sklouzly k jejímu krku. Prudce škubl páskem županu. Jak se rozevřel, strčil dovnitř ruce, vytáhl jí noční košili až k pasu a sevřel jí zadek. Prsty jí dychtivě zabořil do kůže a jemně ji stiskl.

Serenity prudce oddychovala. Cítila, že se pod ní pohnula jeho noha. Zvedl koleno. Hrubá látka džínů se jí otřela o stehno. Spalovala jí pokožku a uvolňovala ji pro jeho dotyk. Na břiše jí pulsovala jeho vzdutá erekce, spoutaná těsnými kalhotami.

„Jsi tak mokrá. Cítím tu vlhkost i přes džíny,“ zamumlal Caleb. „Chci tě hned teď, nebo přijdu o rozum.“ Usmála se na něj.

Prudce se posadil, zvedl ji do náručí a postavil se vedle pohovky. Serenity ho políbila na rameno a zabořila mu prsty do chloupků na hrudi.

Caleb obešel opěradlo pohovky a udělal dva kroky směrem na chodbu. Zastavil se a zasténal. „Kruci, nedokážu dojít až do ložnice.“

Postavil Serenity na zem. Sotva vydržela stát. Opřela se oběma rukama o zadní opěradlo pohovky, aby neupadla. Kov zaskřípěl o kov, jak si rozepínal zip.

Odhrnula si z očí vlasy a strnula při pohledu na Calebovo silně vzrušené tělo. Malý lesklý balíček už měl otevřený. Za pár vteřin byl připravený.

„Chci být v tobě.“ Hlas mu přešel do chraplavého šepotu. Pohled měl plný smyslné touhy.

Přiblížil se k ní a přitiskl se jí mezi nohy. Vzal ji kolem pasu a nadzvedl. Serenity vydechla a ještě pevněji sevřela opěradlo pohovky. Spoutal jí oči pohledem a hluboko do ní pronikl.

Když se stal její součástí, Serenity se prohnula a tiše vykřikla. Zaklonila hlavu. Políbil ji na krk, ještě víc jí sevřel boky a začal se v ní pohybovat. Jeho žádostivost vystupňovala její touhu. Uvědomovala si, že v podbřišku se jí rozlévá onen fantastický svíravý pocit. Instinktivně se k němu tiskla. Nehty zarývala do potahové látky.

„Sevři mě nohama,“ prosebně šeptal Caleb u jejího hrdla. „Pořádně. Ano. Takhle. To je ono, ach bože, ano.“ Přesunul ruku k drobnému tepajícímu hrbolku mezi jejíma nohama.

Když začaly ty malé záchvěvy, tlumeně zasténala.

Caleb strnul, když vzápětí dospěl k vyvrcholení i on. Serenity cítila, jak se jeho tělo znovu a znovu zachvívá.

Někde v dálce byly slyšet tóny valčíku.

Teď už blíž. Tak strašně blízko.

Po delší době se Caleb probral na pohovce. Zamračil se, když si uvědomil, jak se v pokoji ochladilo. Měl by vstát a přiložit do kamen, pomyslel si. Ještě lepší by asi bylo zalézt se Serenity do postele pod přikrývky. Oba jinak zmrznou, pokud zůstanou ještě chvilku na pohovce.

Ucítil, jak se na něm zavrtěla. Její štíhlá noha mu sklouzla mezi stehna. K hrudi se mu přitiskl malý kyprý prs. Caleb se usmál. Nakonec usoudil, že jim nebezpečí zmrznutí nehrozí. Teplo, které společně vyráběli, by stačilo zahřát uprostřed zimy skoro celý severozápad.

Páni, že mu ale bylo po milování se Serenity nádherně. Nic jiného na světě nebylo tak krásné jako tohle.

„Calebe?“

„Hm?“ Vnořil prsty do jejích svůdných vlasů.

Zvedla hlavu a podívala se na něj zneklidňujícíma čarovnýma očima. „Ještě ses nedostal k tomu, abys mi pověděl, o čem jsi předtím přemýšlel. Mělo to něco společného s Franklinem. Co tě to vlastně vyhnalo z postele?“

Caleb si vzpomněl na šperkovnici stojící na konferenčním stolku. Otočil hlavu na polštáři a zadíval se na ni. Hudba před chvilkou ustala. Tanečníci nehybně stáli nad starými výstřižky, které ukrývaly duchy minulosti.

Do mozku se mu pomalu vkrádaly znepokojivé myšlenky a vypuzovaly smyslné uspokojení, které ho dočasně drželo v zajetí.

„Nemohl jsem spát, protože jsem pořád myslel na něco, co řekl Franklin. Na ty dvě transakce, které provedl s Asterleym.“

„Co je s nimi?“

„Tvrdil, že v obou případech se řídil pokyny v dopise.“ Caleb se neochotně odpoutal od měkkého dráždivého tepla Serenitina těla. Zabalil ji do županu a posadil se vedle ní. „Zajel s autem k nákupnímu středisku, zaparkoval a šel hned dovnitř.“

„A nechal peníze v přihrádce.“ Serenity si zavázala pásek. „Připouštím, že je možné, aby Ambrose dvakrát jel do nákupního střediska ve Ventress Valley a nějakým způsobem si ty peníze vyzvedl, ale nedokážu uvěřit, že něco takového provedl.“

Caleb chvíli mlčel. Pak vstal a šel ke kamnům. Otevřel prosklená dvířka a vhodil dovnitř kus dřeva. Vrátil se k pohovce, usedl a znovu se zadíval na šperkovnici.

„Věřil bych, že to udělal jednou,“ připustil nakonec tiše Caleb. „Ale ne dvakrát.“

„Tomu nerozumím.“

Caleb zvedl kazetu a podíval se do zrcátka, které bylo přilepené na roztrženém modrém saténu na spodní straně víka. „Kdybych měl věřit strýci Franklinovi – což je přinejmenším dost riskantní tvrzení vzhledem k tomu, co nedávno předvedl – jednal s Asterleym dvakrát.“

„Takže?“

„Takže pokud tehdy ráno, kdy mi sem volal, mluvil pravdu, s dalším požadavkem se vyděrač ozval až po Asterleyho smrti.“

„Kristepane, máš pravdu.“

„Podle Franklina si někdo vyzvedl z přihrádky jeho auta peníze dávno potom, co se Asterley zřítil ze schodů.“

Serenity seděla zcela nehybně a v pěstích svírala konce pásku od županu. „Skutečně se zdá, že poslední dobou se tady plouží nějak moc duchů.“

„Už jsem si toho sám všiml.“

„Jak jsi řekl, nemůžeme si být jistí, jestli Franklin mluvil pravdu, že ho vydírají, natož, kdy vlastně zaplatil těch dalších pět tisíc dolarů,“ poznamenala rozvážně Serenity.

„Ne,“ souhlasil Caleb. „Mohl taky lhát. Jenže se už přiznal, že poprvé zaplatil za ty fotky pět tisíc. Proč by lhal i o té druhé transakci?“

„Z nějakého důvodu, mám dojem, že Franklin nelhal ani v jednom případě,“ odpověděla Serenity. „Ale znáš ho daleko líp než já. Co si myslíš ty?“

Caleb se v zrcátku střetl s jejím pohledem. „Dost jsem o tom jednu chvíli přemýšlel. Ale staly se i jiné věci.“

Serenity se zachvěla. „Máš pravdu.“

„V okamžiku, kdy jsme se s Franklinem dostali do konfliktu, ho zaměstnávala jediná věc – začínalo mu totiž v celé té věci svítat. Byl přistižený při jedné lži a nic by tím nezískal, kdyby tu historku dál přikrašloval. K čemu by to bylo?“

Serenity přikývla. „Stejně měl pocit, že se zachoval správně. Koneckonců ty snímky existovaly. Jistě, jeho důmyslný malý plán, jak mě vydírat, selhal, ale přesto ty fotky celou rodinu pořádně šokovaly. Dosáhl všeho, čeho, jak doufal, mohl dosáhnout.“

„Dvě vyděračské transakce, jedna před Asterleyho smrtí a další po ní.“ Calebovi se stále honily hlavou dvě možnosti. „Dva vyděrači, nebo jeden?“

Serenity se zamračila. „Domníváš se, že od začátku za tou celou věcí byl ještě někdo jiný kromě Ambrose?“

„Možné to je.“

„To bych spíš pochopila. Ambrose prostě nebyl typ vyděrače. Flink, to ano, ale žádný vyděrač.“

„A jsme zas u našeho dřívějšího závěru,“ řekl Caleb. „Kromě Asterleyho věděl o těch obrázcích, o mně i mé minulosti ještě někdo jiný.“

„Dobře, takže vyděrač se zmocnil těch fotek a vydával se za Ambrose. Franklin se s ním vlastně osobně nikdy nesešel, pamatuješ? Asterleyho by nepoznal, i kdyby ho viděl.“ Caleb o tom přemýšlel. „Ale jde o muže. Aspoň tohle víme. Franklin tvrdil, že v telefonu to byl mužský hlas.“

„Tím si tak jistá nejsem. Některé ženy ho mají hluboký.“

„Například Jessie.“

Serenity chvatně zavrtěla hlavou. „Ne, prostě nevěřím, že by něco takového provedla.“

Caleb vytáhl obočí. „Přiznej si to, Serenity. Nikdy nebudeš schopná uvěřit, že by někdo z tvých přátel tady ve Witt’s Endu byl vinen.“

„To je pravda.“

„Podle tebe a všech ostatních znala Jessie Asterleyho daleko líp než kdokoliv jiný. Všechno jí odkázal. A jako jeho jediná přítelkyně a dědička měla přístup k archivu před jeho smrtí i po ní.“

„Jen si nedovedu představit, že by se Jessie snížila k vydírání. Je jedna z mála lidí ve Witt’s Endu, která si poctivě vydělává svým uměním.“

„Pokud Asterley prodal první komplet fotografií za hotové, aby měl na vybavení, mohl se Jessie svěřit,“ uvažoval Caleb nahlas. „A když umřel, využila situace a rozhodla se, že bude pokračovat, kde on přestal.“

„Ne.“

Caleb na ni pohlédl. „Tak si vzpomeň na někoho jiného, kdo by ve Witt’s Endu splňoval vhodná kritéria. Kdo další měl přístup jak k snímkům, tak k informacím o mé minulosti?“

Serenitin pohled byl pevný. „Proč to musí být zrovna někdo z Witt’s Endu?“

Ta otázka způsobila, že Caleb na okamžik zmlkl. „Protože to všechno začalo tady ve Witt’s Endu,“ odpověděl nakonec. „Ta logika se nedá obejít. Začalo to, když tě Asterley poslal za mnou, aby sis mě najala jako poradce.“

„Ale to neznamená, že to vzešlo z Witt’s Endu,“ trvala na svém Serenity.

„Je to jediné rozumné vysvětlení.“ Přenesl pohled na šperkovnici. „Z nějakého důvodu si pořád myslím, že odpověď je někde tady. Pořád mě to napadá.“

„V té šperkovnici?“

„Je to všechno, co mi po ní zbylo.“ Caleb pomalu sáhl do kazety a vyndal hromádku potrhaných výstřižků. „Možná v nich něco je. Jméno. Směr, kterým se můžeme dát.“

„Vezmu si půlku a ty druhou.“ Serenity sebrala část výstřižků z jeho ruky. „Sestavíme seznam všech jmen, která se v tom starém skandálu objevila. Kdoví? Možná nás přitom něco napadne.“

„Tak dobře.“ Caleb vstal, aby sehnal papír a tužku. Když je našel, položil je na konferenční stolek. Pak šel do kuchyně a nalil dvě malé sklenky brandy.

Nevěděl, jak Serenity, ale on sám měl pocit, že se bude muset trochu posilnit na to, co ho čeká.

O půl hodiny později byl seznam hotový. Nebyl dlouhý a většinu jmen Caleb znal. Zahrnoval členy rodiny, Gordonovu ženu Patricii, pár lidí z Ventress Valley a jednu nebo dvě menší politické osobnosti, které byly tehdy důležité, ale už dávno zemřely.

Serenity seznam pročítala. „Všichni na tomhle papíře sice znali tvou minulost, ale nikdo z nich nemohl vědět o mně a o těch fotkách, které Ambrose udělal.“

„Tím si nemůžeme být jistí. Musím najmout soukromého detektiva, aby některá z těch jmen ověřil,“ poznamenal Caleb.

Serenity neklidně vzhlédla. „Jestli pošleš do Ventress Valley někoho, kdo se bude vyptávat na tu starou aféru, tak to vážně bude průšvih.“

„Myslíš, že mi to vadí?“ Caleb se zamračil při pohledu na roztržený satén, který pokrýval víko šperkovnice. „Teď mě zajímají jen odpovědi. A ty taky dostanu.“

„Chápu,“ zašeptala Serenity. „Jen bych si přála, aby existoval nějaký jiný způsob, jak je získat. Už se nadělalo dost škody.“

„Víš, na téhle věci je něco divného.“ Caleb zvedl skříňku. „Budu to muset pořádně prozkoumat.“

„To je mi jasné. Víš co, Calebe? Přece jen si myslím, že krev se nezapře. Jak jednou něco začneš, jsi stejně tvrdohlavý jako tvůj děda.“

Podíval se na ni. „Nemluvím o prozkoumávání minulosti, myslím tuhle šperkovnici.“

„Šperkovnici?“

„To lemování je tak divně roztržené. Až moc rovné. Jako by bylo naříznuté žiletkou nebo nožem. Ostatní díry jsou od toho, jak se používala.“

Serenity si prohlížela otvor ve vybledlém modrém saténu. „Vážně si myslíš, že to natržení je jiné?“

„Ano.“

Caleb vzal za jeden roh zrcátka. Jediným pohybem ho strhnul ze spodní strany víka. A s ním i útržek tenkého modrého saténu. Ven vypadla černobílá fotografie, která byla ukryta pod saténem. Přistála lícem vzhůru na přihrádce pro prsteny.

Calebovi došlo, že se dívá na snímek tří lidí. Jedna z nich byla Crystal Brookeová. Měla na sobě střízlivé šaty upnuté až ke krku, které byly tři desetiletí vyšlé z módy. Na platinových blond vlasech jí elegantně seděl šikmo nasazený klobouk se širokou krempou. Usmívala se na miminko, které držela v náručí.

Gordon Ventress stál za ní a jeho ruka jí něžně spočívala na rameni. Díval se do aparátu s evidentním úsměvem pyšného otce.

„Calebe!“ Serenity se naklonila blíž a v očích jí zazářil údiv. „To je rodinný snímek. Tebe a tvých rodičů.“

Caleba nenapadalo nic inteligentního, co by na to měl říct. Nemohl odtrhnout oči od fotografie. „Vypadá to tak.“

„Doopravdický rodinný portrét.“ Serenity se radostně zasmála. „To je naprosto fantastické. Takové štěstí, teď máš společnou fotku vás tří. Koukni se, jak jsou vaši šťastní. Oba úplně září. Je vidět, jak moc milovali tebe i sebe navzájem.“

Caleb si uvědomil, že se mu při pohledu na fotografii zakalily oči. Podrážděně párkrát rychle zamrkal, aby se mu vrátil čistý zrak. „Zajímalo by mě, proč byla schovaná pod tím saténem.“

Serenity nepatrně pokrčila ramenem. „Nedivila bych se, kdyby ji tam tvá matka uložila jako památku a pak na to zapomněla.“

„Děda si toho zřejmě nevšiml, když do kazety dával ty výstřižky. Kdyby ji našel, zničil by ji.“

„To nevíš tak jistě,“ podotkla jemně Serenity. „Každopádně nemá cenu znovu omílat, co by Roland udělal před čtyřiatřiceti lety.“

Caleb potlačil příval nedefinovatelných emocí, které ho málem celého zaplavily. Tyhle věci, jako že si zase dovolil mít nějaké pocity, byly jednou za čas celkem příjemné, ale jindy to bylo jenom pro zlost. Když dopustil, aby emotivní stránka jeho naturelu převládla, jeho rozvážný, metodický a logický přístup k důležitým věcem se většinou celý zhroutil. Zvykl si myslet jasně a logicky. „Ten snímek je zajímavý, ale není to zrovna důležitá stopa.“

„Zřejmě máš pravdu.“

„Serenity?“ Caleb uložil fotografii do kazety a zavřel víko. „Ano?“

Zhluboka se nadechl a cítil, jak mu v žilách pomalu a těžce pulsuje krev. „Vezmeš si mě?“

Rty se jí otevřely v němém výkřiku. Jako by měla potíže s hlasivkami. „Vzít si tě?“ Hlas měla vyšší než obvykle. „Proč si mě chceš proboha vzít?“

Podíval se na ni. „Asi kvůli tomu, že jsem konvenční, puritánský a staromódní chlap.“

„Aha.“

„Co se děje, Serenity?“

„Nic,“ vyhrkla. „Jen jsi mě překvapil, to je všechno. Nenapadlo mě, že jsi uvažoval o … o sňatku.“

„Ne? O čem jsi přemýšlela ty?“

„Nevím.“ Polkla. „Totiž proč zrovna manželství?“

„Řekl jsem ti proč.“

„Jsi konvenční, puritánský a staromódní.“ Neklidným pohledem zapátrala v jeho očích. „Ale já ne. Teda že nejsem konvenční, puritánská a staromódní. U nás ve Witt’s Endu se to dělá jinak.“

„Je to správné?“

„Ano, prostě se jen rozhlídni kolem.“ Prudce máchla rukou. „Minulý měsíc měli svatbu Julius s Bethanne. Tolik let spolu žili. Jessie a Ambrose se nikdy nevzali. Mí vlastní rodiče taky ne.“

„A moji taky ne, jak víš. Já bych jen nerad opakoval právě tenhle kus minulosti.“

„Calebe, není třeba spěchat. Nejsem těhotná. Vždyť jsme ještě neměli možnost pořádně se poznat.“

Cítil, jak uvnitř chladne. Pokoušela se uhýbat. Snažila se udržovat mezi nimi odstup. Možná že ho nechtěla tolik, jako chtěl on ji. Potlačil v sobě vlnu zoufalství.

