Jayne Ann Krentz

V pravém světle

Jamie Cadea Santerru nenávidí! Předstíral lásku k ní, aby se vetřel do domu její zaměstnavatelky, a pak poštval na jejího bratra policii. Cade to vidí jinak – Jamii miluje a co udělal, udělal podle svého nejlepšího svědomí. Navíc cítí, že pokud Jamie zůstává u své paní, hrozí jí stále nebezpečí. Podaří se mu o tom Jamii přesvědčit?

PRVNÍ KAPITOLA

Reportéři se vrhli jako upíři na tmavě červené audi a obklíčili ho, ještě než mohla Jamie Garlandová vůbec otevřít dveře. Zvedla se v ní vlna vzteku, který se už tři dni v sobě pokoušela potlačit. Vší silou strčila do dveří auta. Když to nepomohlo, zaklonila se dozadu a opřela se o dveře nohou.

„Pojďte, slečno Isabel, musíme jim utéct.“ Dveře pomalu povolovaly, jak se každý z chumlu fotografů, novinářů a podobných mrchožroutů snažil zaujmout co nejvýhodnější pozici.

„Panebože,“ vydechla překvapeně starší žena, která seděla vedle Jamie, „kde se tady všichni ti lidé vzali?“

„Lidé není zrovna to správné slovo, slečno Isabel,“ poučila ji poněkud jízlivě Jamie. „Jsou to reportéři.“ Otevřela o něco víc dveře a někdo jí vrazil mikrofon až pod nos. Jamie to ignorovala a vzala slečnu Isabel za ruku. „Vylezte z auta na mé straně a držte se blízko mne. Nic neříkejte, jenom se soustřeďte na cestu k domovním dveřím, rozumíte?“

Staromódní, stříbrem prokvetlý drdol Isabely Fitzgeraldové poskočil, jak horlivě přikyvovala. „Rozumím. Ale proč jsou tady?“ Její zmatené oči přejížděly po hlučícím davu.

„Chtějí trhák,“ řekla Jamie bez obalu.

„O Hadleyem?“

„Obávám se, že ano.“

„Ale jak se o tom mohli tak brzy dozvědět?“ zašeptala smutně Isabel, když se přesouvala na Jamiino sedadlo.

„Stejným způsobem, jak se o tom dozvěděly úřady, když přišly včera zabavit Hadleyho záznamy a účetní knihy,“ sdělila jí pochmurně Jamie. „Musel je tam vpustit Cade Santerre na základě vynikajících výsledků svého šetření.“

Isabel zalapala po dechu. „Pan Santerre by určitě neinformoval tisk a nepoštval je na nás. Vždycky mi připadal jako velmi slušný člověk, i kdyby…“ Nedokázala větu dokončit.

Jamie se zhluboka nadechla. „Pan Santerre je člověk, který udělá, co on bude chtít, bez ohledu na to, kdo tím bude postižen. Je to bezohledný intrikán, lhář a zrádný parch…“

„Mohla byste to opakovat do mikrofonu, slečno Garlandová?“ zeptal se jí reportér. „A povězte nám, prosím, koho se váš popis týká?“

Než mohla Jamie zareagovat, že její popis se docela dobře hodí na kohokoliv z novinářů, kteří obklíčili její auto, ozval se hluboký hlas.

„Nechte ji na pokoji,“ nařizoval Cade Santerre, odstrkoval přitom tři fotografy stranou a razil si cestu davem k Jamii a slečně Isabel. „Nechce hovořit s tiskem.“

„Naši čtenáři si zaslouží odpověď. Někteří z nich byli oběťmi Hadleyho Fitzgeralda,“ odsekla jedna novinářka. Namířila si to k Isabel, její reportérský instinkt jí napovídal, že tahle kořist bude slabší. „Slečno Fitzgeraldová, víme, že jste malířka. Jak jste se podílela na daňových únicích svého bratra?“

„Neměla jsem o tom ani ponětí,“ zašeptala slečna Isabel zoufale. „Chci říct, nic jsem nevěděla. Jsem přesvědčená, že se to všechno vysvětlí. Hadley by nikdy nic takového neudělal.“

„Co tomu říkáte vy, slečno Garlandová?“ Před Jamií se ocitl další mikrofon. „Je pravda, že jste byla sekretářkou pana Fitzgeralda? Jeho milenkou? Je pravda, že se vám se vším svěřoval a že jste mu při těch podvodech pomáhala?“

„Řekl jsem, abyste ji nechali na pokoji,“ procedil Cade Santerre a konečně dorazil k Jamii.

Jamie sebou škubla, když její paži sevřela silná, drsná ruka. Vzedmuly se v ní vzpomínky na chvíli, kdy se jí dotkl naposledy. Bylo to před dvěma dny. Tehdy byla pro ni síla jeho rukou zdrojem nádherného vzrušení. A ona byla takový blázen, že mu dala všechno, co měla, sliby i vášeň. Zdálo se, že nic z toho pro Cadea Santerru moc neznamenalo.

Uchopil chvějící se Isabel pevně za ruku a vykročil s nimi ke krásnému domu Fitzgeraldových. Reportéři a fotografové uskakovali z cesty před nesmiřitelným, divokým výrazem v jeho tvrdém obličeji.

„Neprokazuj nám žádnou laskavost, Cade,“ zasyčela Jamie. „Na tyhle věci je trošku pozdě.“

„Tihle chlapi jsou jako supové,“ zamumlal Cade.

„Se supy jednat umím,“ odsekla Jamie a ignorovala přitom jednoho obzvlášť vytrvalého kameramana, který běžel vedle nich. „Koneckonců – objevují se, až když je oběť mrtvá. Opravdu nebezpečný je dravec, který ji srazí na zem.“

„Předpokládám, že když jsi vylézala z auta, popisovala jsi mě?“ podotkl Cade, když dorazili k domovním dveřím. Netrpělivě čekal, až Jamie najde správný klíč. Slečna Isabel se držela její paže a úzkostlivě se rozhlížela. Cade přejel novináře mrazivým pohledem, než zavedl obě ženy dovnitř. Santerrovy oči jsou pro takové pohledy jako stvořené, pomyslela si Jamie. Měly žlutohnědou barvu a divoce v nich blýskaly drobné zlaté tečky. Byly to oči divoké kočky.

„Já… jsem si docela jistá, že Jamie tím nemyslela vás, pane Santerro,“ pospíšila si slečna Isabel, když uhýbala hlavou před kamerou. I při životní krizi se ukázalo její dobré vychování i to, jak je víra v lidi pro ni důležitá.

„Samozřejmě, že jsem tím myslela jeho,“ řekla Jamie chladně. „Na koho jiného by tak perfektně seděl můj popis?“

„Jamie, musím s tebou mluvit.“ Cade se přes její rameno nahnul dopředu, strčil do dveří a pak je zabouchl rovnou před nosem agresivního kameramana.

Jamie ho ignorovala. Veškerou pozornost věnovala své zaměstnavatelce. „Běžte nahoru, slečno Isabel. Potřebujete si odpočinout. Včera v noci jste vůbec nespala a měla jste hrozný den. Přinesu vám nahoru horký čaj.“

Slečna Isabel pohlédla stísněně na svou asistentku a na zamračeně vyhlížejícího muže vedle ní. „Opravdu to chcete, drahoušku? Nebude mi vadit, když zůstanu dole, abyste nemusela mluvit s panem Santerrou o samotě.“

„Se mnou je v naprostém bezpečí,“ zamumlal Cade.

Jamie souhlasně přikývla a oči za skly velkých moderních brýlí se jí zúžily. „To je pravda, slečno Isabel. Teď jsem s Cadem v bezpečí. Už ode mě dostal všechno, co chtěl. Jděte nahoru. Potřebujete si odpočinout.“

Slyšela, jak se za ní Cade zprudka nadechl. Nic však neřekl. Jamie smutně pozorovala, jak jde slečna Isabel po schodech. Nikdy neviděla svou zaměstnavatelku v takovém stavu. Dnes vypadala až neuvěřitelně křehce. Její energie a nadšení z ní pod tíhou starostí úplně vyprchaly. A Jamie pro ni nemohla udělat nic, jen jí nabídnout morální podporu a přátelství. Její vlastní pocit viny dělal celou situaci ještě depresivnější.

Jamie čekala co nejdéle, ale když se dveře za její zaměstnavatelkou zavřely, věděla, že už se musí na Cadea Santerru podívat. Sebrala v sobě všechny zbytky své vnitřní síly a postavila se tváří v tvář muži, který se s ní před dvěma dny tak vášnivě miloval.

„Co tady pořád děláš, Cade? Nenatropil jsi už takhle dost škody?“

„Neodejdu, dokud úplně neporozumíš tomu, co se stalo. Nemělo to takhle skončit. Pokoušel jsem se ti to říct od včerejška, ale tys nebrala telefon. Proto jsem tady. Budu s tebou mluvit, Jamie, a přisámbohu že mě budeš poslouchat!“ Prohrábl si prsty hnědou prošedivělou kštici a začal přecházet po krásném, elegantně a moderně zařízeném obývacím pokoji.

Dům Hadleyho Fitzgeralda v Santa Barbaře byl jako stvořený pro letní dovolenou, nebo si to tak alespoň Jamie myslela, když sem před dvěma měsíci se slečnou Isabel přijely. Tichý oceán sahal až téměř k domovním dveřím a teplo kalifornských pláží v sobě skrývalo mnoho příslibů. V létě Santa Barbara ožila umělci, řemeslníky a turisty. Kouzlo španělské architektury se snoubilo s malebnou scenerií a dávalo vzniknout kalifornské pohádce. Jamie si uvědomila, že uchopila ruku, kterou jí Ca de Santerre podal a až příliš ochotně do té lákavé pohádky vstoupila. Teď však už byl cítit ve vzduchu podzimní chlad, který přivolal tentýž muž, z něhož to nádherné teplo vycházelo.

Cade proměnil příjemnou pracovní dovolenou na pláži ve vášnivou letní romanci, která vyvrcholila nocí opojné lásky. K té došlo před dvěma dny. Další den, včera, zničil Jamiin nový svět světla a kouzla a zanechal jí u nohou jen blyštivé střepy. Během posledních čtyřiceti osmi hodin mohla Jamie fungovat jen proto, že cítila potřebu chránit co nejvíc svou zaměstnavatelku. Zcela se soustředila na svou práci. Nikdy ji Isabel tolik nepotřebovala.

Jamie se na muže u okna dívala novýma, realističtějšíma očima. Ale neviděla na něm nic, co by už tak důvěrně neznala. Buď dva měsíce ignorovala to, co viděla a nebo to nesprávně chápala. V tomhle smyslu byla fantazie ošemetná. A bůhví, že měla vždycky sklon vnímat realitu z té lepší stránky.

V Cadeových zlatohnědých očích se stále odrážela chladná inteligence a neochvějná vůle. To byla chyba, řekla si Jamie, že pro ten pohled nezvolila správný přívlastek. Bezohledný, takové slovo k jeho očím zcela sedělo.

Nebyl zrovna hezký, ale jeho ostře řezané rysy nesly stopu vnitřní síly a moci. Tatáž síla byla cítit i z jeho pevného, svalnatého těla. Jamie na chvíli zavřela oči a vzpomínala na pocit, který se jí zmocnil, když ji Cade vášnivě přimáčkl do smotaných přikrývek. Vrátily se jí prchavé obrazy: měsíc nakukuje do kabiny jeho jachty a za jeho hladkými rameny se zvedá moře. Slyšela vlastní hlas, který se jí vysmíval. Půjdu s tebou, Cade. Jestli mě opravdu chceš, tak s tebou půjdu. Ale on vůbec nechtěl, aby s ním odplula na širé moře, prostě své svádění dotáhl do konce. Chtěl, aby mu zcela podlehla a dosáhl toho.

Zuřivě zahnala znepokojující vzpomínky a pokoušela se soustředit na muže před sebou a nevidět v něm milence z pohádkové noci. Dnes měl na sobě džíny a olivově zelený svetr, který zdůrazňoval pevné stehenní a břišní svaly. Většinou byl vždy oblečen pohodlně, s nedbalou elegancí, ale to koneckonců platilo v létě v Santa Barbaře o každém. Způsob, jakým se Cade oblékal, přesvědčil Hadleyho Fitzgeralda, že má peníze, spoustu peněz. Ostré čisté tvary drahé jachty kotvící v nedalekém přístavu jen zvyšovaly Cadeyho důvěryhodnost.

„Všechny jsi nás napálil, co?“ pronesla tiše Jamie. „Hadleyho, mě, dokonce i slečnu Isabel. Asi ses minul povoláním. Měls jít k divadlu. Ale tahle práce nejspíš tak nevynáší jako podrazy.“

Prudce se k ní otočil. Ve zlatohnědých očích mu zablesklo. „Já tě nezradil, Jamie. Nechtěl jsem, aby ses do téhle špíny zapletla. Chci, abys to věděla. Abys to věděla a věřila mi.“

Zamyšleně přikývla a pokoušela se v sobě krotit vztek a beznaděj. Před tímhle člověkem neztratí sebekontrolu, už ne. Ta noc, kdy se mu oddala, už stačila.

„Jak myslíš, Cade. Nevadilo by ti, kdybys odešel? Mám ještě spoustu práce. Pořád ještě pracuju pro slečnu Isabel, nezapomněl jsi na to?“

Přes celý pokoj z něho vyzařovalo napětí, ale vůbec se nepohnul. „Neodvažuj se tam jen tak sedět a předstírat, že je po všem. Máš snad rozum, Jamie.“

„Mám?“ Podívala se mu pevně do očí. „Tak se na to podívejme. Dnes je právě den, kdy jsem s tebou měla odplout vstříc západu slunce, viď? Ovšem dodržet ten časový plán je poněkud obtížné. Stalo se toho tolik. Ale myslím si, že scénář vypadal přibližně takto: měla jsem slečně Isabel vysvětlit, že si náhle beru volno, protože tě odvolali na služební cestu a tys chtěl, abych jela s tebou. Nemohls odjet beze mne, tak nějak jsi to řekl? Byl jsi si naprosto jistý, že slečně Isabel nebude vadit, když si vezmu krátkou improvizovanou dovolenou. Koneckonců ses jí líbil. Považovala naší milostnou aféru za okouzlující. Nevěděls, jak dlouho budeš pryč a nemohls riskovat, že zůstanu bez tebe v Santa Barbaře. Já jsem přirozeně předpokládala, že tě vášeň ke mně natolik přemohla, že beze mne nemůžeš být ani těch pár týdnů. Rozehrál jsi krásnou pohádku, Cade. Nakonec jsem ti uvěřila. Naprosto jsem ti věřila. Když na to teď myslím, zdá se mi to neuvěřitelné, ale byla jsem připravená všeho se kvůli tobě vzdát. Kdybys mě požádal, abych nechala svého zaměstnání, nejspíš bych to udělala.“

„Všechno, co jsem ti sliboval, byla pravda. Chtěl jsem tě vzít s sebou. Všechno jsem si naplánoval, Jamie. Kdyby ti lidé, s kterými jsem pracoval, celou operaci na poslední chvíli nezkazili, byla bys v bezpečí právě v době, kdy se na Fitzgeraldovy vrhly vyšetřovací orgány a novináři. Chtěl jsem tě z toho úplně vynechat. Chtěl jsem tě chránit.“

V jejích modrozelených očích jí za skly brýlí vyskočil posměšný plamínek. „Proč jsi mě chtěl z toho vynechat, když jsem až dosud byla všeho součástí? Koneckonců to já jsem tě tak pitomě informovala o tom, kdy Hadley přichází a odchází! Já byla tak hloupá, že jsem ti řekla o tom, že má v tomhle domě ještě jednu kancelář. Ze mně jsi vytahal ty důležité informace. Rozhodně si zasloužím, abych tady byla, když teď všechno skončilo. Jsem jenom překvapena, žes mě nestrčil do basy, když ti Hadley sám vyklouzl.“

„Nebuď blázen. Víš zatraceně dobře, že jsem tě nikdy do toho nechtěl zaplést.“

„Přece nejsi tak naivní, aby sis myslel, že do té špíny namočíš Hadleyho Fitzgeralda, ale mě a slečnu Isabel neposkvrní ani kapička. Víš, co o mně píšou v dnešních novinách? Spekulují, jestli jsem byla či nebyla Hadleyho milenka. To je fór, viď? Nikoho zřejmě nenapadlo, že jsem byla tvoje milenka, ne Hadleyho. Taky spekulují, kolik toho věděla slečna Isabel. To, že je velmi úspěšná malířka, z ní dělá obzvlášť snadnou kořist pro tisk. Koneckonců má jméno a s tím můžou skvěle pracovat. Já jsem jen pouhá nicka, na kterou se nejspíš brzy zapomene. Ale kariéru slečny Isabel můžou novináři dost ohrozit.“

„Její kariéru neohrozí. Umělci dokážou vždycky využít nějaký ten skandál ve svůj prospěch. A než odsud odejdu, tak se zaručeně postarám o to, aby ti reportéři věděli, žes nebyla Fitzgeraldovou milenkou!“

„Byla bych ráda, kdyby ses o to postaral tak, aby se nedozvěděli pravdu. Kdyby o mně věděli, že jsem byla tvojí milenkou a ne Hadleyho, tak by se mi to líbilo ještě mnohem míň. Panebože, ty máš ale hroší kůži. Jak jsem si někdy mohla myslet, že ti na mně záleží? Vsadím se, že ti celý život nezáleželo vůbec na nikom.“

„Jamie, jsi rozčilená a já to chápu,“ začal Cade opatrně a zjevně se snažil zůstat klidný. „Posledních pár dnů jsi toho hodně zažila.“

„Neříkej? Musím přiznat, že člověk vůbec nežije, dokud jednoho krásného časného rána neotevře zcela nevinně dveře a nestojí před ním muž s povolením k domovní prohlídce. Trochu vzrůša do života dodá i to, když za ním nakráčí tým vyšetřovatelů státní finanční správy a začne konfiskovat téměř všechny osobní věci, kterých se jen dotkne!“

„Hledali jenom Fitzgeraldovy výkazy. Nezapomeň, že mu měli dokázat finanční podvody. Nepřeháněj, Jamie. Nevzali ti přece nic z osobních věcí, že ne? Ani slečně Isabel.“

Výsměšně se na něho podívala. „Promiň, jestli jsem si to trošku opentlila. Nechtěla jsem tě nudit. To je jenom tím, že si v životě užiju tak málo vzrůša. Když se mi pak něco takového naskytne, snažím se z toho vyrazit co nejvíc. Nestává se mi přece každý den, že mě mužský svede za účelem získání informací, aby pak mohl nastrojit past někomu, koho mám náhodou docela ráda.“

„Já tě nevyužil!“ vybuchl Cade.

„Ne? Mně to tak rozhodně připadalo.“

„Ti agenti se měli u Fitzgeraldových dveří objevit až zítra. Nějaký výše postavený blázen vydal rozhodnutí provést akci o dva dny dřív. Musíš to pochopit, Jamie. Měl jsem to naplánované tak, abys byla ze všeho venku, až ta past na Fitzgeralda sklapne.“

„Nevěřím ti, ale i kdybych ti věřila, opravdu si myslíš, že by mi to pomohlo, když vím, že jsi mě využíval? A co slečna Isabel? Myslel jsi na to, jak uchráníš ji?“

Cade na Jamii upřeně zíral, tvrdé rysy jeho obličeje ještě zdůrazňoval výraz naprosté bezohlednosti. „Dělal jsem si starosti jedině o tebe, tebe jsem chtěl chránit. Jsem realista. Neexistuje způsob, jak zabránit tomu, aby se neublížilo slečně Isabel. Je Fitzgeraldovou sestrou, je jeho jedinou žijící příbuznou, takže se musí do skandálu zaplést. Nejlíp by udělala, kdyby teď odcestovala. Měla bys ji dostat za hranice, než se celá věc uklidní.“

„Tvůj návrh přichází dost pozdě, ale pouvažujeme o něm,“ odsekla Jamie a v hloubi duše si pomyslela, že to je opravdu dobrý nápad. Třeba by se o tom měla slečně Isabel zmínit.

Cade vykročil směrem k ní, ale zastavil se, když viděl, jak naprosto ztuhla. „Jamie, udělal jsem to, co jsem měl. Pokoušel jsem se zařídit věci tak, abys tady nebyla, když sem přijdou vyšetřovatelé, ale nějak to nevyšlo. A to je mi moc líto. Přísahám. Takhle jsem to neplánoval.“

„Utěšuje mě jedině to, že Hadley utekl. Nakonec ti právě tohle vybouchlo, co? Měl jsi tehdy v noci tolik práce dostat mě do postele, že sis zapomněl překontrolovat, jestli pan Fitzgerald nezměnil na poslední chvíli plány. Mohla jsem ti říct, že před několika dny neočekávaně odjel do San Diega.“

„Nedostal jsem tě do postele proto, abych získal informace. Moje původní plány by vyšly docela dobře, kdyby každý plnil příkazy. Fitzgerald se měl vrátit zítra. A úřady neměly udělat ten zátah, dokud si nebudeme jistí, že je zpátky. Ten blbec Gallagher bude ještě muset moc vysvětlovat. Kdyby si nezahrál na osamělého střelce, tak bychom měli Fitzgeralda i všechny doklady.“

„Gallagher je ten, který se včera rozhodl jednat? Pokud chceš znát můj názor, měl by mít ještě větší pravomoc.“

Cade najednou vypadal jako jestřáb. „Když tak fandíš Fitzgeraldovi, co kdyby sis taky vzpomněla na všechny ty lidi, které podvedl? Okouzlující bratr slečny Isabel s tím svým vybraným vystupováním si při svých finančních operacích vydělal statisíce dolarů. Žádná z jeho obětí nemá šanci dostat své peníze zpátky, hlavně teď, když utekl. Nejspíš je už za hranicemi.“

Jamie se pomalu nadechla. „Mám jen tvoje slovo, že Hadley má na svědomí finanční podvody, a mezi námi, Cade, tvoje slovo tady dneska moc neznamená. Lhal jsi mně i Fitzgeraldovým téměř dva měsíce. Navíc jsi mě dostal do nesnesitelné situace. Jak myslíš, že mi je, když vím, že jsem ti nevědomky poskytovala informace o bratru slečny Isabel? Já pro tu ženu pracuju, Cade, a tys mě přiměl zrazovat člověka, na kterém jí nejvíc záleží. Využil jsi mě a já přísahám, že ti to nikdy nezapomenu. Ale dost pochybuju, že ti to vadí, viď? Proč by ti mělo záležet na tom, co si teď myslím? Máš všechno, cos chtěl, až na Hadleyho samozřejmě. Ale jsem si jistá, že jsi natolik realista, že víš, že zřídkakdy dostáváme v životě absolutně všechno.“

Cade rychle přešel po italských dlaždičkách k pohovce, na níž seděla Jamie. Nestačila mu uhnout. Známé silné prsty jí sevřely zápěstí a postavily na nohy. Cade ji pevně držel před sebou a Jamie cítila, jak v něm vře potlačovaný vztek.

„Jednu věc si ujasněme, Jamie Garlandová. Řeknu vám to ještě jednou, ale naposledy. Vy nejste zodpovědná za zradu bratra vaší zaměstnavatelky. Hadley Fitzgerald si sám zpečetil svůj osud toho dne, kdy se pokusil ušít boudu na mou sestru a jejího manžela.“

„Na tvou sestru!“

„Ona a její manžel investovali dvacet tisíc dolarů do jednoho z důlních projektů Hadleyho Fitzgeralda. Na rozdíl od některých jeho klientů si Meg s Billem nemohli dovolit o ty peníze přijít. Hlavně ne teď, když budou mít další dítě. Když si uvědomili, do čeho se dostali, požádali mě, jestli bych nějak nezjistil, zda neexistuje způsob, jak ty peníze dostat zpátky. Začal jsem prověřovat Fitzgeraldovy transakce a uvědomil jsem si, že není jen obchodník, který dokáže lidi ukecat, ale prostě gauner.“

„Měl jsi právo ho takhle soudit?“ vybuchla Jamie. „Ano.“

Bezbranně na to jediné slovo zamrkala a nevěděla, o čem se s ním má hádat dál. Bylo pro ni dost děsné, když si uvědomila, že po dvou měsících, co ho znala a té noci, co s ním strávila, o něm vlastně nic neví. Byla opravdový blázen. „Připadá mi, že ses rozhodl vykonat na Hadleym osobní vendettu, jen proto, že tví příbuzní nebyli dost chytří a investovali své peníze do vysoce riskantního podniku.“

„To nebyl legální vysoce riskantní podnik,“ zavrčel netrpělivě Cade. „Oni byli do něho podvodně vlákáni. Rozhodl jsem se, že půjdu po Hadleyem a přinejmenším mu takové obchody překazím, i kdybych nedostal Meginy a Billovy peníze zpátky.“

„A já ti k tomu posloužila jako vhodný nástroj, co? Nepokoušej se to zapřít. Přijel jsi do Santa Barbary a vydával ses za bohatého podnikatele, který se snaží zjistit, jak by si mohl snížit daňový základ a Hadley z tebe udělal svého klienta. Ale to ti nestačilo. Začal jsi se mnou chodit. Obdivoval jsi obrazy slečny Isabel. Jezdili jste s Hadleym na tvé lodi. Tvářil ses jako jejich přítel a pak…“ Zarazila se a větu nedokončila.

Cade takové zábrany neměl. „Tvůj milenec,“ dokončil za ni. „Jamie musíš mi věřit. Tohle jsem do své operace nenaplánoval. Prostě k tomu došlo. Ale náš vztah neměl nic společného s utahováním smyčky kolem Fitzgeralda.“

„Nevěřím ti. Nemůžu ti věřit. Chceš snad popřít, žes ze mně pokaždé když jsme byli spolu, tahal informace?“

Cadeovy oči se zúžily. „Dělal jsem to, co jsem musel dělat. Jsem praktický člověk a chtěl jsem dostat Fitzgeralda tak rychle, jak to jen bylo možné. Ne, nebudu popírat, že jsem ti položil pár příležitostných otázek a dostal na ně užitečné odpovědi, ale nakonec by byl výsledek stejný. Chtěl jsem Fitzgeraldovi překazit další machinace a udělal bych to bez ohledu na to, jestli bys odpověděla nebo neodpověděla na mé otázky.“

Jamie měla pocit, že se rozpadne na tisíc kusů. „Tak ty jsi praktický člověk, realista. Děláš to, co musíš. Používáš k tomu jakékoliv prostředky, které se ti hodí a já se ti zcela určitě hodila, co? Ale musel jsi to svádění dotáhnout do konce? Nemohl ses aspoň zastavit, než jsi mě úplně ponížil?“

„Co tím ksakru myslíš, že jsem tě ponížil?“ zavrčel.

„Nechals mě, abych ze sebe udělala šaška na té tvé zatracené jachtě!“

„Já se s tebou miloval. Nedělal jsem z tebe šaška.“

„Ono to vyšlo tak nějak nastejno!“ odsekla zuřivě. „Proč, Cade? Pročs to udělal? Věděls přece, co se stane. Až na to, že tvůj kámoš Gallagher ten závěr zkonil, tvoje plány klapaly a mohly se uskutečnit. Nemusels dosáhnout tak dokonalého vítězství. Ale tys to přesto udělal, protože jsi důkladný, že jo? Bezcitný, arogantní lhář, ale zato důkladný.“

„Tehdy v noci jsem se s tebou miloval, protože jsem to chtěl,“ procedil mezi zuby. „A protože jsem se potřeboval ujistit, že se mnou dneska odejdeš na mou loď kvůli vlastní záchraně. Myslel jsem si, že když jsme jednou spolu byli v posteli, tak že bys…“ Nedokončil větu, protože si uvědomil, že to, co chtěl říct, by Jamii rozzuřilo ještě víc.

Ale Jamie věděla přesně, jak větu dokončit. „Myslel sis, že potom, cos mě dostal do postele, mě budeš moct ještě lépe ovládat, že jo? Ale nechápu, proč sis dělal starosti s tím, jestli mě budeš mít pod kontrolou, jedině že by…“ Celá se zachvěla. „Jedině že by ses bál, že se ta tvoje nebezpečná operace na poslední chvíli pokazí a žes chtěl mít kryté všechny základny. Takhle to bylo, co? Jestliže by se Hadleymu přesto podařilo uniknout, chtěl jsi se ujistit, že máš v domě pořád fízla. A proto jsi dneska tady, co? Hadley ti vyklouzl a ty hledáš způsob, jak ho najít, kdyby se spojil se slečnou Isabel.“

„Necháš se až moc unášet svým vztekem, Jamie. Nic takového jsem neplánoval.“

„Vypadni odsud, Cade. Nic víc už ode mně ani od Fitzgeraldových nedostaneš. Nebudu ti dělat šaška. Máš zřejmě dost nízké mínění o mé inteligenci. Ale já ti koneckonců moc příležitostí neposkytla, abych ti dala důvod k opačným závěrům, že ne?“

„Jamie, ty se vůbec nesnažíš to pochopit. Tvoje hrdost a vztek ovládly tvůj rozum.“ Cade si přitáhl její napjaté tělo, které mu kladlo odpor, na svou hruď a uvědomil si, že i jemu každou chvíli povolí nervy. Poslední dva dny se mu nic nedařilo. Gallagher celou věc zvoral. Jamie si připadala využitá a podvedená. A jeho to všechno frustrovalo a do běla rozpalovalo.