„Můžu ti zaručit, že mě znáš líp než kdokoliv jiný na povrchu téhle planety.“ Jen s maximální silou vůle si zachovával klidný hlas.

Podívala se mu do tváře se zvláštním vyčkávavým výrazem ve svých modrých očích. „Calebe, miluješ mě?“

Ta otázka mu vyrazila dech na dobré tři čtyři vteřiny. Má právo na odpověď, pomyslel si. Ale on ji pro ni neměl. Zmocnila se ho beznaděj. Nemůže ji ztratit kvůli několika prostým slůvkům.

Poskytni jí je! Jsou to pouhá slova.

Je tou nejdůležitější věcí v jeho životě. Pokud ji ztratí, přijde i o kus sebe sama, o část, která se znovu naučila něco cítit.

Bylo to marné. Kvůli ní by i zabíjel, ale nedokázal jí lhát. Nebylo by to k ničemu, kdyby zalhal.

„Nevím,“ připustil Caleb věcně. Začínal se opět odhmotňovat. Vlastně cítil, že to probíhá přímo tady na pohovce.

Serenity ho pozorovala. Vypadala jako bytost z měsíčního svitu a kouzel, která nečekaně uvízla v ostré sluneční záři. Jednou dvakrát zamrkala a pak se usmála svým podivínským způsobem.

„Ano, podle mě nevíš, jestli mě miluješ,“ uvažovala. „Kdy naposled ti někdo řekl, že tě má rád?“

„Nevzpomínám si.“ Proč mu prostě jen neodpověděla na otázku? Jediné, co chtěl, byla jednoduchá odpověď. „Co to s tím má sakra společného?“

„Podle mě všechno. Ale to teď není důležité.“ Serenity se dotkla jeho líce. „Miluju tě, Calebe. Ale nemůžu odejít z Witt’s Endu. Chápeš to? Mám tady hodně věcí na práci.“

„Nebudu chtít, abys odtud odešla.“

„Ale ty tady nemůžeš zůstat navždycky,“ poznamenala smutně. „Od začátku jsem to věděla.“

„To se pleteš. Můžu tady zůstat tak dlouho, jak budu chtít. Krucinál, to je ten nejmenší problém. Můžu vést náš podnik odsud.“

„Vážně?“

„Tohle je věk počítačů a faxů, nezapomeň,“ dodal netrpělivě. „Můžu dělat kdekoliv.“

„Ty bys tu chtěl zůstat?“ naléhala.

„Zbláznila ses?“ zašeptal. „Proč bych měl odcházet? Tohle je jediné místo na světě, kde mám pocit, že doopravdy žiju.“

„Calebe!“ Vrhla se mu do náručí a divoce ho objala. „Ano. Ano, vezmu si tě, jestli si to přeješ.“

Zase mohl dýchat. Tiskl ji k sobě tak pevně, že jí unikl slabý výkřik, který byl napůl smích a napůl protest.

„Promiň,“ broukl jí do vlasů. Mírně uvolnil sevření, ale ne příliš. Její teplo a vůně způsobily, že mu nitro zachvátila směsice nepopsatelných emocí. Bylo mu lhostejné, zda ty pocity ovlivňují, či neovlivňují jeho logiku. Důležitá věc byla, že existují, jsou silné a dokáže si je uvědomovat.

Není duch.

Je živý. Má budoucnost.

Má Serenity.

17. kapitola

„Ty si ho vezmeš?“ Zóna zakryla víkem veliký sud celozrnné pšeničné mouky a prudce se otočila. Oranžové a šafránově žluté hábity se roztřepotaly, jako by odrážely její pobouření. „Serenity, co to povídáš? Proč by sis Caleba brala?“

„Protože ho miluju.“ Serenity utírala prach na nádobách obsahujících hustou tmavou melasu. „A on miluje mě. Akorát to ještě neví.“

„Když to neví, nezdá se ti, že je předčasné si ho brát?“

„Patrně.“ Serenity prošla uličkou mezi regály a začala přejíždět prachovkou po balíčcích s nudlemi. „Ale myslím si, že už nemůžu dál čekat.“

Zóna se na ni zadívala. „Jsi těhotná?“

„Ne.“

„Tak proč nemůžeš počkat?“

„To se dá dost těžko vysvětlit, Zóno.“ Dokonce i sobě samotné. Věděla, že riskuje, když se pokouší odhadovat Calebovy skutečné city.

Bohužel se zcela jasně ukázalo, že sám Caleb moc dobře neuměl identifikovat své emoce, nebo se s nimi vyrovnat. Měla podezření, že mnoho let trávil trénováním, jak se zříkat vlastních potřeb ve snaze uspokojit nekonečné nároky svých příbuzných, a příliš mnoho let plněním závazků vůči jménu Ventressů. Zcela nechápal podstatu vlastní zodpovědnosti k sobě.

Doba strávená placením za hříchy rodičů v něm zasela hlubokou nedůvěru ve vlastní touhu milovat a být milován. Podle ní ani nerozuměl pravému významu toho slova, alespoň ne tak, jak ho vnímala ona.

Calebova neschopnost správně definovat lásku však ještě neznamenala, že pro ni nemá skryté nadání, pomyslela si optimisticky Serenity. Poznala to na něm hned napoprvé. Vlastně to byla jedna z věcí, která ji k němu od začátku jejich seznámení přitahovala.

Dnes ráno byla stále ještě přesvědčená, že jeho schopnost milovat odhadla správně. V posledních několika dnech si všimla v jeho očích doutnajících ohníčků, v jeho dotecích cítila něhu a letmo zachytila nejhlubší ozvy jeho duše.

Člověk s takovou tóninou určitě musí být schopný dávat i přijímat lásku.

Uplynulou noc dospěla k závěru, že skutečný problém spočívá v tom, že Calebova praktická definice lásky je nesmírně omezená. Lidé se přece jenom učí lásce příkladem.

Serenity si uvědomila, že dokud se neobjevila ona, jediný druh lásky, který Caleb poznal, byl vždy něčím podmíněný.

Není divu, že nerozeznal své pravé city k ní, uvažovala Serenity, když se znovu rozmáchla prachovkou. Pro Caleba znamenalo slovo láska spoustu krutých definicí. Většina z nich si vystačila s ledovými pojmy jako povinnost a zodpovědnost. Negativní, skryté sdělení, které Caleb pokaždé od rodiny dostal, obsahovalo fakt, že pokud bude opakovat otcovy chyby, nezaslouží si lásku.

Význam slova láska spojoval s potřebou neustále se předvádět před rodinou, která mu stejně nikdy důvěru nedala. Ani mu neodpustila minulost.

Ale k Serenity cítil i něco jiného, cosi, čemu ještě nerozuměl, protože to nebylo chladné, tvrdé a nemilosrdné jako pojem povinnosti. Bylo to něco, co ještě nedokázal jasně určit, natož pojmenovat.

Doufala, že to tak je. Protože kdyby si to jen namlouvala, zaplatila by za to příliš draze.

Kvůli této skutečnosti musela čelit nebezpečné volbě. Buď bude riskovat, že se v Calebových citech nemýlila, nebo si nechá ujít vlastní šanci na lásku.

„Serenity, snad bys měla o tom rozhodnutí ještě uvažovat,“ nabádala ji jemně Zóna. „Ariadne tvrdí, že Caleb je úplně jiný než ostatní muži, které jsi poznala.“

„To je pravda.“ Dočista jiný, pomyslela si s nepatrným úsměvem.

„Serenity?“ Zóna na ni upřeně hleděla. „Stalo se něco?“

„Ne. Jen mě napadlo, jestli nemáme objednat další zásobu Lutherova domácího chilli kečupu. Dochází nám. Mimochodem Caleb říká, že to bude v katalogu prodejní hit.“

Zóna si vzdychla. „Prosím tě, nevykládej si to špatně. Vím, že má Caleb báječné plány s tou tvou zásilkovou službou. A já osobně jsem mu strašně moc vděčná. Společně s Bladem mi patrně zachránili život. Ale nejsem si jistá, jestli Caleb je pro tebe ten správný partner. I když ho mám ráda, pořád cítím v jeho blízkosti nebezpečí.“

„Měla jsem dojem, že sis popletla jeho vibrace s Kincaidovými.“

Zóna se zamyšleně zamračila. „To máš pravdu, ale teď jsem to celé znovu probrala a pořád to není úplně v pořádku. Calebova aura mi pořád připadá dost temná.“

„Budu si to pamatovat.“

Telefon zazvonil dřív, než Zóna mohla pokračovat. Serenity, které se ulevilo, že má výmluvu, aby ukončila toto téma, odložila prachovku a spěchala k aparátu. Vklouzla za pult, vběhla do kanceláře a popadla sluchátko. „Potraviny ve Witt’s Endu.“

„Ráda bych mluvila se slečnou Serenity Makepeaceovou.“

O věčně nesouhlasném tónu tety Phyllis se nedalo pochybovat. Serenity neměla náladu se s ní bavit. Vlastně byla dneska pěkně naštvaná na celý ventressovský klan.

Včera v noci dospěla k šokujícímu poznání, že je zřejmě vůbec první osobou v dějinách, která slova „miluji tě“ v podstatě řekla Calebovi nahlas. Jestli je to pravda, tak pokud jde o ni, ponesou za to Ventressovi veškeré následky.

„Tady Serenity. Co si přejete, paní Tarrantová?“

„Vůbec mě netěší fakt, že jsem byla nucena vám zavolat, slečno Makepeaceová.“

„No, já tím taky nejsem moc nadšená, takže to zkraťme.“

„Dobře, budu hrubá. Mám podezření, že to je jediný přístup, kterému lidi jako vy rozumíte. Projednali jsme to s Franklinem. Kolik chcete?“

Serenity zatajila dech. Pak se donutila dodat svému hlasu lehkost, kterou vůbec nepociťovala. „Kolik? No ne, vy něco prodáváte, paní Tarrantová? Snad podomní kosmetiku? Já tyhle věci vážně moc nepoužívám, ale možná bych si koupila krém na ruce nebo tak něco.“

„Váš sarkasmus neposlouží nikomu, jedině tím ztrácíme čas. Měla byste být ke mně alespoň stejně upřímná, jako jsem já k vám. Stačí říct, na kolik to přijde, abyste nás všechny nechala na pokoji.“

„Vy všichni mě nezajímáte, jenom Caleb.“ Zřejmě by neměla Phyllis dráždit, vytýkala si Serenity. Ale bylo těžké chovat se za těchto okolností zdvořile.

„Jsem si velmi dobře vědoma vašeho zištného zájmu o Caleba, slečno Makepeaceová.“ Hlas se jí přiostřil nervozitou a rozčilením. „Ale váš takzvaný zájem o něho rozvrací naši rodinu.“

„Především si nejsem tak jistá, zda pouta, která drží vaši rodinu pohromadě, jsou dost účinná. Vychovávat chlapce s vědomím, že musí platit za chyby svých rodičů, není zrovna správný způsob, jak dosáhnout, aby měl pocit, že ho někdo miluje a chce. A taky to není vhodný způsob jak docílit, aby si ke své rodině vypěstoval nějakou skutečnou náklonnost.“

„Vlezte mi na záda,“ vyjela Phyllis. „Do soukromých záležitostí naší rodiny vám nic není. Pro toho nevděčného kluka jsme dělali, co jsme mohli, i přesto, co nám jeho otec provedl.“

„A postarali jste se, aby na to Caleb ani na chvilku nezapomněl, viďte?“

„Caleb byl odmalička tvrdohlavý. Často se mu muselo připomínat, že nesmí udělat stejnou chybu jako jeho otec.“

„Moc dobroty nenadělalo, když se mu to pořád vtloukalo do hlavy.“

„Doufám jen, že Calebova ztráta soudnosti ohledně vás, slečno Makepeaceová, je pouze dočasná. Nepřeji si o tom dál diskutovat. Jak jsem se zmínila, projednali jsme s Franklinem otázku financí. Franklin už vydal celkem deset tisíc dolarů, aby uchránil vaše snímky před zájmem veřejnosti. Jsme ochotní zařídit to tak, aby se vám vyplatilo zmizet z Calebova života.“

„Nejdřív vydírání a teď pokus o úplatek. Nevím, co na to odpovědět. Musím vám říct, paní Tarrantová, že u nás lidi takovéhle věci nedělají. Považují to za nevkusné. Sbohem.“

Serenity praštila sluchátkem, a tak přerušila Phyllisin zlostný výkřik. Několik vteřin seděla na okraji psacího stolu a soptila vzteky. Pak znovu sáhla po telefonu a vytočila číslo informací.

„Které město?“ zeptala se telefonistka.

„Ventress Valley. Potřebuji číslo na pana Rolanda Ventresse.“ Serenity čekala a přitom se bála, aby jí neoznámili, že číslo je tajné.

Nebylo. Popadla tužku, poznamenala si je a pak je spěšně vytočila.

„Rezidence pana Ventresse.“

„Dolores, jste to vy? Tady Serenity Makepeaceová.“

„Slečno Makepeaceová.“ Dolores jí připadala vyděšená a nervózní. „Propána, nečekala jsem, že se ozvete. Myslela jsem, že to zas bude paní Tarrantová. Stalo se ještě něco? Mám takovou starost. Tady je to úplná hrůza.“

Serenity sevřela sluchátko. „Volám proto, abych zjistila, jestli se náhodou pan Ventress nerozhodl zítra večer přijít na tu večeři.“

Nastala krátká, tísnivá pauza. Dolores si vzdychla. „Ne, bohužel ne. Aspoň mi o tom nic neříkal.“

„Chci, abyste mu něco vyřídila, Dolores. Povězte mu, že ho stejně čekáme. Že je v jeho moci změnit budoucnost, jen když sem zítra večer přijede na večeři. Vyřiďte mu …, krucifix ani nevím, co mu ještě říct.“

„Kdybych vám tak mohla nějak pomoct, slečno Makepeaceová. To je takový neštěstí. Pan Ventress je hodnej člověk, ale on i jeho vnuk jsou ke svý škodě oba moc pyšný.“

„Moc pyšní.“ Serenity sklouzla ze stolu, postavila se vedle něj a chvatně přemýšlela. „To je ono. Jednu věc, kterou mají Ventressové společnou, je ta jejich tvrdohlavá pýcha.“

„To je pravda.“

„Poslyšte, Dolores, povězte panu Ventressovi, že Phyllis s Franklinem se mě snažili podplatit, ale že se jim to nepodaří. Vyřiďte mu, že pokud chce se mnou mluvit, musí to udělat osobně zítra u večeře. A že se nemůže schovávat za svou neteř a synovce.“

„Pan Ventress by se nikdy neschovával za paní Tarrantovou a jejího bratra,“ podotkla loajálně Dolores.

„Mně to tak ale vůbec nepřipadá,“ opáčila Serenity. „Mám takový dojem, že je využívá pro špinavou práci. Řekněte mu to, Dolores. Jestli mě chce přesvědčit o něčem jiném, bude muset přijet k nám do Witt’s Endu a postavit se mi tváří v tvář jako muž.“

Dolores vzdychla. „Chápu, o co se pokoušíte, ale to se vám nikdy nepovede.“

„Za pokus to stojí. Nezapomeňte to panu Ventressovi tlumočit. A ještě něco, Dolores.“

„Ano?“

„Pro člověka v jeho věku je to dost dlouhá a namáhavá jízda. Myslíte, že …“

„Nebojte,“ uklidnila ji Dolores. „Pokud tohle vyjde, Harry pana Ventresse do Witt’s Endu odveze.“

„A nechá ho u nás přes noc?“ dodala Serenity vemlouvavě.

Dolores zaváhala. „Snad se to dá zařídit.“

„Na shledanou, Dolores. A díky.“

„Hodně štěstí, slečno Makepeaceová. Bůh ví, že ho budeme potřebovat.“

Jak Serenity pokládala sluchátko, zaslechla cinkot zvonků v obchodě. Nevěnovala mu ale pozornost, protože uvažovala o svém zoufalém plánu. Nedalo se popřít, že její trik vylákat Rolanda do Witt’s Endu se zakládá na dost nepřesvědčivé výzvě. Moc velkou naději to nemělo, jedině že by Roland čirou náhodou hledal nějakou výmluvu, aby na tu večeři vůbec mohl přijít.

Serenity si vybavila pečlivě skrývanou vřelost, kterou v Rolandových očích jednou dvakrát zahlédla, když se díval na Caleba. Mohla jen doufat, že si jeho skutečné city k vnukovi nevyložila špatně.

Její myšlenky přerušil pohyb ve dveřích. Otočila se a uviděla známou postavu ustrojenou do koženého saka, džínů, vysokých bot a v klobouku na výpravu do buše.

„Ale ne,“ zamumlala. „Prosím tě. Ted ne.“

„Ahoj, ahoj, ahoj, Serenity, kočičko. Jakpak se dneska má moje malá rusovlasá Titánie?“ Dovnitř vtrhnul Lloyd a uchvátil Serenity do medvědího objetí.

Serenity se mu vzepřela na hrudi a vykroutila se mu z náručí. „Co tady děláš, Lloyde?“

„Dostal jsem pár nápadů, jak si poradit s výzkumem ve Witt’s Endu. Chtěl jsem je s tebou probrat. Myslím, že ohledně toho projektu se zásilkovou službou můžeme dospět k nějakému kompromisu. Když na pár měsíců pozastavíš své plány, stihnu udělat všechny pohovory i pozorování.“

„Nemůžu se zrovna teď s tebou bavit o výzkumu, Lloyde, mám moc práce.“

„Tohle nebude dlouho trvat, kočko.“ Lloyd si dřepl na židli a opřel si nohy o psací stůl. Sundal si klobouk a odhodil ho na stůl vedle svých bot. „Jen po tobě chci, abys vyslechla, co mám v plánu.“

„Budu tě muset požádat, abys odešel, Lloyde. Mám spoustu práce a nehodlám měnit své záměry kvůli tomu, abys mohl pokračovat v nějakém stupidním výzkumu.“

„Poslouchej, Serenity, už jsem to promyslel. Jenom musíš odložit svůj projekt na příští léto.“

„Ne, neodložím ho ani o minutu.“

Lloydův úsměv zmizel. „Serenity, na tom výzkumu závisí moje kariéra.“

„Na mé zásilkové službě zase závisí budoucnost Witt’s Endu.“

„Kecy.“ Lloyd přimhouřil oči. „Je to osobní, že jo? Nemá to nic společného s budoucností Witt’s Endu. Pokoušíš se mě potrestat za to, co se stalo před půlrokem. Vůbec mi nedošlo, že jsi tak pomstychtivá, kotě.“

Serenity si prohrábla vlasy. „Věř mi, že se ti nechci mstít za to, co se přihodilo.“

„Nevěřím ti.“ Lloyd se chápavě usmál. „Cítila ses uražená.“

Serenity, celá rozčilená, se na něj vztekle podívala. „Byla jsem naštvaná. Hele, přece jsme se dohodli, že se zrovna k sobě nehodíme.“

„Dobře, sice nám nebylo souzeno slyšet svatební zvony, ale můžeme být kolegové.“

„Kolegové?“ opakovala sladce Serenity. „Podobně jako jsme byli kolegové v té studii, co jsi publikoval?“

Lloydovy zuby se zablýskly v dalším odzbrojujícím úsměvu. „Počkat, počkat, počkat. Něco ti povím. Tenhle výzkum uděláme společně. Uvedu tě jako spoluautorku. Jak se ti to zamlouvá?“

„Nijak. I kdybych ti chtěla pomoct, musím být upřímná a předem ti říct, že ani na okamžik nevěřím, že bys napsal mé jméno vedle svého na jakékoliv pojednání, které bys uveřejnil.“

„No, je pravda, že majitelka obchodu s potravinami by na vydavatele významného akademického časopisu nepůsobila příliš důvěryhodně, ale zmínil bych se o tvé spolupráci v poznámkách. Co ty na to?“

„Páni, Lloyde, to jsou fakt skvělé vyhlídky.“ Serenity zabubnovala prsty na opěradlo židle. „V případě, že bych toužila publikovat. Což netoužím. A kdybych byla ochotná odložit své plány s Witt’s Endem, což nejsem. Když to celé shrnu, nebudu ti schopná nijak pomoct.“

„To nemyslíš vážně.“ Lloyd ji obdařil svým nejpodmanivějším úsměvem – s ústy zkroucenými do té správné křivky a s očima rozzářenýma důvěrným, významným leskem. „Uděláš to pro mě, kočičko. Kvůli starým časům.“

Zamrkala řasami. „Kvůli starým časům? Děláš si legraci?“

Lloydův úsměv ztuhl. „Serenity, budu mluvit na rovinu. Na výzkumu Witt’s Endu mi natolik záleží, že nesmím dovolit, abys mi překážela. Ať tak či onak, já z tohohle Zapadákova tu studii vydoluju.“

„Klidně si zkoumej. Já tě nedržím.“

„Do prčic, potřebuju spolupracovat s místníma a nám oběma je jasný, že to nepůjde, dokud je k tomu nepřemluvíš.“

Do dveří vplula Zóna a jemně si odkašlala. Sepjala dlaně a zpříma se podívala na Serenity. „Je tady tvůj snoubenec.“

Serenity na ni nepřítomně zírala. „Můj co?“

Lloyd pochopil o něco rychleji.

„Snoubenec.“ Nohy ve vysokých botách se sesunuly z psacího stolu a se žuchnutím dopadly na podlahu. „O čem to sakra mluvíte? Serenity, snad nemáš v úmyslu se vdát, že ne? Přece nemůžeš být zasnoubená. To mi nemůžeš udělat.“

„Snoubenec?“ opakovala pomalu Serenity. „Takhle jsem o tom ještě neuvažovala.“

„Musíte ji omluvit, Radburne.“ Caleb odsunul Zónu ze dveří, aby se do nich mohl postavit sám. A udělal to důkladně. „Serenity si na tu myšlenku teprve zvyká. Sňatek je v těchhle končinách tak trochu neobvyklý.“

Lloyd civěl na Caleba s otevřenými ústy a pak se obrátil k Serenity. „Myslí to ten chlap vážně?“

„To o té svatbě?“ Serenity pohlédla na Caleba. Nebezpečný výraz v jeho očích ji značně znervózňoval. „Ehm, ano. Ano, vlastně myslí.“

Caleb se opřel rukou o zárubeň. „Úplně vážně.“

„To mi nemůžeš udělat!“ zaskučel Lloyd.

Serenity se prudce začervenala. Nebyla zvyklá, aby se o ni hádali dva pohlední mužští. Docela jí to lichotilo. „Lloyde, nezdá se ti, že kapku přeháníš?“

„Já že přeháním?“ zahřímal nevěřícně. „Já přeháním?“

„Jako že jste se zcvoknul,“ upřesnil Caleb. „Ruplo vám v bedně. Chytil vás rapl.“

Serenity ho umlčela malým, zklidňujícím pohybem ruky. Laskavě se na Lloyda usmála. „Neuvědomila jsem si, že ti tolik záleží na našem vztahu, Lloyde. To mě dojímá. Ale oba víme, že bychom nikdy nedokázali vytvořit trvalý a vyrovnaný svazek, i kdyby mezi námi před půlrokem nedošlo k té nepříjemnosti.“

„Do háje, nemluvím o našem vztahu,“ křičel Lloyd, „ale o svým výzkumu. O svý studii. O kariéře, probohasvatýho! Nesmíš se vdát, Serenity.“

„Ne?“

„Nesmí?“ zeptal se Caleb a nebezpečně povytáhl jedno obočí.

„Všechno se tím pokazí.“ Lloyd teď vypadal naprosto zoufale. „Nadělá to ještě víc škody v nynější sociální struktuře Witt’s Endu než ta tvoje zásilková služba.“

„To snad není možný,“ zabručel Caleb.

„Nechápu, jak může moje svatba zničit dosavadní svět ve Witt’s Endu,“ podivila se chladně Serenity.

„Copak ti to nedochází?“ vyjel Lloyd. „To, že se vdáš, je až moc normální.“

Serenity zamrkala. „Moc normální?“

Lloyd začal přecházet po malé kanceláři. „Už jsem ti vysvětlil, že krása Witt’s Endu spočívá v tom, že to tady chodí skoro stejně jako ve starém pohraničním městečku včetně vlastních legend a zvyků. A ty jsi ta nejdůležitější součást místního prostředí. Jsi srdcem i duší Witt’s Endu, legendou, která se neustále vyvíjí, dokonce i teď, když spolu mluvíme. Copak to nechápeš?“

„Ne, to teda ne.“ Serenity se zakabonila. „Lloyde, necháváš se příliš unášet svými akademickými paralelami.“

„To si piš, že jo. Jsi kouzelná princezna Witt’s Endu,“ trval na svém Lloyd. „Víla mezi nimi, obětní panna.“

„Obětní panna?“ Serenity na něj nevěřícně zírala.

„Podle místních lidí ses tady objevila zčistajasna. Tvůj původ je obestřený záhadou, zrovna jako původ všech správných mýtů.“

„Prokristapána, Lloyde, to je směšné.“

„Přemýšlej o tom,“ naléhal Lloyd. „Je to tak děsivě primitivní, až neuvěřitelný. Od začátku se na tebe dívali jako na někoho zvláštního nebo důležitého. Vychovávali tě starší z kmene. Vzdělávali tě podle tajného učení vaší komunity.“

„Tajné učení.“ Serenity nevěřila vlastním uším.

„Zasvětili tě do starobylých mysterií …,“ pokračoval Lloyd.

Serenity zvedla ruku, aby ho zarazila. „Okamžitě přestaň. Tyhle nesmysly se určitě týkají tvého zájmu o horké prameny, viď? Kolikrát jsem ti řekla, že na té legendě o věšteckých jezírkách nic není.“

Lloyd se nenechal odradit. „Vyrůstala jsi s pocitem povinnosti a odpovědnosti k vašemu společenství. Witt’s End tě zachránil, dal ti všechno, co měl. A na oplátku se ho ty snažíš uchovat. Jsi ochotná se pro Witt’s End obětovat. Vzpomeň si na mýtus, který je vpředený přímo do tkaniva vašeho společenství. Je perfektní. Naprosto dokonalý.“

Serenity si ho nervózně prohlížela. „Lloyde, zřejmě jsi přepracovaný Možná na tebe působí stres, jak pořád usiluješ o místo vedoucího katedry.“

„Ne, jsem tady něčemu na stopě.“ Dlaní udeřil na stůl. „Celou dobu jsem to tušil. Je to bomba. Okamžitě jsem rozpoznal, že hraješ v téhle kultuře jedinečnou roli.“

„Máš na mysli roli obětní panny a kouzelné princezny?“ zeptala se zdvořile. „Páni, Lloyde, škoda že ses nezmínil dřív. Mohla jsem si objednat přes zásilkovou službu diadém.“

„Tohle není legrace,“ ucedil Lloyd skrze zuby. „Jsi pro tuhle kulturu rozhodující. Musíš si v ní udržovat roli, aspoň dokud nedokončím výzkum. Musíš se zachovat čistá a neposkvrněná jako každá správná obětní panna.“

„Bojím se, že na to, aby si Serenity hrála na vestálku, je už trochu pozdě,“ podotkl tiše Caleb.

Lloyd na něj vrhl zuřivý pohled. Pak se otočil k Serenity. Ukázal palcem ke Calebovi. „Nevykládej mi, že spíš tadyhle s tím Ventressem. Tomu nevěřím.“

Serenity hořely tváře. „Nehodlám se s tebou bavit o svém sexuálním životě.“

„Všechno pokazíš,“ zasyčel Lloyd. „Krucinál, proč si sakra myslíš, že jsem se s tebou nevyspal sám? Proč jsem se asi s tebou rozešel, když mi došlo, že by to mohlo být vážné? To je to poslední, co bych chtěl, narušit zdejší sociální dynamiku tím, že bych tě svedl.“

Serenity přímo cítila, jak dostává jasně rudou barvu. V životě ji nikdo takhle neponížil. „Chápu.“

„Už to, že s ním spíš, je zlý,“ pokračoval neodbytně Lloyd. „Ale v žádném případě mi nesmíš zničit veškerou dřinu a plány tím, že si vezmeš outsidera, jako je Ventress.“

Caleb zvedl obočí. „Berte to jako svatbu z pohádky, Radburne. Místní princezna se vdá za prince.“

„Ano,“ zvolala najednou Zóna a polekala tak všechny v kanceláři. Hlas jí zněl nadšením. „Ano, to vysvětluje všecko. Teď tomu teprve rozumím.“

Serenity, Caleb a Lloyd se otočili a zírali na ni.

„Konečně mám jasno.“ Zóniny oči zářily něčím, co silně připomínalo transcendentní vytržení. „Svatba Caleba a Serenity je kosmická událost. Caleb je ten záhadný vetřelec, který přišel žádat o obětní pannu Witt’s Endu.“

„Vždyť jsem vám to říkal,“ podotkl Caleb.

Zóna zvedla ruce nad hlavu a její hábit se celý rozvlnil. „Bude to sňatek sil jin a jang, povznášející metafyzické spojení mezi mužem a ženou, oslava obnovení síly života.“

„Zóno, vážně si myslím, že tohle není vhodná doba ani místo na takovéhle věci,“ ozvala se Serenity.

Zóna si jí nevšímala. „Od začátku jsem věděla, že Calebova přítomnost tady ve Witt’s Endu znamená, že se daly do pohybu nějaké mocné síly. Cítila jsem to, ale plně jsem nepochopila význam té temné, nebezpečné aury, která obklopuje Caleba. Zvlášť když nezmizela ani po těch událostech s Roycem Kincaidem.“

„A teď jste mou temnou auru rozluštila?“ zeptal se Caleb s vážným zájmem.

„Ano,“ odpověděla Zóna. „Je to aura primitivní síly ovládaná vaší mužnou vůlí. Jen muž schopný takovou sílu vyvinout se hodí pro svazek se Serenity, protože ona má stejnou ženskou moc. Tohle manželství je předurčené, aby změnilo osud Witt’s Endu.“

„Tak moment,“ přerušil ji Lloyd. „Snažím se vám vysvětlit, že nechci, aby se Witt’s End změnil. Alespoň ne do té doby, dokud se mi ho nepodaří zvěčnit v mé studii.“

Caleb se potměšile usmál. „Odpusťte, Radburne. Ale víte, co se říká, pokrok se nedá zastavit.“

Lloyd se na něj rozzlobeně podíval. „Takže se s váma rozumně nedohodnu, že ne?“

„Ne,“ ujistil ho Caleb, „nedohodnete. My záhadní vetřelci s temnou aurou nebýváme moc rozumní. Zejména v případě, kdy si vezmeme do hlavy, že se oženíme s obětní pannou.“

„Syčáku.“ Lloyd vykročil rozzlobeně ke dveřím. „Byznysmeni jako vy nemají úctu k duševní práci.“

„A taky žádnou zvláštní touhu napomáhat vašemu povýšení.“ Caleb zdvořile ustoupil stranou, když se Radburn kolem něho chtěl prosmýknout.

Lloyd se neobtěžoval s odpovědí. Pokračoval v chůzi dál, vyšel ven z obchodu a zabouchl za sebou dveře tak prudce, že jeden ze zvonečků spadl na zem s žalostným zacinknutím.

Serenity, Caleb a Zóna se na sebe podívali. Zóna se zářivě usmála a zastrčila ruce do rukávů svého hábitu. „Jestli dovolíte, půjdu dodělat ty ceny na čerstvou dodávku jogurtů.“

Serenity se dívala za Zónou, dokud se nevzdálila z doslechu. Pak prudce otočila židlí a roztřeseně se na ni posadila. „Taková absurdní scéna.“

„Ani bych neřekl,“ pronesl Caleb zamyšleně. „Měla něco do sebe. A to, jak Zóna zhodnotila naše svatební plány, bylo naprosto vynikající.“

„Spojení jin a jang? Povznášející metafyzické pouto mezi mužem a ženou? Oslava obnovení síly života?“

„Jistě,“ přitakal Caleb. „A ten sex taky docela ujde.“

Serenity zvedla oči ke stropu. „A já si tolik přála muže, který se nestane obětí svých nižších pudů a vábivé touhy po zlatě, muže, jehož cíle a motivace vyvěrají spíše z metafyzických sfér než z pozemského hmotného světa, muže, který se dívá na vztah muže a ženy z vesmírného hlediska.“

„A co takhle muže, který si dovede dát dvě a dvě dohromady?“ Caleb vyndal z kapsy fotografii sebe a svých rodičů a hodil ji před ní na psací stůl.

Serenity se podívala na malý rodinný portrét. „Co tím myslíš?“

„Obrať ji.“

Serenity zvedla snímek a podívala se na rub. Bylo na něm razítko s datem a jménem ateliéru.

ASTERLEY A FIREBRACE. FOTOGRAFOVÉ FILMOVÝCH HVĚZD.

Serenity vykulila oči. „Ach můj bože. Asterley a Gallagher Firebrace? Ambrose a ten fotograf, který se pokoušel ukrást něco z jeho vybavení, když umřel, byli v době, z které je tahle fotka, společníci?“

„Měl jsem na tohle spojení přijít hned na začátku.“

Serenity vzhlédla a spatřila v jeho očích sebeobvinění. „Ano, já vím. Většinou jsi na tyhle věci dobrý.“ Jemně se usmála. „Nebuď k sobě tak tvrdý, Calebe. Tohle je rodinná záležitost. Někdy člověk moc logicky neuvažuje, když jde o rodinné vztahy.“

„Sám jsem nikdy takový problém neměl.“

„Opravdu?“ zamumlala si pro sebe Serenity. Zamyšleně se kousala do rtu a přitom si prohlížela informaci na zadní straně fotografie. „Vypadá to, že se Ambrose zřejmě setkal s tvými rodiči. A s tebou. Zvláštní, co?“

„Rozhodně to vysvětluje pár věcí. Třeba, jak věděl o tom starém skandálu.“

„Patrně tě celá léta sledoval, protože jednou vyfotil vaši rodinu. Vždycky byl přímo posedlý detaily. Když jsem mu řekla, že si najmu nejlepšího obchodního poradce, přirozeně si vzpomněl na tebe.“

„Nejspíš ano.“ Caleb sebral fotografii a zlehka s ní poklepával o dlaň. „A podle tady toho nebyl zdaleka jediný, kdo hodně věděl o mně a mé rodině hodně.“

„Gallagher Firebrace mohl tvé rodiče taky znát.“

„Jestli byl Firebrace kdysi Asterleyho společník, tak o té aféře musel určitě vědět.“

„A Ambrose s ním byl celou dobu ve styku. Půjčoval si od něj peníze. Nedá se odhadnout, kolik mu toho mohl prozradit o mých plánech.“

„Myslím, že je načase, abych navštívil Gallaghera Firebrace.“

„Podle tebe by mohl být vyděračem on, že?“ zeptala se Serenity.