Ještě přede dvěma dny šlo všechno tak hladce, když si přivedl Jamii na jachtu. Šla s ním plná důvěry a něžného poněkud stydlivého očekávání, cítil se jako její ochránce i jako vítěz. Tahle směsice citů byla pro něho úplně nová. Ta noc byla přímo magická. Pomalu a opatrně Jamii svlékl a vychutnával přitom měkké zaoblené křivky jejích ňader a stehen.

Když jí sňal z malého, ohrnutého nosíku brýle, velké šedozelené oči ho jemně a přitom vřele vyzývaly. Záplava tmavě hnědých vlasů se jí svůdně rozprostřela po ramenou, když je uvolnil z nedbale sepnutého drdůlku na temeni hlavy. Vzpomínal, jak probíral prsty bohatou hřívu a těšil se jejím leskem.

Její obličej se nevyznačoval onou zjevnou klasickou krásou, ale živé a výrazné rysy ho upoutaly pokaždé, když na ni v uplynulých dvou měsících pohlédl. Bylo jí dvacet devět let a podle jeho názoru se stále ještě nezbavila romantického pohledu na život a na lidi. Cade ji podezříval, že se asi nikdy úplně nezbaví toho kouzelného nádechu naivity. Nevadilo mu to. Připadalo mu to zábavné, dokonce mu to dělalo takovou zvláštní radost, že, se na něho Jamie dívala růžovými brýlemi. Mohl vzít jed na to, že takhle se na něho dívalo velmi málo lidí.

Od okamžiku, kdy vstoupil do krásného domu Fitzgeraldových, věděl, že přijde čas, kdy se ocitne ta fascinující sekretářka slečny Isabel v jeho posteli. Ale Cade ochotně čekal, až se mu naskytne příležitost a bude to moci udělat tak, jak to má být, přestože si byl vědom, že její zájem o něho stoupá. Líbilo se mu, jak je upřímná. Nehrála s ním žádnou hru. Počáteční plachost vůči němu byla opravdová i to, jak k němu byla hned od začátku přitahována.

Z nějakého důvodu bylo dost důležité, aby Jamii Garlandovou svedl opatrně a dobře. Všechno se mohlo udát mnohem rychleji, ale něco v něm mu říkalo, že tahle záležitost chce svůj čas a nakonec to pro ni musí být nádherné. A tak v oparu sexuální přitažlivosti a intelektuálního porozumění uplynuly dva měsíce, až zcela přirozeně vyvrcholily v noci intenzivní vášně. Jediným stínem bylo to, že ji musel dostat z domu Fitzgeraldových dřív, než se tam nahrnou vyšetřovací orgány.

Cade si myslel že jeho plán nemá chybu. Když cítil, jak Jamie pod jeho dotyky hoří vášní, věděl že za dva dny s ním na jachtě odjede kamkoliv. Jásal nad její reakcí a měl pocit úžasné síly, že se mu Jamie Garlandová tak naprosto oddala. Na tuhle noc Cade nikdy nezapomene, noc, která ho zanechala ještě víc toužícím, přestože ho zcela uspokojila.

Kdyby všechno dobře dopadlo, mohli teď už být v bezpečí venku ze Santa Barbary. Nebyla by zapletena do skandálu. Už čtyřicet osm hodin trpěl tím, že všechno dopadlo zcela jinak. Jaimiiny tvrdohlavé reakce na jeho pokusy vysvětlit jí situaci jen přispívaly k tomu, že se mu zdálo, že mu prasknou nervy úplně. A ještě něco jiného v něm hryzalo, vzrůstající panika.

„Odejdi prosím, Cade.“

„Jamie, ten průšvih kolem Fitzgeraldových nemá nic společného s tebou a se mnou.“

„Nemám náladu, abych ocenila tvůj zvláštní smysl pro humor.“

„Já kruci nežertuju. Mezi námi dvěma je vztah.“

„Takhle tomu ty říkáš?“ zeptala se uštěpačně.

Cade věděl, že by měl na chvíli přestat. Znal lidi. Uměl je rozebrat a předpovědět jejich chování. Ale bál se, že by mu Jamie mohla proklouznout mezi prsty stejně jako Fitzgerald. To, že přišel o Fitzgeralda, když si s ním dal takovou práci, bylo nepříjemné, ale pomyšlení, že by měl přijít o Jamii, bylo přímo nesnesitelné. Teď patřila k němu. Cade si to dnes řekl nejmíň stokrát. Patřili k sobě.

„Mě žádný vztah s tebou nezajímá,“ řekla Jamie studeně. Než jí mohl Cade odpovědět, zazvonil telefon. Automaticky se otočila a pohlédla na bílý aparát na skleněné desce stolu. „To jsou nejspíš zase novináři. Proč jenom nezmizí? Copak jim to ještě nedošlo, že já se s nimi bavit nebudu?“

Cade ji pustil a šel ke zvonícímu telefonu. „Zařídím to.“ Zvedl sluchátko a ozval se mu známý chraplavý hlas. „Á, to jste vy, Gallaghere.“

Jamie pozorovala, jak Cade nevzrušeně poslouchá a mlčí.

„Aha,“ řekl konečně a podíval se na Jamii. „Ne, jsem tady, řeknu jí to. Jste si naprosto jistý, že to byla Fitzgeraldova loď?“ Následovala zase pauza, když chvíli poslouchal, a pak rychle zavěsil.

Jamie se okamžitě nastražila. „Co se děje? Co se stalo?“

Cade na chvíli zaváhal a pak chladně řekl. „Konečně našli jachtu Hadleyho Fitzgeralda. Nebyla v přístavu od dnešního rána.“

Jamie se zamračila. „Jeho loď? Kde byla?“

Cade si povzdychl. „Našli ji pár kilometrů od pobřeží. Všechno nasvědčuje tomu, že Fitzgerald spáchal na moři sebevraždu.“

Jamie překvapením otevřela ústa. „Sebevraždu?“

„Gallagher tvrdí, že musel skočit přes palubu.“

„Panebože.“ Jamie najednou připadalo, že jí nohy neunesou. Klesla na nejbližší židli a přitiskla si paže k ňadrům.

„Sebevražda! Nikdy bych si nepomyslela, že je ten typ… Já myslela, že se bude nějakou dobu skrývat, než bude moct dokázat svou nevinu. Jak to jen řeknu slečně Isabel?“

Cade k ní přišel, sedl si na bobek a položil ruku na její stehno. „Řeknu to za tebe, Jamie. Ty to být nemusíš. Dovol mi, ať to vyřídím.“

Jamie k němu pomalu otočila hlavu a důstojně a zřetelně řekla. „Ani já, ani slečna Isabel už od tebe nepotřebujeme slyšet další špatné zprávy. Už jsi toho udělal dost. To já řeknu slečně Isabel, co se stalo s jejím bratrem.“

Cade v jejích očích četl úplné zavržení a věděl, že už teď nic dělat nemůže. Opět se v něm rozhořela panika. Tentokrát ji zadusil notnou dávkou logiky. Jamie potřebuje čas. Potřebuje čas, aby si vzpomněla, jak jim v posledních dvou měsících bylo spolu dobře. Potřebuje čas, aby přemýšlela o tom, jak jí vyložil celou záležitost on. Čas aby se vyrovnala s šokem, který v posledních dvou dnech zažila. Čas bude jeho spojenec.

Právě když si tohle všechno říkal, napadlo Cadea, že čas může poskytnout ještě něco jiného.

Existuje možnost, uvědomil si Cade, že by mohla zjistit, že je těhotná. Vyděsilo ho, že jím ta myšlenka projela s takovým pocitem radosti a majetnictví. Bude k němu muset přijít a on se o ni postará.

Cade se pomalu postavil na nohy a šel ke konci stolu, na kterém byl telefon. Natáhl se pro bloček a stříbrné pero a rychle napsal něco na papír. Pak se narovnal a papír odtrhl.

„Na téhle adrese mě, Jamie, můžeš najít. Pokud mě budeš k něčemu potřebovat, nebo pokud zjistíš, až se uklidníš, že nechceš zahodit to, co mezi námi existuje. Budu čekat.“

„Budeš čekat, dokud peklo nezamrzne,“ odsekla Jamie.

„Jamie, miláčku, někdy se stávají různé věci…“

„Sbohem, Cade.“

„Jamie, poslouchej mě. Jestli se něco stane, chci, abys věděla, že budu čekat. Rozumíš, miláčku? Budu na téhle adrese. Budu čekat.“

„Sbohem, Cade,“ řekla opět.

Nic víc se už říct nedalo. Cade odešel.

DRUHÁ KAPITOLA

Musí být těhotná.

Cadem projel záchvěv vzrušení. Pak se v něm zvedlo uspokojení a nakonec se ho zmocnila nekonečná úleva. Byl s ní sice v posteli jen jednou, ale bylo to dobře načasované, pomyslel si nadšeně. Vyšlo to perfektně.

Šest týdnů se u něho střídaly záchvaty beznaděje a chvíle, kdy sám sebe ujišťoval, že dělá dobře, když čeká. Rozhodl se, že své emoce bude ovládat. Nechtěl zase všechno zkazit. Hověl si na zádi oceánské rybářské lodi, která se jmenovala Skulina a pozoroval, jak se k němu váhavě blíží Jamie Garlandová. Když před několika vteřinami Cade vzhlédl a uviděl její postavu, jak se rýsuje ve slunečním světle u vrat přístavu, řekl si, že udělal dobře.

Šest týdnů. To bylo dost na to, aby žena zjistila, že je těhotná. Alespoň si myslel, že je. Už téměř přestal doufat. Během těch dlouhých nocí v uplynulých šesti týdnech si nepřestával říkat, že všechno bude snadnější, jestli přijde sama. Ale často se ho zmocňovala vzteklá, mužská panika, která ho téměř přesvědčila, že by se měl vykašlat na logické, kalkulující uvažování a jít za Jamií sám.

Díkybohu, že se dokázal ovládnout. Jamie byla bezesporu postavena před skutečnost, že ho bude potřebovat. Buď přišla na to, že je těhotná, nebo prostě proto, že nemohla zapomenout na to, co mezi nimi bylo. Cadeovi vyhovovalo obojí. Byl koneckonců veskrze praktický člověk.

Cade se dlouze napil z plechovky piva, kterou držel v ruce, aby se uklidnil. Znechuceně si všiml, že se mu třesou ruce. Čekání bylo u konce, tak proč ztrácí nervy? Nemilosrdně v sobě potlačil všechny známky nejistoty. Pozoroval, jak se k němu Jamie blíží v paprscích teplého kalifornského slunce.

Vypadala nádherně. Husté hnědé vlasy měla stočené do důvěrně známého uzlu. Na nose měla dioptrické brýle s tmavými skly a obroučky byly ještě větší a ještě elegantnější, než u těch, které nosila běžně. Bosé nohy byly obuté do lehkých sandálů a přes rameno měla obrovskou tašku, kterou s sebou všude nosila. Často ji škádlil, jak je ta kabela neskutečně obrovská, ale ona ho odbývala, že už se v ní schovalo několik plážových pikniků.

Cade se na chvíli soustředil na její pas a ptal se sám sebe, kdy to začne být na ženě vidět. Zřejmě asi tak brzy ne.

Jamie ještě jednou pohlédla na papírek, který držela v ruce. Během těch šesti týdnů se zmuchlal a ušpinil. Téměř ho vyhodila do smetí, když Cade z domu Fitzgeraldových odešel. Ani vlastně nevěděla, proč ho nevyhodila, ale strčila si ho do kapsy své kabely. Nejspíš to udělala ze zvyku, jak tam házela nejrůznější ústřižky a papírky.

Přestože se tak ujišťovala, věděla Jamie, že sama sobě lže. Nenechala si ten papír náhodou.

Skulina jí připadalo zvláštní jméno pro loď. Byla si docela jistá, že ta elegantní jachta, na které Cade Santerre jezdil dva měsíce v Santa Barbaře se tak nejmenovala. Nemohla na tu loď zapomenout. Jmenovala se Snílek a v tom přiblblém stavu okouzlení, v jakém se v létě nacházela, jí připadalo, že je to vhodné jméno pro překrásnou loď, na níž se sny mění v realitu. Jachta byla nádherně bílá a vroubená tmavým týkovým dřevem. Kajuta byla důmyslně a luxusně zařízená. Na malé poličce stálo drahé víno, v lednici byl kaviár a jemná paštika a ze stereomagnetofonu se linula jen samá klasická hudba. A nikdy nezapomene, jak se za oknem koupal v moři stříbrný měsíc.

Bude se asi muset opravdu zbavit toho nešťastného sklonu dívat se na svět růžovými brýlemi, řekla si Jamie ostře.

Málem Skulinu minula. Všimla si černých do červena vystínovaných písmen na zádi velké rybářské lodi, když už byla téměř u druhé. Zamračeně pohlédla na jméno na papíře. Rybářská loď? Když Cadea Santerru viděla naposledy, byl bohatým vlastníkem výletní jachty.

„Ahoj, Jamie.“

Jamie prudce zvedla hlavu. Byla ráda, že má na sobě sluneční brýle. Alespoň něco dokázaly skrýt. Chvíli jen zírala na Cadea, jak se s přirozenou elegantní nonšalancí, na kterou si tak dobře pamatovala, nahýbá přes zábradlí.

„Ahoj Cade,“ řekla pomalu. Měl na sobě džíny, vybledlé po nesčíslném praní, kakaově hnědou košili s krátkými rukávy a na nohou dost obnošené plátěnky, které byly kdysi bílé. Těžký kožený pásek vypadal, jako že toho pamatuje ještě víc než ty boty. Cade se vždycky v Santa Barbaře oblékal nedbale, ovšem tehdy měl na sobě oblečení několikrát dražší než teď.

Ostré rysy jeho obličeje a zlatavě hnědé oči lovce se však nezměnily. Ani ta s klidem ovládaná síla z něho nepřestala vyzařovat. Díval se na ni s nedefinovatelným výrazem, který ji znervózňoval. Měla pocit, jako kdyby náhle vkročila do pasti, kterou jí nastražil.

„Trvalo ti to dlouho, než jsi přišla,“ řekl Cade tiše. „Pojď nahoru, mám tady ještě nějaké pivo. Nebo alkohol pít nesmíš? Zdá se mi, že jsem někde četl–“

„Pivo,“ přerušila ho Jamie rozhodnutá, že bude mít situaci pod kontrolou hned od začátku, „by mi docela sedlo.“

Rozhodla se, že si nebude všímat té narážky, že ji čekal ani té jeho podivné poznámky o alkoholu.

„Posaď se, Jamie. Dojdu pro pivo.“ Cade jí nabídl židli na palubě a zmizel v kabině na přídi. Když se vrátil, nesl dvě orosené plechovky piva. Jednu jí podal, druhou pozvedl k přípitku a usadil se naproti ní. Nespouštěl z ní oči.

Když si Jamie uvědomila, že Cade nebude první, kdo prolomí ledy, zeptala se na to, co ji hned napadlo. „Co se stalo se Snílkem?“

„To nebyla moje loď. Patřila kamarádovi.“ Cade se napil a čekal.

„Vždycky jsem tak trochu měla pocit, že to není opravdová loď.“

„Byla opravdová. Akorát mi nepatřila. Potřeboval jsem ji, abych udělal na Fitzgeraldovy ten správný dojem.“

„Aha. Dovedu si představit, že Skulina je jméno, které se k tvé lodi hodí líp. Praktický, realisticky myslící člověk mát vždy k dispozici únikovou cestu, viď? Ty zrovna snílek nejsi, co Cade?“

Cade se zamračil. „Muž sny nepotřebuje. Potřebuje jasné, přesně vymezené cíle, pokud má dostat to, co chce.“

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasila Jamie zamyšleně. „Tatáž teorie by se dala aplikovat i na ženy. Opravdu ti to skvěle logicky myslí, Cade, a dokážeš se rozhodovat. Vždycky jsi uměl tak bezvadně manipulovat s lidmi i se situacemi.“

„Přemýšlela jsi i ty trošku logicky, Jamie? Je to snad důvod, proč jsi tady?“

„Nejsem tady, protože mě sem dovedl můj logický úsudek. Vlastně jsem nechtěla vůbec přijít. Slečna Isabel mě přesvědčila. Jsem tady proto, abych splnila přání své zaměstnavatelky.“ Ta lež jí splynula ze rtů docela přirozeně. Taky si ji důkladně nacvičovala při cestě sem.

Cade ji probodl pohledem. Vypadal docela vyděšeně. „Tebe poslala slečna Isabel?“

„Nějak tě to vyvedlo z míry, Cade. Proč sis myslel, že jsem tě vyhledala sama? Protože jsem už bez tebe nemohla žít?“

V Cadeových očích náhle zablesklo. „Třeba slečna Isabel ví, co je pro tebe v téhle situaci nejlepší. Asi si myslela, že budeš příliš hrdá na to, abys mě vyhledala, pokud tě k tomu nepřiměje ona.“

„Ona ví moc dobře, že jsem nesouhlasila s tím, abychom tě znovu kontaktovali.“ Rozčileně do sebe nalila pivo, vstala a šla na příď lodi. Roztržitě si přitom všimla pečlivě poskládaných sítí, rybářského náčiní a nožů. Nahlédla do kabiny na přídi.

„Jamie, neboj se mě,“ řekl Cade, který se za ní tiše objevil a pokusil se pohladit ji po hlavě. „Nezklamu tě.“

Jamie uhnula stranou a opět si připomněla, že se musí ovládat. Předstírala, že se dívá na nějaké provazy na palubě. „Je to tady dost jiné než na Snílkovi, co? Tuhle loď opravdu vlastníš, Cade?“

„Vlastním ji,“ odpověděl tiše. „Vydělávám si s ní na živobytí. Skulina je loď k pronajmutí. Vozím lidi na moře rybařit.“

Jamie překvapeně zakroutila hlavou. „Nikdy by mě letos v létě nenapadlo, že se živíš jako kapitán na rybářské lodi. Dokonale jsi mě napálil. Věřila jsem, tak jako každý, že jsi úspěšný, bohatý podnikatel. To je úžasné, absolutně úžasné.“

„Šokuje tě to, Jamie? V létě jsem si říkal, že až zjistíš, čím se živím, vadit ti to nebude.“

„Nevadí mi to,“ ujistila ho a otočila se, aby mu pohlédla do očí. Na tváři se jí objevil lehce přidrzlý výraz. „Je mi to úplně jedno, pokud si tě ještě můžeme najmout.“

„Najmout?“ zeptal se opatrně překvapený Cade. „Co tím myslíš?“

„Je to docela jednoduché. Slečna Isabel mi nařídila, abych tě najmula.“

Cade vypadal na chvilku nechápavě. „Najmula k čemu? Abych vůči tobě splnil své závazky? Přece si nemyslí, že by mě měla za to platit?“

Teď zase vypadala nechápavě Jamie. „Jaké závazky? Ty mi přece nic nedlužíš, Cade. Oba to víme. Měli jsme spolu krátký milostný románek a už je po všem. Teď jsem tady obchodně.“

Ostražitě na ni pohlédl. „Asi bys měla začít od začátku. Kde mimochodem je slečna Isabel?“

„Zařídili jsme se podle tvého nápadu. Poslala jsem ji na tříměsíční výlet. Před dvěma týdny odjela.“

„To jí prospěje. Jak reagovala na zprávu, že se její bratr zabil?“

Jamie měla dojem, že se ptá, protože ho to opravdu zajímá, ale pak to zavrhla. Cade nebyl ten typ muže, který by si dělal starosti, jak se cítí jeho oběti.

„Asi tak, jak bys čekal. Nejdřív byla otřesena.“

„To mě nepřekvapuje. Zbožňovala ho. Pochybuju, že by někdy uvěřila, že dělal daňové podvody. Měl jsem jí o té sebevraždě říct já, Jamie. Vím, že to pro tebe muselo být těžké.“

„To bylo,“ řekla prostě. „Ale myslím, že bylo lepší, když jsem jí to řekla já, než muž, který jejímu milovanému bratru podrazil nohy.“

Výraz na Cadeově tváři se nezměnil. Dál na ni nevzrušeně hleděl. „Nemůžeš si odpustit to rytí a špičkování, miláčku. Necítím se vinen za to, co jsem udělal a ať řekneš cokoliv, nebudu se cítit zodpovědný za Fitzgeraldovu smrt.“

„Tys jen dělal to, cos musel, že jo? Není nad to, když si mužský naprosto věří, pokud se etická stránka věci poněkud zkomplikuje.“

„Mám dojem,“ podotkl Cade zdvořile, „že se poněkud odchylujeme od hlavního tématu. Vraťme se zase k žádosti slečny Isabel najmout si mě.“

„Se slečnou Isabel jsi to zvládl skvěle, Cade. Ona ti moc věří, navzdory všemu. Nebo možná právě kvůli tomu všemu.“

„Chceš mi to objasnit?“ zeptal se Cade trpělivě.

Jamie na něho pohlédla přimhouřenýma očima. „Slečna Isabel nevěří, že její bratr spáchal sebevraždu. Chce zjistit, co se s ním stalo. Má pocit, že protože jsi ho tak důkladně vyšetřoval, máš asi lepší představu, kde ho hledat, než kdokoliv jiný. Musím s ní souhlasit, Cade. Jsi důkladný muž. Nejspíš víš všechno o tom, jak Hadley Fitzgerald prováděl své operace.“

„Prováděl své operace?“ opakoval Cade. „To vypadá, jako kdybys věřila, že nebyl tak úplně nevinný.“

Jamie si rozpačitě poposedla. „Zdá se, že vyšetřovací orgány mají proti němu dost důkazů,“ připustila stroze.

„Byl vinen, až Bůh brání.“

V Jamii vzplál hněv. „Nejsem tady proto, abych diskutovala o jeho vině či nevině, ale abych se tě zeptala, jestli bys chtěl další práci. Stačí když řekneš ano nebo ne.“

Cade se na ni neočekávaně mile usmál.

„Jsi si jistá, že jsi přišla kvůli tomu, Jamie?“

„Samozřejmě, že jsem si jistá.“

„Jsi si jistá, že tohle je jediný důvod?“ jemně ji popíchl.

„Jaký jiný důvod bych ještě měla mít?“

„Nemusíš nic hrát, miláčku. Ne přede mnou.“ Sevřel jí ruku. „Tohle léto jsme se dost sblížili. Vím o tobě dost.“

„Jako třeba co?“

Pobaveně se usmál. „Jako to, že neumíš lhát.“

„Na rozdíl od tebe?“ nemohla si odpustit.

Jeho prsty jí sevřely zápěstí. „Vím, že máš svou hrdost, ale myslím, že už jsi svou libru masa dostala. Nemusíš na mě chrlit další obvinění. Věděl jsem, že dřív nebo později přijdeš.“

„Tvoje arogance je svým způsobem okouzlující. Řekla bych, že to člověka trochu pobouří a trochu pobaví.“ Uvolnila svou ruku z jeho sevření a byla překvapena, že ji nechal vyklouznout. „Ale já nemám čas hrát s tebou hry. Nabízím ti zaměstnání. Buď ho vezmeš nebo ne.“

„Myslel jsem si, že slečna Isabel je v cizině.“

„To je. Byla by ráda, kdybys mezitím, co bude pryč, hledal jejího bratra. Kdybys na cokoliv narazil, můžu se zkontaktovat s její lodí. Jsem dokonale instruována, jak to mám udělat.“

„Tvrdíš, že jsi tady, jen abys vykonala to, co ti přikázala?“

„Protože byla tak laskavá, že mě po tom průšvihu nevyhodila, řekla bych, že vykonat její příkazy je asi to nejmenší, co pro ni můžu udělat,“ odsekla Jamie.

Cade se zamračil. „Stále považuješ to, co se mezi námi stalo, za neštěstí?“

„Jen se učím, jak se stát takovým realistou, jako jsi ty.“

Výraz na Cadeově obličeji roztál. „Jsi vskutku odvážná. Ale tak moc se zase snažit nemusíš. Hlavní je, že jsi tady. Jestli chceš předstírat, že jsi přišla, abys mě nabídla džob, tak si posluž. Nevadí mi to.“

„Nic nepředstírám, právě proto jsem tady. Bereš to nebo ne? Třeba ti to tvoje povolání námořního kapitána ani nedovolí, co?“

„Jen se neboj. Čas si najdu. Takže slečna Isabel opravdu chce, abych se na to podíval?“

„Ano.“

„To je moc dobrá výmluva.“

„To není žádná výmluva. Jestli to sakra nebereš vážně, tak na to zapomeň.“

„Když se slečna Isabel tak snažila, aby naším setkáním neutrpěla tvoje hrdost? Ani nápad. Neříkala náhodou, kolik mí chce platit?“

„Tvůj honorář mám s tebou projednat já. Slečna Isabel předpokládá, že bude dost vysoký,“ řekla Jamie škrobeně.

„Slečna Isabel je vskutku bystrá žena.“

„Takže?“ zeptala se Jamie tak klidně, jak dokázala. „Kolik?“

„Za to, že zjistím, jestli je Fitzgerald ještě naživu? Musím si to promyslet. Dám ti vědět dneska u večeře.“

Jamie na jeho poznámku o večeři nereagovala. „Proč si to potřebuješ rozmýšlet? To nemáš určitou fixní částku? Kolik jsi dostal za tuhle práci v létě?“

„Zřejmě nerozumíš přesně tomu, čím se živím. Nejsem soukromý vyšetřovatel. Jsem kapitán nájemní lodi. To je trošku něco jiného.“

„Ale někdo si tě musel najmout, abys šel po Hadleym Fitzgeraldovi. Vzpomínám si, že jsi říkal, že nějací tvoji příbuzní investovali do jednoho z jeho, ehm, programů.“ Málem řekla podvodů. Něco v ní nechtělo, aby tenhle člověk cítil zadostiučinění, že už tuší, že jí o Fitzgeraldovi nelhal.

„Moje sestra a její manžel si mě nenajali. Jen se mě ptali na radu. Byli zoufalí. Začal jsem to prošetřovat a zjistil jsem, že bych možná mohl Fitzgeraldovy operace překazit. Potom jsem se spojil s vyšetřovacími orgány a ty už měly řadu podezření i otázek. Vymysleli jsme takovou operaci, při níž se měl nalézt soubor skutečných kont Hadleyho Fitzgeralda, ne těch, které předkládá očím veřejnosti ve své kanceláři v Los Angeles.“

„A našels je v jeho domě v Santa Barbaře. S mou pomocí,“ pronesla Jamie znechuceně.

„Našel bych je i bez tvé pomoci. Jamie, tohleto už jsme probírali. Jsi blázen, jestli se cítíš vinna. Nemáš k tomu vůbec žádný důvod. Fitzgerald si to odhalení zasloužil a ty to víš. Jsi příliš čestná na to, abys přehlížela zlodějnu. Copak bys chtěla, aby někdo jako Fitzgerald dál prováděl své machinace, jen proto že pracuješ pro jeho sestru, která je náhodou moc hodná stará dáma?“

„Teď zase ty odbíháš od hlavního tématu. Tak k tvému honoráři.“

„Už jsem ti to řekl, rozhodnu se a dám ti vědět u večeře,“ řekl Cade tónem, který nepřipouštěl další diskuze. „Kde bydlíš?“

Jamie se zamračila. „V malém motelu ve městě.“ Řekla mu jeho jméno.

„Znám ho. Vyzvednu tě tam asi tak v šest hodin.“

„Řekla bych, že ta večeře zrovna nutná není.“

„Ale no tak, Jamie,“ zaškemral neočekávaně mile. „Tak jen kvůli starým časům. Co říkáš?“

„Když myslím na ty ‚staré‘ časy, které jsme spolu strávili, přechází mě chuť k jídlu.“

„Vyzvednu tě v šest,“ opakoval Cade a v jeho hlase náhle zazněl tvrdý tón.

Jamie zahlédla v jeho zlatavě hnědých očích chladný záblesk a věděla, že nemůže vyhrát, jestli chce splnit přání slečny Isabel. Prudkým pohybem odložila plechovku piva, mlčky přikývla a odešla z lodi bez jediného ohlédnutí.