„Podle mě je to dost pravděpodobné.“

„Pojedu do Seattlu s tebou.“

„Ne,“ řekl Caleb.

„Jak jsi přišel na to, že dokážeš zastavit kosmickou sílu, jako jsem já?“

18. kapitola

„Víš jistě, že je to správná adresa?“ Serenity se zastavila na chodníku a prohlížela si nápis ve výloze malého sešlého fotoateliéru.

Caleb vyndal z kapsy u saka kousek papíru a podíval se na adresu, kterou našel v telefonním seznamu Seattlu. „První avenue. Jo, je to ono.“

Pohlédl na neonový nápis, který upoutal Serenitinu pozornost. V křiklavém odstínu oranžové hlásal: FIREBRACEŮV FOTOATELIÉR – FOTOGRAFIE NA PASY A PRŮKAZY – BEZ ČEKÁNÍ. Předložka bez v nápisu už nesvítila, což působilo dojmem, že by člověk mohl čekat věčně.

Napadlo ho, že asi neměl dovolit, aby s ním Serenity jela. Na druhé straně, do jaké míry může toto setkání být nebezpečné? Firebrace je se vší pravděpodobností vyděrač, ale musí stejně dobře jako Caleb vědět, že neexistuje důkaz, který ho s tím zločinem spojuje.

„Nevypadá to, že je Gallagher Firebrace ve svém oboru kdovíjak úspěšný,“ poznamenala Serenity.

„Zřejmě si tím dovede vydělat na živobytí, což je víc, než dokázal Asterley.“ Caleb sebou škubl, když za ním zatroubil klakson. Z nějakého důvodu ho dnes známé zvuky jako skřípění brzd a řev motorů rozčilovaly. Z města byl pryč teprve krátkou dobu, ale očividně si už zvykl na poklidnou atmosféru Witt’s Endu.

„Vypadá to, že je zavřeno,“ poznamenala Serenity. „Snad jsme měli nejdřív zavolat.“

„Nechtěl jsem riskovat, že si Firebrace připraví odpovědi dřív, než se ho začnu vyptávat.“ Caleb si prohlížel zaprášenou výlohu. Za sklem nebyla ani známka života, ale na dveřích rovněž nevisela cedule s nápisem Zavřeno. Sevřel knoflík kliky v prstech a otočil jím. Dveře se s vrznutím otevřely a odhalily část studia.

Stěny zdobilo několik vybledlých průkazových fotografií. V prostoru pro čekání byly dvě kovové skládací židle a popelník plný starých nedopalků. Vzorek na linoleu byl dlouhým používáním prošlapaný. Malá vývěska na skleněném pultu oznamovala: Vrátím se za pět minut.

„Je tady někdo?“ zavolal Caleb.

Nikdo se neozýval.

„Možná že je vzadu,“ usoudila Serenity. „Třeba pracuje v temné komoře nebo fotografuje zákazníka.“

„Spíš nás viděl přicházet a radši se schoval.“

Caleb šel za pult. Strčil do lítaček, které oddělovaly přední část obchodu od ateliéru.

Prošel dveřmi a náhle se zastavil při pohledu na to, co ho přivítalo. Octl se v černobílé pohádkové říši plné obrovských portrétů sugestivní tváře Crystal Brookeové.

Všude po ateliéru byly zvětšeniny jeho matky. Její šelmovské rozesmáté oči se na něj dívaly ze stropu a sledovaly ho ze všech čtyř stěn místnosti. Smyslná ústa, roztažená do věčného dráždivého úsměvu, vyplňovala rozsáhlé plochy celého prostoru.

Po podlaze se mu pod nohama valily jako vlny její platinové vlasy. Fotoaparát zachytil množství jasně osvětlených výrazů od svůdného přes vážný až k veselému. Byly to všechno vynikající portréty, nikoliv konkrétní osoby, ale prototypu ženy bohyně a všechny se výhradně soustředily na Crystalin obličej. Ani jeden snímek ji neukazoval nahou.

Caleb si je soustředěně prohlížel. Takhle dobrou práci už někde viděl, došlo mu. A nedávno.

Serenity vešla dovnitř za Calebem. Udiveně se zastavila. „Co to má proboha znamenat?“

„Je to trochu divné, že?“ Caleb odtrhl pohled od nesčetných podob Crystal Brookeové a prozkoumával zbytek místnosti. Všechno, od černých kovových stativů, fotoaparátů i osvětlovacího zařízení až po plachty bílé tenké tkaniny používané jako pozadí, bylo buď bílé, nebo černé.

„Je to, jako když vkročíš přímo do staré fotografie,“ zašeptala Serenity. „Calebe, mně se to nelíbí.“

Ohlédl se na ni přes rameno. Serenity nervózně postávala uprostřed džungle světel umístěných na vysokých tenkých stojanech. Trvala na tom, že si dnes oblékne jeden ze svých modelů od Miss Town & Country – béžovohnědý kalhotový kostým, který se k ní nehodil. Téměř jako vždycky. Její přirozené výrazné rysy víc než vyvažovaly fádní oblečení.

Proti černobílému, hrůzu nahánějícímu pokoji působily její vlasy jako oslnivý ohnivý plamen. Modré paví oči ještě nikdy neměly tak temnou barvu. A také byly doširoka otevřené, když se střetly s Calebovým pohledem.

„Počkej venku, jestli se bojíš,“ doporučil jí Caleb. „Chci se tu porozhlídnout.“

„Myslím, že bychom měli odejít oba. Teď hned. Prosím tě, Calebe.“

„Ještě chvilku vydrž.“ V zadní části ateliéru si Caleb všiml řady černých skříněk. Vzpomněl si na zajímavé informace, které objevil v Asterleyho archivu, a vykročil směrem k nim.

„Calebe, počkej. Všechno je to nějaké podezřelé,“ řekla s úzkostí v hlase Serenity. „Myslím, že bychom vážně měli jít.“

„Bohužel, už je příliš pozdě, slečno Makepeaceová.“ Od dveří promluvil za jejími zády Gallagher Firebrace. „Moc pozdě. Ale to možná bylo pořád.“

„Ach můj bože,“ zašeptala Serenity.

Caleb se otočil. Firebrace se usmál tím svým pokřiveným úsměvem a namířil hlaveň pistole na Calebovu hruď. „Nenapadlo mě, že na to přijdete. Alespoň ne tak rychle. Co vás přivedlo na mou stopu?“

„Jedna fotografie,“ přiznal Caleb. „Snímek mých rodičů, dělaný krátce potom, co jsem se narodil. Na zadní straně bylo razítko Asterleyho a Firebraceova ateliéru.“

„Fotografie?“ Firebrace se zašklebil. „To se povedlo. Takže jste si to všechno dali dohromady a jeli mě hledat.“

„Všechno ne.“ Caleb pohlédl na zbraň. „Kdybych zjistil všechno, nebral bych s sebou Serenity.“

„Politováníhodná chyba, pokud jde o slečnu Makepeaceovou.“

„Tak moment,“ řekla pevně Serenity. „Co se tady děje?“

„Copak nechápeš, Serenity?“ zeptal se Caleb. „Firebrace není jen vyděrač. Je i vrah.“

„Vrah?“ Serenity na něj udiveně zírala. „Vždyť nikoho nezabili.“

Caleb z Firebrace nespouštěl oči. „Zabili Ambrose Asterleyho, že, Firebracei?“

„Ambrose?“ Serenity si přiložila ruku k hrdlu. „Ale to snad ne.“ Vrhla obviňující pohled na Firebrace. „Vy jste ho zabil?“

„Byla to nehoda,“ vyštěkl Firebrace. „Nechtěl jsem, aby umřel.“

„Nehoda?“ vydechla Serenity. „To nechápu.“

Firebrace na ni vrhl krátký netrpělivý pohled a pak obrátil pozornost ke Calebovi. „Tu noc, co jsem se k němu vkradl do chaty podruhý, mě přistihl. Totiž myslel jsem, že šel zase spát opilej jako poprvé. Ale nešel. Když jeho přítelkyně odešla, seděl jen tak potmě v obýváku. Asi mě slyšel, jak lezu oknem. Skoro jako by na mě čekal.“

„Možná opravdu čekal,“ prohodil Caleb nenuceně. „Možná tušil, že se vrátíte. Vloupal jste se mu přece před několika dny do archivu, ne?“

Firebrace stáhl tenká ústa do ještě užší linky. „Poprvé jsem si tam šel pro fotky slečny Makepeaceové. Tehdy neslyšel vůbec nic. Spal úplně namol v ložnici.“

„Podruhé jste se vrátil proto, abyste mu podstrčil do záznamů tu stvrzenku, že?“ zeptal se Caleb. „Doklad, který měl dokázat, že Serenitiny snímky byly prodány Franklinu Ventressovi. Chtěl jste se krýt v případě, kdyby po vyděrači přišel pátrat ještě někdo jiný.“

Serenity zuřila. „Úmyslně jste chtěl, aby Ambrose vypadal jako vyděrač?“

„Mělo to logiku,“ řekl Firebrace. „Pro případ kdyby vyděrače hledal někdo další.“

Caleb pozoroval jeho obličej. „Velká škoda, že jste na tu drobnou fintu nepřišel hned napoprvé. Protože když jste se tam příště vrátil, špatně to dopadlo, viďte, Firebracei?“

Firebrace sevřel zbraň ještě pevněji. „Ambrose slyšel, jak lezu kuchyňským oknem. Chytil mě. Chtěl vědět, co se děje. Přeříkal jsem mu celou tu historku, pokoušel se s ním domluvit. Nabídl jsem mu, že ho přiberu do party, ale strašně se rozčilil. Vrhnul se na mě jako šílenec. Prý že Serenity je jeho přítelkyně.“

„Já věděla, že Ambrose by mě nikdy nevydíral,“ poznamenala Serenity.

Nezdálo se, že ji Firebrace slyšel. V očích měl podivný výraz. „Uhýbal jsem mu, ale Ambrose šel po mně dál. Přímo skrz otevřený dveře do sklepa. Rovnou dolů ze schodů. Vůbec jsem nechtěl, aby to takhle dopadlo.“

„Ty mizero,“ zašeptala Serenity.

„Potom jsem si uvědomil, že to musím narafičit tak, aby to vypadalo jako nehoda, což taky byla,“ dodal Firebrace rychle.

Caleb si strčil ruce do kapes kabátu. Prsty nahmatal kámen velikosti dlaně, který mu věnoval Webster. Byl pořád tam, kde ho nechal. Zapomněl si ho vyndat z kapsy.

„Chtěl jste, aby to vypadalo jako nehoda,“ řekl Caleb, „protože jste neměl zájem, aby si někdo kladl otázky, které by mohly vést k vyšetřování nebo pitvě. Pitva by totiž ukázala, že Asterley nebyl opilý, když spadl.“

„V kuchyni měl ulitou flašku,“ vysvětloval Firebrace. „Znal jsem ho moc dobře, takže jsem věděl, že si vždycky někde schovával láhev, dokonce i když nenasával. Polil jsem ho whisky.“

„Zas jen další malý trik,“ pokračovala Serenity rozčileně. „Jako když jste mu podstrčil stvrzenku do záznamů. Fotograf patrně jedná pudově, když všelijak manipuluje se svým objektem a snaží se, aby před konečným záběrem bylo všechno perfektní. Proč jste riskoval a přijel do Witt’s Endu ještě potom, co jsem našla Ambrose?“

„To je jednoduché,“ promluvil Caleb. „Chtěl ještě trochu upravit scénu, že, Firebracei? Nemohl jste si odříct překontrolovat detaily. Chtěl jste se ujistit, že jste po sobě nenechal žádné důkazy.“

„Když jsem se dozvěděl, že už objevili Ambroseovo tělo, myslel jsem, že se můžu klidně vrátit,“ vykládal Firebrace. „Koneckonců co může být přirozenějšího, než když se zastaví starý kamarád, který se o té tragédii dozvěděl?“

Caleb ho zamyšleně pozoroval. „A kdo by si nakonec všiml, že jste si přivlastnil pár fotoaparátů nebo nějaké osvětlovací zařízení. Jenom pár upomínek na starého přítele a parťáka.“

„No a proč ne?“ Firebrace se hořce usmál. „Bylo přece jasný, že Ambrose ty věci už nepotřebuje. V tom vybavení bylo celý jmění.“

„Jednu věc ale nechápu,“ řekla Serenity. „Jak jste věděl, že půjdu za Calebem kvůli tomu, že chci rozšířit obchod?“

Firebrace pokrčil rameny. „Ambrose mi zavolal pár týdnů potom, co jste se poprvé sešla s Ventressem. Chtěl ze mě vymámit nějaký prachy. Víte, u něho to bylo naprosto normální.“

„Já vím,“ hlesla Serenity.

„Jako obvykle jsem mu řekl, že nemám ani floka,“ pokračoval Firebrace. „A pak zčistajasna začal mluvit o starých časech. Že život je prý stejně zvláštní a že svět je malej. Že prý zrovna poslal jednu známou za synem Crystal Brookeové. Ptal se, jestli si na Crystal pamatuju.“

Caleb se rozhlédl po stěnách ateliéru. „Jak je vidět, tak dobře.“

Zbraň ve Firebraceově ruce se prudce pohnula. „Ambrose měl zrovna svůj lepší den. Chtěl si povídat. Vykládal mi, co plánuje slečna Makepeaceová s Witt’s Endem.“

„Věděl jste o těch fotkách, které se mnou udělal?“ zeptala se Serenity.

„Jistě.“ Firebrace se ušklíbl. „Vloni na jaře, když dokončil focení, se s nima pořád vytahoval. Tehdy vykládal, že je to jedna z jeho nejlepších věcí, který kdy udělal.“

„Když se vám svěřil, že jdu za Calebem, vzpomněl jste si na ten starý skandál, viďte?“ uvažovala nahlas Serenity. „Věděl jste, co byste s těmi snímky mohl udělat. Uvědomil jste si, že kdyby se vám podařilo přesvědčit Ventressovy, že mám něco s Calebem, mohl byste vydělat na jejich strachu z další aféry.“

Firebrace se zhoupl na podpatcích. „Velmi správně, slečno Makepeaceová. Máte pravdu. O Ventressových jsem věděl všechno. Bylo mi úplně jasný, jak zareagují na novinu, že přímý dědic jejich jmění kráčí ve stopách svýho otce. Stačilo jen zařídit, aby to vypadalo, že Caleb má s váma milostnej poměr. To byla maličkost.“

Serenity se zamračila. „Jak se vám to povedlo? V tu dobu jsme s Calebem byli v čistě obchodním vztahu.“

„Udělal jsem pár fotek, jak s Ventressem odcházíte z jeho kanceláře v Seattlu. Jednu, jak spolu jdete do restaurace. To ostatní už dokončila fantazie Franklina Ventresse.“ Firebrace se nevesele zasmál. „Představte si moje překvapení, když jsem pak zjistil, že s Ventressem skutečně něco máte.“

„Na to, abyste šel se svými požadavky na mého dědečka, jste byl moc mazaný“ promluvil Caleb. „Věděl jste, jak by se zachoval, kdyby se ho někdo pokusil vydírat.“

„To si pište že jo.“ Ve Firebraceových očích se zablýskl bezmocný vztek. „Odmítl zaplatit před čtyřiatřiceti roky, když jsem mu poslal fotky Crystal a Gordona Ventresse. Ale věděl jsem, že existují ještě další členové rodiny, který nejsou tak paličatý a který by udělali cokoliv, jen aby uchránili svý drahocenný rodinný jméno před tím, aby se zase vláčelo v novinách.“

Serenity se zhluboka nadechla. „Tak to vy jste se pokoušel před lety vydírat Rolanda Ventresse?“

„Tehdy vůbec nic nevycházelo,“ řekl Firebrace divným, jakoby vzdáleným hlasem. Pak jeho oči ztvrdly. „Ale tentokrát jsem si to vynahradil. Naplánoval jsem si to s větší pečlivostí. Spojil jsem se s rodinným bankéřem, ne se starým pánem. Věděl jsem, že Franklin Ventress bude snadnější cíl. Byl jsem si jistej, že zaplatí.“

„Proč jste si myslel, že ho tak dobře znáte?“ zeptal se Caleb a byl najednou strašně zvědavý na odpověď.