Cade ji provázel znepokojeným pohledem. Ať už ho vyhledala z jakéhokoliv důvodu, její hrdost byla stále zraněná. Je jenom nervózní, řekl si. Třeba se trochu bojí. Držela se plánu slečny Isabel, jako kdyby to byl skutečný důvod, proč přišla. Ale Cade cítil, že pod tou ochrannou slupkou se pořád skrývá ta Jamie Garlandová, kterou tak opatrně svedl a tak důvěrně poznal, laskavá a zranitelná. Jen se trochu bojí.

Dnes večer po dobré večeři a uklidňující konverzaci ji vezme na Skulinu a opět objeví tu Jamie, která mu v létě patřila. Nejhorší část má za sebou. Jamie ho sama vyhledala. Řekl si přece, že nejdůležitější je, aby první krok udělala ona. A teď je řada na něm. Pomyšlení na to, jak Jamii opět svede, mu rozproudilo krev v žilách.

Cade šel pracovat, ostřil nůž, který používal při rozřezávání úlovků svých klientů a neuvědomoval si, že se spokojeně usmívá. Těšil se, jak zbaví Jamii posledních zábran a strachu. Bylo dobré, že zase nastal čas činů. To čekání bylo nesnesitelné. Než přijde žena k rozumu, může být z muže nervová troska.

Za několik hodin později, když seděla Jamie naproti Cadeovi, uvědomila si, že se usmívá. Všimla si, že očekávání a uspokojení se nezračí jen v křivce jeho úst, ale že mu vyzařuje z očí a odráží se v chraplavém tónu jeho hlubokého hlasu. Příliš jí to připomínalo letošní léto.

„Výborná ryba,“ řekla. Hrdinsky se pokoušela udržet konverzaci na neosobní úrovni. Vůbec si nevymýšlela. Grilovaný mečoun na jejím talíři byl naprosto dokonale připraven. Ale řekla by to stejně, i kdyby jídlo nestálo za nic. Potřebovala jen tak nezávazně konverzovat o zcela běžných věcech.

Snažila se, aby dnes působila odtažitě a neosobně. Oblékla si rafinovaně jednoduché červené zavinovací šaty, převázané širokou koženou šerpou. Ta kombinace jí připadala vhodná pro obchodní večeři. Vlasy měla jako obvykle na temeni sepnuté, ale to jen proto, že ji nenapadlo, co jiného by s nimi mohla udělat. Záměrně si na sebe nevzala žádné z těch šatů, které nosila na společné večeře v Santa Barbaře.

„Tahle restaurace je proslavená tím, jak umí upravovat mořské ryby,“ řekl jí Cade nenuceně. „Ale já ji vybral proto, že mi trochu připomíná tu restauraci, kam jsme spolu v Santa Barbaře tak často chodili. Pamatuješ. Ta s výhledem na přístav?“

„Matně,“ odpověděla nevstřícně. Vlastně si pamatovala každý večer s Cadem až nepříjemně přesně. Cade se choval tak, jako dnes, starostlivě, trochu majetnicky a zcela zaujatě se jí věnoval. Právě tou zaujatostí jí už jednou tak snadno svedl, připomněla si. Musí si teď dát pozor. „Připadá mi, žes to sako měl asi dvakrát na sobě v Santa Barbaře. Mám si to vysvětlit tak, že jsi ho nemusel vrátit, když jsi vracel jachtu?“

Cade zaznamenal ta lehce pohrdavá slova se zdviženým obočím a pak pod drahým dobře střiženým plátěným sakem lehce pokrčil rameny. „Pár věcí mi zůstalo z doby, kdy jsem se živil i něčím jiným, než pronajímáním lodi.“

„Čím ses živil předtím?“ zeptala se Jamie. „Snad to nebylo něco, podle čeho tví příbuzní usoudili, že je dostaneš z potíží, které si způsobili investováním do Hadleyho projektů?“

„Něco takového,“ potvrdil jí suše. „Byl jsem účetním.“

„Účetním!“ Z nějakého důvodu ji to vyděsilo.

„Měl jsem vlastní firmu v Los Angeles. Jestli účetní něco dokáže, pak je to vydolovat informace o penězích.“

„Jak velká to byla firma?“

„Dost velká. Vadí to snad? Prodal jsem ji před pár lety několika svým zaměstnancům a nemám v úmyslu se k téhle práci vracet.“

Když si uvědomila, jak silná vůle byla k takovému rozhodnutí zapotřebí, začala být Jamie zvědavá. A zvědavost by té její lhostejně odtažité póze, do níž se stylizovala a kterou zjevně nezvládala, mohla dost uškodit. „Hrál jsi v létě roli úspěšného šéfa velmi dobře. Nejspíš proto, že jsi jím kdysi byl?“

„Změnilo by se pro tebe něco, kdybych byl pořád tím mužem, kterého jsem hrál?“ zeptal se jí a pozorně se na ni díval.

„Nevím,“ řekla upřímně. „Alespoň by bylo o jednu lež míň.“

Výraz na jeho obličeji na chvíli ztvrdnul, pak se na ni chladně podíval. „Ty ses dneska rozhodla napínat mou trpělivost? Dej si pozor, miláčku. Jsem ochotný tolerovat určitou míru ženské pomstychtivosti, ale všechno má své meze.“

„Co budeš dělat, když ji budu moc napínat? Nebudeš pracovat pro slečnu Isabel? Ta tvoje výhrůžka zrovna neúčinkuje, Cade. Já jí radila, aby tě nenajímala. A jestliže je pravda, že tvoje specializace je účetnictví a ne vyšetřování, pak by asi měla zkusit někoho jiného. Myslím, že se domnívala, že jsi profesionální vyšetřovatel.“

„Věř mi, že jestli je Fitzgerald naživu, mám lepší šanci ho najít, než by měl soukromý detektiv. Muž jako Hadley pracuje osobitým způsobem. Způsob, jak zachází s penězi, vyhledává potenciální klienty a chytá je do pasti, je pro něj tak charakteristický jako otisk prstů pro zloděje. Jestliže někde tady je, dřív nebo později ho najdu. Neodolá pokušení dát se zase do práce. Ale upřímně pochybuju, že se na tomhle světě ještě vyskytuje. Nikdo nevyvrátil důkazy, z nichž vyplývá, že vyjel na moře a rozhodl se nevrátit.“

„Slečna Isabel je přesvědčena, že stále žije,“ řekla Jamie s povzdechem.

„Slečna Isabel se nechce smířit s realitou.“

„V tomhle ty se vyznáš, co?“ odsekla Jamie. „Ty ses smířil s realitou, když ses vzdal řízení své vlastní firmy a stal se kapitánem výletní lodi? To mi připadá jako směšně romantické gesto. No tak se při znej. Měl jsi divoce romantické představy o tom, jak budeš vydělávat peníze na moři spíš než ve sterilním prostředí kanceláře, že jo?“

Cade se slabě usmál. „Ne. Prodal jsem svou firmu, protože jsem se jednoho rána probudil a zjistil jsem, že nechci být zodpovědný za padesát zaměstnanců a spoustu nervózních klientů. Vybudovat podnik bylo vzrušující, ale řídit už ne. Potřeboval jsem úplně novou práci a věděl jsem, že jestli zůstanu ve firmě, tak mě to za určitou dobu začne nudit a všechno to ve mně zničí. Takže jsem se docela logicky rozhodl, že začnu úplně znova v něčem naprosto odlišném.“

Jamie na něho překvapeně zírala. Opravdu věřil tomu, co říkal. Třeba se tak rozhodl na základě čistě logického zhodnocení vlastních potřeb, ale v hloubi duše o tom pochybovala. Muž, který se s ní miloval způsobem, jako Cade tehdy v noci, musí mít v sobě určitý sklon k romantice a vášni. Nebo si to říkala jen proto, že v hloubi duše nemohla uvěřit, že by u něho takové city vůbec neexistovaly? Třeba k tomu měl jiné důvody. Třeba mu ta jeho firma zkrachovala. Ale i když o tom přemýšlela, věděla Jamie, že to není pravděpodobné. Kdyby dělal Cade Santerre cokoliv, dělal by to dobře.

„Ještě jsme neprobrali tvůj honorář. Už ses rozhodl, jaká částka by to měla být?“

„To můžeme probrat později. Teď právě mluvíme o našich zaměstnáních a já bych měl pro tebe pár otázek.“

„Ty a otázky?“

„Hmm, ano. Hodláš zůstat u slečny Isabel donekonečna?“

„Platí mě dobře a mám ji moc ráda. Je to dobré místo a, ano, myslím, že u ní zůstanu tak dlouho, jak bude ona chtít. Kromě toho, kde jinde by někdo s diplomem z historie našel tak dobře placené místo s tak různorodou prací a spoustou cestování? Svou domácí základnu mám v jejím krásném domě v Big Suru v severní Kalifornii. Často s ní cestuju, když si bere dovolenou, jako letos v létě, když jela k Hadleymu. A chová se ke mně, jako kdybych byla její dcera. Slyšela jsem, že CIA občas zaměstnává humanitně vzdělané dívky a nabízí jim možnosti cestovat, ale myslím si, že při tomhle vzdělání by mi kromě nich nikdo podobné místo nenabídl.“

„To bych neřekl. Viděl jsem, jaké množství práce jsi letos v létě pro slečnu Isabel dělala a kolik nejrůznějších schopností to vyžadovalo. A myslím si, že tyhle schopnosti bys dokázala snadno prodat jinde. Dělala jsi pro ni skoro všecko. Starala ses o její obchodní věci, o daně, klienty, o její zábavu.“

„Slečna Isabel se ráda věnuje plně své tvorbě. Nezajímají ji obchodní záležitosti. V tomhle je na mně zcela závislá.“

„A ty jsi na oplátku náležitě věrná, loajální a poslušná, že ano.“

„Je to moje práce,“ odpověděla chladně Jamie.

„Já tě nezesměšňoval, Jamie,“ řekl Cade jemně. „Já vlastně obdivuju tvoji oddanost slečně Isabel. Ale v životě člověka nastane doba, kdy začne pomýšlet na nový způsob života, na to, jak ho změnit. Neměla bys být tak uvázaná k slečně Isabel. Vlastně pro ni jen pracuješ.“

Jamie pohlédla na Cadea vyvedená z míry, jakým směrem se konverzace ubírá. „Na co narážíš?“

Zaváhal a pak řekl: „Já jen, že jsem letos v létě získal dojem a dneska jsi mi to potvrdila, že jsi milé slečně Isabel oddána až příliš.“

Jamiiny oči se za skly brýlí zúžily chladným rozhořčením. „Byly doby, kdy jsem vážně uvažovala, že od milé slečny Isabel odejdu s jedním mužem, který chtěl odplout do zapadajícího slunce. Naštěstí zasáhla realita.“

„A místo toho jsi utekla zpátky do bezpečí práce pro slečnu Isabel.“

„Na tom, že pro ni pracuju, není nic špatného! Nebo mě začneš obviňovat z toho, že je zapletená do čachrů svého bratra? Pokud je, pak jsem já taky, protože všechny její obchodní záležitosti vyřizuju já.“

Cade přerušil její emocionální výbuch. „Uklidni se, Jamie. Nikdy jsem nic takového nenaznačoval. Jen jsem poukazoval na to, že nemusíš zůstat se slečnou Isabel navždy, protože cítíš vinu za to, co se stalo před šesti týdny. Mohla bys svobodně odejít, pokud, ehm, okolnosti změní tvůj život.“ Zdálo se, že poslední slova ze sebe vykoktal, jako kdyby nevěděl, jak se přesně vyjádřit.

„Okolnosti ještě žádnou změnu v mém životě nezpůsobily. Za tohle místo jsem zatraceně vděčná. Bylo by to pro mně přece jenom trošku těžké najít si po tom skandálu jiné místo.“

„Ale nedovol, aby tvoje loajalita k slečně Isabel ovládala všechna tvoje rozhodnutí,“ pokračoval Cade tvrdě. „Existuje ještě mnohem důležitější loajalita, než ta, kterou cítíš k slečně Isabel.“

„Jaká například?“ vyjela na něho.

„Loajalita, kterou dlužíš svému milenci,“ prohlásil stroze. „Loajalita, kterou dlužíš mně. Měla jsi šest týdnů na přemýšlení, Jamie. Ale teď jsi tady, což alespoň do určité míry znamená, že sis uvědomila, kam patříš. Mám rád slečnu Isabel, a jestli chceš slyšet pravdu, myslím si, že si tenhle džob pro mě vymyslela i proto, aby ti dala záminku vyhledat mě. Ale chci se toho ujmout a zjistit, jak to s tou sebevraždou doopravdy bylo, jestliže pak pro ni bude snadnější vyrovnat se s osudem jejího bratra. Potom však nejsem ochoten se s ní o tebe dělit. Ona potřebuje někoho, kdo by s ní doopravdy žil a to ty nebudeš moct, protože budeš žít se mnou.“

TŘETÍ KAPITOLA

„To nemyslíš vážně?“ Vidlička s napíchnutým kouskem ryby se zastavila na poloviční cestě k Jamiiným ústům a ona zkoprněle zírala na svého partnera. „To se mi snad zdá.“

„Co se ti zdá? Že tě chci? Nikdy jsem se s tím netajil. Před šesti týdny jsem ti řekl, že náš vztah nemá s Fitzgeraldovými nic společného.“

„To byla jen nešťastná shoda okolností, viď? Podívej, Cade, myslím, že už toho bylo dost. Plán slečny Isabel najmout si tě zřejmě nevyjde, tak bys mě měl radši zavézt zpátky do motelu.“ Jamie si uvědomila, že zmačkala ubrousek na svém klíně do ubohého chumlu. Pečlivě se ho pokoušela narovnat. S určitým znepokojením si uvědomila, že má studené nohy. Naštvalo ji to.

„Jamie, uvolni se, prosím tě,“ šeptal Cade uklidňujícím tónem. „Nebudu na tebe spěchat. Vím, že potřebuješ trochu víc času. Ale udělala jsi první krok. Nech na mě, abych udělal ty další. Letos v létě jsem ti dal spoustu času, viď? Tolik času, kolik jsi potřebovala.“

Tolik času, kolik potřebovala na to, aby se do něho zamilovala, pomyslela si Jamie smutně. A když cítil, že ji má v hrsti, ukázal jí, jakou vášeň k němu vůbec cítí. Ale ano, dal jí čas. A taky provaz, na kterém by se mohla oběsit.

„Řekla jsem slečně Isabel, že tohle špatně dopadne. Můžeš mě prosím tě zavést zpátky do motelu, Cade?“ Dalo jí to velkou námahu, ale Jamie byla na sebe hrdá, že situaci zvládla.

„Dej si pohov, Jamie. Nikdo na tebe nebude tlačit. Nechci, aby ses rozčilila. Víš, že to pro tebe není dobré.“ Cade se na ni podíval napůl rozzlobeně a napůl starostlivě.

Jamii ta zvláštní poznámka o rozčilování utkvěla na chvíli v hlavě, ale když si Cade vyžádal účet, zapomněla na ni. Nejdůležitější pro ni bylo dovést tenhle večer, o němž věděla, že nebude snadný, ke konci.

Cade beze slova zaplatil, beze slova dovedl Jamii k černé sportovní mazdě. Jamie si pomyslela, co se asi stalo s tím drahým mercedesem, který řídil v létě. Nejspíš ho vrátil pravému vlastníkovi stejně jako jachtu. Vyhovovalo jí, že je ve voze tma, ale pořád si uvědomovala tu agresivní sílu, která z Cadea vyzařovala. Jestli se jí dnes večer něco podařilo, pak alespoň to, že se mu z obličeje alespoň občas vytratil ten spokojený výraz. Ticho ve voze jí postupně začínalo lézt na nervy. Letos v létě pochopila, že Cade má instinktivní schopnost manipulovat s lidmi. Začala tedy mluvit na neutrální téma.

„Co se týče té práce pro slečnu Isabel…“

„Řekl jsem, že se na to podívám,“ odpověděl Cade s kamenným výrazem ve tváři.

Jamie tedy řekla, co říct musela. „Jestli se rozhodneš tu nabídku přijmout, tak si musíš uvědomit, že moje osoba k ní nepatří.“

Opět nastalo ticho, protože Cade na toto varování nereagoval. Jamie nevěděla, co by dál řekla, až si uvědomila, že parkují vedle přístavu.

„Tohle není motel, Cade.“

„Jelikož to nevypadá, že bys nepila alkohol, myslel jsem si, že tě pozvu na skleničku,“ řekl a vypnul motor. „Pamatuješ, jak nám bylo hezky, když jsme po večeři v Santa Barbaře zašli na loď a vypili si sklenku brandy?“

Jamie si to pamatovala až moc dobře. Věděla moc dobře, co Cade dělá. Snažil se vyvolat opět kouzlo dvou měsíců, které společně strávili v Santa Barbaře.

„To nezabere, Cade, ale myslím si, že nebude škodit, abys to poznal sám.“ Když jí Cade otevřel dveře, vystoupila s předstíranou rozjařeností z auta.

„To uvidíme, miláčku.“ Usmál se na ni, a když vykročili k vratům přístavu, vzal ji za ruku. „Jen se uvolni a nech věcem přirozený průběh. Všechno bude v pořádku.“

Poprvé se Jamii zvedla nálada. S humorem řekla: „Na zatvrzelého realistu si děláš fantastické iluze, Cade Santerro.“

„Dělám?“ Ale nezdálo se, že by ho to trápilo. Na malou porážku, kterou u večeře utrpěl, už zapomněl.

„Ano. Ovšem až zase do sebe nasaješ trochu reality, můžeme si sednout a probrat obchodní záležitosti.“

Usmál se na ni a silně jí stiskl ruku. „Ty mě nebudeš poučovat o realitě, kočičko. Ty jsi až moc měkká, jemná a důvěřivá.“

„Tobě nedůvěřuju!“

„To je dočasný stav věcí.“ Zastavil se vedle Skuliny a galantně jí pomohl na palubu. „Až po tobě. Není to zrovna Snílek, ale je to můj domov.“

Překvapeně na něho pohlédla. „Ty bydlíš na palubě?“

„Ano. Je to moc šikovné.“

„No, na to, že je to rybářská loď, tady ani moc nejsou cítit ryby.“

„Znáš mě, Jamie. Udržuju věci v čistotě a pořádku.“

„Ano, vždycky jsi byl velmi důkladný.“ Zavedl ji dolů do přední kajuty a pokynul jí, aby se posadila na kavalec. Pak otevřel skříňku a vytáhl z ní láhev brandy.

„Vidím, že ti pořád ještě zůstaly některé nákladné záliby,“ podotkla Jamie suše, když zahlédla značku brandy.

„V důležitých věcech nedělám kompromisy.“ Podal jí skleničku a zvedl ji k přípitku. „Na slečnu Isabel.“ Pak si ležérně sundal kabát a uvolnil kravatu.

Nic z toho v ní na první pohled nebudilo žádné znepokojení. Prostě po večeři si muž udělá pohodlí. Ale najednou jakoby atmosféra v kajutě začala vibrovat jemnou mužskou smyslností.

Jamie zamrkala a pozvedla sklenici. „Na to se můžu napít. Taky nevěřím v kompromisy.“ Rozhlížela se po kajutě a přemýšlela o tom, jaký má vlastně Cade příjem. Měla by se méně bát člověka, který se pohyboval v její příjmové kategorii. Brandy ji zahřála a pohodlně se uvelebila, zrovna když si k ní Cade přisedl.

„Kde bydlíš, když je slečna Isabel na cestách?“

„V jejím domě v Big Suru.“

„Překvapuje mě, že nechtěla, abys ji doprovázela.“

Jamie pokrčila rameny. „Tvrdila, že ta cesta má být pro ni terapií, ne opravdovou dovolenou. Nechtěla mě brát s sebou a pak mě tři měsíce deprimovat. Kromě toho, doma je spousta práce.“

Cade se zamračil. „Doma? To mluvíš o jejím domě v Big Suru?“

„Během těch dvou let, co pro ni pracuju, se stal mým domovem. Nechám ti tady telefon, abys mi mohl zavolat, jestli se o Hadleyovi něco dozvíš.“

Cade upil ze své sklenice a přes její okraj se na ni podíval. „Bude snadnější, když budu operovat z domu slečny Isabel.“

Jamie překvapeně zvedla hlavu. „Ale máš tady svou práci.“

„Mám kamaráda, který může vyjet za mě na moře, když si někdo nějaký výlet objedná,“ odpověděl bezstarostně.

„Cade,“ začala pevně, „nevidím žádný důvod, proč by ses měl nastěhovat do domu slečny Isabel.“ To byla ta poslední věc, kterou si mohla dovolit, kmitlo jí hlavou. Musela mezi sebou a Cadem zachovat bezpečný odstup, dokud nepřijde na to, jestli vůbec existuje nějaká naděje, že by mohla střepy své rozbité lásky slepit dohromady.

„Mohl bych pracovat tady odsud, ale je mnohem rozumnější pracovat z jejího domu. Předpokládám, že slečna Isabel měla k dispozici nejrůznější informace o svém bratrovi. Třeba jeho fotky z dovolené. Možná, že se na jedno z těch míst vrátil, jestli tu sebevraždu jen fingoval. Člověk jako Fitzgerald si pro svůj úkryt vybere místo, které zná, protože si nerad zvyká na nové prostředí. To byla jedna z jeho vlastností, která mi usnadnila jít po stopách jeho akcí. Má sklon zůstávat v geograficky omezené oblasti a pracovat určitým pro něj charakteristickým způsobem. Člověk většinou nemění své chování a způsob jednání víc, než potřebuje k přežití. Hlavně ne člověk Fitzgeraldova věku a povahy.“

„Zřejmě mu dost dobře rozumíš,“ vydechla Jamie, trochu vyděšena jeho chladným, bezpochyby přesným odhadem. Ať už se Cade jakkoliv změnil, pořád uvažoval chladně, naprosto logicky a přesně.

„Dokážu docela dobře analyzovat motivy i jednání lidí,“ řekl s neuvědomělou arogancí.

„A taky jimi dokážeš manipulovat?“

„Jedno nadání plodí druhé.“ Položil sklenici brandy a nahnul se pro tu, kterou držela v ruce. „Neboj se mých omezených schopností, miláčku. Je to to jediné, co můžu použít proti tvému kouzlu.“

Její smysly se nastražily, ale Jamie neprotestovala, když si ji Cade pomalu k sobě přitáhl. Tenhle okamžik musel nastat a musel být překonán, řekla si statečně. Věděla to od chvíle, kdy se rozhodla, že se s Cadem setká. Neexistoval žádný jiný způsob, jak by mohla muži, kterého milovala, dokázat, že ji už nemůže tak lehce ovládat jako dřív. Nejenom Cade si to potřeboval uvědomit, pomyslela si Jamie smutně. Musela se o tom přesvědčit i ona sama. Bude žít v neustálém napětí, dokud nezvládne fyzickou stránku jejich vztahu.

„Žádné kouzlo neexistuje, Cade,“ zašeptala, když jí přejel rukama lehce po hrdle a zvedl jí obličej vzhůru. Byl to tichý, chraplavý protest, vyřčený se zoufalým přesvědčením, protože už cítila, jak začíná podléhat té tajemné síle, které se tak bála.

„Mezi námi bude vždy existovat kouzlo.“ Přiblížil k ní svá ústa a lehce, přesvědčivě přejel po jejích rtech.

Jamie cítila, jak Cade ovládá svou vášeň. Zdálo se jí, že se musí dost držet, aby neprolomil její obranu ryze mužskou agresivitou. Samotný fakt, že si s ní dává takovou práci, ji zaujal. To ji tak moc chtěl?

„Jamie, Jamie, tak se mi po tobě stýskalo. Když jsem na tebe čekal, bylo to hotové peklo.“ Jeho palce kroužily pomalu kolem jejích uší. Ty drobné dotyky byly velmi vzrušující. „Vědělas, co mi provádíš, když mě necháváš tak dlouho čekat. Víš, jak často jsem nemohl spát a vzpomínal na tu poslední noc, kterou jsme spolu strávili?“

„Ne, Cade,“ podařilo se Jamii říct, i když si uvědomila, že má určitým způsobem pravdu. Fyzické kouzlo, které je k sobě navzájem přitahovalo, bylo stále silné. „Neznám odpověď na žádnou z tvých otázek.“ Proto jsem tady, dodala v duchu, abych poznala pravdu o tobě a o mně.

„Na odpovědích teď nezáleží, když jsi u mně. Tolik jsem po tobě toužil, kočičko,“ zasténal, zaklonil se a položil si ji na svou hruď.

Jen na chvilku, slíbila si Jamie. Uvědomila si, že se pod jeho dotekem zachvěla a že i Cade to ví. Jakýsi vzdálený hlas jí řekl, že je mužem, který by mohl té informace zneužít.

„Neboj se mě, Jamie. Chci se s tebou jen zase pomilovat. Potřebuju tě, miláčku. Bože, jak já tě potřebuju. Copak si nepamatuješ, jak to bylo tehdy hezké?“

Ta vášnivá svůdná slova se přes ni přelévala a lichotivě se vtírala. Jamie zavřela oči. Musí tomu udělat konec nebo bude ztracena. Potřebovala čas, opatrně rozvržený a ovládaný čas, než tuhle šanci znovu zkusí.

Cadeovy tvrdé prsty sjížděly po jejím hrdle, po výstřihu červených zavinovacích šatů až do jeho špičky. Když si ty šaty Jamie na sebe dnes večer brala, připadaly jí docela cudné, ale dotek Cadeových prstů byl elektrizující. Připadalo jí, jako kdyby měla na sobě jen župan, který má ze sebe každou chvíli shodit.

Žádný muž na ni nikdy tak nepůsobil jako Cade a ona věděla, že si to zřejmě uvědomil. Náhle se jí zmocnila touha dotýkat se ho mnohem intimněji a její prsty si pohrávaly s knoflíky jeho bílé košile.

„Jen do toho, miláčku,“ naléhal na ni zastřeným hlasem.

Cítila, že ho poslouchá. Trochu nemotorně rozpínala knoflíky a při každém pohybu si říkala, že za chvíli přestane.

„Cade,“ zašeptala bolestně, když se její do bronzova zbarvené nehty probíraly houštinou na jeho hrudi. „Ach, Cade…“

„Myslím, že se ti po mně taky tak trochu stýskalo,“ zamumlal spokojeně. Záměrně nechal svou ruku sklouznout přes její ňadro. Pod látkou jejích šatů ucítil ochrannou vrstvu podprsenky. Byla to dobře střižená podprsenka ze solidní, jednoduché látky, ne ten romantický proužek saténu a krajky, kterou ty dva měsíce nosila v Santa Barbaře. „Nemusela sis na večeři se mnou brát všechnu tu výzbroj, miláčku.“ Něžně se zasmál. „Myslela sis, že tě vezmu útokem?“

V Jamiině hlavě něco cvaklo. „Ne, Cade. To přece není tvůj styl. Ty neútočíš. Ty se nenápadně lidí zmocňuješ a manipuluješ s nimi. Nesmím zapomenout, že jsi velmi úskočný člověk.“ Zvedla hlavu a podívala se na něho. Bez brýlí viděla jeho tvář rozmazaně, ale bez potíží rozeznala, že se mu v kočičích očích mihl znepokojený záblesk.

„Jamie, mlč. Nevíš, co říkáš.“

„Ale vím, Cade. Vím naprosto přesně, co říkám. A vím, co dělám.“ Jamie se zhluboka nadechla a osvobodila se ze zrádného objetí. Nevěděla, odkud se v ní vzala síla chladně se usmát, ale udělala to. Nedbale se natáhla přes Cadea a vzala si brýle, které odložil na poličku. Pak významně pohlédla na hodinky. „Panebože, to už je tak pozdě? Už abych šla. Díky za večeři a za brandy, Cade. Slečna Isabel bude ráda, až se dozví, že její nabídku přijímáš. Pošlu jí zprávu, hned jak se vrátím do Big Suru.“

„Počkej, Jamie. Kam si ksakru myslíš, že jdeš?“ Rychle se posadil a ona sklouzla z postele.

„Zpátky do motelu, přirozeně. Kam jinam?“ Přes rameno na něho pohlédla a v šedozelených očích se jí zračilo mírné překvapení, že se na něco takového ptá. „Nemusíš mě tam zavést. Dojdu tam pěšky, je to jen pár ulic odsud.“

„Půjdeš do toho motelu jen přes mou mrtvolu.“

„Nesváděj mě.“

„Jamie, vrať se. Nechceš přece strávit noc sama v motelu a ty to víš. Proč jsi k čertu tak tvrdohlavá. Tys mě sama vyhledala!“ Cade vstal a zahradil jí cestu. Z jeho tváře ani na chvíli nezmizel chladný úsměv.