„Crystal mi o něm vyprávěla,“ vyštěkl netrpělivě Firebrace. „Co vám o něm vykládala?“

„Jen to, co jí svěřil váš otec. Franklin měl poměr s Gordonovou ženou. Věděl jsem, že z duše nenávidí Gordona Ventresse. Riskoval jsem, že patrně stejně nenávidí Gordonova syna a dal by cokoliv, aby ho v očích starýho pána znemožnil.“

„Krucinál,“ utrousil Caleb, když chybějící kousky skládačky do sebe zapadly. „Takže Franklin přišel s prvními pěti tisíci, ani nemrkl, že?“

„Chtěl ty fotky. Strašně moc je chtěl.“

„Velká škoda, že jste nesebral ty peníze a nezmizel.“

„Bylo to jen pět táců,“ ohradil se Firebrace a zatvářil se uraženě. „Nemohl jsem toho nechat. Počítal jsem, že někdo z rodiny zaplatí znovu, aby se ty obrázky nedostaly do novin.“

„Byl jste chamtivý,“ dodal Caleb. „Měl jste přece pořád ještě negativy. Tak proč byste si to ještě jednou nezopakoval?“

„Chystal jsem se to zopakovat ještě párkrát,“ upřesnil Firebrace. „Vlastně tolikrát, jak by to šlo. Jenže pak si Ambrose zlomil pádem vaz a překazil mi plány.“

„Protože když byl mrtvý, neměl jste žádnou ochranu,“ řekl Caleb. „Pokračovat ve vydíráni bez obětního beránka, který si to za vás odnese, by bylo daleko riskantnější. Dřív nebo později by někdo mohl začít s vyšetřováním. Stopy by mohly vést k vám. Nicméně než jste to zabalil, musel jste si dát ještě jednou repete, viďte? Tolik peněz byste jen tak nezahodil.“

Serenity si prohlížela Firebraceův obličej, jako by patřil k rodu hlodavců. „Neodolal jste a pár dnů po Ambroseově smrti jste se spojil s Franklinem kvůli dalšímu požadavku, že?“

„Za ten risk to stálo. Dostal jsem z něj jen jednu platbu. Věděl jsem, že ty fotky mají pro Ventressovy cenu aspoň dalších pěti talířů. Byla malá pravděpodobnost, že by Franklin Ventress někdy přesně zjistil, kdy Ambrose umřel,“ přiznával Firebrace.

„Nebo dokonce že je mrtvý?“ zeptala se Serenity.

Firebrace se zaškaredil. „Kdo by mu něco takovýho vykládal? Asterleyho smrt určitě nebyla tak významná, aby se dostala do Ventress Valley News. Navíc Franklin Ventress byl ten poslední, kdo by se na něco vyptával. Záleželo mu jedině na tom, jak se pomstít Gordonovu synovi.“

„Ale proč Franklin tolik Gordona nenáviděl?“ zeptala se tiše Serenity. „Bylo to jen kvůli tomu, že Gordon byl Rolandův dědic?“

„To v tom bylo zřejmě taky.“ Firebraceův hlas zněl podrážděně. „Ale nebylo to všechno. Podle Crystal to bylo hlavně kvůli Patricii Ventressovy.“

„Kvůli Patricii?“

„Copak to nechápete?“ vyjel Firebrace. „Miloval ji. Dovopravdy miloval. A ona ho kvůli tomu skandálu nechala. Už ji nikdy neviděl.“

„To odpovídá,“ přikývl pomalu Caleb.

„Crystal tomu rozuměla.“ Firebrace přimhouřil oči. „Věděla, jak moc Franklinovi na Patricii záleží. Říkala, že ze začátku Patricii svedl, protože záviděl Gordonovi a chtěl si přivlastnit něco, co jeho bratranci patřilo. Ale nakonec se Franklin do Patricie zamiloval.“

„Franklin dával mému otci vinu za ponížení, které Patricia musela vytrpět.“ Caleb rychle uvažoval. „Franklin mu ten skandál nikdy nedokázal odpustit, protože ho stál ženu, kterou miloval.“

„A tobě to taky nikdy nemohl odpustit,“ zašeptala Serenity.

„Musel tě potrestat, že sis dovolil zaplést se se ženou, která mu připomíná Crystal Brookeovou.“

„Ano.“

„Franklin poprvé zaplatil za ty fotky kvůli tomu, že chtěl získat munici, kterou by použil proti Calebovi,“ vysvětlovala zvolna Serenity. „Ale proč byl ochotný zaplatit i podruhé?“

„Protože je to Ventress,“ vyjel Firebrace a pochmurně se zasmál. „Ta zatracená famílie je tak pyšná, že je mi z toho zle.“

Caleb se dotkl kamene v kapse. „Máte pravdu. Franklin má hrdost Ventressů. Nechtěl, aby se v místních novinách propírala další aféra, stejně jako by si to nepřál nikdo další z rodiny. Věděl, že můj dědeček by vyděrači nezaplatil, takže mu nezbylo, než aby to udělal sám.“

„Chytil se do vlastní pasti,“ dodala Serenity.

„Přesně tak,“ souhlasil Caleb. Koutkem oka si všiml, že ho Serenity pozoruje, viděl, jak se pohledem krátce zabodla do místa, kde mu ruka zmizela v kapse. Doufal, že jí došlo, že má stále ještě Websterův poslední nález, ale neodvážil se podívat na ni přímo, aby zjistil, jestli pochopila, jak je to důležité. Soustředil pozornost na Firebrace.

„Zdá se, že o mé rodině víte hodně,“ začal Caleb.

„O tý vaší zatracený rodině jsem si všecko zjistil už před víc než třiceti roky,“ řekl Firebrace. „Nic se nezměnilo. Vy Ventressové si pořád myslíte, že jste daleko důležitější než my ostatní. Myslíte si, že můžete mít všecko, co chcete, jen za prachy.“

„Chtěl jste mou matku, že?“ ozval se tiše Caleb. „Chtěl jste Crystal Brookeovou pro sebe.“

Firebrace sebou cukl, jako by ho někdo udeřil. „Byla moje.“ Několikrát zamrkal. „Váš táta mi jí ukradl. Nalákal ji na peníze, na to vaše slavný rodinný jméno a důležitý politický styky. Nasliboval jí hory doly. A ona mu hlupáček naletěla. Uvěřila, že si ji vezme.“

„A nakonec přesně to chtěl taky udělat, viďte?“ přitvrdil Caleb.

„Snažila se mě brát jako přítele,“ vyštěkl vztekle Firebrace. „Nechápala, že patří mně. Nikomu jinýmu než mně totiž nedovolila, aby ji fotil. Věřila mi, že dokážu udělat, aby vypadala jako bohyně. A to se mi dařilo.“ Vymrštil ruku a ukázal na fotografie pokrývající zdi, strop i podlahu. „Pořádně se koukněte. Udělal jsem z Crystal Brookeový nezapomenutelnou krasavici.“

„Myslím, že krásná byla i bez vás,“ podotkla Serenity stroze.

„Navíc když vám na ní před lety tolik záleželo, proč jste se pokoušel Ventressovy vydírat? Musel jste vědět, kolik škody naděláte.“

„Bylo to pro její vlastní dobro,“ trval na svém Firebrace. „Domníval jsem se, že až Ventressovi zjistí, co se mezi ní a Gordonem děje, budou na toho parchanta naléhat, aby ten vztah ukončil. Ale nevyšlo to. Roland Ventress nezaplatil ani za ty fotky. Tak jsem je poslal vydavateli toho plátku Ventress Valley News. Měl jsem za to, že skandál, kterej to způsobí, donutí Crystal a Gordona k rozchodu.“

„Místo toho můj otec opustil rodinu, politickou kariéru i dědečkovy peníze,“ doplnil ho Caleb. „Prohlásil, že se rozvede a ožení se s Crystal.“

„Než mě napadl další způsob, jak tomu sňatku zabránit, bylo příliš pozdě. Crystal a Ventress zahynuli při tý autonehodě.“ Firebraceův hlas přešel do kvílivého nářku. „Naživu jste zůstal jenom vy. Podle mě Ventressové zabili Crystal tak jistě, jako kdyby jí přiložili pistoli k hlavě a zmáčkli kohoutek. Po tom všem, co jsem pro ni udělal, navždycky zmizela.“

„Copak jste pro ni udělal?“ vyzvídal Caleb. „Vy sám jste určitě tyhle fotky nedělal, viďte?“

Firebraceův obličej se zkřivil vztekem. „Já byl její fotograf. Udělal jsem z ní bohyni. Kdyby se nezahodila s tím gaunerem vaším tátou, stala by se z ní slavná filmová hvězda.“

„Ale ne kvůli vašim fotografiím,“ řekl Caleb. „Tohle je práce Ambrose Asterleyho, že ano?“

„To je lež,“ zakřičel Firebrace. „Mizerná lež.“

„Podle mě není,“ prohlásil Caleb s rostoucí jistotou. „Viděl jsem docela nedávno dílo, které se tady tomu hodně podobá. Zvláštní hrou světel na tváři, tím, jak se Crystal dívá do aparátu, a nadpozemskou atmosférou celého snímku. Asterley zachytil na snímku úplně stejné elementy, jak se mu to podařilo u Serenity.“

„Ne!“ zaječel Firebrace. „To nejsou Ambroseovy fotky. Ambrose to nikam nedotáh.“

„Možná se mu nedařilo obchodně kvůli pití, ale ten chlap uměl zacházet s fotoaparátem.“ Caleb ještě pevněji sevřel prsty Websterův kámen. „A jako jeho obchodní partner jste ho běžně bral na hůl, co? Musel jste se vážně vyděsit, když to nakonec vzdal a přestěhoval se do Witt’s Endu. Věděl jste, že bez jeho talentu nemůžete přežít.“

„To není hergot pravda,“ křičel Firebrace. „Vy to nechápete. To já měl talent.“ Zvedl o kousek výš pistoli a vycenil zuby. Chystal se stisknout spoušť.

Caleb riskl rychlý pohled na Serenity. A v tom okamžiku poznal, že mu čte myšlenky. Jednou rukou držela stojan.

Rychlým, prudkým pohybem mrštila Serenity kovový stativ do změti lamp a fotoaparátů. Následovala řetězová reakce. Drahé vybavení se postupně kácelo k zemi.

„Moje foťáky!“ zakvílel Firebrace. Spustil Caleba z očí a instinktivně se otočil k místu katastrofy.

Caleb věděl, že tohle je jediná šance, kterou má. Vytáhl z kapsy Websterův kámen a hodil ho Firebraceovi na hlavu.

Malá střela zasáhla cíl s dutým úderem. Firebrace se zapotácel, pustil pistoli a složil se bezhlesně k zemi.

S ohlušujícím rachotem se zřítilo několik dalších stojanů se světly a fotoaparáty. Zdálo se, že třeskot kovu a skla bude trvat věčně, než se konečně v černobílé místnosti rozhostilo naprosté ticho.

Na jeden děsivý okamžik Serenity pohlédla na Firebraceovo nehybné tělo. Prudce se otočila a rozběhla se ke Calebovi. Roztáhl náruč a přitiskl ji k sobě.

„Bylo to tak,“ zašeptala mu do kabátu. „Měl jsi v kapse kámen od Webstera.“

„Chceš říct, že jsem měl v kapse Websterovo unikátní, výjimečné, vlastnoručně nalezené, nefalšované wittsendské těžítko,“ prohlásil Caleb. „Což mi připomíná, abych v katalogu nechal místo pro jeho novátorský produkt. V žádné domácnosti by neměl chybět.“

Serenity vydala zvláštní zvuk a ještě víc se přitiskla ke Calebovi. „Webster bude nadšený.“

Firebrace zasténal.

Caleb pustil Serenity a šel k ležícímu Firebraceovi. Fotografovy řasy se zachvěly a pak se zvedly. Podíval se vzhůru s omámeným výrazem.

„Radši bys měla najít telefon a zavolat 911,“ doporučil Caleb Serenity.

„Myslím, že byl vpředu na pultě.“ Vykročila k lítacím dveřím. „Vysvětlovat tohle všechno policajtům bude vážně potíž.“

„Já se o to postarám.“

„Ano, já vím,“ kývla Serenity jemně. „Tyhle věci umíš.“ Vyšla ven.

„Takhle to nemělo dopadnout,“ mumlal ztěžka Firebrace. Zíral na obrázek Crystal Brookeové na stropě. „V tom autě neměla být.“

Caleba zamrazilo. Klekl si vedle Firebrace. „Kdo neměl být v autě?“

„Crystal.“ Firebrace netečně civěl na obrovský snímek Crystalina obličeje. „Miloval jsem ji. Nechtěl jsem, aby umřela. Když selhaly brzdy, měl sedět v tom autě jenom Ventress. Jen Ventress a to mrně.“

„Ty hajzle,“ zasyčel Caleb. „Zabils je oba, že jo?“

„Podplatit mechanika mě stálo talíř. Ale nevyšlo to. Umřela taky.“ Firebraceovy oči se naplnily slzami, když se podíval vzhůru na tvář Crystal Brookeové. „Proč mi nikdy nic nevyjde?“

Ten večer Caleb delší dobu otálel, než zavolal Franklinovi.

„Pověz mi jen jedno.“ Caleb sevřel ještě pevněji sluchátko hotelového telefonu. „Proč jsi to udělal?“

„Tomu nerozumíš,“ řekl Franklin poraženeckým hlasem. „Gordon měl vždycky to nejlepší. Dokonce dostal i Patricii. Ale ona ho nemilovala. Nikdy ho nemilovala. Vzala si ho pro peníze. Její rodina na tom trvala. Bohatství Clarewoodů se vypařilo kvůli několika špatným investicím.“

„Takže se provdala za mého otce?“

„Mluvila o něm jako o nevycválaném primitivním kovboji,“ pokračoval Franklin. „Svěřila se mi, že s ním nemohla vydržet v jedné posteli. Nenáviděla Ventress Valley stejně, jako nesnášela Gordona.“

„Tak u tebe hledala útěchu, viď?“ Caleb se naklonil a opřel si lokty o kolena. Uvědomoval si, že ho Serenity tiše pozoruje z druhého konce pokoje. „A tys ji v tom podporoval.“

„Miloval jsem ji,“ vyjel Franklin. „Uznávám, že jsem ji nejdřív chtěl jen kvůli tomu, že patřila Gordonovi. Ale zamiloval jsem se do ní. Myslel jsem, že když vypukla ta aféra, že se pak vezmeme.“

„Místo toho se vrátila do Bostonu.“

„Byla to Gordonova vina,“ zašeptal Franklin. „Všechno zavinil on. Patricia musela odjet potom, co umřel. Říkala, že kdyby si mě vzala, Roland by si zasedl na mě. Prý by mi vyčítal, že jsem ji svedl. Nařkl by mě, že jsem jí způsobil problémy v manželství. Prý by mě vydědil.“

„A tys věděl, že přesně tohle by patrně udělal, že?“

„Roland se po Gordonově smrti trochu pomátl. Vybíjel by si vztek na jakémkoliv dostupném cíli. To nám bylo jasné. Patricia prý nechtěla, abych trpěl. Prý bude lepší, když se už nikdy neuvidíme.“

„Poměr s Patricií jsi zamlčel a ona opustila město.“

„Patricia měla pravdu. Bylo to tak nejlepší. Nedá se odhadnout, co by Roland udělal, kdyby na to přišel. Ale stejně jsem ji miloval. To musíš pochopit.“

„Ale ne dost, abys riskoval dědečkův hněv.“

„Prokristapána ani jsem nemohl. Šlo o velké peníze. A o rodinné jméno. Gordon už nadělal dost škody. Bylo mou povinností vyhnout se dalšímu skandálu.“

„Dělal jsi svou povinnost, je to tak? Zůstal jsi ve Ventress Valley, oženil ses a založil rodinu. A prosperoval. A živil jsi svou zášť. A pak jednoho dne ti někdo zavolal a naznačil, že historie se bude opakovat.“

„Udělal jsem to, co jsem musel. Bylo mou povinností zabránit ti, abys neponížil naši rodinu stejně jako tvůj otec. Udělal jsem to v zájmu rodiny.“

„Podle mě jsi to kvůli tomu vůbec neudělal, Frankline.“ Caleb se střetl se Serenitiným něžným, chápavým pohledem. „Mám dojem, že jsi to udělal, protože jsi toužil po obyčejné starodávné pomstě.“

„Co tím sakra myslíš?“

„Nejsem Gordon, bratranec, kterého jsi celý život nesnášel, ale jsem jeho syn. To je skoro totéž, viď? Přenesl jsi nenávist z mého otce na mě. A když ti telefonicky oznámili, že existují akty ženy, se kterou mám poměr, okamžitě ses chopil příležitosti pomstít se na mně.“

„Ne, tak to nebylo.“

„Myslím, že to právě takhle bylo,“ řekl Caleb unaveně. „Chtěl ses pojistit, abych nenašel to, co na chvíli získal můj otec, a to, co tys nikdy neměl.“

„Co to sakra mělo být?“

„Štěstí.“

19. kapitola

„Přemýšlela jsem,“ řekla Serenity příští večer, když připravovala večeři. „Ten muž, kterého Zóna viděla v mlze tehdy v noci, kdy Ambrose umřel, musel být Firebrace. Domnívali jsme se, že ji přišel Royce Kincaid vyděsit, ale ten se objevil u jejího okna jen jednou.“

„Máš pravdu.“ Caleb se soustředil na láhev vína, kterou se právě chystal otevřít. „Patrně to byl Firebrace. Podle toho, co přiznal policii, se to časově shoduje. A v tom autě, které Blade slyšel ze silnice krátce po půlnoci, jel určitě on.“

„Jessie nám řekla, že odešla kolem jedenácté.“ Serenity vyndala ze zásuvky nůž a začala zpracovávat hromadu zeleniny pro zeleninové kari, které chtěla uvařit. S tak složitým jídlem, které vyžadovalo velké množství exotických koření, si dávala práci jen v případech, kdy čekala společnost.

V páře se vařila rýže a na kuchyňské lince už stála řada misek obsahujících sekané arašídy, hrozinky, čatní, pažitku, kandovaný zázvor a kokos. Než se dnes ráno vrátili do Witt’s Endu, Serenity přiměla Caleba, aby se zastavili v obchodě s vínem a vybrali pár lahví drahého chardonnay. Přespali v Seattlu, protože výslech na policii zabral téměř celé odpoledne.