„Nejspíš podléháš nějaké romantické představě o tom, proč jsem tě vyhledala. Je to docela legrační. Tohle léto jsem měla sklon idealizovat si věci já. Teď je to přesně naopak. Dávej si pozor, Cade. Dívat se na svět růžovými brýlemi je dost ošidné. Člověk vidí všechno zkresleně. Dobrá rada pro ty, co jim to pálí.“

Cade se zamračil, ve výrazu jeho očí se vztek zcela zřetelně mísil s nejistotou. Přestože to trvalo jen chvilku, Jamii to zarazilo. Zjevně si jí nebyl tak jistý, jak by jí rád dal najevo.

„Tak dobře, vážená. Chcete se pomstít. To vám zřejmě nemůžu odepřít. Jenom to nepřehánějte, ano?“ Vzal ji za paži a vedl ji na palubu. „Bylo to dlouhých šest týdnů, miláčku.“

„Cade, myslím že mě tak tiskneš, že budu mít na ruce modřiny,“ řekla, když s ní rychle procházel mezi přivázanými loděmi. Nevěděla, jestli ji má ta změna v jeho náladě těšit nebo znepokojovat.

„Rád bych ti udělal pár modřin na jiných částech tvého těla. Nikdy bych neřekl, že můžeš být tak tvrdohlavá.“

„Třeba jsi mě neznal tak dobře, jak sis myslel,“ odvážila se odpovědět, když ji vecpal ne zrovna zdvořile, ale přesto ne hrubě do auta.

„Znám tě moc dobře, Jamie Garlandová. Na to nikdy nezapomeň.“

Napadlo ji několik trefných odpovědí, ale raději držela jazyk za zuby. Cade Santerre byl nebezpečný člověk. Nemělo cenu pokoušet osud.

Na parkovišti před motelem vyskočila Jamie z mazdy, ještě než Cade vypnul motor.

„Večer s tebou je vždycky zajímavý, Cade. Dík za večeři. Jestli se rozhodneš, že se projektu slečny Isabel ujmeš, najdeš mě na tomhle čísle, přestože nepatřím k honoráři.“ Zalovila v kabelce a podala mu vizitku slečny Isabel.

Cade vystoupil z auta a chytl ji za paži, ještě než mohla utéct do motelu. Vzal si vizitku a strčil ji do kapsy, aniž na ni pohlédl.

„Detaily probereme zítra ráno. Vyzvednu tě na snídani.“

Jamie se radši nepřela. „V kolik hodin?“ zeptala se ostýchavě.

„Je na tebe sedm moc brzo?“ Zjevně se snažil dodat svému chování jakési zdání zdvořilosti.

„Ne. Sedm mi vyhovuje.“

„Jamie, nemusíš ode mě dnes večer utíkat,“ řekl tiše, když vcházeli do motelu.

„Byla bych radši, kdyby se náš vztah udržoval na obchodní bázi, Cade. S tím bys neměl mít žádné problémy. Koneckonců dokázal ses mi dvořit dva měsíce, aniž bys zapomněl, co máš v Santa Barbaře skutečně na práci. Naprosto ti důvěřuju, že se i nadále dokážeš na práci soustředit.“

Zakroutil nevěřícně hlavou. „Rozhodla jsi se, že budeme oba trpět, než přiznáš pravdu, viď?“

„Jakou pravdu?“

Jeho silné ruce konejšivě přejížděly po její paži, když se jí zadíval do obličeje: „Že jsi tady, protože mě potřebuješ.“

„Připustila jsem, že tě potřebuje slečna Isabel, nebo si to alespoň myslí.“

„Ty mě potřebuješ, Jamie. Vím, že to pro tebe nebylo lehké přijít za mnou. Ale bylo to nevyhnutelné. Ať tak či onak museli jsme být zase spolu. Věděl jsem, že když ti dám čas, poznáš, že letos v létě to nebyla jen obyčejná milostná pletka.“

„Mně se zdála docela obyčejná,“ poznamenala s vynucenou lehkostí. Rozzuřovalo ji, že měl vlastně pravdu. Když se s ní během těch šesti týdnů nepokoušel setkat, věděla, že nedokáže bez něho být.

Na chvíli vzplál vzteky. „Kdyby byla tak obyčejná, tak bych se s tebou vyspal tu první noc, co jsem tě vzal na večeři! Bylo by to dost snadné. Byla jsi ochotná padnout mi do náručí od toho okamžiku, co jsme se setkali. Třeba jsem zrovna tam udělal chybu. Dneska bych tady nestál před motelem a tak směšně se s tebou nedohadoval.“

„To bys mi nebyl o nic bližší, než když ses se mnou vyspal jen jednou a pak mi odhalil pravdu, jak jsi mě využil. Pořád nemůžu přijít na to, proč si myslíš, že si to dokážeš zařídit tak, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Jestli tu práci od slečny Isabel potřebuješ, tak ji vezmi. Dostaneš za ni zaplaceno. Ale nemysli, že na mě sehraješ stejné číslo jako v létě. Dostaneš jen účet za služby, které poskytneš. Naposledy, Cade, já do toho kšeftu nepatřím.“ Jamie se rozeběhla a proklouzla skleněnými dveřmi do motelové haly. Za okamžik vyběhla po schodech do svého pokoje.

Cade vrazil klíče do zámku mazdy a nastartoval motor. Příště to dopadne jinak. A pak už to bude jednoduché. Protože když Jamie zase podlehne, nebude pro ni cesta zpátky. Už měl čekání po krk.

„Tancuj si, pokud můžeš, princezno,“ zamumlal, když vyrazil s mazdou do tmy. „Čas ti ubíhá. Bál končí o půlnoci, pokud jsi zapomněla.“ Nemusí být princem z pohádky, ale až se konečně smíří se svým osudem, najde ho princezna v pohotovosti.

Druhý den pozdě odpoledne se Jamie rozhodla, že by si raději ještě měla nakoupit, než dojede do divoce krásné krajiny Big Suru v severní Kalifornii. Osamělou silnici před ní svírala úbočí hor Santa Lucia, které se pak prudce svažovaly k rozbouřenému Tichému oceánu. Byla to nádherně malebná cesta, ale vedla dost nezalidněnou oblastí.

Když Jamie zaparkovala před malým koloniálem, sbírala se už nad mořem mlha. Chtěla být doma, ještě než mlha dosedne na celou zem. Ta úzká silnice, po které ještě několik kilometrů pojede, byla místy dost nebezpečná.

Byla to dlouhá a únavná cesta. Vyrazila z motelu ráno v šest třicet a modlila se, aby se pro ni nezastavil dřív než v sedm. Ale když se z hotelu odhlašovala, nebylo po něm ani vidu ani slechu.

Její rozhodnutí setkat se s Cadem jen tak nezávazně, opatrně bylo dost neuvážené. Jamie to věděla, ale nemohla se udržet. Tím, že přemluvila slečnu Isabel, aby ho najala na hledání jejího bratra, získala určité ochranné zbarvení, ale nebyla si jistá, jestli jí to vyjde. Muž, kterého milovala, byl chytrý a nebezpečný. Ale tentokrát, zapřísahala se, bude mít situaci pod kontrolou ona. Nebude hrát roli maliny zralé k slupnutí.

Jen díky jeho skálopevné víře, že se mu podaří opět rozdmýchat ohníčky jejich vztahu, nevypadala včera večer jako úplný hlupák. Nehledě na to, že hrdost dodá ženě sílu. Za koho se pokládal, když si myslel, že stačí jen čekat, až přijde a vrhne se mu sama do náručí? Ale měl vlastně docela pravdu, řekla si trpce. Raději na to nemyslet.

Jamie si zamračeně vybrala polotučné mléko, nějaké vločky a zeleninu. To jí na nějakou dobu vystačí, má ještě doma nějaké konzervy a mražené jídlo.

Když se rozmýšlela, zda si vzít pšeničný nebo žitný chléb, zjistila, že si znovu klade otázku, proč Cade projevoval včera takový zájem jejich vztah obnovit.

Tomu, co dělala sama, rozuměla. Byla zřejmě ženou, která miluje sice nemoudře, ale naplno. Ale nebyla si jistá, co vlastně motivovalo Cadea.

Ty dva měsíce v létě ji jen využíval. Tehdy v noci na Snílkovi od něj neslyšela nic o nehynoucí lásce. Nic, co by naznačilo, že se do ní bezhlavě zamiloval. Netvrdil jí, že bez ní nemůže žít. Vlastně ani minulou noc netvrdil nic podobného, pomyslela si smutně, když se rozhodla pro celopšeničný chléb.

Cade ji oklamal, určitým způsobem i využil, ale to mu musí přiznat, nevymýšlel si báchorky o svých citech k ní. Letos v létě ji chtěl a zřejmě ji stále chce, ale nikdy neprohlašoval, že ji miluje.

Měla by být ráda, že v něm objevila alespoň špetku cti. Koneckonců ženy jsou rády, když zjistí, že ten, kterému daly své srdce, má pár dobrých vlastnosti.

Alespoň včera se jí docela podařilo získat zpátky svou hrdost, když ne své srdce.

„Bude to všechno?“ zeptal se jí lhostejně chlapec za pultem, nejspíš středoškolák, který zjevně nepovažoval tuhle práci po škole za odrazový můstek své kariéry v maloobchodním podnikání. Vypadal pěkně znuděně.

„Ano, co se týče potravin. Ale potřebuju ještě benzin.“

„Máme tady samoobsluhu. Pak zaplaťte mýmu tátovi vedle.“

Jamie automaticky pohlédla z okna na benzinovou pumpu, která stála před obchodem. Stál tam tmavý buick a jeho řidič právě platil. Až odjede, může tam se svým audi zajet. Jamie nesnášela, když si musela načerpat benzin sama. Ale co, brzy bude doma, tak ten pach benzinu na rukou vydrží.

Chtěla se zase soustředit na svůj nákup, když ji náhle něco upoutalo na stříbrovlasém muži, který právě vyšel z budovy. Když nasedal do buicku, byl k ní obrácen zády, ale připadal jí nějak povědomý, takže se mu chtěla podívat do obličeje. Ale neměla šanci. Muž zabouchl dveře a rozjel se, aniž by se rozhlédl do stran či obrátil dozadu.

Jamie stála a zírala za autem, které zatočilo silnicí číslo 1 a zamířilo na sever. Tomu muži mohlo táhnout na šedesátku a měl dobře upravené husté, aristokraticky vyhlížející šedivé vlasy.

„Osm dolarů devadesát pět centů,“ řekl prodavač netrpělivě.

„Cože?“ Zmatena tou neuvěřitelnou myšlenkou, která ji napadla, když pozorovala muže v buicku, se Jamie zase soustředila na nákup. „Promiňte, myslela jsem na něco jiného.“ Rychle vydolovala z peněženky desetidolarovku a čekala na drobné.

Stříbrné vlasy. Tak mezi padesáti a šedesáti. Určitá, jí povědomá důstojnost v držení těla. Kdyby se jen lépe podívala.

Jamie zavrtěla netrpělivě hlavou, když spěchala k autu. Nechala se unést svou představivostí, nebo spíš představivostí slečny Isabel. Nebylo přece možné, aby doopravdy zahlédla Hadleyho Fitzgeralda. Prostě viděla někoho, kdo jí ho připomenul.

Přestože nerada uznávala schopnosti Cadea Santerry, musela připustit, že má asi pravdu, když tvrdí, že se Fitzgerald utopil. Vyšetřovací orgány tuto verzi potvrdily. Jamie došla k názoru, že příliš dlouho poslouchala slečnu Isabel, která se pokoušela předstírat, že je její bratr stále naživu. Chudák ženská se nechtěla smířit s pravdou. A protože Jamie měla svou zaměstnavatelku moc ráda, přistihla se, že i ona občas o Hadleyho smrti pochybuje. Asi to tak bylo dobře. Koneckonců právě víra slečny Isabel dala Jamii záminku vyhledat Cadea.

„Co tím ksakru myslíte, že se před půl hodinou z hotelu odhlásila?“ řval Cade na vyděšenou recepční. „Měla jít se mnou v sedm hodin na snídani.“

„Je mi to líto, pane Santerro,“ říkala už po desáté žena ve středních letech. Byla zjevně uražena.

„Nic neříkala, že by měla mít schůzku s vámi. Prostě zaplatila účet a odjela. Říkala jen, že má před sebou dlouhou cestu.“

Cade se naklonil dopředu a oběma rukama se opřel o pult. „To znamená, že jela do Big Suru.“

Žena kousek ustoupila, protože si nebyla jistá, co provede muž, který ji tady téměř obviňoval, že pomáhala Jamii Garlandové utéct. „Zřejmě, pane Santerro. Ano, zřejmě jela domů. Je to, ehm, docela logické.“

„Ten dům v Big Suru není jejím domovem,“ zavrčel Cade nebezpečně. „Je to její kancelář, místo, kde pracuje. Nemá opravdový domov.“

„Aha.“

„Myslí si, že je hezké, dobrodružné a tak trochu romantické pracovat pro výstřední umělkyni a bydlet v tak malebném místě jako je Big Sur.“

„No, mě to připadá docela zajímavé,“ řekla žena smířlivě, zřejmě nevěděla, jak citlivého tématu se dotýká. „Tedy chci říct, není to blízko Carmel? To je přece moc půvabné městečko.“

Cade zacenil zuby v úsměvu, za který by se ani nemusel stydět vlk. „Mně se její práce nezdá ani hezká ani romantická. Dokonce mi ani nepřipadá zajímavá. Je akorát na obtíž. Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby ji slečna Isabel před šesti týdny vyhodila.“

„Slečna Isabel?“ zeptala se recepční obezřele.

„Kdyby ji slečna Isabel vyhodila, nepřeháněla by to Jamie s oddaností k někomu, kdo si to ani nezaslouží. Taky by neměla nikoho, kdo by ji na uplynulých šest týdnů poskytl přístřeší. Neměla by dnes ráno kam utéct. Musela by se smířit s tím, že mě potřebuje a v hloubi duše chce.“

„Aha.“ Recepční pokývala opatrně hlavou. Cade se náhle rychle narovnal a obrátil se ke dveřím. „Proč tady vlastně stojím a křičím na vás?“

„Taky jsem si to říkala.“

Cade už odpověď na svou řečnickou otázku neslyšel. Byl téměř u parkoviště. Ta hloupá nána zdrhla. Což je další důkaz, že je těhotná. Vždycky slýchal, naposledy od svého švagra, že těhotné ženy mají sklon být přecitlivělé a občas neuvažují racionálně.

Ovšem nazvat Jamii hloupou nánou nebylo zrovna přesné. Hlupák byl on, že ji nechal včera v noci odejít. Měl se k ní chovat tvrději, ovládnout ji a ukázat jí, že jakýkoliv její odpor by mohl snadno zlomit.

Ale včera si nemyslel, že by to měl hnát až tak daleko. Měl dojem, že tu bitvu už vyhrál. Koneckonců to ona za ním přišla, ne? To, že by měl najít Fitzgeralda, byla jen výmluva.

Cade otevřel dveře mazdy a vklouzl dovnitř. Bylo sice docela možné, že slečna Isabel chtěla mít jistotu o smrti svého bratra, ale hlavně to byla inteligentní žena. Věděla, jak se vztah mezí její sekretářkou a Cadem Santerrou vyvíjí a určitě by jí nebylo proti mysli dát je zase dohromady.

Teď už Cade věděl, proč se slečna Isabel rozhodla, že mu nabídne práci. Muselo ji zarazit, stejně jako Cadea, kde se v Jamii vzala ta ženská pýcha. Byla přece vždycky tak milá, něžná a chápající. Cade si byl jistý, že po tom šoku v Santa Barbaře, když se dozvěděla, co tam vlastně dělal, ho nakonec pochopí a odpustí mu.

Když zjistila, že je těhotná, vzbudilo to v ní zřejmě určitou pomstychtivost. Možná že chtěla, aby kolem ní pořád kroužil, než mu zase podlehne, uzavřel své uvažování Cade.

Ale dlouho si hrát nemohla. Její těhotenství jí to nedovolovalo.

Přesto Cade věděl, že už nechce čekat, až ji její nálady přejdou. Už se držel na uzdě dost dlouho. Zajel do přístavu, sbalil si věci a vyřídil pár telefonátů. Čekala ho dlouhá cesta do Big Suru.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jamie otočila klíčem ve dveřích domu slečny Isabel s obrovským pocitem úlevy. Mlha podél pobřežní magistrály houstla a ona měla štěstí, že se jí podařilo šťastně dorazit domů.

Vzpomněla si, jak sem před dvěma lety přijela a jak se jí ten dům okamžitě zalíbil. Připadalo jí, že vynikající výstřední umělec by měl žít pravě zde. Z domu, přilepeného riskantně k strmému úbočí hustě zalesněné hory, byl mezi prastarými stromy vidět v dálce modrý nádherný Pacifik. Slečna Isabel jí hrdě vysvětlila, že dům navrhli a postavili členové místní komuny Mladí muži a ženy, kteří koncem šedesátých a začátkem sedmdesátých let na pobřeží Tichého oceánu experimentovali s alternativním životním stylem, už odsud dávno zmizeli, teď z nich byli právníci a burzovní makléři. Ale když žili svůj sen v Big Suru, vložili všechny své tvůrčí schopnosti do tohoto domu. Výsledky byly přinejmenším originální.

Dům byl postaven ze dřeva a skla a skládal se z množství místností zvláštních tvarů, žádná z nich nebyla konvenčně čtverhranná nebo obdélníková. Některé měly klenbu, jiné byly fazetové, některé měly stěny ze samých výklenků a jiné byly prostě podivné. Všechny měly nádherný výhled a všechny byly přeplněné uměleckými výtvory slečny Isabel. Když pracovala, poháněla ji úžasná energie a výsledkem bylo neuvěřitelné množství uměleckých předmětů.

„Proč něco z toho neprodáte, slečno Isabel?“ zeptala se Jamie, když pro ni pracovala asi měsíc. „Tady vám visí po zdech obrovské jmění.“

Slečna Isabel se ušklíbla a pak jí vysvětlila, jak se má umělec chovat. „Jestli dám na trh příliš mnoho, tak cena mé práce klesne. To jsou jednoduché počty, má milá. Zákon nabídky a poptávky. Příliš mnoho výrobků a poptávka klesá. Když klesne poptávka, klesnou ceny. Když udržíte nabídku v omezené míře, budou se lidi prát, aby si koupili nějaké dílo od Isabel Fitzgeraldové. A ceny zůstanou nahoře.“

„Ale mezitím jste zavalena spoustou obrazů a keramiky, protože nedokážete přestat pracovat, že?“ Jamie chápavě přikývla. Pomalu si uvědomovala, že její zaměstnavatelka není zase tak roztržitá a výstřední, jak se na první pohled jevila. Isabel Fitzgeraldová byla bystrá žena. Dost bystrá na to, aby mezi obchodem a uměním dokázala udržet zdravou rovnováhu.

„Bohužel, když mě to popadne, musím pracovat,“ řekla Isabel s povzdechem. „Pak se ty věci hromadí. To je jeden z důvodů, proč jsem koupila ten dům. Je dost velký, aby se sem všechno vešlo.“

I Jamiin pokoj zdobily obrazy a keramika slečny Isabel, které jí dovolila vybrat z toho, co se nacházelo v domě. Když vcházela do nezakrytě exotické ložnice v secesním stylu, zmocnil se Jamie jako obvykle pocit radosti. Pokoj měl tvar osmiúhelníku a každá jeho fazeta byla orámovaná zrcadly, na nichž slečna Isabel namalovala uvolněnými tahy štětce ornamentální stromy.

Jamie si vybalovala věci a cítila, jak je vděčná, že je zase doma. Včera večer měla štěstí, ale tak to nemusí být vždycky. Hned, když Cadea poznala, něco uvnitř jí říkalo, že dříve nebo později skončí v jeho náručí. Letos v létě se osud naplnil a ona by byla hloupá, kdyby mu poskytla další příležitost. Nejdřív se musí prosadit jako jeho rovnocenná partnerka a ne snadno manipulovatelná ženská s hlavou v oblacích. Tentokrát sama stanoví podmínky jejich vztahu.

Přesto se do jejího pocitu úlevy mísil zvláštní smutek. Ať už to dopadlo jakkoliv, Cade vnesl do jejího života něco jedinečného. Prostě se po uši zamilovala do nesprávného muže. Přesto přemýšlela, jak asi dnes ráno Cade reagoval, když zjistil, že odjela z města.

Zrovna v kuchyni vyndávala zátku z lahve, když uslyšela před domem na příjezdové cestě auto. Na chvíli překvapeně zaváhala a zmocnila se jí slabá nevolnost. To je směšné, pomyslela si. Nejspíš je to tím, že zahlédla muže, který jí něčím připomínal Hadleyho Fitzgeralda. Rozhodným pohybem vytáhla zátku a šla ke dveřím. Jestli bude před nimi zaparkován nenápadný buick, nebude zrovna klidná.

Vedle jejího audi stála černá mazda. Rozhodně to nebyl nenápadný buick a nebylo pochyb, komu auto patří.

„Tak tohle,“ procedila Jamie skrz zuby, „si člověk vyslouží za to, když se zaplete s tvrdohlavým mužským.“ Otevřela dveře a postavila se na prahu s rukama v bocích. „Co si kruci myslíš, že mě takhle sleduješ, Cade?“

„Není nad to, když tě na konci dlouhé cesty čeká roztomilá, milující ženuška,“ pronesl lakonicky, když se k ní blížil, kožený vak přehozený přes rameno. „Dobrý večer, Jamie. Jelo se ti dobře? Na něco jsi dnes ráno zapomněla.“

„Co to jako mělo být?“

„No přece snídaně. Měli jsme spolu snídat, nevzpomínáš si?“

„To se mi muselo nějak vykouřit z hlavy.“

„Tak si za to vyberu večeři.“ Zastavil se těsně před ní, sklonil hlavu a krátce a tvrdě ji políbil na udivená ústa. Pak, aniž čekal na odpověď, prošel kolem ní do obývacího pokoje vlnivých tvarů. „To je ale bláznivý dům. Vsadím se, že si myslíš, že je ohromně umělecký a nádherně výstřední.“

„To tedy je.“

„Houby je. Vypadá, jak kdyby ho navrhla tlupa bláznivejch hipíků někdy v šedesátých letech.“

„Nikdo se tě na tvůj názor neptal.“

Chvíli si prohlížel pokoj, který byl navržen do polokruhu. Vyklenutá část sestávala z oken sahajících od podlahy až ke stropu a během dne poskytovala překrásnou vyhlídku na hory a moře. Pokoj byl zařízený nábytkem z proutí a bambusu, měl vzbuzovat romantické kouzlo tropů. Několik koláží slečny Isabel nápadně kontrastovalo s půvabnou strohostí pokoje.

Cade potřásl znechuceně hlavou a upustil kožený vak na podlahu. Otočil se k neochotné hostitelce. „Doufám, že mi vysvětlíš, proč ses dneska ráno tak vypařila?“

Jamie zavírala dveře, aby nemusela pohlédnout do těch kočičích očí. Tady přece neměl být, pomyslela si s rostoucí hysterií. Měl zůstat dole na jihu a kontakt mezi nimi by řídila ona. Nic jí nevycházelo. „Vysvětlím ti to docela dobře. Chtělo se mi odjet, a tak jsem odjela.“

„Bylas po včerejší noci nervózní?“

„Přestaň se tvářit tak namyšleně. Ne, nervózní jsem nebyla. Prostě jsem došla k názoru, že už si nemáme co říct, dokud nebudeš mít nějakou zprávu pro slečnu Isabel. A neříkej mi, že už nějakou máš.“ Prošla kolem něj do kuchyně a nalila si do sklenice trochu vína. Pak se k němu obrátila. „Ale vlastně tys dovedl vždycky rychle zapracovat.“

„Zřejmě ne dost rychle. Dej mi taky trošku napít. Byl to pěkný flák cesty.“

„Dobře, že ses teď tak pocvičil v řízení,“ šlehla po něm Jamie. „Bude se ti to hodit, až zase nasedneš do auta a vyrazíš do Carmelu. Tam spíš najdeš motel, než když se budeš vracet na San Simeon.“

Když Jamie nejevila žádnou snahu mu nalít, pomohl si Cade sám. „Pěkně to na mě zkoušíš, miláčku, ale musíš vědět, že to nezabere. Dneska v noci spím tady. Jen úplný idiot by se v té mlze vydal na silnici.“

„Jelikož jsi právě po té silnici přijel, jak tomu mám rozumět?“

Sebeironicky se ušklíbl: „Že jsem naštvanej a rozčilenej idiot. Chytré ženy takové tvory neprovokujou. Co je k večeři? Mám hrozný hlad.“

„To si opravdu myslíš, že se můžeš objevit u mých dveří a oznámit mi, že zůstáváš na noc?“ zeptala se Jamie rozezleně.

„To nejsou tvoje dveře,“ zdůraznil až moc zdvořile. „Patří slečně Isabel. A já právě teď pracuju pro slečnu Isabel, což mi dává určitá privilegia.“

„Kdo ti to řekl?“

„Já. Jamie, varuju tě kvůli tvému vlastnímu dobru, nedělej mi dneska žádné problémy. Měl jsem jich už dost. Ráno jsem nebyl v zrovna nejlepší náladě. A můj stav se za těch pár set kilometrů jízdy nezlepšil. Jsem unavený, mám hlad a moc se potřebuju napít. Jestli seš alespoň zpolovičky tak inteligentní, jak jsem si o tobě letos v létě myslel, tak zavřeš pusu a dáš mi něco k večeři. Co to jíš?“

„Salát,“ zamumlala a uvědomila si, že je to nejspíš dobrá rada.

„To je všechno, co máš?“

„Je tam polévka v konzervě a pár věcí na chlebíčky,“ přiznala neochotně.

„Udělej to pro nás pro oba. Měla bys jíst něco víc než salát.“

Jamie se na něho nepřítomně zadívala. „Proč?“

Zamračil se. „Protože musíš v tomhle období správně jíst.“

„Na co si to hraješ? Na odborníka přes výživu? Připouštím, že jsem momentálně trošku stresovaná, ale salát mi přece neublíží.“

„O pořádné stravě můžeme diskutovat nad pořádným jídlem. Který pokoj je můj? Dám si tam tašku.“

„Počkej, Cade.“

„Mám si nějaký najít sám?“

Jamie věděla, že bojuje předem ztracenou bitvu, a tak to neslavně vzdala. „Nahoře jsou jenom dvě ložnice, moje a slečny Isabel. Radši bys měl jít do mé. Já se přestěhuju ke slečně Isabel.“ Položila naštvaně sklenici vína na stůl a šla mu ukázat cestu.

Cade kráčel za ní točitými chodbami a prohlížel si tu záplavu uměleckých děl.

„Panebože, neměl jsem vůbec tušení, že je slečna Isabel tak plodná.“

„Spoustu věcí na trh nedává,“ zamumlala Jamie.

„Přirozeně. Kdyby svým uměním zaplavila galerie, zničilo by jí to nejen pověst, ale hlavně příjem.“

Jamie k němu překvapeně otočila hlavu. „Přesně tohle mi řekla. Zákon nabídky a poptávky. Jaks to věděl?“

„Kdysi jsem býval účetní, vzpomínáš si?“

„Samozřejmě že si vzpomínám. Účetní a vyšetřovatel k tomu.“ Přikývla posměšně hlavou a vešla do ložnice. „Seberu si jen pár věcí a přenesu je ke slečně Isabel. Vážně, Cade, nevím, proč ses tady takhle objevil. To nemělo žádný smysl.“

„Ne? Opravdu jsi mě nečekala, Jamie? No tak, miláčku. Oba přece víme, že se snažíš zachránit trošku té své hrdosti. Koneckonců, muselas toho dost spolknout, když jsi mě vyhledala. Copak ti nedělá ani trošku dobře, že jsem za tebou okamžitě vyrazil?“

„To tedy ne!“ vybuchla Jamie.

„To máš smůlu, protože z té pomsty už víc nevytěžíš. Nemám rád hry. Moc času už nemáš, miláčku.“

„Můžeš mi věřit, že s tebou žádné hry hrát nehodlám.“ Jamie rozzuřeně otevřela několik zásuvek a vytáhla z nich spodní prádlo a noční košili. Beze slova vyrazila z pokoje a šla přes chodbu do ložnice slečny Isabel.

První věc, kterou její oči spatřily, když rozsvítila světlo, byl portrét Hadleyho, který slečna Isabel dokončila krátce předtím, než se rozhodla odjet na cestu.