Serenity se už popáté během dvaceti minut kradmo podívala na hodiny. Večeře bude za půl hodiny a po Rolandu Ventressovi ani stopy. Navenek se snažila zachovat si klidnou tvář, ale vnitřnosti se jí svíraly nervozitou. Byla přesvědčená, že přijde.

Caleb byl naprosto flegmatický a choval se, jako by se vůbec nic mimořádného nedělo. Jako obvykle byl klidný, chladný a ovládal se. Pokud si Serenity všimla, nepokukoval nenápadně na hodinky. Ani se nezmínil, že má jeho dědeček přijet. Vypadalo to, jako by si ani nepamatoval, že nějaké pozvání existuje.

Jenže Caleb si od začátku nedělal příliš velké naděje, připomněla si Serenity. Pravděpodobně téměř nulové. Vůbec nevěřil, že se u nich dědeček objeví.

Přesto byla přesvědčená, že Roland využije záminky, kterou mu poskytla, aby vztah s vnukem zachránil. Spoléhala se, že Roland je natolik inteligentní, že nebude opakovat chyby minulosti.

Stůl ještě nebyl prostřený. Serenity se bála servírovat dřív, protože pak by musela měnit počet talířů. Nedokázala se přinutit, aby dala jen dva talíře. Zároveň jí však bylo jasné, že bude daleko horší připravit stůl pro tři, aby pak jedno místo zůstalo prázdné. Jako kdyby pozvali na večeři ducha.

„Povíš dědečkovi, co se ve skutečnosti tvým rodičům stalo?“ zeptala se Serenity, když se pustila do brambory.

„Většinu. Zaslouží si, aby znal pravdu.“

Serenity se dívala, jak Caleb nalévá víno do dvou pohárů. Obličej měl jako vytesaný z kamene a pohled nečitelný. I on čeká, uvědomila si náhle – poslouchá, jestli neuslyší na příjezdové cestě auto nebo zda se neozve zaklepání na dveře.

Čekal, ale v nic nedoufal. Tohle uměl dobře, pomyslela si. Vždyť v tom měl velkou praxi.

„A co Franklinova účast na tom všem tehdy před lety?“ zeptala se Serenity tiše. „O tom taky Rolandovi povíš?“

Caleb zaváhal. „Asi ne. K čemu by to bylo? Franklin má ženu a syna. Vnoučata. Kdyby se jim v téhle fázi předhodila minulost, ublížilo by jim to. A nemusejí vědět, jak je stále ještě oddaný zromantizované verzi svého vztahu s Patricií.“

„Zajímalo by mě, proč tvůj otec nikdy Rolandovi neprozradil jméno muže, který měl s Patricií poměr.“

Caleb se na chvíli odmlčel. „Nejspíš si uvědomil, že rodině už takhle dost uškodil. Nebylo zapotřebí ničit ji ještě víc tím, že označí Franklina jako Patriciina milence. Stejně by to nemělo význam.“

„A jako Ventress byl zřejmě příliš hrdý, než aby se obtěžoval ospravedlňovat lásku ke Crystal,“ pronesla Serenity.

„Patrně.“

„Takže Franklina chránil a to Franklina určitě ještě víc štvalo,“ poznamenala Serenity. „Proč?“

„Franklin se cítil jako slaboch. Všechno bylo na draka. Odjakživa Gordona nesnášel, ale když Patricia kvůli skandálu odjela z Ventress Valley a Franklin si uvědomil, že jeho štěstí je navždy ztracené, alespoň tak se na to díval on, ještě víc zahořkl.“

„Proklínal fakt, že od mého otce odešla.“

„Z toho vyplývá,“ usoudila Serenity, „že ho zřejmě vůbec nemilovala. Byla s tvým otcem nešťastná, měla pocit, že ji uvěznili tři tisíce mil daleko od života, který důvěrně znala, a tak hledala u Franklina útěchu i uspokojení. Ale ve skutečnosti ho nemilovala.“

„Ne.“

„A Franklin to vskrytu musel tušit.“

„Jen další důvod navíc, kvůli kterému nemohl otci nikdy odpustit.“

„Nebo tobě,“ dodala Serenity.

„Nebo mně,“ souhlasil Caleb. „Jenže na tom stejně nezáleží. Ani ostatní z rodiny mi nikdy neodpustili.“

Serenity se na něj úkosem podívala. Jeho obličej byl stále bez výrazu. „Mám dojem, že Franklin reagoval na moje fotky tak přehnaně proto, poněvadž chtěl zoufale uvěřit, že jsi úplně stejný jako Gordon. Chtěl si vsugerovat, že děláš totéž, co provedl tvůj otec, že ses dal dohromady s někým, kdo vaší rodině udělá ostudu. Ospravedlňovalo to všechnu jeho hořkost. Potvrdilo jeho přesvědčení, že ty i Gordon si nezasloužíte být dědicové Ventressů.“

„Asi ano.“

Serenity hledala způsob, jak změnit téma. „Měli jsme štěstí, že jsi byl na střední škole šampionem v baseballu.“ Vzpomněla si na množství trofejí v prosklené skříni u dědečka v domě. „Se svým nadhazovačským uměním jsi nám zachránil život. Musels mít skvělého kouče.“

„Děda byl můj první trenér,“ podotkl Caleb monotónním hlasem.

Serenity přestala krájet zeleninu. „Vážně? Roland tě učil, jak nadhazovat?“

Caleb zvedl pohár a podíval se na ni. „Víš, jak pořád říkáš, že na nás všech ulpívají kousky a částice druhých lidí?“

Serenity se dotkla gryfa, který jí visel na řetízku na krku. „No a?“

„Zdá se, že začínám chápat, co tím myslíš.“

„Calebe …“

„On dneska večer nepřijde, Serenity. Říkal jsem ti, že se tady neobjeví. Radši si nedělej velké naděje.“

„Když nepřijede dneska, tak nás navštíví o víkendu. Vím to.“

Caleb zavrtěl hlavou se zasmušilou jistotou. „Ne.“

„Nevěřím, že by byl tak tvrdý, neústupný a tak nesmyslně tvrdohlavý.“

„Je to Ventress,“ utrousil Caleb.

„Dobře, připouštím, že ve vaší rodině zřejmě k takovým věcem máte sklony. Přesto věřím, že bude natolik rozumný a udělá, co bude v jeho silách, aby změnil minulost.“

„Někteří lidé nechtějí měnit minulost. Vezmi si například Franklina.“

Zvuk motoru na příjezdové cestě Serenity tak polekal, že zmlkla. Pohledem ulpěla na Calebových očích.

„To bude někdo jiný,“ usoudil zvolna Caleb. „Montrose nebo Ariadne.“

„Ne, podle mě ne.“ Serenity odhodila utěrku a letěla ke dveřím.

Když vyběhla na přední verandu, závan ledového vzduchu ji zasáhl jako vlna. Oslepila ji záře reflektorů. Zastínila si oči, aby viděla, kdo vystupuje z auta.

Caleb vyšel z domku a jen tak mimochodem jí položil ruku na rameno.

Dveře na straně pro spolujezdce se s konečnou platností rázně zabouchly. Blížil se k nim vysoký, ramenatý člověk, zastavil se a na pozadí světel se rýsovala jeho silueta. Proti oslepující záři nebylo možné rozeznat jeho tvář, ale Serenity neměla o návštěvníkově totožnosti pochyby.

„Jsem tak ráda, že vám to vyšlo, pane Ventressi,“ oslovila ho, když scházela ze schodů. „Přišel jste právě včas na večeři.“

Vtom vůz začal couvat ven z příjezdové cesty a Roland se prudce otočil. „Kam to sakra jedeš, Harry?“

„Vrátím se pozdějc, šéfe,“ zavolal Harry vesele a šlápl na plyn.

„Za hodně dlouho,“ zamumlala Serenity. „Pojďte dál, pane Ventressi. Máme si hodně co povídat.“

Nakonec toho moc nenamluvili. Když dojídali, Serenity začínala být zoufalá. Její naděje, které před malou chvilkou stouply tak vysoko, se pomalu ani nedokázaly udržet nahoře. Roland s vnukem spolu skutečně večeřeli, ale zdálo se, že si nemají co říct.

„Chcete přidat, pane Ventressi?“ zeptala se.

Roland se na ni podíval. „Ne, děkuji. Mám dost.“

Serenity vrhla na Caleba prosebný pohled. „A co ty, Calebe?“

„Ne, díky.“

„Dobře, donesu teda moučník.“ Vyskočila a začala sklízet ze stolu. „Doufám, že máte rádi citronový koláč.“

„Celkem ano,“ řekl Roland.

„Dá si někdo čaj?“ zeptala se Serenity.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Roland.

„Ne, díky,“ zabručel Caleb.

„Kávu?“ vybízela je Serenity.

„Ne, děkuji.“

„Ne, díky.“

Serenity propadala panice. Vyčerpala veškeré obvyklé zdroje konverzace. Přitom počasí, včetně možnosti sněžení, bylo až dosud tím nejzáživnějším tématem. Vydrželo jim téměř celých pět minut. Roland se krátce zajímal o ingredience v kari, ale tento předmět hovoru se také rychle vytratil, stejně jako krátké povídání o stavu horských silnic.

Je to k uzoufání, dospěla k závěru Serenity, když nakrojila koláč. Pokud se má večer zachránit, bude nutno podniknout zoufalé kroky. Něco se musí udělat, aby se prolomil led. Když nesla talířky s koláčem ke stolu, podívala se z okna. V přítmí se rýsoval ztemnělý obrys prosklené horké lázně.

Možná bude snadnější led rozpustit než prolomit.

„Mám bezvadný nápad,“ začala Serenity, když postavila před Caleba a jeho dědečka moučník. „Co kdybyste si po večeři dali vy dva horkou lázeň?“

Caleb se málem zadusil soustem koláče. „Horkou lázeň?“

Roland se tvářil přemýšlivě. „Víte, že jsem v horké lázni nikdy nebyl.“

„Určitě se vám to bude líbit. Strašně to uklidňuje,“ dodala Serenity povzbudivě. „Ale budete tam muset jít sami.“

„Taky že jo,“ souhlasil Caleb. „Jasně že tam nemůžeš, jedině kdyby sis vzala plavky.“

„Někde tady jsou,“ utrousila Serenity. „Ale nebudu je hledat. Nějakou dobu se horké lázni budu vyhýbat.“

Caleb se zamračil. „Proč?“

„Ze stejného důvodu, z jakého nebudu příštích pár měsíců pít žádný alkohol,“ prohlásila klidně Serenity. „Připravuju se.“ Roland povytáhl huňaté šedé obočí. „A na co?“

„Na děťátko.“

Calebova židle se s rámusem překotila, jak prudce vyskočil na nohy. „Cože děláš?“

„Začínám se připravovat na děťátko,“ vysvětlovala Serenity trpělivě. „Už je čas.“

„Takže se s ní oženíš?“ Roland upřeně pozoroval Caleba z protějšího konce bublající horké lázně. V prosklené místnosti se nesvítilo, ale z oken domku přicházelo dost světla, aby odhalilo jeho nasupený výraz.

„Co nejdřív.“ Caleb natáhl paže podél okraje vany a opřel se. Myslí se mu mihla krátká vzpomínka na první zážitek v této místnosti. Pamatoval se, jak se poprvé dotkl Serenitiných půvabných ňader, jak fascinujícím způsobem zadržela dech a přitiskla se k němu, když se zachvívala v mírných křečích prvního orgasmu. Usmál se sám pro sebe.

„Taky dobře,“ zabručel Roland. „Zvlášť když to mysli s tím děckem vážně.“

„Mám to brát tak, že představa mého sňatku se Serenity je přijatelnější než pomyšlení, že by Ventressové byli nuceni trpět tím, že budou mít v rodině dalšího parchanta?“

„Nikdy jsem tě nepovažoval za parchanta,“ zahučel Roland.

„Ne?“ Caleb si ho nedůvěřivě měřil. „Za co jste mě považoval?“

„Za svého vnuka,“ řekl tiše Roland. „Jediného, kterého jsem kdy měl. Byls všechno, co mi po Gordonovi zbylo.“

Caleb pomalu vydechoval. „Kousky a částice jiných lidí.“

„Cože?“

„Nic. To není důležité. Jen něco, co Serenity často říká.“

„Je to zvláštní děvče.“

Caleb se díval, jak horká voda perlí. „Ano, to je.“

„Věděl jsi, že včera dopoledne mluvila s Dolores?“

„Ne.“

„Vyřizovala, že se ji Phyllis s Franklinem snažili koupit.“

Caleb se zachmuřil. „O tom nic nevím.“

„Řekla Dolores, že s nimi nebude jednat. Prý jestli ji bude chtít někdo podplatit, tak to budu muset být jedině já. A že prý sem budu muset dneska večer přijet, abych to udělal.“

Calebem projela zlost. „O tom jsem nic neslyšel.“

„Zřejmě ani nechtěla, aby ses to doslechl.“ Roland se zamyšleně odmlčel. „Ovšemže jsem hned od začátku věděl, co má za lubem. Že se mě snaží donutit, abych udělal první krok.“

„Proto jste sem dneska přijel?“ zeptal se Caleb. Mělo mu to dojít. Měl předpokládat, že Roland tady je jen proto, aby Serenity uplatil.

„Ne,“ odpověděl Roland. „Ženská jako ona se nedá koupit ani za všechny peníze světa. Od začátku jsem to věděl.“

Do Caleba opět pomalu pronikalo teplo horké vody a vyhánělo chlad z jeho nitra. „Ale přesto jste přijel.“

„Neměl jsem co ztratit, když jsem přijal pozvání na večeři,“ pokračoval Roland. „Do háje, možná to prospěje nám všem. Bůhví že se nejspíš vyplatí občas získat do rodiny čerstvou krev, zrovna jako u koní.“

„Něco na tom je.“ Caleb zachoval neutrální tón, ale vskrytu ho ohromilo, jak obrovskou olivovou ratolest mu Roland právě nabídl. „Je tu něco, co vám musím povědět.“

„O čem?“

„O minulosti. Je to dlouhá historie.“

„Podle mě není moc dobrý nápad mluvit pořád o minulosti,“ namítl Roland. „Necháme ji už na pokoji.“

„Nikdy jsme moc neuměli nechat věci odpočívat v klidu, že ano?“

„Ne, asi ne.“

„Možná se nám to podaří, až vám řeknu, co se včera stalo v Seattlu.“ Caleb se rozmýšlel, odkud začít. Pak si vzpomněl na rodinný obrázek, kde byl on a jeho rodiče. „Za prvé existuje fotka, kterou byste podle mě měl vidět.“

„Čí fotka?“

„Moje a mých rodičů.“

Zdálo se, že se Roland ještě hlouběji ponořil do napěněné vody. „Netušil jsem, že existují takovéhle snímky.“

„Existuje. Jedna. Byla schovaná v matčině šperkovnici. A dovedla mě ke spoustě odpovědí na otázky, které se měly už dávno vyslovit.“

„Tak dobře,“ souhlasil Roland. „Pověz mi, cos zjistil.“

V tom okamžiku cosi přinutilo Caleba, aby se podíval ven do noci. Ve tmě se pohybovaly nějaké stíny. U skleněných stěn horké lázně se objevily veliké psí hlavy. Doprovázela je obrovská, důvěrně známá postava ověšená značným množstvím vražedně vyhlížejících zbraní.

„Krucinál,“ vztekal se Caleb. „Teď ne.“

Blade sevřel ruku v rukavici v pěst a jemně zabušil na sklo. „Musim s tebou mluvit,“ otevíral nehlasně ústa.

Roland se v lázni prudce napřímil a zíral na člověka na druhé straně skla. „Kdo to ksakru je?“

„Jmenuje se Blade.“ Caleb vylezl z horké lázně a sáhl po ručníku. „Nebojte se. Je to přítel.“

„Vypadá jako z nějakého stupidního válečného filmu.“

„Jo.“ Caleb otevřel dveře. Do místnosti plné páry vnikl ledový vzduch, psi a Blade.

„Máte návštěvu,“ konstatoval Blade. Civěl na Rolanda.

„Vlastně ano,“ souhlasil Caleb. „Je tady můj dědeček. Takže jestli to není opravdu důležité, Blade, tak bych tě poprosil, abys přišel jindy.“

„Jenže důležitý to je.“ Blade se otočil a podíval se mu do tváře. „Začala invaze.“

„Už zase?“ zeptal se Caleb.

„Jaká invaze?“ naléhal Roland. Vstal a popadl ručník.

„Neptejte se.“ Caleb gestem ruky dědečka umlčel. „Dobrá, Blade, vezmeme to hezky popořadě. Proč si myslíš, že začala invaze?“

„Někdo čmuchá kolem Asterleyho chalupy.“

„U Asterleyho chaty? Určitě?“

„Patrně průzkumník. Zbytek komanda bude nejspíš ukrytej dole a čeká, jestli ten chlápek zajistí palebnou základnu. Když mu to překazíme, máme šanci zarazit invazi hned zkraje.“ Blade ukázal na šaty, které Caleb nechal na háčku. „Rači se voblíkni. Moc času neni.“

Roland se kabonil v přítmí místnosti. „Mohl by mi někdo laskavě vysvětlit, co se to tady u čerta děje?“

„Nemám tušení.“ Caleb se začal oblékat. „Ale vypadá to, že se tam radši koukneme. Když Blade naposledy vypátral průzkumníka, bylo to dost vážné.“ Zaváhal. „Chcete jít s námi?“

„Sakra, proč ne? Tahle noc je asi stvořená na to, abych dělal samé blázniviny.“

„Blázniviny ne, pane,“ ohradil se Blade odměřeně. „Lidi řikaj, že sem paranoik, ale já vim, že nejsem blázen.“

Roland vklouzl do košile. „Nemyslel jsem vás, vojáku.“ Pohledem přejel po Bladeově sbírce zbraní. „Nemáte nějakou zbraň navíc, kterou byste mi mohl půjčit do akce? Přijel jsem bez výzbroje.“

Blade se na něj zadíval. „Máte s těmahle věcma nějaký zkušenosti, pane?“

„Celý život dělám rančera. Pár let jsem strávil u námořní pěchoty.“

Blade zářil spokojeností. „Řek bych, že to vy ste učil Caleba zacházet se zbraní.“

Roland vrhl na Caleba postranní pohled. „Řek bych, že jo.“

„Tumáte, pane.“ Blade odepnul z pásku revolver a podal ho Rolandovi.

Roland si chvilku zbraň prohlížel. „Pěknej.“

„Udržuju si celou výzbroj v perfektním stavu,“ pochlubil se Blade. „Správnej chlap se pozná podle dobrý výzbroje.“

„V tom jsem zajedno,“ souhlasil Roland.

Caleb tiše zaklel a zvedl ruku, aby upoutal jejich pozornost. „Tak moment. Nikdo tady nepůjde s odjištěnou zbraní. Všichni spořádaně vyrazíme k Asterleyho chatě a přesně zjistíme, co se tam děje. Ale nikdo, opakuji nikdo, nebude po někom nebo po něčem střílet, dokud nevydám rozkaz. Rozuměno?“

Blade se postavil do pozoru. „Vy ste tu šéf, pane starosto.“ Roland vytáhl obočí. „Pane starosto?“

„To mi připomíná, abych vám vyprávěl o mé slibné kariéře v místní politice,“ poznamenal Caleb.

„V politice?“

V tom momentě se otevřely zadní dveře domku. Objevila se Serenity. Nervózně přešlapovala chvilku na prahu a nakukovala přes sklo do horké lázně. Pak se rozběhla po verandě a roztáhla prosklené dveře.

„Co se děje? Blade?“ Z přítmí na něj upírala nazlobený pohled. „Co tady proboha děláš?“

„Je to v pytli, Serenity,“ oznámil jí Blade. „Začala invaze. Musíme zneškodnit průzkumníka, než dá svejm lidem signál, že je vzduch čistej.“

„Ale ne, dneska ne,“ zaúpěla Serenity. „Nemohl bys tu invazi zastavit někdy jindy? Mám dneska večer hosta.“

„Bohužel,“ stál na svém Blade. „To voni si začali. Ne my.“

Serenity se obrátila ke Calebovi. „Nemůžeš s tím něco udělat?“

„Neboj.“ Caleb dal jednu nohu na lavičku a sklonil se, aby si zavázal tkaničky u vysokých bot. „V tomhle jsem dobrej.“

Z nějakého důvodu byl Caleb skutečně překvapený, když viděl, jak se za kuchyňským oknem Asterleyho chaty mihl paprsek baterky. „To mě podržte. Někdo tam je.“

„Já to řikal.“ Bladeův hlas přešel do chraplavého šepotu. Vycházel ze sousedství vysoké jedle. Charón a Styx dychtivě čekali vedle něho ve tmě.

Roland se zastavil vedle Caleba a prohlížel si ztemnělou chatu. „Někdo je vážně uvnitř.“

„To vidím.“

Caleb odolával lezavé zimě a snažil se rychle uvažovat. Tím padla domněnka, že tohle všechno je pouhá fantazie, která se zrodila z Bladeovy chronické paranoie. V Asterleyho chatě byl skutečně nezvaný host. Caleba zajímalo, komu se zachtělo v této pozdní době tam slídit.

Pak si vzpomněl na kartotéky ve sklepě. V suterénní místnosti, kterou Jessie dosud nevyklidila, byly uloženy fotografie za téměř čtyřicetileté období. Nedalo se za žádnou cenu zjistit, co za ty roky Asterley nafotil. Archiv obsahoval materiál pro Firebraceův vyděračský plán. Mohly by v něm docela dobře být i další snímky, které by pro někoho jiného znamenaly katastrofu. Možná se kdosi další dozvěděl o Asterleyho smrti a přijel, aby pátral v jeho složkách po nebezpečných fotografiích.

„Jasně že průzkumník,“ ozval se Blade. „Vo tom nepochybujte.“

„Vypadá to, že tam máte lupiče, starosto,“ řekl potichu Roland. V jeho hlase se skrývalo vzrušení.

„Nebo jen nějaký pobuda, který se rozhodl přenocovat v prázdné chatě,“ doplnil ho Caleb a přitom se snažil zachovat si ve skupince racionální roli.

„Nemám dojem, že byste jich zrovna ve Witt’s Endu měli nějak moc,“ podotkl Roland. „Zvlášť v téhle roční době. Je už pořádná zima.“

„Máme tady všelijakou sortu.“ Caleb naslouchal větě, která mu doznívala v mysli. Máme tady všelijakou sortu.

My.

Poprvé si uvědomil, že začal o tomhle bizarním společenství uvažovat jako o domově. Domov je tam, kde se člověk usadí. Ožení se. Založí vlastní rodinu.

Začínám se připravovat na děťátko. Už je čas.

„Tak co, chlapče? Co ty na to?“ zeptal se Roland.

„Myslím, že už je načase,“ zašeptal Caleb.

Blade se pohnul pod větvemi stromu, kde se ukrýval. „Mám tam nejdřív poslat psy?“

„Ne,“ zadržel ho Caleb. „Dokud nezjistíme, co se děje, tak ne. To by tak scházelo, aby na nás ještě někdo podal žalobu kvůli zákeřnému napadení psem.“

„Žádná žaloba nebude, když se zbavíme mrtvoly,“ radil jim Blade.

„Máš pravdu,“ souhlasil Caleb a snažil se zachovat si trpělivost. „Ale bude daleko jednodušší, když tohle vyřídíme oficiálně, stejně jako minule.“

Roland prudce otočil hlavu. „Jaké minule?“

„To je dlouhá historie,“ reagoval Caleb. „Povím vám to později. Teď máme na práci jiné věci. Následujte mě, pánové.“

„Vyrazíme dveře?“ zeptal se Blade.

„Ještě ne.“ Caleb je vedl lesem kolem chaty. „Nejdřív zjistíme, jestli na příjezdové cestě neparkuje nějaké auto.“

„To je nápad.“ Roland se připojil ke Calebovi. Revolver držel hlavní k zemi.

„U chaty je auťák,“ poznamenal Blade. „Už sem si ho všimnul. Ten chlap přijel tajně.“

Jakmile Caleb obešel chatu, uviděl jemu dobře známou siluetu sportovního vozu. Ve tmě se sice nedala rozeznat barva, ale byl si docela jistý, že bude určitě červená.

„Invazi vynech.“ Caleb se zastavil. „To je Radburnovo auto.“

„Toho profesora?“ Zdálo se, že Blade je zklamaný. „Toho, co pořád votravuje Serenity?“

„Bohužel, asi ano,“ přitakal Caleb. „Nepřekvapilo by mě, kdyby se ukázalo, že Jessiin realitní agent pronajal chatu Radburnovi. Vypadá to, že se rozhodl řešit ten svůj výzkum útokem.“

„Znamená to, že pro dnešek dobrodružství skončilo?“ zeptal se Roland. Znělo to, skoro jako by byl zklamaný.

Caleb se pomalu usmál. „Ne tak docela. Blade, co kdybys zavolal psy a zaklepal na dveře?“

Bladeovy zuby se krátce zablýskly ve tmě. „Je mi to jasný. Chceš, abych dělal uvítací výbor, že jo?“

„Něco takového,“ souhlasil Caleb. „Nezapomeň ho varovat, že se ocitl ve vysoce nebezpečné zóně. Invaze může začít každým dnem.“

„Vyřídím mu to,“ přisvědčil Blade. Pokynul Styxovi a Charónovi, kteří mu radostně přiběhli k nohám.

Roland sledoval, jak Blade se psy kráčí ke vchodu do chaty. „Tohle bude zajímavé.“

„Většinou bývá,“ potvrdil Caleb.

Caleb se smál ještě o půl hodiny později, když vstoupil do vyhřátého domku. Roland vešel celý rozesmátý za ním. Serenity zavřela dveře a oba muže si ostražitě prohlížela.

„Co se děje?“ naléhala. „Kde je Blade? Co se stalo?“

„Neboj,“ uklidnil ji Caleb. Sundal si kabát a pověsil ho na mosazný háček. „Situace je pod kontrolou. Invazi jsme definitivně odvrátili.“

Roland si svlékal kabát a usmíval se přitom. „Váš přítel Blade je už zase na pravidelné obchůzce.“

„Ale co jste dělali?“ Serenity pospíchala za Calebem a Rolandem, kteří se šli ohřát ke kamnům.

„Plnil jsem starostovské povinnosti. Měl jsem se svými společníky spoustu práce při vítání nového obyvatele Witt’s Endu.“ Caleb natáhl ruku ke zdroji tepla. Zachytil dědečkův pobavený pohled a zamrkal.

„Jakého obyvatele?“ zeptala se Serenity.

„Lloyda Radburna, význačného profesora sociologie.“ Caleb se zazubil. „Jessiina realitní kancelář mu pronajala Asterleyho chatu.“

„Ale ne!“ Serenity se zatvářila naprosto znechuceně. „Tolik jsem doufala, že se na ten stupidní projekt vykašle.“

„Možná že o tom právě teď uvažuje,“ promluvil Roland s podezřelou dobromyslností.

Serenity se zamračila. „Tak moment. Co jste tam vy dva provedli? Doufám, že z toho nebudou nějaké potíže.“

„Neudělali jsme vůbec nic, jen jsme toho chlapa u nás přivítali,“ trval na svém Caleb.

Serenity si dala ruce v bok a měřila si oba muže přimhouřenýma očima. „A jakpak jste přitom postupovali?“

„Vyslali jsme Bladea ke dveřím se vzkazem, že tu hrozí přímé nebezpečí invaze,“ vysvětloval Roland. „Caleb tvrdil, že je slušnost upozornit toho člověka na riziko bydlení ve Witt’s Endu.“

„Vy jste tam poslali Bladea?“ Serenity vypadala polekaně. „Ale Lloyd ho nezná. Nepochopí to. Víte, jak Blade na první pohled působí hrozně. Doufám, že jste šli ke dveřím s ním, abyste to Lloydovi nějak vysvětlili.“

Caleb vyslal přes kamna k Rolandovi úsměv. „Krucinál. To nás nenapadlo, že ne?“

„Kdepak, ani náhodou. Stejně nevím, jak by člověk cokoliv ohledně Bladea vysvětloval. Je tak trochu zvláštní.“

„Blade se nedá vysvětlit, ten se musí zažít.“ Caleb zamířil do kuchyně. „Ta zpráva, že se dneska invaze nekoná, si podle mě zaslouží pivo. Dáš si taky, Rolande?“

„Proč ne. Jednomu se denně nestává, aby oslavoval odvolání invaze.“

Když Caleb otvíral ledničku, jeho pohled se střetl se Serenitinýma rozesmátýma očima. „Vy dva si tu klidně seďte celou noc, popíjejte pivo a vykládejte si, jak jste překazili invazi Witt’s Endu. Já osobně jdu do postele. Musím se vyspat.“

„Jo, já vím.“ Caleb vyndal dvě láhve piva Old Hogwash a zavřel dveře od lednice. „Začala jsi s přípravou.“

„Přesně tak. Dobrou noc, pánové.“ Serenity se na oba muže zářivě usmála a odešla do ložnice.

Když se Caleb díval, jak odchází, naplnil ho opojný příval citů. Otočil hlavu a viděl, že ho Roland pozoruje s podivným výrazem ve tváři.

„Určitě z ní bude zajímavá snacha,“ konstatoval Roland, když mu Caleb podával láhev piva. „Ale jedno mi slib.“

„A co?“

„Snaž se uchránit ty snímky, které s ní Asterley nafotil, před Ventress Valley News, ano? Nejsem si jistý, jestli tvoje rodné město dokáže ocenit zrovna tenhle druh umění.“

Caleb si vybavil negativy, které našel ve Firebraceově zásuvce pár minut předtím, než policie v Seattlu přijela na jeho zavolání. „Neboj se. Klidně ti můžu slíbit, že ty fotky zůstanou v mé soukromé sbírce. Existuje jediná osoba, která možná pořád ještě ty obrázky má, ale ty se nám určitě podaří získat.“

„Kdo je to?“

„Franklin.“

„Z Franklina je dostanu sám,“ zabručel chmurně Roland.

Caleb se napil piva a zvažoval, jak vyslovit to, co musí být řečeno. „Existuje pár věcí, které bys měl vědět o minulosti.“

Roland si vzdychl a posadil se do příliš vycpaného křesla. „Poslouchám.“

O hodinu a půl později probudilo Serenity tiché cinkání korálků. Když Caleb rozhrnul závěs a lehl si do postele, zavrtěla se pod přikrývkou. Přitáhl si ji do náruče.

Něžně se dotkla jeho obličeje. „Jak to šlo?“

Caleb zabořil prsty do jejích vlasů, naklonil se nad ní a přitiskl jí rty na ucho. „Co mělo jít?“

„Ten hovor s Rolandem.“

„Dobře. Spí na pohovce.“ Caleb ji políbil na hrdlo. Serenity se pokusila uhnout jeho rtům. „Řekls mu všechno? O tom, jak zemřeli tví rodiče? I o Firebraceovi?“

„Hmm.“ Caleb vsunul nohu výš mezi její stehna. „Pověděls mu o Franklinově poměru s Patricií?“

„Ne. Jak už jsem řekl, ničemu by to nepomohlo.“

„Takže?“

„Takže co?“

„Jak přijal všechny ty novinky?“ zeptala se Serenity podrážděně.

„Dobře,“ odpověděl Caleb. „Jak mi sám připomněl, je mu už dvaaosmdesát. Tudíž má dost zkušeností, jak přijímat to, co mu život přichystá.“

Serenity se nad tím zamyslela. „A je schopný se změnit, Calebe. Právě to dokázal.“

„To jo.“ Jemně ji stiskl.

„Víš, dneska večer sem nepřišel, protože jsem ho vyprovokovala. Přijel kvůli tobě.“

„Já vím.“ Caleb si ji přitáhl na hruď.

„Přijel, protože tentokrát chtěl, aby to dopadlo jinak,“ pokračovala Serenity rozvážně. „Poněvadž nechtěl opakovat chyby minulosti.“

„Když myslíš.“ Obemkl jí rukou zátylek a přitáhl si ji k ústům.

„A tobě na něm záleží,“ mumlala Serenity pod jeho rty.

„Je to můj dědeček. A já jeho vnuk. Ne že bychom se z toho rozbrečeli. Jen jsme došli k závěru, že na nás obou ulpěla pořádná spousta kousků a částic každého z nás.“

„Calebe, jsem přesvědčená, že to, co cítíš k dědečkovi, je skutečná synovská láska,“ pokračovala Serenity. „A on tě miluje jako syna. Já to poznám.“

„Je to pravda?“

„Jsem si tím jistá.“

„Máš právo na svůj názor. A teď, jestli ti to nevadí, bych rád změnil téma.“

„O čem chceš mluvit?“

„O tvém přípravném plánu.“ Zlehka přejel ústy po jejích rtech a pak ji políbil na hranu čelisti.

„Aha, o tomhle.“ Serenity se ve tmě usmála. „Na tomhle miminku si dám hodně záležet. Koneckonců to bude první dítě narozené ve Witt’s Endu od té doby, co jsem tady přišla na svět já.“

„Tvou snahu plně chápu. Ujišťuju tě, že jsi na tenhle projekt získala toho nejlepšího poradce.“

„To mě těší.“

Caleb vzal její obličej do dlaní a zadíval se na ni vážným, skoro zneklidňujícím pohledem. „Měl bych tě upozornit, že s kojenci a s tím vším kolem moc zkušeností nemám.“

„Tím se netrap,“ zašeptala Serenity. „Něco mi napovídá, že to s nimi budeš moc dobře umět.“

Caleba náhle probudilo hlasité zaklepání na vchodové dveře. Odsunul se, vyprostil nohy ze Serenitiných a posadil se na posteli. Oknem pronikalo dovnitř chladné ranní světlo.

Ten, kdo stál za dveřmi, na ně znovu zabušil, tentokrát silněji.

„Někdo klepe,“ zamumlala Serenity zpod polštáře.

„Nepovídej.“ Caleb odhodil přikrývku. „Ať je to kdo chce, moc života mu už nezbývá.“

Serenity se přidušeně zasmála. „To asi bude Harry, aby vyzvedl dědečka a odvezl ho domů. Už takhle bude dost nervózní, tak ho nestraš.“

„Nemusel zrovna přijet za ranního kuropění.“ Caleb si natáhl džíny a loudal se chodbou do obývacího pokoje. Než stihl dojít ke vchodu, slyšel, že se dveře otevřely.

„Dobré ráno,“ promluvil ospale Roland. „Trochu brzy na návštěvu, nemyslíte?“

„Kdo ksakru ste?“ ozval se hluboký chraplavý hlas.

„Jmenuju se Ventress. Kdo jste vy?“

„Vy ste Ventress?“ V medvědím hlase bylo slyšet nevěřícný tón. „Ariadne mi řekla, že je vám kolem třiceti. Že ste nějakej úžasnej obchodní poradce nebo co.“

„Já jsem Caleb Ventress,“ prohlásil Caleb ledově, když došel ke vchodu.