„Ach, Hadley,“ zamumlala Jamie pro sebe, „do velké míry je to tvoje chyba. Kdyby tebe nebylo, nebyla bych v takovém průšvihu.“

Slečna Isabel pracovala na portrétu stejně zaujatě, jako vždycky. Obraz byl modernistickou kombinací koláže a hustě nanesených akrylových barev a výsledek byl znepokojující portrét Hadleyho Fitzgeralda v životní velikosti. V okamžiku, kdy ho dokončila, přestěhovala slečna Isabel obraz do své ložnice. Jamie si pro sebe pomyslela, že takhle se vlastně její zaměstnavatelka vyrovnala s osudem svého bratra. Nijak zvlášť si ho tehdy neprohlížela a nenaléhala na slečnu Isabel, aby o obraze povídala.

Teď viděla, že přestože rysy Hadleyho obličeje byly zachycené jemně a přesně, zbytek plátna obsahoval roztodivné prvky. Mezi šmouhami svítivých akrylových barev se leskla přelakovaná dolarová bankovka, zároveň s částí dopisu, který Hadley napsal jednomu ze svých klientů. Po celém plátně byly rozeseté části předmětů, které měly podle Jamiina názoru představovat Hadleyho život a obchod. V jednom rohu byla dokonce připevněna zlomená tužka a list z účetní knihy. Jamie chvíli portrét studovala a pak se otočila. Měla na práci důležitější věci.

„Slečna Isabel je příznivkyní minimalismu?“

Jamie se zabodla pohledem do Cadea, který přešel chodbu a stál ve dveřích. Rychle přebíhal očima po střídmých, čistých obrysech běloskvoucího pokoje.

„Nejspíš by se to tak dalo nazvat.“ Hodila spodní prádlo do prázdné zásuvky bílé toaletky. „Tvůj pokoj je oproti tomu romantické, exotické místečko, kde se skrýváš, že ano?“ Cade se poprvé od svého příjezdu usmál. „Ale už se tam dlouho schovávat nemůžeš, holčičko.“

„Cade…“ začala a v hlase se jí náhle ozvala bolest. „Proč mě tak pronásleduješ, co jsi tím chtěl dokázat?“

„Pojďme jíst,“ řekl nenuceně. „Mám hrozný hlad.“

O tři hodiny později uléhala Jamie do bílé postele, která stála uprostřed podivně tvarovaného pokoje. Ležela, zírala na strop a ptala se sama sebe, proč si vlastně myslí, že dnes večer situaci zvládla.

Letos v létě nezvládla nic a zřejmě bylo naprosto bláhové domnívat se, že tentokrát to bude jiné. Přesto jí připadalo, že i Cade si už dává větší pozor. Sice ji seřval, že odjela a nic mu neřekla, ale naznačil, že jí vlastně rozumí. Usadil se na pohovce, nohy si dal na starou námořní truhlu a jedl vedle ní večeři v docela dobré náladě. Jamie se to nezdálo.

„V žádném případě tady nemůžeš zůstat, Cade. Musíš ráno odjet,“ pronesla pevně a rozhodně.

„Mou zaměstnavatelkou je slečna Isabel, ne ty. A ta tady není, aby mě vystěhovala,“ odpověděl Cade s úsměvem.

„Co vlastně ode mě chceš?“ zeptala se Jamie už naprosto zoufalá.

„Odpověď znáš sama.“ Jeho úsměv se prohloubil. „Těch šest týdnů se mi po tobě moc stýskalo, miláčku.“

„Kdybys mě opravdu chtěl, tak bys mě v létě nevyužil k tomu, abys dostal Hadleyho. A kdyby se ti opravdu po mně tak stýskalo, neválel by ses těch šest týdnů na své lodi. Využil bys ten čas k tomu, aby ses mi omluvil a vysvětlil mi své počínání.“

Na chvíli ho to vyvedlo z míry. Potom se na ni dlouze, zamyšleně podíval. „Myslel jsem si, že bude lepší, když uděláš první krok ty.“

„To je jedna z tvých dalších teorií, jak manipulovat s lidmi a ovládat je? Cade, já k tobě nepřilezla. Jestli sis toho nevšiml, kontaktovala jsem tě z ryze obchodních důvodů.“

„Miláčku, nikdy jsem nechtěl, abys ke mně přilezla. Jen jsem chtěl, aby sis uvědomila, že to, co mezi námi existovalo, bylo moc pěkné. Moc pěkné na to, aby se to zahodilo kvůli hněvu a pýše.“

„Vyhledala jsem tě jen kvůli obchodu. Chci, aby ti to bylo jasné, Cade.“

On se jen usmál tím zvláštním úsměvem, který v sobě obsahoval tolik klidné jistoty a uspokojení. Jamie se nakonec omluvila a šla si lehnout. S tímhle člověkem se dnes nedalo mluvit. Byl prostě v domě a ona s ním, dokud nenajde způsob, jak se ho zbavit.

Ale jestli si myslel, že ho vyhledala, protože se mu chtěla vrhnout do náruče, tak se ten jeho arogantní mužský mozek pomátl, pomyslela si v temnotě Isabelina pokoje. Zřejmě si z té lekce včera večer, když tak chladně ukončila milostnou scénu na lodním kavalci, nevzal žádné ponaučení.

Až nato, že zase tak chladná nebyla, připustila s povzdechem. Většinu noci pak nespala a nebylo pochyb o tom, že nikdy nepřestala Cadea chtít a že by se s ním včera večer ráda pomilovala. Naštěstí se s touhle stránkou své psychiky vyrovnává docela dobře. Její nový vztah s Cadem bude řídit mozek, ne city. Po tomhle ujištění nakonec usnula.

Nevěděla, co ji později probudilo: možná bubnování deště o okno, třeba to, že spala v cizí posteli.

Ať už to bylo cokoliv, napůl se ze spánku probrala, zavrtěla se a převalila na druhou stranu. A najednou se jí rozbušilo srdce.

Portrét Hadleyho Fitzgeralda ožil.

Jamie zadržela dech. Nemám nasazené brýle, pomyslela si v panice. To je tím. Prostě pořádně nevidím. Je to optický klam.

Hadleyho stříbrná hlava se pomalu pohybovala. Jako kdyby se celý obraz posunul a Jamie by přísahala, že na chvilku měla před sebou dva obrazy Hadleyho Fitzgeralda.

Nikdy ji nic víc nevyděsilo, ale přesto se snažila ovládnout. To budou ty její špatné oči. Musí si nasadit brýle. Na několik vteřin pevně semkla víčka a zoufale si přála, aby důsledky jejího dvojitého vidění zmizely. Potom, s očima stále zavřenýma, se natáhla po brýlích, které ležely na nočním stolku.

Zaplavila ji další vlna paniky, její prsty přejížděly po povrchu stolku a obroučky brýlí nenacházely. Otevřela oči a rozbušilo se jí srdce. „Kde jsou moje brýle?“

Se strachem, co její rozostřené oči zahlédnou, podívala se Jamie znovu na portrét. Teď už na ní ze tmy hleděl jen jeden obraz šedovlasého muže, díky bohu. Ale nemohla si tím být tak jistá. Nemohla si teď být jistá ničím. Zdálo se jí, že se neovládne a začne křičet.

Připadalo jí, že nejdůležitější je dostat se z pokoje pryč. Brýle nebrýle, musela uniknout před noční můrou, kterou její ospalý mozek vykouzlil.

S úžasným vypětím vůle odhrnula pokrývku a vymotala se z postele. Pod bosýma nohama ucítila bílý koberec a pak se rozeběhla ke dveřím ložnice. Rozrazila je a vystřelila do chodby, aniž by se ohlédla. Dveře se za ní hlučně zavřely.

Je to směšné, co s ní takový sen dokázal udělat. Jakmile byla na chodbě, začala se Jamie kritizovat. Absolutně směšné. Stála tam v drahé francouzské noční košili, která byla bezostyšně sexy a kterou si koupila v létě, když si uvědomila, že je zamilovaná a říkala si, že se chová jako idiot.

Stála tam a přála si, aby jí srdce přestalo bušit, když se naproti otevřely dveře a objevil se Cade. Z nějakého důvodu si její krátkozraké oči bez potíží všimly, jak vypadal.

Stál tam, na sobě měl jen spodky, tmavé vlasy lehce rozcuchané, ze stínu vystupovala silná, štíhlá ramena. Měl vypadat nebezpečně, ale když ho spatřila, moc se jí ulevilo.

„Alespoň,“ podotkla opatrně, „nejste dva.“

„To je dobře. Nechtěl bych se o tebe dělit. Pojď dovnitř, Jamie. Čekal jsem na tebe.“

Zlověstně přesvědčivá slova uklidňovala a vyzývala, slibovala vřelost a vášeň místo iracionálního strachu. Jamie jako v tranzu přistoupila ke Cadeovi. „Zdál se mi ošklivý sen,“ zašeptala.

„Opravdu? Pojď ke mně, miláčku, a já ti pomůžu na něj zapomenout.“

Jamie se dlouze nadechla. Už se probrala. Věděla, co dělá. „Je to ode mne hloupé, že tak přehnaně reaguju. To se mi už od dětství nestalo.“

Cadeovy zuby se zaleskly ve tmě, a když promluvil, ozval se v jeho hlase náznak pobavení. „Nemusíš se nijak vymlouvat, že za mnou jdeš.“ Natáhl směrem k ní ruku. „Ale jestli je to pro tebe snazší, tak to klidně dělej.“

Chvěla se, ale ne strachy. Pomalu k němu natáhla ruku a dovolila, aby ji jeho prsty obemkly. Okamžitě byla chycena. Cade si ji přitáhl blíže. „To není výmluva, Cade. Já měla opravdu noční můru.“ Uvědomila si, že ji jeho blízkost uklidňuje.

„V mé posteli žádné můry mít nebudeš,“ sliboval jí chraplavě, když ji něžně táhl dovnitř. „Postarám se, aby byly všechny tvé sny moc hezké.“

„Předpokládáš toho příliš…“ podařilo se jí říct, když ji vtahoval do zešeřelé ložnice. Připadalo jí, jako když pluje, jako když se vznáší. „Myslíš si, že je všechno vyřešeno, že máš zase všechno pod kontrolou.“

„A to vadí?“ zašeptal a zavřel za ní dveře.

„Nejspíš ano,“ řekla tiše. „Bude mnohem těžší přesvědčit tě, že nejsem ta malina na slupnutí, jako jsem byla v létě.“

„Až tě budu mít opět v rukou, pak mě nejspíš budeš moct přesvědčit o čemkoliv,“ řekl záhadně.

„Ty tomu nerozumíš, Cade,“ začala vážně.

Přerušil ten naléhavý tón v jejím hlase polibkem na ústa. S rozechvělým povzdechem přijala Jamie to, co se mělo stát. Tak jako v létě věděla, že její vztah s Cadem skončí v posteli, věděla dnes, že nemá smysl odolávat vlivu, kterým působí na její smysly. Cade si okamžitě uvědomil, že se mu vzdala.

„Jamie, Jamie, nebudeš toho litovat. Patříš do mého náručí. Oba to přece víme.“ Tiskl své rty na její a ta slova bolestně pronikala dovnitř, když jeho tvrdé prsty pátraly po jemných šňůrkách francouzské noční košilky.

„Tentokrát to bude jiné, Cade,“ pokoušela se ho varovat. Její smysly už reagovaly na kouzlo jeho dotyku, když jí sundával ramínka košile z ramen.

„Lepší. Tentokrát to bude lepší.“

„Ty nechápeš…“

„Mlč, miláčku. Chápu všechno. Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ uklidňoval ji. „A nemusíš se taky ničím trápit. Postarám se o tebe. Můžeš mi důvěřovat. Tak, jak jsi mi věřila v létě. Všechno zase napravím. Slibuju ti to.“

Košile jí sklouzla k nohám a Cade zasténal, když jeho dlaně sjely z Jamiiných ramenou na zvedající se hroty jejích ňader.

„Ach, Cade,“ zašeptala, když ji ovládla touha.

„Jak jsi jen mohla předstírat, že mezi námi neexistuje opravdové kouzlo?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Nevím,“ přiznala prostě a ovinula mu paže kolem krku. „Jamie!“

Byla uvězněna v jeho náručí, prsa svůdně přitlačená na jeho tvrdou hruď. Cadeova ruka se přitiskla na její záda a sjížděla dolů až na plnou křivku jejích boků. Tam se jeho prsty zaklesly do hebké pružné kůže. Měl pravdu. Kouzlo mezi nimi existovalo. Proč by to měla popírat? Tentokrát, zařekla se, neztratí nad sebou kontrolu.

„Málem jsem se během těch šesti týdnů zbláznil.“ Náhlým, rozhodným pohybem ji zvedl do náručí a odnesl do postele. „Tentokrát mi neutečeš. Kdybys to udělala, přijdu o rozum.“

Jamie cítila, jak ji pokládá na postel a otevřela oči, právě když Cade netrpělivě vystupoval ze slipů. Nepotřebovala brýle, aby viděla, jak se v něm zvedá mužský chtíč a její tělo okamžitě zareagovalo. Usedl vedle ní a položil jí ruku na břicho. Vypadal majetnicky a zároveň jako v transu. Jamie se zachvěla.

Cade druhou rukou uchopil její a položil si její prsty na stehno. Jamie už nepotřebovala další povzbuzení. Jela rukou nahoru a vychutnávala, jak pod jejím dotykem projíždějí Cadem vlny vzrušení. Jeho kůže byla dráždivě pokryta tmavými, kadeřavými chloupky. Cítila, jak se mu napíná stehenní sval. Když se odvážila sevřít jeho úd do své dlaně, zhluboka zasténal a natáhl se vedle ní. Jeho ústa našla její, zatímco palec jeho ruky lehce přejížděl její bradavku. Celý pokoj vibroval živočišnou silou, která vyzařovala z jeho těla.

„Tolik nocí jsem vzpomínal, jak reaguješ na mé dotyky,“ jeho jazyk pronikal do území za jejími rty a Cade si tak opět bral zpět právo na nejvyšší intimitu.

Jamie tiše zasténala a zaklesla se o něho nohou. Cadeova ruka přejela po jejích ňadrech, dotkla se již ztuhlých bradavek a zastavila se, aby vychutnala plné a oblé tvary. Pak pokračovala dál, dolů k vlahému žáru mezi jejími stehny. Když se jeho pevné, citlivé prsty náhle dotkly ohniska její vášně, Jamie vykřikla a zaťala zuby do jeho ramene.

„Ty lištičko, tak si posluž, zakousni se do mě. Takhle se ti podaří ještě víc mě rozpálit.“ Poséval jí hrdlo vášnivými polibky.

„Cade, já se zblázním. Už jsem si myslela, že jsem zapomněla, jaké to mezi námi je.“

„Nedovolím, abys opět zapomněla,“ zapřísahal se. Jeho prsty ji hladily důkladně a dráždivě, až se celé její tělo zdvihalo a prohýbalo. „To je ono, miláčku. Chci, abys celá hořela. Tolik se mi stýskalo po tvém žáru.“

Jamiin dech se zrychlil, a když se svíjela v sexuálním opojení, pohybovalo se její tělo s neuvědomělou vyzývavostí. Se vzrůstající bezuzdností si přitáhla Cadeova ústa a prsty sevřela houštinu jeho vlasů.

„Řekni, jak moc mě potřebuješ, miláčku,“ nařídil jí něžně, když se jeho tělo vzepjalo proti jejímu.

„Pojď ke mně, Cade. Já tě chci. Víc, než jsem si uvědomila. Víc, než bych si dokázala přiznat.“

Něco v ní jí říkalo, že kdyby po ní žádal, aby mu řekla, že ho miluje, musela by mu to říct zároveň se slovy, jak moc ho potřebuje. Ale Cade se neptal a nebezpečná slova nebyla vyřčena.

„Pro příště se naučíš, jak je to snadné říct mi, že mě chceš. Do rána v tom budeš mít velkou praxi.“ Cade se pohnul a přikryl ji svým tělem. „Otoč se kolem mě, miláčku. Dej se mi.“

Agresivně se pohyboval mezi jejíma nohama, dělal si pro sebe místo mezi měkkými, teplými stehny a pak se zastavil, jako kdyby to vychutnával. Jamie na něho pohlédla zpod víček ztěžklých vášní a uviděla, jak mu v kočičích očích tančí zlaté ohníčky. Zahlédla v nich očekávání, spokojenost a touhu.

Bral si zpátky to, co mu patřilo, uvědomila si náhle. Než jeho nárok mohla vyvrátit slovem či skutkem, začal ho potvrzovat. Zalapala po vzduchu, když ucítila, jak tvrdá síla jeho mužství naráží na měkká zákoutí uvnitř jejího těla.

„Cade!“

Její malý výkřik skončil v jeho ústech. Jamie ucítila pulzující rytmus, který jí udal a podvolila se mu. Milovala ho a v této chvilce nádherné blízkosti nemohla předstírat nic jiného. Neuvědomila si, že na Cadeových do bronzova zbarvených zádech zanechává drobné otisky své vášně. Věděla jen, že nic na světě se nedá srovnat s tím, když se s ní Cade Santerre miluje. Rozplývala se v jeho touze a oheň její vlastní vášně jí poskytoval neskutečný požitek.

Bezhlavě a úplně podlehla jeho požadavkům. A zároveň vznesla svoje vlastní a on jim hladově vyšel vstříc, dávaje jí jasně najevo, že jí chce udělat radost. Nekonečnou chvilku pili žíznivě jeden z druhého, bojujíce v živočišné bitvě, v níž společné vzrušení stoupalo do závratných výšin.

Pak se ten svíjející, svírající pocit uvnitř Jamiina těla náhle vymkl její kontrole a vtáhl ji do víru větrné smrště. Byla to tatáž smršť, která ji přemohla oné letní noci a z jejích rtů se ozval tentýž výkřik úžasu. Ucítila, že Cade také ztrácí nad sebou kontrolu.

S tlumeným výkřikem uspokojení ji následoval do nejhlubšího víru vášně. Na okamžik jim patřil celý svět. Potom Jamie odmítla otevřít oči. Uvelebila se v příjemném teple Cadeova náručí a usnula.

Probrala se až o mnoho později, když na její postel dopadl paprsek světla z koupelny. Uvědomila si, že leží ve vlastní posteli. Se znepokojivou naléhavostí se jí vrátily myšlenky z minulé noci.

Měla zvláštní, hrůzný sen a pak s ní byl Cade. Postel vedle ní byla prázdná.

„Cade?“

„Tady jsem,“ ozval se z koupelny. „Jen jsem se potřeboval napít. Hned jsem zpátky.“

Jamie zamrkala do tmy a uvelebila se zase v měkkých polštářích. Teď už však byla úplně vzhůru a začala si uvědomovat, jaký problém si v noci vytvořila. Dopustila to, že se opět ocitla v náručí muže, jehož arogance neznala hranic. Chtěla se přeci sexu s ním vyhnout, dokud nebude vědět, že má celý vztah pod kontrolou.

Až přijde Cade z koupelny, bylo by pro ni jednodušší předstírat, že spí. Odhodlaně zavřela oči. Ale nebyla jí dána možnost, aby konfrontaci s Cadeem odložila na pozdější dobu.

„Co to ksakru znamená?“

Cade tu otázku procedil naprosto zuřivě. Na dece přistál malý předmět. Zároveň se jí nad hlavou rozsvítila lampička.

Jamie se vyděšeně zvedla. Její rozostřené oči přejely ze zamračeného obličeje na předmět, který Cade hodil na postel. Bez brýlí dost dobře neviděla, co je na krabičce napsáno, ale podle tvaru poznala, oč jde.

„Moje antikoncepční pilulky,“ oznámila mu s klidem, který vůbec necítila.

„To vidím. Jak dlouho je bereš?“

„Cade, co je s tebou? Proč tak zuříš?“ Zmateně na něho pohlížela a pokoušela se pochopit, co se vlastně děje. Tuhle reakci tedy neočekávala. Spíš by předpokládala majetnické nároky, aroganci, uspokojení, ale rozhodně ne vztek nad lahvičkou pilulek.

„Jak dlouho je bereš?“ ptal se zuřivě.

„Začala jsem je brát letos v létě,“ řekla prostě. Není třeba mu říkat, že je minulý měsíc brát přestala, protože si myslela, že už je zase nějakou dobu potřebovat nebude.

„Tys je brala letos v létě? Tys je brala, když jsme se tu poslední noc na jachtě milovali?“

Jamie si olízla rty, cítila v něm potlačovaný vztek, ale nerozuměla, proč tomu tak je. „Ano.“

„To není možné!“

„Proč?“ zeptala se nepřítomně.

„Protože máš být těhotná!“ zařval Cade.

PÁTÁ KAPITOLA

„Těhotná?“ Jamie na něho ohromeně zírala.

„Ty sis myslel, že jsem těhotná?“

„Bylo to naprosto logické vysvětlení,“ odsekl Cade tvrdě. „Časově to vycházelo.“

„Časově?“ zeptala se bezmocně.

„Těch šest týdnů,“ vysvětlil netrpělivě. „Trvalo ti šest týdnů, než jsi mě vyhledala. To je přibližně doba, za jakou by u tebe mělo vzniknout podezření, že jsi těhotná.“

„Ty jsi na tohle odborník?“

„Měl jsem na střední škole biologii jako každý.“

„Myslím, že jsi byl na škole mnohem vyšší úrovně než já,“ řekla uštěpačně.

„Tohle není fór, kruci!“

„Já tomu nerozumím, Cade. Vyhledala jsem tě, protože si slečna Isabel chtěla ověřit, zda její bratr spáchal sebevraždu. Jak tě napadlo, že jsem těhotná?“

„Právě jsem ti řekl, jak mě to napadlo! Kvůli té době, co uběhla,“ teď skoro křičel. „A protože jsem věděl, že jsem v tobě objevil sklon k umíněné ženské hrdosti. Napadlo mě, že to vydržíš, jak dlouho budeš moct. Když jsi se pak za šest týdnů ukázala, došel jsem k názoru, žes přišla na to, že jsi těhotná. Jinak bys nejspíš čekala dva nebo tři měsíce. Dost dlouho na to, abys uspokojila svou hrdost a mohla si uvědomit… Ále, zapomeň na to.“

V Jamiině zmateném mozku se začalo pomalu rozsvěcovat. Došlo jí, jak by mohla ovládnout situaci. Schoulila se na posteli a zírala na něho. „Aha. Ty sis myslel, že mě máš přečtenou, že ano? Rozebranou, rozškatulkovanou a zvládnutou. Cade, Velký Manipulátor. Nevím, kdes sebral tu odvahu myslet si, že mi rozumíš tak dobře, že můžeš mé chování přesně odhadnout?“

„Strávil jsem ksakru dva měsíce tím, že jsem tě poznával. Celé dva měsíce, na jejichž konci jsem měl tvé srdce jako na dlani. Neodvažuj se to popřít.“

Jamii zalila vlna bezmocného vzteku. Mluvil pravdu a oba to věděli. Po těch dvou měsících by pro něj udělala cokoliv. Zoufale hledala skulinu, kterou by mohla uniknout. „Kdyžs to tak dobře věděl, jak to že jsi neodhadl, že beru antikoncepci?“

„Nikdy to nepřišlo na přetřes,“ zamumlal.

„Takže ty ses domníval, že se po hlavě vrhnu do vášnivého intermezza s tebou a vůbec si nebudu dělat starosti s ochranou? Cade, je mi dvacet devět a nejsem zrovna hloupá, přestože některé důkazy z nedávné doby mluví o opaku. Za pár dní po tom, co jsem tě poznala, jsem věděla, že je nanejvýš pravděpodobné, že s tebou skončím v posteli. Šla jsem tudíž k doktorovi a on mi předepsal antikoncepci.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Tohle není zrovna záležitost, o níž se člověk jen tak mimochodem zmíní při večeři. Natož před mužem, který tě ještě ani do postele nepozval,“ procedila Jamie mezi zuby. „Ty ses vlastně ani neptal. Prostě jsi předpokládal, že tě budu následovat tam, kam mě povedeš.“ Rovnou do postele, dodala pro sebe.

„Už mi to dochází. Náš vztah ti nepřipadal zrovna romantický, co?“ řekl posměšně, soustředil se na její první poznámku a tu druhou zcela ignoroval. „Byl to úžasný večer, Cade. Mimochodem, beru prášky, kdybys měl náhodou zájem jít se mnou do postele.“ Cade tiše zaklel. „Nemůžu věřit tomu, že jsi v zákulisí dokázala plánovat a podnikat ochranná opatření.“

„Protože sis o mně zřejmě vytvořil představu, že jsem naivní, romantická ženská s prázdnou hlavou. Jsem žena, Cade. Dokážu myslet sama za sebe. A dokážu se taky o sebe postarat.“ Hrdě se mu podívala do očí. Ale bez brýlí byl výsledek trochu žalostný. V jeho obličeji rozeznala jen stahující se mračna.

„Takže ty nejsi těhotná?“ vrátil se ke své otázce.

Zakroutila hlavou a divila se, proč se mu v hlase mísí frustrace a zmařená naděje. Takovou reakci by žena od muže neočekávala. O mužích je přece známo, že se jim obvykle uleví, když jim žena sdělí, že není těhotná. „Myslím, že bys mi měl být vděčný.“

Tu poznámku ignoroval. „Tys mě opravdu vyhledala jen proto, abys mi nabídla ten bláznivej džob od slečny Isabel?“ Zřejmě ho to zjištění překvapilo.

„To byl jediný důvod,“ zdůraznila Jamie.

„Tak proč jsi přicupkala dnes v noci ke mně? Rovnou do mého náručí a do mé postele?“

Jamie se teď cítila mnohem jistější, když viděla, že Cade svou jistotu ztrácí. Chopila se příležitosti. „Měla jsem hrozný sen. Řekla jsem si, že si dojdu do kuchyně pro sklenici mléka. Hned jak jsem vyšla ze dveří, objevil ses ty.“

„A tebe napadlo, co kdybych s ním zase vlezla do postele, vlastně jsme hned vedle, on to zřejmě taky chce a stejně beru prášky.“

Jamie polkla a držela se dál představy, kterou si Cade o ní utvořil. Poskytovala jí pocit bezpečí. „Máš snad nějaké výhrady?“ Její prsty se dotkly malé krabičky a znepokojeně si položila otázku, jak dlouho působí antikoncepce poté, co ji žena přestane brát. Zejména když to trvalo tak krátce. V duchu počítala, kdy je brala naposledy. Určitě to už byl téměř měsíc.

„Těžko můžu mít nějaké výhrady, ne? Dostal jsem, co jsem chtěl.“

„Opravdu?“ Jamie vystrčila nohy zpod podušky a posadila se na stranu postele. „Takže ráno odjedeš?“

Jeho oči se nebezpečně zúžily. „Popřemýšlím o tom.“

„Ty bys to udělal!“ Začala mít vztek. „Jamie, nezkoušej mou trpělivost.“ Vrhla na něho zvědavý pohled. „Zuříš, co?“

„Proč bych měl zuřit?“

„Ale no tak, Cade. Vypadáš, jako kdyby sis teď hrozně rád kousal nehty.“ Jamie najednou všemu víc rozuměla. „Neexistuje žádný logický důvod, proč bys měl mít vztek kromě jedné věci.“

„Co to má být?“ zeptal se jí chladně.

„Možná jsi dostal, cos chtěl, ale nedostal jsi to z důvodů, kvůli nimž sis myslel, že to dostáváš.“

„To nedává žádný smysl.“

Jamie pokývla hlavou, jak jí vše docházelo. „To tě vyvádí z míry, co?“

„Co mě vyvádí z míry?“

„Vědomí, že jsem tě nevyhledala, protože jsem těhotná, nebo protože jsem nedokázala bez našeho vztahu být. Vyhledala jsem tě z čistě osobních důvodů a to se ti vůbec nelíbí. To znamená, že jsi někde letos v létě udělal chybu, přestože sis dal takovou práci s tím, abys mě analyzoval, ohodnotil a svedl. Proto jsi tak nervózní, protože si zakládáš na tom, jak umíš manipulovat s lidmi a ovládat je. Nemůžeš však ovládat někoho, jehož motivy nedokážeš zcela analyzovat, co? Máš mě sice zase v posteli, ale nejseš si jistý, proč tam jsem a to ti dělá starosti, že? No, nemusíš si je dělat. Já ti to vysvětlím.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Je to docela snadné,“ pronesla povzneseně. „Říká se tomu fyzická přitažlivost. Netřeba hledat jiné důvody. Těhotná nejsem, žít bez tebe můžu, ale přesto jsi pro mě velice fyzicky přitažlivý. A když bydlíš tak šikovně blízko jako dnes v noci, předpokládám, že to není ode mne nerozumné, když k tobě občas přicupkám.“ Připadalo jí to jako naprosto skvělá výmluva. Že na to nepomyslela dřív?