„Fakticky?“ Mohutný muž ve dveřích na něj upíral nasupený pohled zpod vyčnívajícího obočí, za které by se nemusel stydět ani neandrtálec. Zlatá náušnice v uchu se zlověstně blýskala. Opět šlehl pohledem po Rolandovi, který držel dveře dokořán. „Tak kolik je tady vlastně těch Ventressů?“

„Dva.“ Caleb přejel návštěvníka rychlým, zkoumavým pohledem.

Obří muž měl nejen medvědí hlas, ale on jako medvěd vypadal. Měl masivní ramena, husté vousy a široké, zemité rysy. V tmavohnědých očích mu nebezpečně jiskřilo. Měl na sobě vyšisované džíny, vysoké kožené boty a černou koženou bundu lemovanou stříbrnými cvočky. Přes prořídlé šedé vlasy měl uvázaný šátek po způsobu pirátů nebo jezdců na motorkách.

„No ne, to je překvapení.“ Muž si Caleba neomaleně a kriticky prohlížel od hlavy až k patě. „Tak to ste vy.“

„Vypadá to tak. Co jste vy zač?“ zeptal se Caleb.

„Jmenuju se Julius Makepeace, hochu.“ V huňatých vousech se zaleskly bílé zuby. „Doufejme, že spolu budem fakt dobře vycházet. Podle toho, co sem zaslech, mám bejt něco jako tvůj budoucí tchán.“

20. kapitola

O devět a půl měsíce později za jasného letního dne krátce po poledni si Serenity náhle uvědomila, že se uvnitř ní něco děje. Zvedla oči od nadšené recenze o retrospektivní výstavě Ambrose Asterleyho, která vyšla ve včerejším vydání Seattle Times.

„Myslím, že by ses měla podívat po Calebovi,“ řekla Zóně.

Zóna ani nevzhlédla od hromady objednávek, která přišla ranní poštou. Už podruhé vyšel katalog zásilkové služby ve Witt’s Endu a obchod byl čilý. „Starosta a jeho dědeček kontrolují sklad. Ta velká bouřka tam zřejmě včera nadělala škodu. Na střechu spadl strom.“

Za tři měsíce od prvního vydání katalogu se stalo skladiště nutností. Objednávky přicházely rychle a pravidelně. Calebova hlavní starost v podstatě spočívala v tom, aby našel způsob, jak stabilizovat a regulovat růst obchodu.

Serenity si přiložila ruku ke kříži a zkřivila tvář. „Prosím tě, běž najít Caleba a řekni mu, že už je čas.“

„Čas na co?“ Zóna se na ni tázavě podívala. Pak doširoka otevřela oči. „Propánakrále! Čas? Jako že přišel tvůj čas?“

„Ano.“ Serenity zadržela dech.

Zóna vyskočila na nohy. „Vždyť to má být až za čtrnáct dní.“

„Radši si pospěš.“

„Zůstaň na místě.“ Jak Zóna běžela ke dveřím, její šafránově žluté a oranžové hávy se rozevlály jako křídla. „Nehýbej se. Zavolám Caleba i ostatní.“

„Neboj se,“ zašeptala hlasitě Serenity do prázdné kanceláře. „Nikam nepůjdu.“

Zóna měla pravdu v jedné věci, pomyslela si. Bylo příliš brzy. O dva týdny dřív. A všechno to probíhalo až moc rychle. Podle doktora měla správně být předem varována. Měla mít dost času, aby stihli dojet z hor do bullingtonské nemocnice.

Opožděně jí došlo, že měla věnovat víc pozornosti bolestem v kříži, které ji dnes ráno probudily. V poslední době si natolik zvykla na všeobecné potíže v těhotenství, že nepřikládala nové bolesti žádnou váhu.

Podívala se na hodiny a s hrůzou si uvědomila, že může mít porodní bolesti už několik hodin, a teprve teď to zjistila.

Serenity namáhavě vstala a hned nato okamžitě dosedla zpátky na židli, protože pocítila další silný stah. Pokoušela se vzpomenout si na porodní mantru, kterou jí Zóna vtloukala do hlavy.

Zvonky v přední místnosti se poplašeně rozcinkaly, jak někdo rozrazil dveře.

„Serenity?!“ zakřičel Caleb. „Kde jsi?“

„Tady.“ Když se objevil ve dveřích, unaveně se usmála. Přímo za ním stáli Roland, Ariadne, Zóna, Julius a Montrose. Zaslechla, jak venku na dřevěném chodníku zadupaly kroky ostatních, kteří se to doslechli. „Doufám, že tyhle věci umíš, protože asi nestihneme odjet z hor do města.“

„Z hor se nedostaneme,“ řekl Montrose a vypadal dost poplašeně. „Kvůli té včerejší bouřce spadl přes cestu strom. Silničáři z Bullingtonu se k němu ještě nedostali.“

„Zavolej záchranku,“ nařídil Caleb. „Vyřiď jim, že na ně počkáš u toho spadlého stromu. Vyzvedneš je tam a přivezeš do Witt’s Endu.“

„Jasně.“ Montrose se otočil a popadl jeden ze tří nových telefonů, které byly zavedeny kvůli vyřizování zásilkové služby.

Za Calebem se ve dveřích objevil Julius. V obličeji měl vážný, podivně vyděšený výraz. „Zatraceně, to ne. Nesmí se to stát tady jako minule.“ Chytil Caleba za paži. „Člověče, musíme ji dostat do nemocnice.“

„Dostaneme.“ Caleb zamířil k Serenity.

Serenity se zhluboka nadechla při další kontrakci.

„Sakra.“ Ve dveřích stála Jessie. „Musíme něco udělat.“

„Prosím tě.“ Ariadne se na Serenity prosebně podívala. „Musíš vydržet, dokud tě nedostaneme do nemocnice. Nesmíme riskovat.“ Caleb se sklonil a vzal Serenity do náručí. Zamířil s ní ke dveřím. „Uhněte z cesty.“

Všichni ustoupili stranou.

Z bezpečí Calebových paží se Serenity rozhlížela po množství vyděšených tváří, které ji obklopovaly. Věděla, že všichni v místnosti vzpomínají na okolnosti smrti její matky. Potřebovali uklidnit víc než ona.

„Je to v pořádku,“ šeptla. „Nedopadne to jako minule. Připravovala jsem se.“ Zachvátila ji další vlna bolesti. Zabořila obličej do Calebova ramene. „Odved mě domů, prosím tě. Jestli si nepospíšíš, tak se to mimino narodí mezi regály s granolou a kečupem.“

„Vydrž, Serenity,“ domlouval jí Caleb. „Budeš v pořádku.“

„Já vím. To se ti právě snažím říct.“ Serenity se neúspěšně pokusila potlačit přidušený výkřik, když jí tělem projela další vlna bolesti.

Caleb kráčel ke dveřím se Serenity v náručí.

„Nebojte se, lidi,“ uklidňoval Roland okolí. „Už jsme s Calebem odrodili víc potomků. Tohle zvládneme.“

„To byla hříbata,“ odsekl Caleb. „Ne děti.“

„Není v tom velký rozdíl,“ podotkl jemně Roland. „Příroda se o to postará sama. Uvidíš.“

Do bílé místnosti proudilo hřejivé a nazlátlé sluneční světlo. Serenity držela v náručí nemluvňata a upírala pohled na zavřené dveře. Brzy se otevřou a on za ní přijde.

Malý Gordon Trevor Ventress se pohnul. Podívala se na něj a usmála se. „Neboj, tatínek tu bude hned. Odveze nás domů.“ Droboučká Emily Crystal Ventressová zamávala ručičkou.

Dvojčátka se narodila naprosto zdravá a bez komplikací v posteli svých rodičů ve Witt’s Endu. Jejich otec je obě zachytil do vlastních rukou.

Sotva drama skončilo, dozvěděli se, že se silnice konečně uvolnila. Krátce nato přijela sanitka. Zdravotníci odvezli Serenity s novorozeňaty do nemocnice na obvyklé lékařské vyšetření.

Příjemný doktor, který všechny zúčastněné pochválil, jim sdělil, že matka i děti jsou v dobrém stavu a zdravé. Serenity, Gordon Trevor a Emily Crystal strávili noc v nemocnici. Nyní už byl čas jet domů.

Serenity dětem broukala písničku a přitom se udiveně rozhlížela po pokoji. Dnes ráno se probudila se zvláštním pocitem, jako by už něco podobného zažila. Trvalo to jen chvilku, než poznala své okolí. Bělostný pokoj, nazlátlé sluneční světlo a zavřené dveře. Bylo to přesně jako v té vidině, kterou měla vloni v jeskyni.

„To není možné,“ šeptala Gordonovi a Emily. „Naprostá náhoda.“

Mohla by přísahat, že zaslechla tóny valčíku. Dveře se otevřely.

Do bílého sluncem ozářeného pokoje vešel nějaký muž. Usmál se na ni.

„Sakra,“ utrousila Serenity. „To není on.“

„Ahoj, ahoj, ahoj, Serenity. Jak se má čerstvá mamina?“ Lloyd Radburn se radostně vrhl k posteli. Zeširoka se na Serenity křenil. V ruce držel dva srolované výtisky čehosi, co vypadalo jako akademický časopis. Kolem jednoho byla uvázaná růžová mašle a kolem druhého modrá.

Usmála se. „Ahoj, Lloyde. Co to máš?“

„Tohle?“ Lloyd zvedl časopis. „Jen dáreček pro děti. Signální výtisk příštího čtvrtletního vydání Sociologických rozhledů. Je v něm můj článek. Napadlo mě, že by to pro dvojčata mohla být pěkná památka.“

„No ne, děkuju ti, Lloyde. To je od tebe moc hezké.“

„To je maličkost. Pomohlo mi to k povýšení. Díváš se na nového vedoucího katedry sociologie na Bullingtonské koleji.“

„Gratuluju.“

„Víš, bez tebe bych to nedokázal.“ Lloyd se podíval na miminka v jejím náručí a usmál se. „Ta práce sice nedopadla tak, jak jsem si představoval, ale vydavatel řekl, že je to unikátní dílo. Samozřejmě jsem souhlasil.“

„Jak se to pojednání jmenuje?“

„Od outsiderů k podnikatelům: Vliv drobného podnikání na sociální strukturu typického pohraničního města.“

„To zní působivě.“

„Děkuju. Taky bych řekl.“ Lloyd sice snahu měl, ale skromně se mu zatvářit nepodařilo. „Musím uznat, Serenity, kočko, že jsem tvůj dlužník. Kdybys těm dobrým lidem z Witt’s Endu neřekla, že se mnou můžou klidně spolupracovat, tak bych s tou studií nehnul.“

„Ukážu tvůj článek Gordonkovi a Emilce, hned jak se naučí číst,“ slíbila mu Serenity.

„Výborně. Poslyš, ehm, jen tak jsem uvažoval, Serenity …“

Serenity vzhlédla a spatřila v jeho očích známý lesk. Zasténala. „Ne, v žádném případě. Nařídila jsem jim, aby s tebou pracovali jen proto, že se tě tak brzo zbaví. Pro další výzkum žádnou pomoc nečekej. Teď budu mít jiné starosti.“

„Ale tenhle výzkum se bude orientovat spíš na antropologii,“ přesvědčoval ji Lloyd. „Asi to nazvu Vize, tradice a změna: Vývoj a modifikace mýtu v typické pohraniční komunitě.“

„Zapomeň na to.“

„Ale bude to perfektní, Serenity. Zvlášť teď, když tu jsou Gordon a Emily. Velkolepý konec živoucí legendy.“

„Jaké živé legendy?“

„Tebe.“

„Lloyde, varuju tě. Naprosto nemám v úmyslu pomáhat ti s další sociologickou studií Witt’s Endu. Je to jasné?“

„Jistě, heleď, teď se s tím netrap,“ chlácholil ji Lloyd. „Máš plnou hlavou jiných věcí. Chápu to.“

„To jsem ráda.“ Serenity se zachmuřila. „Lloyde, neslyšíš valčík?“

„V sesterně si někdo pouští rádio.“ Lloyd se k ní naklonil, aby si mohl lépe prohlédnout Emily Crystal.

Dveře bílého, sluncem zalitého pokoje se otevřely. Do místnosti vešel Caleb. Usmál se na ni.

Na okamžik zůstal nehybně stát.

„To je on,“ zašeptala Serenity. „Čekali jsme na tebe.“

„A hele.“ Lloyd napřáhl ruku ke Calebovi. „Gratuluju, pane starosto. Děti jsou vám moc podobné.“

Caleb se na Lloyda zamračil, ale nechal si potřást rukou. „Co tady děláte, Radburne? Myslel jsem, že když jste dokončil ten výzkum, viděli jsme vás naposledy.“

„Jen jsem přišel navštívit novorozence,“ ohradil se Lloyd.

„Dobře. Jestli dovolíte, rád bych si odvezl rodinu domů.“

„Jak je libo.“ Lloyd se loudal ke dveřím. „Ještě se uvidíme.“

„Ani nápad.“ Když odešel, Caleb se na Serenity usmál. „Jsi připravená?“

Přitiskla si k sobě Gordona Trevora a Emily Crystal. „Všichni jsme připravení.“

„Sestra říkala, že za chvilku přijde s vozíkem.“ Caleb se dotkl synovy drobounké ručičky. Oči se mu rozzářily v tichém úžasu.

„Nepotřebuju vozík.“

„Po vlastních tě odtud nepustí.“ Caleb se s obdivem díval na Emily Crystal a usmál se. „Nejsou nádherní?“

„Ano, jsou. Kde je dědeček?“

„On i všichni ostatní čekají venku.“

„Proboha, to jsou všichni v čekárně?“

„Tak nějak.“

„Kdo se stará o obchod? Kdo vyřídí objednávky z nového katalogu, které budou v poště? Kdo bere telefony, aby přijímal stížnosti a dohlížel na problémy s objednávkami?“

„Klid. U telefonu někdo zůstal,“ ujistil ji Caleb.

„Kdo?“

„Blade.“

„Ale ne!“ Serenity zachvátila panika. „Okamžitě jedeme do Witt’s Endu. Blade si bude myslet, že všichni, kdo zavolají kvůli objednávce, tajně plánují invazi.“

„Dělám si legraci. Neboj se. Situace je pod kontrolou. Je s ním Zóna.“ Caleb se jí podíval do očí. „Než odejdeme, chci ti dát tohle.“ Podal jí balíček, který přinesl s sebou.

„Ach Calebe. Děkuju ti.“

Caleb si vzal Gordona Trevora a choval ho, zatímco Serenity držela na jedné paži Emily Crystal a volnou rukou rozbalovala hnědý papír, ve kterém byl dárek zabalený. Uvědomila si, že se dívá na dva svazky vázané ve vybledlé imitaci kůže.

„Kristepane. Ročenky ze střední školy.“ Serenity zvedla oči. „Tomu nerozumím. Patří tobě?“

„Ne.“ Caleb ji upřeně pozoroval. „Jsou ze středních škol tvých rodičů.“

„Mých rodičů?“ Serenity sotva dýchala. „Soukromému detektivovi trvalo několik měsíců, než ty školy vypátral a našel ročenky z těch správných let. Poslal mi je ve včerejší poště. Všechno se to tak zběhlo, že jsem ti je ani nestihl dát.“

Serenity měla v ústech tak sucho, že sotva mluvila. „Jsou v nich moji rodiče?“

„Označil jsem stránky.“ Caleb se usmál. „Podívej se.“

Serenity pomalu otevřela první ročenku. Pohled jí okamžitě padl na obličej mladé ženy. Byla v posledním ročníku. Z fotografie se dívala něžně vypadající dívka, v jejíchž očích se zračila jak obava, tak naděje.

Serenity se dívala na obrázek hodně dlouho. Její matka.

„Máš její oči. Koukni se na ten další,“ vybídl ji Caleb po chvilce.

Serenity se tak strašně roztřásly ruce, že sotva dokázala otevřít druhou ročenku. Když se jí to konečně povedlo, zjistila, že hledí na barevnou fotografii mladíka, také v posledním ročníku. Trevor Jones. Stíny v jeho očích prozrazovaly temnou minulost, ale obličej vyjadřoval nezdolnost, sílu a odhodlání.

Serenity se překvapeně dotkla snímku svého otce. „Měl zrzavé vlasy.“

Caleb upřel pohled na ohnivou hřívu vlasů, která rámovala Serenitinu tvář. „Odkud myslíš, že se asi tak vzaly, co?“

„Kousky a částice jiných lidí,“ zašeptala Serenity. Oči se jí zamlžily. „Calebe, dal jsi mi překrásný dárek.“

„Ve srovnání s tím, cos mi dala ty, to nic není,“ řekl Caleb. „Miluju tě, Serenity.“

Podívala se na něho a viděla mu na očích, že si je tím naprosto jistý. „Od začátku jsem věděla, že na tohle máš talent.“

V tom okamžiku se otevřely dveře. Do pokoje vešla usmívající se sestra s vozíkem. Pohlédla na Serenity. „Takže pojedeme domů?“

„Ano,“ přitakala Serenity. „Pojedeme.“

Než Caleb následoval svou rodinu, rozhlédl se zběžně po bílé místnosti zalité sluncem. Zamyšleně se zamračil. „Víš, že mi je ten pokoj nějak povědomý?“

Serenity se zasmála. Z nitra jí vytryskla radost jako křišťálově čistá voda, která prýští z bezedného pramene. „Vím přesně, co tím myslíš.“