Nepotřebovala brýle, aby viděla červenou barvu, která zalila jeho tvář. Trochu pozdě si Jamie uvědomila, že tou poslední poznámkou zašla pravděpodobně příliš daleko. Ale nedokázala držet jazyk za zuby.

„Ty tvrdíš, že dnes v noci šlo jen o tohle? Docela prima zástoj na jednu noc?“ zeptal se nebezpečně.

„Proč by to mělo znamenat pro mě něco víc než pro tebe? Takový byl pro tebe vlastně celý náš vztah letos v létě. Šikovný zástoj na jednu noc, ne?“

Cade se zvedl ze židle a třemi dlouhými kroky přešel přes pokoj. Popadl ji za ramena, zvedl ze židle a postavil před sebe. „Pracoval jsem na té noci celé dva měsíce. Tu noc jsem si naplánoval až k té padesátidolarové lahvi koňaku, kterou jsem měl připravenou na lodi. Musel jsem dát vrchnímu deset dolarů předem, aby nás posadil k oknu, jak to máš ráda. Musel jsem týden před večeří objednat ty žluté růže, které jsem ti pak dal. Byla jsi v mých rukou jako změklé máslo. Nebyla to pro tebe žádná tuctovka a ty to víš.“

Jamie se stále držela své hrdosti. Hnala ji teď podivná síla. Nedělalo jí potíže ji pojmenovat. Pomsta.

„Nemám ani tušení, že jsi za jeden večer utratil tolik peněz. Účetní člověka nezklame, má všechno spočítané do poslední koruny.“

Jeho prsty na jejích ramenou ztvrdly. „Tehdy jsem si myslel, že stojí za to utratit i poslední korunu.“

„Léto už je dlouho pryč.“

„Šest týdnů není tak dlouho.“

„Věř mi nebo ne, šest týdnů je dost dlouhá doba na to, aby se žena vyrovnala s mužem, který ji zneužil tak, jako ty. Vlastně mi na to stačilo šest hodin. Ke konci šesti dnů jsem už byla naprosto vyléčena. Včera jsem tě vyhledala jen z jednoho jediného důvodu. Slečna Isabel mě tím pověřila.“

„A ty děláš vždycky všechno, co ti slečna Isabel řekne?“

„Pokud pro ni budu pracovat, pak ano.“ Jamie se pokoušela mluvit chladně. „V tomto případě to zase pro mne nebylo tak traumatické. Navzdory tomu, co sis zřejmě myslel, ta noc strávená s tebou na mně nezanechala trvalé následky, ať už emocionální nebo fyzické.“

„Ale když jsi mě opět uviděla, vzpomněla sis, že ten sex nebyl zrovna k zahození, co?“

„Přesně tak,“ řekla mile.

„A dnes v noci ses rozhodla, že si to zase užiješ? Tentokrát bez žádných citových pout, ano?“

„Proč ne?“

„Nevěřím ti.“ Cade to pronesl řezavě a chladně.

„To záleží samozřejmě na tobě. Sama vím, jak příjemné je klamat sama sebe. Letos v létě jsem s tím měla bohaté zkušenosti. Dám ti proto radu. Malovat si věci na růžovo je dost riskantní. Probuzení jsou pak dost tvrdá. Tos mě naučil ty, Cade. Kdybych byla tebou, vzala bych si svá vlastní ponaučení k srdci.“

„Ksakru, já přeci nejsem ten, kdo se dívá na svět růžovými brýlemi.“

„Ani já už s tím nemám problémy,“ ujistila ho nenuceným tónem.

„To čekáš, že budu věřit, že ses za šest týdnů přeměnila v chladnou, tvrdou ženskou, která dokáže zvládnout nezávazný vztah podle svých vlastních podmínek?“

„Je to bezpečnější, než když se takový vztah řídí podle tvých podmínek, ne? Tedy bezpečnější pro mě. Jestli dojdeš k názoru, že ti nevadí, když už nemůžeš ovládat mé city a manipulovat se mnou podle libosti, tak zůstaň. Kdo ví? Třeba se nám tentokrát podaří mít racionální, rovnocenný vztah, který až skončí, v žádném z nás nezanechá pocit, že je hlupák. Jestli ti taková přímočará, čestná dohoda nevyhovuje, pak bys měl raději odejít.“

Jeho ústa ztvrdla. „Protože jestli zůstanu, jseš tady šéfem ty.“

„Roli rozměklého másla už hrát nebudu,“ zapřisahala se. „Podruhé už mě v hrsti mít nebudeš, Cade Santerro.“

Aniž by čekala na jeho reakci, otočila se na podpatku a vyšla z ložnice. Hlavu hrdě zdviženou, adrenalin jí bušil v žilách, a žaludek se svíjel napětím. Namířila si to rovnou k pokoji slečny Isabel, otevřela dveře a rozhodným pohybem je za sebou zavřela.

Pak se zhroutila na postel. Byl to úžasný odchod, ale vyčerpal všechny síly, které se jí podařilo nashromáždit. Teď, když byla v ložnici sama, bylo těžké živit v sobě plameny hrdosti a pomsty. Jamie seděla na posteli a uvědomila si, jak se jejího těla zmocňuje chlad.

Cade si myslel, že je těhotná. Myslel si, že proto si vymyslela výmluvu, jak se s ním setkat. A pokud by tato jeho domněnka nevyšla, byl si zcela jistý, že se ukáže za pár týdnů, prostě proto, že se nemohla smířit s tím, že by jejich vztah skončil.

Musí si o ní myslet, že je jen hloupá, nerozumná holka vydaná napospas svým citům, řekla si Jamie zuřivě.

Kdyby ji teď viděl, věděl by, že nebyl daleko od pravdy. Celá se třásla. Jak se teď Cade zachová? Řekla mu přece, že jestliže tady zůstane, bude jejich vztah naprosto nezávazný, bezvýznamný.

Cadeovi se to nebude líbit. Ne že by měl nějaké skrupule jednat s ní necitlivě nebo nezávazně. Ale rozhodně se mu nebude líbit, když se tak bude jednat s ním. Byl až moc zvyklý na to, že za provázky tahá on.

S povzdechem Jamie vstala a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Radši by si měla najít brýle, než na ně šlápne. Musela je během noci nějak shodit.

Nikde je neviděla a tak se spustila na všechny čtyři a začala šmátrat pod postelí. Uchopila je do ruky právě ve chvíli, kdy se za ní otevřely dveře.

„Jamie?“ Cadeův hlas zněl nevrle. Na chvíli se odmlčel, protože ji nemohl najít. Pak si jí všiml. „Co tam vyvádíš?“

„Hledám svoje brýle. Nemohla jsem je v noci najít, když jsem měla ten zlý sen.“ Zvedla se a rychle přešla ke skříni, aby přes sebe přehodila župan slečny Isabel. S úlevou si všimla, že Cade už má na sobě džíny.

„Právě o tom snu jsem chtěl s tebou mluvit,“ začal Cade až příliš nenuceně.

Jamie si právě uvazovala pásek od županu a prudce zvedla hlavu. Lhostejný výraz na jeho tváři ji ani na chvilku neošálil. „Stále hledáš nějaké fígle? To s tím zlým snem jsem si nevymyslela a rozhodně jsem to nepoužila jako výmluvu, abych se ti mohla vrhnout do náručí.“

„Já se tě chtěl jenom na to zeptat,“ řekl, ale ona viděla, že mu účinně překazila poslední taktiku. Zřejmě chtěl přesvědčit sám sebe, že mu instinktivně vběhla do náručí, když měla strach. To byl celý Cade. Vždycky hledal motiv, aby mohl člověka zmanipulovat.

„Zapomeň na ten sen. Mám pro tebe zajímavou otázku,“ řekla Jamie, ještě než mohl dál rozvíjet svou teorii. „Co bys proboha dělal, kdybych přišla do přístavu těhotná?“ Vlastně se ho na to vůbec ptát nechtěla. Nebyla si jistá, že chce slyšet odpověď. Nejspíš ji bude ujišťovat, že by hrozně rád zaplatil účet za potrat.

Dlouze a pevně se na ni zahleděl. „Oženil bych se s tebou.“

„Oženil se se mnou!“ Naprosto šokována tou odpovědí se na něho Jamie dívala s otevřenými ústy.

„Co jiného bych měl dělat?“ zavrčel. Potom prošel kolem ní k francouzským dveřím, které vedly na terasu. „Je tady děsná zima. Proč jsou ty dveře otevřené? To chceš být nemocná?“

Jamie, která se ještě pořád vyrovnávala s tím, co právě řekl, se k němu otočila. Až teď si uvědomila, že jedno křídlo skleněných dveří je opravdu dokořán. Polkla a okamžitě jí vyschlo v ústech.

„Cade, já ty dveře neotevřela.“

Zamračeně na ni pohlédl. „Co tím myslíš, žes je neotevřela?“

„To, co jsem řekla.“ Jamie sklesla do bílého křesílka vytvarovaného do vlnivých křivek. „Ten sen, Cade. Třeba… třeba bychom si o tom měli promluvit.“

„Má to nějakou souvislost s těmi otevřenými dveřmi?“ zeptal se jí a usedl do křesílka proti ní.

Jamie pohlédla stísněně na portrét, který zaplňoval místo mezi oběma křesly. „Vím, že to asi zní střeleně, ale když jsem se vzbudila …“ Odmlčela se, zjevně nemohla být úplně vzhůru, když viděla, že portrét ožil. „Chci říct, chvilku před tím, než jsem se probudila, měla jsem takový divný pocit, že se Hadleyho obraz pohnul.“

„Pohnul?“ Cade se na ni ostražitě díval. „Co tím myslíš pohnul? Jako že celý obraz změnil polohu?“

Jamie zakroutila hlavou. „Ne tak docela,“ řekla a připadala si trapně. Uvědomila si, že musí před Cadem jednat rezervovaně a chladně. Když tomu tak nebude, zaútočí. „Spíš jsem měla dojem, že se ten muž na obraze pohnul. Na chvíli, než jsem se úplně probrala, jsem si myslela, že tam jsou třeba dva obrazy. Asi to bylo taky tím dvojitým viděním. Někdy se mi to stává, když nemám na sobě brýle. Musím se soustředit, abych pohled zaostřila, zejména ve tmě. Byl to jen zlý sen, Cade. Abych byla upřímná, dost mě to vzalo a tak jsem chtěla na chvilku vypadnout z pokoje.“

„A skončila jsi na chodbě před mými dveřmi ve dvě ráno a na sobě jsi měla něco, co připomínalo oblečení z hollywoodského katalogu?“

„Ta košile byla navržena v Paříži!“ Jamii to tak rozzuřilo, že na chvíli zapomněla na Hadleyho portrét. „V Paříži, ve Francii, ty barbare! A stála mě fůru peněz. Nevybrala jsem si ji v nějakém pitomém hollywoodském katalogu. Sháněla jsem ji celé dny v nejexkluzivnějších buticích v Santa Barbaře!“

„V Santa Barbaře? Ty sis ji koupila letos v létě?“ Žlutohnědé oči najednou nádherně zezlátly.

„Přibližně tehdy, kdy jsem dostala předpis na tu pitomou antikoncepci,“ přisvědčila Jamie trpce. Pak si uvědomila, že to muselo být přibližně v téže době, kdy on kupoval láhev koňaku za padesát dolarů a objednával žluté růže. Jestli to nebyla ironie osudu. Oba dva utratili na přípravu toho večera spoustu peněz.

„To říkáš, že sis tu košili koupila kvůli mně?“ zeptal se Cade něžně.

„Co se týče té antikoncepce, tak to se mi vyplatilo, o košili se to už říct nedá,“ informovala ho tónem, který byl, podle ní, náležitě sarkastický. „Nejspíš si vzpomínáš, že jsme po večeři šli rovnou na Snílka. Nemohla jsem si vymyslet způsob, jak si sbalit košili, aniž bych při tom nebyla nápadná. Teď jsem ji dost nosila, abych neměla pocit, že jsem těch dvě stě devadesát sedm dolarů a devadesát osm centů vyhodila do koše.“

Cade vypadal naprosto konsternovaně. „Dvě stě devadesát sedm dolarů? Za noční košili?“

„A devadesát osm centů. Nic už neříkej, Cade. Naprosto souhlasím s tím, co si myslíš. Vyhozené peníze.“

„Dvě stě devadesát sedm dolarů za košili,“ opakoval Cade pořád jako omámený. „Aby sis ji vzala na sebe kvůli mně.“

„Jak už jsi nejednou poznamenal, byla jsem romantická husička. Můžeme se ale vrátit k původnímu tématu? Už je skoro pět ráno.“

Cade pomalu, ale poslušně přikývl. „Ty dveře.“

„Ano. Ty dveře. Já je neotevřela, Cade.“ Byla si tím naprosto jistá. Když si to uvědomila, zamrazilo ji.

„Není možné, že by je někdo otevřel už dřív? Ty ses sem koneckonců dostala jen pár hodin přede mnou. Bylas v tomhle pokoji předtím, než jsi se sem nastěhovala?“

„Ne, nezašla jsem sem. Je možné, že je otevřela Annie a zapomněla je zavřít, když tady naposledy byla.“

„Annie?“

„Annie sem chodí jednou týdně uklízet.“

„Ta si to nejspíš stejně nebude pamatovat,“ zamumlal Cade.

„Ne. Mohla je nechat otevřené. Ale nevšimla jsem si toho, když jsem šla spát,“ řekla Jamie a pokoušela se přemýšlet. „Přirozeně, jestli nebyly zamčené, ale nebyly přímo otevřené, nemusela jsem si toho všimnout. Mohl je pak rozrazit vítr.“

„Stejně jako mohl pohnout Hadleyho portrétem?“ zeptal se Cade tiše.

Rychle se na něho podívala s nadějí v očích. „Myslíš, že to s tím obrazem udělal vítr?“

Cade natáhl zkusmo ruku a zatlačil na těžký rám. Ani se nehnul. „Ne,“ pronesl kategoricky. „Nemyslím, že by slabý poryv větru s tímhle hajzlem pohnul.“

„Taky jsem si to nemyslela. Dalo nám to se slečnou Isabel pěkně zabrat, než jsme ho pověsili. Musí vážit tak tunu.“

„Kdy to slečna Isabel dělala?“ Cade si prohlížel podivnou nakupeninu předmětů zapuštěných do akrylové barvy. „Datum na obraze je docela nedávné.“

„Namalovala ho, když jsme se vrátili ze Santa Barbary. Pracovala na něm, chudák, ve dne v noci. Myslím, že se tak pokoušela vyrovnat se svým žalem. Až teprve když ho skončila, začala mluvit o tom, že Hadley může být naživu. Byl to jediný příbuzný, kterého měla a nejspíš se nemohla smířit s myšlenkou, že už nežije. Potřebovala to mít potvrzené, aby mohla dál žít a pracovat.“ Jamie raději přestala mluvit, blížila se k nebezpečnému místu, jak vlastně naočkovala slečně Isabel myšlenku, že by si k tomu účelu mohla najmout Cadea Santerru.

„Takže když přišla na ten skvělý nápad, že bych to mohl vyšetřit já, nechala ses od ní přemluvit,“ uzavřel Cade monotónním hlasem.

„Ehm, ano. Tak nějak.“ Jamie rezolutně nadnesla nové téma hovoru, které ji právě napadlo. „Ještě něco, Cade. Tehdy jsem si o tom nic zvlášť nemyslela, ale teď už si nejsem tak jistá.“

Trpělivě a tázavě se na ni podíval. „Pokračuj.“

„No, včera, když jsem se zastavila, že si nakoupím před San Simeonem, zahlédla jsem u pumpy někoho, kdo mi trošku připomínal Hadleyho.“

Cade poskočil a rysy v obličeji mu okamžitě ztvrdly. „Jen ti trošku připomínal Fitzgeralda?“

„Zahlédla jsem ho jen letmo a zezadu. Ale jeho vlasy měly stejnou barvu a byl i podobně stavěný. Způsob, jakým se držel a pohyboval, mi připomněl Hadleyho.“ Když Cade nic neříkal, jen se na ni díval, Jamie zakroutila hlavou. „Ne, to nemohl být on. To byla jen moje fantazie. Kromě toho, kdyby byl naživu, co by dělal zrovna tady?“

„Hledal by svou sestru.“

„Ale on ví, že budu s ní. Kdyby chtěl, aby každý věřil tomu, že je jeho sebevražda opravdová, neodvážil by se přede mnou objevit.“

„Bezpochyby ví o tvé neutuchající loajalitě k slečně Isabel,“ podotkl Cade suše. „Mohl si myslet, že se na ni může spoléhat, když si ho všimneš.“

„To ti opravdu vadí, co?“ zamumlala Jamie.

„Tvoje oddanost k tvé zaměstnavatelce? Řekl jsem ti, že si myslím, že je poněkud přehnaná. Nemluvě o tom, zda je věnována té nejsprávnější osobě. Ale nejspíš vyhovuje tvému všeobecnému názoru na život. Docela dobře bys obstála v době ušlechtilých rytířů, kdy byla bezpodmínečná loajalita ctností.“

„Možná?“ odsekla uštěpačně. „Ale teď se konečně učím přizpůsobit současnému životu. Tys mě například naučil, abych nevěřila na rytíře v zářící zbroji.“

Cade zavřel oči a Jamie nedokázala říct, jestli před ní tají opravdovou bolest nebo zuřivost. Když se na ni opět podíval, nedokázala v jeho žlutohnědých očích nic rozeznat, ale to, jak jeho silné ruce uchopily opěradlo židle a svíraly je, až mu klouby na rukou zbělely, jí dost napovědělo.

„To po mě budeš sekat tím svým ostrým jazýčkem pokaždé, když dostaneš šanci?“ zeptal se jí téměř odtažitě.

„Možná. To je to nové já ve mně.“

„Ostrá milenka,“ zabručel.

Jamie zvedla hněvivě hlavu. „Nejsem žádná tvoje milenka.“

Pokrčil rameny. „Jseš tedy moje milá.“

„Právě teď jsem žena, která dohlíží na to, jakou práci odvedeš pro moji zaměstnavatelku. Takže ti navrhuju, abys prokázal své vyšetřovací schopnosti nebo zamířil na jih ke své jachtě.“

Pružně se zvedl a zatvářil se chladně a upjatě. „Ano, paní. Jelikož je téměř ráno, měl bych si dát sprchu a obléknout se. Dám se do práce, jen co v Los Angeles otevřou pár kanceláří. Pokusím se pracovat tak, abys byla spokojena, Jamie.“

Byl už u dveří, když Jamie hledala poslední slova. „Když prokážeš, že je Hadley mrtev, odvedeš stejně dobrou práci, jako když jsi ho zničil, a já budu spokojená.“

Cade, který chtěl původně za sebou potichu zavřít dveře, jimi pořádně práskl. Rozzuřeně přešel přes chodbu a znovu práskl dveřmi. Překvapen, jak špatně se ovládá, zastavil se uprostřed Jamiiny ložnice a díval se na své ruce. Prsty se mu téměř třásly vztekem a frustrací.

„Uklidni se a přemýšlej, Santerro,“ zchladil sám sebe. „Ztrácet nad sebou kontrolu ti nepomůže. Jsi v pěkném průšvihu.“

Svlékl ze z džín a zamířil do sprchy. Zjistil že koupelna s vínovo-bílými kachličkami na něho příjemně působí, protože se všude povalují mýdla, šampony a tělová mléka, které si Jamie vybírala podle svého osobitého vkusu. Všechny toaletní věci exoticky voněly a byly nádherně zabalené podnikavými výrobci, kteří věděli, jak zahrát na romantickou strunu v ženské povaze. Jména na lahvičkách přivolávala kouzlo tajemných míst, svůdných pocitů a opojných vůní. Cadea ta kolekce fascinovala. Viděl najednou ty rysy Jamiiny povahy, které neměl nikdy předtím možnost prozkoumat. Přesto, pomyslel si s uspokojením, kdyby se ho někdo předtím zeptal, jak její koupelna vypadá, jeho popis by se od reality moc nelišil.

Metodicky si prohlížel nejrůznější pleťové vody, mléka a jiné přípravky a došel k názoru, že tohle muselo stát tak měsíční plat. Přitom si vzpomněl na tu noční košili. Dvě stě devadesát sedm dolarů, a kvůli němu. Musela ji koupit ve stavu romantického očekávání. To odpovídalo jeho představám o Jamii. Jestliže se rozhodla vrhnout se po hlavě do víru vášnivé lásky, vynaložila veškeré úsilí, aby všechno bylo dokonalé. To přirozeně vysvětluje i ty antikoncepční pilulky. Jamie musela jako žena zvážit možné důsledky. Nejspíš si nechtěla pokazit romantickou iluzi tím, že by s ním diskutovala o tak přízemní záležitosti. Prostě se na celou věc nedíval z tohoto úhlu, a proto měl o ní poněkud scestné představy.

Žena se přece nemůže za šest týdnů takhle změnit. Když se podívá na všechny ty sarapatičky v koupelně a když si vzpomene, jak se v noci před ním rozvila jako vášnivá květina. Když ji měl v posteli, byla to opět tatáž Jamie, o které šest dlouhých týdnů snil. Dala se mu vášnivě a úplně, přesně jako tenkrát na jachtě. Když si na to vzpomněl, jeho tělo okamžitě zareagovalo. Ušklíbl se, vypnul horkou vodu a pustil si na sebe studenou. Po tomto drastickém zásahu popadl vínově zbarvený ručník a začal se drhnout a uspořádávat si myšlenky.

Dobrá, podcenil míru jejího hněvu. Měl si uvědomit, že její touha pomstít se a strach, že ji opět zraní, budou silné. Koneckonců byla žena v pravém smyslu toho slova. Vášnivá, inteligentní, hrdá a někdy trochu lehkomyslná. Nic z toho neodporovalo představě, kterou si o její povaze utvořil. Jenom nevěděl, jak silná dokáže být.

Jedinou opravdovou chybou bylo to, že předpokládal, že je těhotná. To byla tedy pěkná pitomost. Uvažoval skutečně jako nějaký blbý středoškolák, jehož učitelka nejspíš terorizovala žáky tím, že jim neustále zdůrazňovala, jak nesmírně snadno může žena otěhotnět. Cade si povzdychl. Obvykle takhle naivní nebývá a nedělá závěry předtím, než má důkazy.

To ho však přivedlo k dalšímu problému. Jamie zřejmě dost překvapilo, když jí řekl, že by si ji vzal, kdyby byla těhotná. Co si proboha myslela? Že by ji vyhodil na mráz? Kdyby nechtěl, aby byla těhotná, pojistil by se sám. Tohle měla pochopit. Měla mu věřit, že se o ni postará. Zřejmě mu příliš nedůvěřuje.

To poslední poznání ho rozčililo víc než cokoliv jiného. Měla sakra vědět, že by se o ni postaral.

Třeba ne, pomyslel si divoce. Nevěřila mu, že nechtěl, aby byla zapletena do Hadleyho případu, když se ho ujaly vyšetřovací orgány. Je tedy zcela pochopitelné, že mu nemusí věřit, že by jí opravdu nabídl manželství, kdyby otěhotněla. Ta hlupačka.

Cade podrážděně zanadával a šel hledat nějakou snídani. No, udělal jednu či dvě chyby, ale základní situace se nezměnila.

Letos v létě strávil dva měsíce sváděním Jamie Garlandové. Byl trpělivý člověk. Jestli to bude zapotřebí, všechno zase zopakuje. Ovšem tentokrát nezůstane v posteli dlouho sám. Mužský má svou trpělivost.

ŠESTÁ KAPITOLA

Jamie si znechuceně uvědomila, že se musí až nepřiměřeně soustředit na jednoduchý proces přípravy snídaně. Přistihla se, jak si hryže spodní ret a přitom pozoruje, jak jí na grilu hnědne topinka a narůstá v ní pocit, že se jí věci vymykají z ruky. Proboha, dělá přeci jenom snídani, nepokouší se řešit problém národního dluhu!

Ale dnes ráno každá věc vyžadovala zvýšenou ostražitost. Jako kdyby nemohla ani na chvíli vypnout, jinak by jí něco vybuchlo do obličeje. I tak jednoduchá činnost jako sprchování a oblékání jí zabrala nepřiměřené množství času. A vlasy pořád neměla upravené, prostě je nedokázala na hlavě stočit do obvyklého uzlu.

Všechno to bylo Cadeova chyba. Od okamžiku, kdy ho poznala, působil v jejím životě jako rušivý vliv. A čím déle ho znala, tím to bylo horší. Nakonec se všechno úplně rozpadne, až se Cade dozví, že kontaktovat ho a nabídnout mu zaměstnání byl její nápad a ne slečny Isabel.

Jamie převrátila topinky a pomyslela si, jestli je má Cade rád s arašídovou pomazánkou. Vzápětí si však řekla, proč se o to vlastně zajímá. Může si je přece vzít nebo jít. Takhle by teď měl jejich nový vztah vypadat. Nezávazný, na úrovni, na ničem nezávislý. Až na to, že ke Cadeovi nebylo možné se chovat nezávazně, na úrovni a zcela nezávisle. Například teď. Něco v ní si dělalo starost, jestli mu bude chutnat snídaně, kterou mu připravuje.

Nedávalo to vůbec žádný smysl. Ten člověk si od ní žádné ohledy nezasluhoval. Ale tohle zjištění ji příliš neuspokojovalo. Ta sarkastická poznámka, že odvede dobrou práci, když prokáže, že je Hadley mrtvý, byla až moc ostrá. Koneckonců nebyla to Cadeova chyba, že Hadley byl zřejmě dost pochybný obchodník.

Kdyby jen Hadley nebyl bratr slečny Isabel a kdyby slečna Isabel nebyla její zaměstnavatelka a blízká přítelkyně, pomyslela si Jamie toužebně. A kdyby ji Cade nesváděl během těch dvou měsíců, co vyšetřoval případ Hadleyho. Život by mohl být plný těch kdyby.

„Něco se pálí.“

Jamie vyděšeně poskočila, když uviděla Cadea ve dveřích. Zároveň ucítila pach pálícího se chleba. „Panebože, topinka!“ Vrhla se ke sporáku a vytáhla grilovací mřížku. Ještě to stihla včas. Topinka byla sice tmavá, ale dala se jíst.

„Měla bys používat opékač. Pak bys nemusela dávat takový pozor. Taky bys tak neplýtvala elektřinou, protože bys na opékání topinek nezapínala celý sporák.“ Cade přešel ke kuchyňskému pultu a přitáhl si stoličku. Natáhl se pro konvici kávy, kterou Jamie právě uvařila.

„Tvoje rada je jako vždy správně načasovaná a vysoce inteligentní,“ zamumlala Jamie. „Až na to, že jsem ji od tebe nežádala.“

Upíjel kávu a díval se na ni. „A budeš ode mne někdy něco žádat, Jamie?“

„Pokud budu moct, tak ne. Máš rád topinku s arašídovou pomazánkou?“

„K snídani?“

„Nevařím přece oběd.“

„Topinku s arašídovou pomazánkou k snídani přímo miluju.“

„Pak máš kliku.“

„Jamie, miláčku, to mi budeš celý den takhle odsekávat?“ zeptal se Cade smutně.

Podívala se na něho zamračeně přes brýle. „Nevím. Nejspíš to bude záležet na tom, jak se budeš chovat. Nezapomeň, že jsi tady kvůli práci, pak to snad přes den zvládnem, aniž bychom jeden druhému podřízli krk.“

„Uvěříš mi někdy, že jsem nechtěl, aby ta věc před šesti týdny skončila tak, jak skončila?“

„Ale ano, věřím, že tvůj kámoš Gallagher a jeho muži to rozjeli o něco dříve, než jsi plánoval. Dokonce věřím tomu, že jsi mě chtěl nejspíš odklidit z cesty v ten den, kdy se měl Hadley chytit do pasti. Ale to nic nemění na tom, žes mě využil. Ani na tom, žes mi nikdy neřekl pravdu, proč trávíš tolik času s Fitzgeraldovými. V našem vztahu chybělo to základní. Říká se tomu vzájemná důvěra.“

„Nevyužíval jsem tě. A nemohl jsem riskovat, a říct ti pravdu, proč se motám kolem Fitzgeraldových. Považovala bys za svou povinnost varovat Isabel, že je její bratr v nebezpečí. Celá ta věc se tě stejně netýkala,“ řekl Cade nezakrytě.

„Netýkala se mně! Jak to jen můžeš říct? Byla jsem prakticky členem rodiny. To já musela odhánět reportéry, když jsi odjel. To já musela slečně Isabel pomoct vyrovnat se s tím, že její bratr spáchal sebevraždu. To já musela jednat s panem Gallagherem a jeho lidmi, když prohlíželi soukromé věci Hadleyho. To já musela zavřít dům v Santa Barbaře. Mám dál pokračovat, jak se mě celá ta věc netýkala?“

„Ne, myslím, že bychom se měli zase vrátit k arašídové pomazánce,“ povzdychl si Cade. „A pak probereme tu práci, která na mě čeká.“

Jamie litovala, že zase vytáhla minulost, ale musí na ni přece myslet, jinak může na všechno zapomenout hned, jak ji vezme do náručí. Včera v noci zapomněla na všechno, jen ne na to, jak je nádherné být zase s ním. Odhodlaně se na něho podívala, v ruce držela talíř topinek.

„Cade, musíme se ujistit, že jeden druhému rozumíme. Jestli chceš tu práci pro slečnu Isabel dodělat…“

„To chci.“

„A jestli tu chceš zůstat, když ji budeš dělat…“

„Chci.“

„Pak si musíš uvědomit, že jediný způsob, jak ti to dovolím je…“

„Chovat se podle tvých podmínek,“ dokončil stroze. Zamyšleně se na ni podíval. „Chápu tě, musíš si to vyřešit.“

„Vyřešit co?“

„Svou pomstu. Musíš mít možnost znovu se prosadit. Opustil jsem tě před šesti týdny a ty ses cítila využitá a zranitelná. Bůhví, že jsem to nechtěl. Chtěl jsem tě před vším uchránit. Nemyslel jsem si, že tvůj vztek vydrží tak dlouho a bude tak silný. Nejspíš jsem situaci mezi námi dvěma špatně odhadl, bral jsem všechno moc jako samozřejmost. Myslel jsem si, že tobě samotné dojde, že jsem tě ve skutečnosti nevyužíval. Mýlil jsem se.“

„Připadá mi, že už zase analyzuješ a hodnotíš,“ zabručela a krájela topinku. Bylo pro ni nepříjemné, když slyšela, jak připouští, že možná udělal chybu. Ještě nepříjemnější však pro ni bylo slyšet, jak logicky rozebírá, kde tu chybu udělal.

„V analyzování a hodnocení situací se docela vyznám,“ připomněl jí Cade jemně. „V tomhle případě jsem zřejmě vybouchl.“

„Šlápl jsi kapánek vedle. Podobně jako když sis myslel, že jsem tě vyhledala, protože jsem těhotná.“

„Jak jsi řekla kapánek vedle. Ale to na věci nic nemění, lásko. Má to vliv jen na čas.“

„Na čas?“

Pohlédl na ni. „Musím ti dát čas, aby ses vyznala ve svých pocitech. A to chci udělat.“

„Přestože se snažíš být pokorný, moc se ti to nedaří, co Cade?“

„Dej mi šanci, Jamie.“ V jeho slovech zazněl nefalšovaný prosebný tón. „Nic jiného nežádám. O každém člověku, včetně toho podvodníka Fitzgeralda, jseš ochotna uvažovat a v případě pochybností rozhodnout v jeho prospěch. Proč nemůžeš být podobně ohleduplná i ke mně?“

Jamie zaváhala. Jejich oči se setkaly. Měla pocit, jako když balancuje na vrcholu srázu. Důležité je pamatovat si, že se nesmí vrhnout střemhlav dolů, ale že zase nemůže úplně od srázu ustoupit. Mohla by najít jinou bezpečnější cestu dolů. Pokud bude zvládat situaci a své vlastní city, podaří se jí to.

„Musíme to udělat podle mého, Cade. A já za nic neručím.“

V jeho očích se na okamžik objevil chladný záblesk. „Uděláme to podle tvého, Jamie.“

Jedla chvíli topinku a přemýšlela, jak přerušit nepřirozené ticho, které po jeho ujištění nastalo. „Nejspíš bychom se měli dát do práce.“

„Řekl jsem ti, že po osmé zavolám pár lidem v Los Angeles.“

„Tomu Gallagherovi?“ riskla to.

„Jo, Gallagherovi. Může mi dát nové informace. Třeba se v posledních šesti týdnech dozvěděl něco užitečného. Když jsem odjel ze Santa Barbary, umyl jsem si nad vším ruce. Taky bych měl začít pracovat s těmi informacemi, které jsem získal tady. Myslel jsem na ty otevřené dveře.“

„Já taky,“ připustila Jamie, „a čím víc na ně myslím, tím jsem si jistější, že je Annie musela odemknout a než odešla, zapomněla je zamknout.“

„A co tvoje noční můra?“

„Mockrát se mi stalo, že jsem viděla dvojitě, když jsem neměla brýle. Mám problémy zaostřit zrak, když je nemám.“

„No dobře, třeba to tak je…“

„Říkal jsi, že chceš o Hadleym nějaké důvěrnější informace,“ změnila Jamie téma rozhovoru.

„Má tady slečna Isabel nějaké fotografické album nebo dopisy od něho? Dovolila mu, aby občas řídil její vlastní investice?“

„Někdy,“ odpověděla Jamie nejdřív na poslední otázku.

„Měla jsi někdy co do činění s Hadleym, protože jsi spravovala finance slečny Isabel?“

„Všechny investice, které Hadley své sestře doporučil, byly opatrně volené a absolutně spolehlivé. Nikdy kvůli jeho radám neutrpěla žádné finanční ztráty a několikrát vydělala spoustu peněz. Nikdy jsem neměla dost volných finančních prostředků, abych to také riskla. Mám všechny peníze v bance. Hadley se mě nikdy nepokoušel využít. Říkal mi, že je ode mne chytré držet peníze v bance, dokud jich nebudu mít tolik, abych s nimi mohla hrát,“ bránila se chrabře Jamie.

Cade se stáhl, ale bylo na něm vidět, že odolává pokušení komentovat její naivitu ve vztahu k Hadleymu. Jeho váhání jí dodalo odvahy. Zároveň se divila, jak je Cade najednou diplomatický. Zjevně si chtěl vyspravit pošramocenou pověst. Ta myšlenka v ní zvedla vlnu naděje a touhy, která nikdy nezmizela, i když sama sebe tolikrát varovala.

„Tak dobře, předpokládejme, že měl svou sestru rád a do žádných svých machinací by ji nezapletl. Svým způsobem byl Hadley dost mazaný. Neměl důvod, proč by slečně Isabel radil špatně. Rád bych si prohlédl záznamy různých transakcí, které jí třeba doporučil. Například, jaké brokerské firmy jí radil, jaké měl kontakty. Rád bych se podíval na nějaké obchody s nemovitostmi nebo další investice, které jí zařizoval. Chci znát jména lidí, s nimiž uzavíral smlouvy. Měla jsi tyhle záznamy na starosti?“

„Ano.“ Jamie si soustředěně nalévala kávu. „To ti můžu dát. Chceš ještě něco?“

Cade opatrně vážil slova. „Jamie, nejsem si jistý, zda se tě můžu zeptal na tohle…“

„Zkus to.“ Přišla na to, že se jí líbí, když je kvůli ní opatrný.

„Tak tedy, nepřinesla si slečna Isabel s sebou něco ze Santa Barbary, co by nebylo v tom zavazadle, s nímž tam na začátku léta přijela. Něco, co by patřilo Hadleymu?“

Jamie se na něho chvíli tiše dívala. „To se tak přesně nedá říct,“ řekla nakonec.

Cade trpělivě přivřel oči. „Nedá se to tak přesně říct. Mohla bys mi to vysvětlit?“

Jamie poklepávala nehtem o desku kuchyňského pultu a zvažovala odpověď. „Nevím, jestli ti to chci říct. Je to dost důvěrná informace, Cade.“

„Třeba si pamatuješ, že tentokrát pracuju pro slečnu Isabel,“ řekl jí klidně.

„Vím, ale nejsem si tak jistá tím, že když máme vlka na své straně, mění to nějak tu základní situaci, že je to přece jenom dravec. Musíš si uvědomit, že se pohybuju po moc tenkém ledě. Mám tě kontrolovat. Uvědomuju si, že ti musím dát dost prostoru pro tvou práci. Zároveň si však musím být jistá, že neudělám nic, co by slečna Isabel dělat nechtěla. Nechci ti jen tak poskytnout informaci, kterou by ona chtěla udržet v tajnosti.“

„Když chceš, abych odvedl dobrou práci, nemůžeš mi svázat ruce.“

„To je samozřejmě roztomilá logika, která mluví pro to, abych ti dala volnou ruku, ale já ji zase tak nebaštím,“ zareagovala chladně. „Nicméně se pokusím na tvou otázku odpovědět. Nechci, abys o mně tvrdil, že jsem ti bránila v práci. To by se slečně Isabel nelíbilo.“

„Ty si myslíš, že se slečně Isabel musí líbit všechno?“

„Je to moje zaměstnavatelka.“ Jamie pokrčila s předstíranou nedbalostí rameny.

„Nějakou dobu sis dělala starosti, co se bude líbit mně,“ řekl Cade zcela záměrně.

„Na nějakou dobu jsem ztratila hlavu,“ odsekla mu. „Pracovat pro slečnu Isabel není sice tak vzrušující, jako nechat se svádět profesionálním špehem, ale své výhody to má.“

Trochu pozdě si uvědomila, že zašla příliš daleko. Cadeova ruka vystřelila kupředu, aniž se mohla uhnout, a silné prsty sevřely její zápěstí. Jeho oči hořely vztekem.

„Nejsem žádný profesionální špeh, sakra! Pro to, co jsem v létě dělal, jsem měl své důvody. Vysvětlil jsem ti je a omlouvat se za ně nebudu. Kdybys měla rozum, Jamie Garlandová, naučila by ses být trochu opatrná. Vím, že se mi chceš pomstít, ale nemusíš to přehánět. Pamatuj si to!“

„Tohle je podle tebe práce podle mých podmínek?“ odvážila se mu říct a uvědomovala si přitom sílu v jeho ruce.

Okamžitě ji pustil a zvedl šálek kávy. Jamie viděla, jak krotí svůj hněv. Pak znovu promluvil, tentokrát velmi zdvořile. „Doufám, že mi vysvětlíš, cos myslela tím: to se nedá tak přesně říct, co si slečna Isabel vzala s sebou ze Santa Barbary?“

Jamie zamrkala a nedůvěřivě na něho pohlédla zpod svých brýlí. Co to na ni hraje? Nesmí mu dát najevo, jak je kvůli němu nervózní.

„Byl to dopis a balíček,“ začala tiše.

„Které si s sebou vzala?“

„Ne. Čekalo to tady na nás, když jsme přijely,“ zaváhala Jamie. „Balíček byl adresován slečně Isabel. Otevřela ho a řekla mi, že jí ho poslal Hadley ještě předtím, než zmizel.“

Cade zpozorněl. „Co v něm bylo?“

Jamie se znovu napila kávy, než přiznala: „Já nevím. Slečna Isabel mi to nikdy neřekla. Řekla mi, že je to soukromá záležitost.“

„Myslel jsem si, že ti říkala všechno.“

„Většinou ano, ale musíš pochopit, Cade, že ji smrt jejího bratra velmi rozrušila a zdeprimovala. Nechovala se normálně.“

Přemýšlel o tom. „Co se pak stalo s obsahem toho balíčku?“

„Dala to do mé bezpečnostní schránky v Carmelu.“

„Tvé bezpečnostní schránky?“ Vypadal překvapeně.

„Dostala jsem ji zadarmo, když jsem si otevřela účet v bance,“ vysvětlila Jamie netrpělivě. „Ale protože jsem neměla nic cenného, co bych do ní dala, přenechala jsem ji slečně Isabel. Obě jsme byly oprávněné ji otevřít. Ona si nikdy vlastní nepořídila. Nechtěla se zabývat malichernostmi. Proto si mě najala, pamatuješ se přece?“

Cade tiše zaklel. „Ať už v tom balíčku bylo cokoliv, muselo to být důležité.“

„Myslím si, že to bylo něco důvěrného. Něco, co chtěl, aby měla. Musel vědět, že se mu věci hroutí. Třeba už přemýšlel o sebevraždě. Třeba to bylo čistě osobní vyznání, dopis na rozloučenou.“

„Dokud nepřijdeme na to, co je v té bezpečnostní schránce, nemůžeme si být ničím jisti.“

„Nedívej se na mě takhle, Cade. Slečna Isabel mi v soukromých záležitostech důvěřuje. Získala jsem její důvěru a nezradím ji.“ Jamie se připravovala na to, co věděla, že přijde.

„Já ti neříkám, abys ji zradila,“ řekl Cade klidně. „Neustále ti musím připomínat, že se teď starám o záležitosti slečny Isabel. V té bezpečnostní schránce můžou být informace, podle kterých bych mohl zjistit, co se vlastně s Fitzgeraldem stalo. A je to tvoje schránka, ne její…“

Jamie zakroutila tvrdohlavě hlavou. „Kdyby tam bylo něco užitečného, slečna Isabel by mi o tom řekla. Nemyslím si, že by se z obsahu toho balíčku dozvěděla něco o osudu svého bratra. Kdyby tomu tak bylo, neřekla by mi přece, abych tě na tu práci najala, ne?“

„To se dozvíme, až uvidíme, co v něm je.“

Jamie si vzpomněla, jak se slečna Isabel chovala, když balíček dostala. Nikdy předtím nebyla tak tajnůstkářská. Přesto věřila, že kdyby se slečna Isabel dozvěděla něco o bratrově zmizení, řekla by jí to. Zjevně nechtěla, aby se někdo dozvěděl, co v balíčku vlastně bylo. „Ne, Cade, do té schránky tě nepustím.“

„Ty mi nevěříš, co? Ani co by se za nehet vešlo. O co ti teď jde? Myslíš, že hledám další věci, které bych mohl Fitzgeraldovi přišít?“

„Mou povinností je starat se o zájmy slečny Isabel. Ať už bylo v tom balíčku cokoliv, muselo to být dost osobní.“

„Většina věcí, která se dává do bezpečnostních schránek je osobního charakteru,“ zavrčel Cade. „Přesně kvůli tomu chci vědět, co vlastně Hadley své sestře poslal. Jamie, já–“

„Ne, Cade.“

Na chvíli probíhala nad snídaní bitva beze slov, pak Cade odvrátil znechuceně hlavu. „Ty a tvůj smysl pro loajalitu. Zacházíš do extrémů, Jamie.“

„Já to tak nevidím.“

„Jsem zvědavý, co bys dělala, kdyby sis někdy musela vybrat.“

Její ústa ztvrdla. „Jak vybrat?“

„Zapomeň na to. Můžu dostat ještě jednu topinku s arašídovou pomazánkou? Lepí se mi tak krásně na patro.“

Ale ona věděla, co tím myslel. Zajímalo ho, co by dělala, kdyby si měla zase vybrat mezi ním a slečnou Isabel. Tak ať se tím trápí dál. Stejně na tu otázku neznala odpověď.

Snídani dojedli v tichu a Jamie mu pak nabídla, že mu ukáže svou kancelář.

„Všechny záznamy o financích slečny Isabel mám tady. Informace o platbě jejích daní jsou tamhle v té skříňce. Její daňová přiznání nevyplňuju. Posílám je účetnímu. Záznamy o prodeji je jích obrazů jsou v téhle zásuvce a podrobnosti o různých investicích jsou vedeny v rubrice o daních. Chceš vědět ještě něco?“ zeptala se ho vyzývavě.

Cade si prohlížel pokoj a zakroutil hlavou. „Tohle je pro začátek docela zajímavé místo. Nejspíš nemáš žádný deník nebo účetní knihu, co? Nebo nějaký rejstřík věcí, které jsou v téhle skříňce? Psaný záznam jejích obchodních transakcí?“

„Že by se ti nechtělo zkontrolovat každou položku v každé zásuvce? Myslela jsem si, že pracuješ důkladně,“ řekla trošku posměšně.

„Chce se mi,“ řekl nevzrušeně, „ale taky rád pracuju efektivně.“

„Jak jsem jen mohla zapomenout na tvou efektivnost?“ vytáhla dva sešity a položila je na stůl. Trochu nejistě řekla. „Nejspíš bys je mohl nazvat deníkem a účetní knihou.“

„Co myslíš tím nejspíš?“ Přiloudal se ke stolu a otevřel sešit, který ležel nahoře.

Jamie zrozpačitěla ještě víc. Cítila, jak se jí hrne krev do tváří. „Nesmíš zapomenout, že když jsem nejdřív přišla k slečně Isabel, neměla jsem za sebou žádný kurz v účetnictví a podobných věcech. Vystudovala jsem historii, pokud si to ještě pamatuješ,“ dodala pokorně. Proč se pro pánaboha omlouvat za to, že vede finanční záznamy neprofesionálním způsobem?

„I kdybys mi to neřekla, nepřekvapilo by mě to. Neřekl bych, že jsi zrovna typ, který bude studovat něco praktického,“ zažertoval, když listoval v zápisníku. „Ten deník vedeš měsíčně?“

„Nevěděla jsem, jak jinak to mám dělat. Všechno bylo v takovém nepořádku, když jsem sem před dvěma lety přišla. Mluvila jsem s účetním slečny Isabel a on mi poskytl pár informací, které jsem potřebovala k tomu, abych měla její daně v pořádku. Pak už jsem si to dělala sama. Postupem času jsem to nějak vymyslela.“

„To sis vymyslela podrobnosti jejích daňových záznamů?“ zamumlal se zájmem Cade.

Jamie zčervenala ještě víc. „Přirozeně že ne. Vymyslela jsem si systém vedení zápisů. Nevěděla jsem nic o podvojném účetnictví, o denících nebo účetních knihách, tak jsem to musela nějak napodobit. Tady musí člověk sledovat tolik věcí. Musíš jednat s galeriemi, dělat soupis všech uměleckých děl, vést její osobní finance. Uvažujeme o tom, že se zapíše do obchodního rejstříku, což znamená ještě víc práce. Tak to jde dál a dál!“

„Další romantická studentka historie, kterou životní realita položila na lopatky,“ zažertoval Cade.

Jamie to ignorovala a šla ke dveřím. „Zavolej mě, jestli budeš mít nějaké dotazy.“

„Ještě něco.“

„Ano?“ Zastavila se a ohlédla. „V ložnici slečny Isabel je psací stůl. Co v něm má?“

„Nic moc,“ řekla Jamie otevřeně. „Nějakou osobní korespondenci, fotografie, nějakou bižuterii. Prostě bezvýznamné věci. Všechno, co bylo finančně důležité, předala mně.“

Cade přikývl. „Dobře, podívám se na to, až projdu tyhle věci.“ Posadil se na psací stůl a přitáhl si k sobě ručně psaný deník. Bylo vidět, že se úplně zabral do své práce.

Jamie na chvíli zaváhala a pak došla k názoru, že před obědem se rozhodně k žádné práci ve své kanceláři nedostane. Ale dělala si starosti, co si Cade pomyslí o tom, jak neprofesionálně vede účetní knihy.

No, teď už s tím nic nenadělám, řekla si filozoficky a šla si do kuchyně uvařit kávu. Za chvíli zírala do dálky na nekonečný Tichý oceán. Byl to tentýž nekonečný oceán jako letos v létě v Santa Barbaře a stejně nekonečné byly tehdy i její sny. Od té doby se mnohé změnilo, ale některé obrazy se ji nesmazatelně vryly do paměti.

Pronásledovaly ji teď stejně jako v uplynulých šesti týdnech. Vzpomínala, jak šli s Cadem po pláži a on ji držel za ruku. V jeho stisku byla úžasná síla a zároveň něha. Včera v noci, když ji držel v náručí, cítila opět tu podmaňující kombinaci síly a něhy.

Úporně se snažila číst knihu, která ležela v jejím klíně, ale slova se jí před očima rozbíhala a nevytvářela smysluplné věty. Myslela na Cadea, jak pracuje v její kanceláři, na jeho minulost. Jak jen mohl takový chladnokrevný, pragmatický muž opustit výnosnou kariéru v účetnictví a dát přednost životu na lodi?

Pak se zase její myšlenky vrátily do Santa Barbary. Na písečnou pláž, kde se s Cadem podělili o chlebíčky s paštikou, na procházku po španělské misii, na dlouhé hovory u vína a dobrého jídla. Uvědomila si, že hovořili o všem možném: o historii, umění, politice, jejich životní filozofii, o všem kromě pravdy. Cade měl priority, které mu nedovolovaly se o tomto tématu zmínit.

Priority. Loajalita. Závazky.

Tato slova se jí honila hlavou. Poprvé si uvědomila, že letos v létě i Cade možná bojoval s tím, jak dostát svým závazkům, komu zůstat věrný. Pomyslela na Cadeovu sestru. Připustila, že by v podobné situaci jednala stejně jako Cade.

Pak si vzpomněla na jeho poznámku u snídaně a zachvěla se. Doufala, že si nikdy nebude muset vybrat, ke komu má být loajálnější.

Pár minut před polednem vešel Cade do pokoje, kde se Jamie pokoušela číst knihu.

„Tak jak to šlo?“ zeptala se opatrně.

„Bylo to zajímavé. Ano, řekl bych, že to je to správné slovo. K vedení účetnictví máš vskutku novátorský přístup, Jamie.“

„Tvoje vtipy mi vůbec nevadí. Našels tam něco užitečného?“

„Možná že ano.“ Cade dosedl na proutěné sofa naproti ní, založil si ruce za hlavu a prohlížel si ji jako hmyz pod mikroskopem. „Možná že ne. To je teď těžké říct. Jsou tam jména některých společností, s kterými Fitzgerald jednal. Ta by nám mohla dát určité vodítko.“ Odmlčel se. „Říkal jsem ti, kolik se můžeš o někom dozvědět, když si prostuduješ způsob, jakým si vede finanční hospodaření?“

„Přece jsi v té kanceláři nebyl proto, abys studoval mě,“ procedila mezi zuby.

„Já vím, ale neubránil jsem se, abych se přitom neseznámil s několika užitečnými informacemi. Vlastně na mě udělal silný dojem tvůj tvůrčí přístup k financím. Víno Bordeaux ročník 79 dáváš do nákladů?“

„Slečna Isabel ho občas potřebuje jako zdroj umělecké inspirace a já ho zase potřebuju, abych každý měsíc zvládla zápisy do toho blbého deníku.“

„Čtyři sta dolarů měsíčně jako drobné výdaje?“

„Přišla jsem na to, že je snadnější vytvořit si fond na drobné výdaje, než zaznamenávat každou směšně mrňavou koupi do deníku,“ vysvětlila mu Jamie stroze. „Je to mnohem efektivnější.“

„Padesát procent výdajů za domácnost dáváš do nákladů?“

„Přece si nemyslíš, že bude slečna Isabel malovat ve tmě!“

„Tisíc dolarů za televizi zapsáno jako výdaj na kancelářské zařízení?“

„Slečna Isabel má moc ráda mýdlové opery,“ hájila se Jamie. „Vzbuzují v ní spoustu tvůrčích nápadů. Podívej, Cade, neposlala jsem tě do té kanceláře, aby ses šťoural v tom, jak vedu účetní záznamy. Měl jsi tam hledat způsob, jak vypátrat Hadleyho.“

„Byl to neuvěřitelný zážitek. Ani si nedokážu představit, jakou míru tvé vynalézavosti by odhalila důkladná auditorská kontrola. Rozhodně vedeš účetnictví s osobitým stylem a šarmem. Říkal jsem ti přece, že se lidé poznají podle techniky vedení účtů stejně dobře jako podle otisků prstů.“

„Dozvěděl ses něco o Hadleym, zatímco jsi čenichal v mých účetních knihách?“ zeptala se Jamie mrazivě.

„Dozvěděl jsem se, že investoval peníze své sestry velmi opatrně, jak ses vyjádřila. Jo, taky jsem z tvé kanceláře zavolal Gallagherovi.“

„Měl něco nového?“

„Ne, neobjevilo se nic, co by vyvracelo teorii o Hadleyho sebevraždě. Řekl jsem mu, aby si prověřil pár lidí ze správní rady jedné společnosti s nemovitostmi, do které Fitzgerald investoval peníze své sestry. Měl jsem dojem, že alespoň jednoho z nich jsem poznal, před pěti lety byl nepřímo zapleten do jedné Fitzgeraldovy machinace s pozemky. Nejspíš nás to ale k ničemu užitečnému ani nedovede,“ Cade se zase rozkošnicky protáhl. „Co je k obědu?“

Jamie se zamyslila, pokoušela se muže před sebou pochopit, poznat ho lépe než v létě. „Co kdybychom si zajeli do Carmelu? Znám tam pár pěkných restaurací. Kromě toho si potřebuju nakoupit. Včera jsem toho moc nevzala.“

„To mi vyhovuje.“ Cade vstal a vzal ji za ruku. „Tak pojď, ty moje malá, nápaditá účetní. Můžeme se dobře najíst, napít a pobavit se, protože zítra tě můžou šoupnout do vězení.“

„Do vězení!“ Jamie se zděšeně postavila a upřeně se na něho zadívala.

„Jenom tě škádlím,“ zasmál se Cade.

„Jseš si jistý, Cade? Neudělala jsem úmyslně nic nečestného. Pokoušela jsem se jen interpretovat věci ve prospěch slečny Isabel. Každý mi říkal, že musíš využít jakékoliv skulinky, jinak budeš platit zbytečně vysoké daně.“

„Přestaň si dělat starosti,“ zamručel a postrkoval ji ke dveřím a k zaparkované mazdě. „Přinejhorším ti upeču bábovku a dám do ní pilník.“

„Cade!“

Vklouzl vedle ní, nastartoval a vrhl na ni podivně podmanivý pohled. „Radši buď ke mně milá. Třeba budeš v brzké době potřebovat mé odborné znalosti. Já se v hledání skulin opravdu vyznám.“

„Kolik si budeš účtovat za to, když mě zbavíš problémů s revizí?“ zabručela Jamie, když si připevňovala bezpečnostní pás.

„Budeš mi muset být zavázaná po celý svůj život.“

Výlet do Carmelu se ukázal jako nečekaně příjemný. Cade byl přirozeně veselý a bezstarostný. V malé restauraci evropského stylu si povídal s Jamií o všem možném. Nabídl jí, ať si prohlédnou malé butiky, které jeden vedle druhého lemovaly malebné uličky Carmelu, a vůbec se choval velmi mile.

Jamie si to moc nedovedla vysvětlit, ale zjistila, že toho sama využívá.

Vzala ho do jedné galerie, kde slečna Isabel vystavovala pár svých věcí a pak si spolu dali kávu. Když už byl čas odjet z toho půvabného, přímořského městečka boháčů, uvědomila si, že na chvíli zapomněla, proč tady vlastně s Cadem jsou. Krásné odpoledne jí až příliš připomínalo dni strávené v Santa Barbaře.

Až při cestě zpátky, kdy Cade vedl mazdu po úzké silnici, kroutící se kolem útesu nad mořem, začala Jamie zvažovat příčiny Cadeova chování. Zřejmě chtěl opět vytvořit atmosféru dne, který by jim vrátil krásné vzpomínky na Santa Barbaru. Musí být neustále ve střehu, řekla si, ale zároveň si uvědomila, že se na vytváření toho snu ochotně podílela. A to bylo nebezpečné. Nejbezpečnější bude, když zachová nepřirozený status quo tím, že udrží vše na striktně obchodní bázi. Dnes odpoledne na to na chvíli zapomněla a Cade ji odměnil nádherným dnem.

„Přemýšlela jsem o tom, že tě pustím do stolu slečny Isabel,“ začala, když Cade zaparkoval na příjezdové cestě u domu.

„Opravdu?“ Nevypadal, že by ho to zrovna zajímalo.

„Myslím, že to bude v pořádku. Nevím, jestli tam najdeš něco užitečného, ale nemyslím, že by jí to vadilo.“

„Zítra ráno se tam podívám.“

Rychle na něho pohlédla. „Dnes večer ne?“

„Ráno to bude stačit.“

„Aha.“

„Ted k dnešnímu večeru,“ pokračoval nevzrušeně a vylézal přitom z auta. „Co s ním má být?“

„Chtěl jsem ti navrhnout, abychom spolu probrali jeden z těch tvých provozních výdajů.“

Jamie si ho celá nesvá prohlížela, když za ním kráčela ke dveřím.

„Jaký výdaj?“

„Bordeaux ročník 79.“

„Ty si myslíš, že to není legální takhle ho odepisovat?“

„To budu muset nejdříve prozkoumat jednu či dvě láhve, abych o tom mohl rozhodnout.“

„Aha,“ řekla Jamie sladce. „Přinesu jednu ze sklepa. Ty zatím můžeš otevřít uzené ústřice.“

„Ano prosím.“

Cadeovi vydržela dobrá nálada i během večeře, měli tortellini, salát a chřupavý chléb a k tomu si dali dvě láhve Bordeaux ročník 79, aby mohl Cade prověřit, zda byla tato položka správně zanesena do rubriky provozních výdajů. Nakonec však musil souhlasit s Jamií, že tohle víno opravdu vzbuzuje v člověku tvůrčí zápal.

Až když umyli nádobí, začala si Jamie dělat starosti, jak zvládne zbytek večera. Cade na ni nevyvíjel žádný nátlak, ale brzy nastane čas jít spát a ona musí být připravena na nevyhnutelnou konfrontaci.

Bude zdvořilá, ale tvrdá, řekla si.

Zvládne situaci tak, že se ujistí, jestli si je vědom toho, že bude spát sám.

Udrží tu přátelskou atmosféru, ale nedovolí, aby se stala moc intimní.

Jamie se v duchu připravovala, jak bude reagovat na Cadeovy otázky a náhodou přitom vešla do své kanceláře.

Vlastně ji tam zavedla zvědavost. Chtěla se podívat, jak to tam vypadá po Cadeově precizní práci.

Zjistila, že je všechno až nepřirozeně uklizené. Všechny papíry a záznamy na poličkách byly úhledně srovnané, a Jamie se musela podívat na psací stůl a do zásuvky v něm. Nedokázala si představit, kam až Cadeova pořádkumilovnost zašla.

Nejdříve si všimla, že obálka v zásuvce nahoře, v níž měla klíče, byla otevřená. Vždycky ji měla zalepenou.

Dlouho tam jen tak stála a snažila se pochopit plný dosah té drobné změny v kanceláři. Ani nemusela vytáhnout svazek klíčů na stůl, aby si potvrdila to, co už tušila.

Klíč od bezpečnostní schránky chyběl. Jamie ztuhla.

Čemu se divím, řekla si smutně. Byla blázen, když nechala Cadea dnes ráno samotného ve své pracovně. Měl skvělou příležitost si ty klíče v obálce prohlédnout. Klíč od bezpečnostní schránky nebyl zrovna nenápadný. Rozhodně mu nedělalo žádné problémy poznat ho a strčit do kapsy.

SEDMÁ KAPITOLA

Třeba Cade ten klíč nevzal. Třeba ho někam založila. Vlastně to bylo už hrozně dávno, co ho naposledy potřebovala, brala tehdy do banky nějaké pojistky slečny Isabel. To bylo před několika měsíci. Isabel používala náhradní klíč, který jí kdysi Jamie dala.

Kromě toho, pomyslela si zoufale Jamie, když ležela s očima otevřenýma v posteli slečny Isabel, k čemu je klíč bez ověřeného podpisu? Když ses chtěl dostat v bance k trezoru, musel ses před úředníkem podepsat. Nebo snad chytrý účetní s vládními kontakty zná způsob, jak tuto překážku obejít? Kdyby se Cade ukázal v bance a měl správný klíč a nějaké povolení od vlády, třeba by se do té bezpečnostní schránky dostal. Jamie prostě nevěděla.

Ani jí nevadilo, jestli by ten trik dokázal provést, jako spíš to, že ten klíč vzal. Nechtěla věřit, že by byl takového podvodu schopen.

Jak mohla být tak hloupá? V létě už přece poznala, že nemá žádné skrupule. Když Cade Santerre něco chtěl, nedovolil, aby mu někdo či něco stálo v cestě.

Ona však během těch šesti týdnů přesvědčovala sama sebe, že k tomu, co udělal, měl své důvody. Dokonce už začala věřit důkazům o podvodech Hadleyho, i když to samozřejmě před slečnou Isabel nedala najevo. Nápad ověřit Hadleyho smrt jí tehdy připadal jako naprosto geniální.

„Ví o Hadleym mnohem víc, než kdokoliv jiný. Kromě vás, slečno Isabel,“ argumentovala Jamie, když jí vysvětlovala svůj nápad. „Navíc má všechny možné kontakty s nejrůznějšími úřady. Jestli může někdo zjistit, co se stalo vašemu bratrovi, pak je to právě Cade.“

„Ale on toho chudáka Hadleyho musí nenávidět!“ namítla slečna Isabel.

„To není tak jisté. Někdo Cadea na ten džob najmul a on ho provedl. Tentokrát ho můžeme najmout my, a pokud to vezme, udělá to, co budeme chtít. Řekla bych, že je, ehm, opravdový profesionál, tedy svým způsobem.“

„Opravdu si myslíš, že by nám mohl říct o bratrovi něco víc?“

Jamie soucitně pohlédla na svou zaměstnavatelku. „Myslím, že by se vám ulevilo, kdyby ověřil daná fakta.“

„Kdybych věděla, že je určitě mrtvý, vyrovnala bych se s tím,“ přiznala slečna Isabel tiše. „Mám však takový zvláštní pocit, že žije. Nebudu mít klid, dokud nebudu mít jistotu.“

„To chápu.“

„Pan Santerre se mi vždy líbil. Připadalo mi, že je to takový hodný člověk. I když všechno skončilo, připadalo mi, že si o tebe a o mně dělá starosti. Třeba jen dělal svou práci a upřímně litoval toho, že nás tím vlastně také zranil. Myslíš, že by od nás pan Santerre tu nabídku přijal? Po tom všem, co se v létě stalo?“

„Nejsem si jistá. Ale myslím si, že je to možné.“

Jamie nevěděla, proč si to myslela. Ale stejně jako Isabel i ona měla v sobě nějaký neklid. Nemělo to nic společného s Hadleym Fitzgeraldem, ale nebude mít klid, dokud se nepřesvědčí, že ji Cade v létě vlastně tak moc neklamal. Pořád jí zněla v uších jeho poslední slova. Čekal na ni. Stačilo ho jen vyhledat.

Teď, když přemýšlela o tom, že jí možná ukradl klíč od bezpečnostní schránky, uvědomila si, jakou nadějí v uplynulých týdnech žila. Určitě ho vzal, řekla si alespoň po padesáté.

Bylo sice možné, že ho ztratila, nebo že si ho vzala slečna Isabel místo svého, když jela s balíčkem od Hadleyho do Carmelu.

Ovšem ani tyto možnosti nic neměnily na tom, že nejpravděpodobnější bylo, že klíč vzal dnes ráno Cade. Proto byl celý den v takové dobré náladě, pomyslela si zlostně. Dnešní odpoledne bylo jako romantický sen, znovu mezi nimi vznikla ta okouzlující, nádherná atmosféra jako v létě. Myšlenka, že to štěstí existovalo jen proto, že má Cade ten blbý klíč, byla pro ni nesnesitelná.

Kdyby tak věděla, co se mu honí v hlavě. Jamie se obrátila na bok a upřeně zírala do tmy. Chovala se jako nějaká hloupá můra létající kolem ohně, byla ostražitá a přitom ji to k ohni přitahovalo, přestože ji rozum varoval. Láska a to nebezpečné emocionální pouto, které ji s Cadem spojovalo, soupeřily s logikou a průkaznými fakty.

Zoufale se pokoušela přijít na to, proč asi Cade ten klíč vzal. Třeba se snaží získat o Hadleym další informace, aby je mohl předat úřadům. Třeba ho vede jen vlastní zvědavost a odhodlanost odvést práci, na kterou byl najat. Jamie věděla, že dokáže jít vytrvale za svým a nesnese, když mu někdo stojí v cestě.

Najmeš-li si na práci dravce, riskuješ, že si bude dělat věci tak, jak bude chtít.

Zrovna o téhle moudrosti přemýšlela, když se otevřely dveře od ložnice. Z haly sem nevnikalo žádné světlo, ale Jamie všemi smysly cítila, že Cade je uvnitř. Ležela velmi tiše ve tmě a čekala, co udělá.

„Jamie?“ Cade se tiše blížil k posteli.

Jamie to vycítila a něco v ní jí říkalo: uteč. Její druhé já jí zase našeptávalo, že jediné, co má smysl, je strávit další noc v Cadeově náručí.

„Ne… neměls být tady, Cade.“ Nelíbilo se jí, jak se jí chvěl hlas, ale zjevně to nedokázala překonat.

„Kde jinde bych měl být?“ zeptal se něžně, klesl na koleno u postele a dotkl se zlehka její tváře. V šeru vypadaly jeho žlutohnědé oči hluboké až černé. „Proč jsi večer zmizela? Nelíbil se ti dnešní den? Podobal se přece těm dnům, které jsme spolu strávili v Santa Barbaře. Proč jsi tak náhle odešla? Seděl jsem tam sám a pořád se ptal sám sebe, co jsem udělal špatně. Prosím tě, Jamie, řekni mi to. Ať už je to cokoliv, je mi to líto. Zaprodal bych svou duši, jen abych to mezi námi dvěma dnes večer nezkazil.“

Jamie polkla, chtělo se jí vtisknout své rty do dlaně, která jí hladila. „Bylo už pozdě. Ráno jsme dost brzo vstali a já byla unavená.“

„Já jsem taky unavený,“ zašeptal a jeho silné, tvrdé prsty sjížděly dolů po jejím hrdle. „Přišel jsem se tě zeptat, jestli bych mohl usnout v tvém náručí.“

„Ach, Cade, tohle mi nedělej.“

„Co ti nemám dělat? Říkat ti, že tě chci? Že tě potřebuju? Že jsem šest týdnů snil o tom, abych tě zase mohl držet v náručí? Jamie, včera v noci jsem měl pocit, jako kdybych konečně vylezl z jeskyně, jako kdybych těch šest týdnů strávil v úplné tmě. Žízním po tobě, miláčku. Nechci na tebe naléhat. Přísahám, že nebudu. Jen mi dovol, abych si mohl vlézt k tobě a chvíli tě držet v náručí.“

Ta slova probouzela v Jamii příjemný žár, až se začala chvět. Do tohoto muže se v létě zamilovala a dnes v noci je zde a žadoní. Přece jen se její instinkt zcela nemýlil. Měl pravdu: ten den se podobal oněm kouzelným dnům v létě. A ona opět toužila se toho kouzla zmocnit.

„Kéž bych tě lépe znala, Cade,“ řekla zamyšleně a dodala sama pro sebe. „Pak bych ti snad mohla úplně věřit.“

„V téhle chvíli nemůžu myslet na nic jiného, než na tebe.“

„A na co jsi myslel dnes ve dne?“

„Na tebe. Svým způsobem na tebe myslím pořád, od chvíle, kdy jsme se zase setkali. Včera v noci jsi mě nechala, abych se s tebou miloval. Jamie, dám ti, cokoliv budeš chtít, jestli mi dovolíš, abych se dnes zase s tebou miloval.“

Zadržela dech. „Pravdu, Cade? Řekneš mi pravdu?“

V té tmě nebylo vidět, že jeho rysy ztvrdly, ale Jamie to vycítila. „Jakou pravdu chceš, miláčku? Pravdu o tom, co cítím? To je docela snadné. Hořím po tobě touhou. Nechci nic jiného, než z tebe strhnout tu košili za dvě stě devadesát sedm dolarů a hodit ji na podlahu.“

„Myslela jsem si, že chceš jen ke mně do postele, abys mě mohl držet v náručí.“

„Vezmu to, co mi budeš chtít dát. Nic víc, nic míň. Nebudu tě nutit, abys mi dala víc, než můžeš, Jamie.“

„Mluvíš dnes velmi pokorně, Cade. Myslím, že jsem tě mluvit takovým tónem nikdy neslyšela.“

„Když klečí muž na kolenou a žádá ženu, aby mu dala, cokoliv ona bude chtít, musí znít trochu pokorně. Jamie, prosím tě, důvěřuj mi, zlatíčko.“ Jeho ruka sjela po jejím rameni a žár, který z ní vyzařoval, pronikl tkaninou francouzské noční košile.

Jamie si uvědomila, že varovná slova v jejím nitru utichla, že ta nová stránka Cadeovy osobnosti si ji svým způsobem podmaňuje. Nic po ní nežádal, spíš prosil. Dávalo jí to pocit bezpečí, pocit, že je sama pánem potenciálně nebezpečné situace.

„Cade, jsi tady opravdu jen kvůli mně?“

„Ještě si neumíš na tuhle otázku odpovědět?“ Naklonil se k ní, přejel svými rty o její. „Prosím tě, Jamie. Já tě tak chci…“

Ten něžný dotyk v ní strhl poslední zábrany. Chtěla tohoto muže, víc než to, stále ho milovala. Už sice poznala, že vztah s ním je riskantní, ale dnes večer to bylo jiné. Cade už ji nesváděl, dnes ji prosil, aby ona svedla jeho.

Jamie na něho pohlédla přes dlouhé řasy a vztáhla k němu beze slova paže.

„Jamie, miláčku…!“

Rychle, ale opatrně ulehl vedle ní. Uvědomila si, že má stále na sobě džíny. Když ji vzal do náručí, začala líbat jeho nahou svalnatou hruď a zmocnila se jí radost a zároveň pocit jistoty. Cadeovo chraplavé zasténání její požitek ještě zvýšilo.

„Musím se dostat z těch zatracených džín,“ zamumlal Cade a jeho ruka sjela k zipu.

„Já tě z nich dostanu.“ Jamie si klekla. „Jen klidně lež, Cade. Já tě svléknu.“ Její vlastní jemná agresivita jí poskytovala nové vzrušení. Cítila se nádherně chlípná, naprosto svobodná a bez zábran. Také si připadala tak zvláštně jistá sama sebou.

Ten pocit jistoty zesílil, když se jí Cade poddal a nechal ji, aby mu stáhla kalhoty. Jeho ruce se probíraly kaštanově hnědou houštinou jejích vlasů, když ho soustředěně svlékala. A když se sklonila a políbila vlhce na stehno, prsty v jejích vlasech ztuhly vzrušením.

„Jamie, teď už musíš vědět, že máš nade mnou takovou moc, která by mě dohnala k šílenství. Panebože, já celý hořím. Nevím, jak jsem to mohl těch šest týdnů bez tebe vydržet.“

Jeho vzrušení Jamii fascinovalo a krev v jejích žilách se rozproudila. Její zjevná moc nad ním jí stoupala do hlavy, vedla ji dál a dál po cestě touhy. Když se Cadeovy ruce přesunuly z jejích vlasů na tenké šňůrky její košile, stěží si toho všimla.

Její vlastní ruce se pohybovaly s jemným, svůdně dráždivým rytmem, klouzaly po jeho pevných stehnech a nakonec ho přidržely tak těsně, až nahlas zasténal. Když stiskla plochou bradavku do svých zubů, vykřikl s bolestnou touhou v hlase její jméno. Se vzrůstajícím vzrušením ho Jamie dál mučila a hrála si s ním. Kochala se vášní, kterou v Cadeovi vzbuzovala a zcela se zabrala do role svůdkyně. Nakonec Cadeovo chraplavé žadonění a její vlastní touha převládly nad vzrušující novou hrou.

„Prosím tě, Jamie, už to nevydržím. Pojď a vezmi si mě. Vezmi si mě!“

Jamii překvapilo, že už na sobě nemá noční košili. Nevzpomínala si, že by si ji svlékla. Ne že by jí to vadilo. Chtěla teď jen dokončit milování. Chtěla Cadea přivést k naprostému uspokojení a vědět, že příčinou toho uspokojení je ona.

Položila se na něho a pomalým důrazným pohybem vtiskla své měkké, ženské tvary do jeho těla, až oba zalapali po dechu. Její nehty se hluboko zaťaly do jeho ramenou, když se na něho odvážně posadila a pojmula do sebe všechnu jeho energii. Cadeovy ruce se zvedly, aby sevřely do dlaní měkkou tíhu jejích ňader a jeho oči hladově zasvítily.

„Ty jsi čarodějnice,“ vydechl, když ucítil jak ho obklopuje teplá vlahost jejího těla. „Sladká, ohnivá, vášnivá čarodějnice, která ještě neví, kam sahá její moc. Ale po dnešní noci to budeš vědět, viď, miláčku? Do rána si už budeš námi oběma jistá.“

Měl pravdu, pomyslela si triumfálně, když se na něm začala pohybovat. Vždycky předtím řídil milování on. V létě ji škádlil a sváděl Cade. Včera v noci se také ujal vedení on, zvedl ji ze země a odnesl do postele. Ale dnes v noci se všechno obrátilo a Jamie si náhle a zřetelně uvědomila, jakou má nad tímhle mužem moc. Poprvé si tím byla naprosto jistá.

To vědomí v ní roztočilo spirálovitou vlnu vzrušení. Cade se na té vlně nesl s ní. Jeho ruce jí spočívaly na bocích a pevně ji držely, když je oba vedla do víru vášně. Znovu a znovu se poslušně zvedal, dychtivě reagoval na její požadavky, až Jamie polekaně vykřikla, protože ucítila, jak se v ní všechno svírá nesnesitelným požitkem. Pak se neovladatelně roztřásla, zhroutila se na jeho hruď, a i když ji volal jménem, chvěla se dál.

„Jamie, Jamie, moje malá Jamie…“ Velké ruce konejšivě přejížděly po bezvládném těle ženy, která na něm spočívala.

Hořela takovou vášní, když se tomu poddala, pomyslel si s úžasem. Nikdy se jí nenabaží. Tak moc ji potřeboval a vědomí, že i ona ho potřebuje, ho nesmírně uklidňovalo. Uspokojovalo ho i to, že dnes v noci mu ukázala svou ženskou hrdost a jistotu. Vlastně to z ní bylo občas cítit i večer. Byl si jist, že ve dne s ním byla naprosto uvolněná. Všechno se zdálo být v pořádku, až do chvíle, kdy zmizela ve své ložnici.

Cadea to zklamalo a rozzlobilo. Byl si tak jistý, že získává zpět ztracenou půdu, naprosto jistý, že až bude čas jít spát, půjde bez zaváhání s ním.

Ale opět se přepočítal. Cadea překvapovalo, že se mu to s Jamii stává tak často. S jinými lidmi takové chyby nedělal.

Takže byl zase nucen zvolit jinou taktiku. Po nějaké době došel k tomu, že zkusí být pokorný. Když bude třeba víc věřit tomu, že má nad ním moc, nebude tak ostražitá. Rozhodně to stálo za zkoušku.

Experiment měl docela nečekané vedlejší účinky, pomyslel si pobaveně Cade, když si hrál s pramenem Jamiiných vlasů. Ta sexuální hra mu poskytla překvapivou míru uspokojení. Protože byl zvyklý na roli agresora, neuvědomil si, jaký požitek může mít muž z toho, když se vedení ujme žena. Zatím mu jeho taktika přinesla úspěch v mnoha směrech.

Ucítil, že se Jamie v jeho náručí zavrtěla a s úsměvem pohlédl na její oči s těžkými víčky. Je bez brýlí tak roztomilá, pomyslel si. Zelenomodré oči se vždy dívaly tak upřeně a vážně, jak se pokoušela správně zaostřit pohled.

Jamie zahlédla spokojeně pobavený úsměv na jeho tváři a doufala, že tentokrát už nehrála roli hloupé naivky. Musela si připomenout, že ona je oba vedla a on na ni reagoval a ochotně ji následoval. Ona ovládala situaci a musí ji ovládnout i teď. Musí dostat odpovědi na některé otázky, nebo se zblázní.

„Něco musím vědět, Cade.“

„Ptej se,“ řekl nenuceně a sklonil se a přejížděl rty po jejím hrdle.

Jamie se dotkla jeho vlasů a uvědomila si, že se bojí otázku položit. Ale musela vědět pravdu. Zavřela oči a vypudila ze sebe ta slova.

„Vzal jsi dnes ráno z obálky v mém stole klíč od bezpečnostní schránky?“ podařilo se jí ze sebe vychrlit.

Cade okamžitě ztuhl, zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Co jsi to říkala?“

Nervózně si olízla rty a otevřela oči. „Slyšel jsi mě. Klíč od bezpečnostní schránky, který byl v mém stole, je pryč. Vím, žes ho chtěl. Takže se tě ptám, jestli jsi ho vzal?“

Nejdřív vypadal ohromeně a pak se mu s hrozivou rychlostí objevil v očích hněvivý záblesk. „Ty tvrdíš, že jsem ten podělaný klíč ukradl?“

„Jen se ptám,“ zdůraznila zoufale a přála si, aby si pro tu otázku našla příhodnější chvíli. Ale kdy najde žena příhodnou chvíli na to, aby se muže zeptala, jestli jí něco neukradl?

„Ty mě obviňuješ z krádeže?“ Cade se najednou posadil. „Tomu nemůžu věřit. Potom, co jsi se se mnou takhle milovala? Jak můžeš kruci tak obrátit a obvinit mě, že kradu?“

„Já tě neobviňuju,“ zajíkla se. „Šla jsem večer do kanceláře a zjistila jsem, že ten klíč chybí. Tys tam strávil celé dopoledne a všechno sis prohlížel. A měl jsi zlost, protože jsem nechtěla otevřít tu bezpečnostní schránku.“

„Takže jsi předpokládala, že když ten klíč chybí, vzal jsem ho já.“ Cade se postavil vedle postele a zamračeně na ni shlížel. Bylo zjevné, že zuří.

„Já chci jen vědět pravdu,“ odrazila ho Jamie. Teď se v ní svářela ostražitost a začínající hněv. „Je to snad moc? Se mnou si hrát nebudeš, Cade. Hrál sis se mnou v létě. Teď pro mě pracuješ, a když ke mně nebudeš upřímný, vyhodím tě!“

„Pracuju pro slečnu Isabel!“ vpálil jí Cade.

„Ale vedu to tady já.“

„Houby vedeš! Řeknu ti však jedno. Já ten tvůj blbý klíč nevzal. Ukaž mi, kde měl v tvém stole být.“

„Věř mi, je pryč,“ zamumlala. „Ukaž mi to!“

„Dobře, ukážu!“ Sklouzla zuřivě z postele, popadla brýle, pak si přes hlavu přetáhla noční košili a seběhla po schodech dolů do kanceláře k psacímu stolu. „Vidíš? Je pryč.“

„Jak ten klíč vypadal?“ Cade vytáhl ze zásuvky klíče a prohlížel si je.

„Jako klíč od bezpečnostní schránky.“

„Jsi si jistá, že mezi nimi není?“

„Ano, jsem si jistá. Slečna Isabel měla podobný. Můžu ti ukázat, jak vypadá, ale nevím proč–“

„Tak se podíváme,“ přerušil ji hrubě.

„Ale Cade…!“

„Řekl jsem, že se podíváme,“ vyštěkl.

Jamie se otočila a zase ho vedla točitou halou. V pokoji slečny Isabel rozsvítila a šla k elegantně vyhlížejícímu psacímu stolu a vytáhla z něho jednu zásuvku. Rychle se probírala nejrůznějšími věcmi, až našla pouzdro lemované sametem, v němž měla slečna Isabel důležité klíče. Triumfálně ho otevřela. Pak se její oči zděšeně rozšířily.

„Ale to ne,“ vydechla.

Cade nakoukl do pouzdra. „No tak? Který z nich je od bezpečnostní schránky?“

„Je pryč,“ řekla Jamie slabým hlasem. Zvedla polekaně hlavu a zjistila, že si ji Cade zúženýma očima prohlíží.

„Viníš mě z toho, že jsem vzal i tenhle klíč?“ zeptal se nebezpečným tónem.

„Ne… Já, tedy, o tomhle jsi vědět nemohl. A ani jsi ještě neměl možnost prohlédnout si věci v Isabelině stolu. Cade, já… já tomu nerozumím…“

„Máš problém, co? Oba klíče chybějí a ty mě s tou druhou krádeží nemůžeš spojit, což znamená, že si budeš muset položit pár vážných otázek ohledně toho prvního klíče. Dávej pozor, Jamie. Nebo se zamotáš do své vlastní hloupé logiky.“ Otočil se, popadl z podlahy džíny a vyrazil ke dveřím.

„Počkej?“ zavolala se strachem. „Kam jdeš?“

„Zpátky do svého pokoje,“ řekl a neobtěžoval se na ni podívat. „Nechám tě o samotě, aby sis tu svou malou záhadu mohla vyřešit. Dej mi vědět, jestli tě něco skvělého napadne.“

Jeho ostrá slova zněla Jamii v uších, když klesla do křesílka pod obraz Hadleyho Fitzgeralda. Zuří, uvědomila si. A má k tomu zjevně důvod. Když to všechno uváží, připadá jí, že je v tom nevinně.

Ale když to všechno uváží, dojde k názoru, že zamilovaná žena se chopí sebemenší záminky, aby mohla svého milence očistit. Ovšem v tomto případě jsou důkazy o jeho nevině naštěstí dost zřejmé.

Ale ona ho přece neobvinila z krádeže, jen se chtěla ujistit, chtěla vědět pravdu. Má důvod, aby o jeho činech pochybovala. Kdyby nemusela nikdy přemýšlet o tom, jestli vůbec má nějaké skrupule, pak by to byla docela jiná věc.

Ne, to nebylo úplně fér. Nemusela souhlasit s tím, co v létě udělal, ale musela respektovat jeho důvody. Každý z nich byl k někomu loajální. Jamie byla pevně na straně slečny Isabel, a proto do určité míry i na straně jejího bratra. Cade byl samozřejmě loajální ke své sestře a švagrovi. Jamie se dost nešťastně dostala mezi ně. A když vlastně všechno zváží, Cade se pokoušel ji z toho dostat, ještě než se úřady zmocní Hadleyho. O jeho úmyslech tedy nepochybovala. Na druhé straně nesnášela, když s ní takhle manipuloval. V tomto oboru byl Cade mistr.

Ale milovala ho. A v tom byla ta ironie. Milovala a chtěla, aby on miloval ji.

Dokáže muž, který je tak zvyklý se ovládat, umí snadno analyzovat a hodnotit lidi a zároveň s nimi manipulovat, skutečně milovat? Další otázkou bylo, jestli může takovému člověku zcela důvěřovat. I když tvrdil, že se snaží jen o její dobro, dělal si věci po svém a ani se nenamáhal poradit se s ní.

Loajalita. Ona i Cade se zapletli do přediva vzájemně si odporujících vztahů. Třeba neměl na vybranou, když ji chtěl ochránit před hrozícím nebezpečím. Něco jí říkalo, že právě tohle chtěl udělat.

Všechno bylo neuvěřitelně zmatené, řekla si Jamie unaveně, a ty základní otázky stejně zůstávají nezodpovězeny. Co se stalo s klíči od bezpečnostní schránky, jestli je Cade nevzal? To, že by si je vzala slečna Isabel s sebou na loď, se jí nezdálo moc logické. Určitě by se o tom Jamii zmínila. Chybějící klíče způsobily, že ten poslední dopis od Hadleyho Fitzgeralda vypadal mnohem tajemněji, než kdy předtím.

„Hadley, co jsi měl vlastně za lubem?“ zeptala se Jamie nahlas a pohlédla na obraz. Dívala se na ni Hadleyho tvář džentlmena s aristokratickými rysy.

Vypadal každým coulem jako úspěšný, zásadový obchodník staré školy, jako člověk, který se s opravdovou vážností věnuje finančním záležitostem své sestry. A pak se otočí jako na obrtlíku a ostatní bez mrknutí oka vyždímá.

Jamie se dál dívala na obraz a vzpomínala na tu noční můru, kdy se jí zdálo, že vidí dva Fiztgeraldy. Její pozornost upoutaly silné nánosy barvy a nejrůznější artefakty, které postavu na obraze obklopovaly. Slečně Isabel se podařilo vytvořit pozoruhodný dojem tím, že do obrazu zahrnula nejrůznější drobnosti z Hadleyho života.

Jamie se přistihla, že se dívá na obraz mnohem pozorněji, než kdy předtím a prohlíží si všechny detaily. Slečna Isabel vlastně nanesla do barvy nejrůznější předměty.

Jamie se zhluboka nadechla a ještě pozorněji se na ně zadívala. Obyčejné předměty. Papíry, tužky, část hodinek. Z jednoho kopečku barvy dokonce vykukoval kousek kovu, který jakoby připomínal špičku klíče.

Na druhé straně chodby přecházel ve svém pokoji zamračený Cade. Stále mu nedůvěřuje. Nemohl tomu uvěřit. To vědomí ho rozčilovalo a zároveň v něm budilo strach. Cade nedokázal říct proč. Rozhodně si nemohl vzpomenout, kdy byl naposledy takhle nervózní. Určitý strach znal. Na moři se člověk octl v dost ošemetných a životu nebezpečných situacích.

Ale tento strach byl naprosto jiný. Vyvěral z paniky, že by mu mohla Jamie uniknout. Byl si jí přece tak jistý, a ona ho vždy na poslední chvíli dokázala něčím překvapit.

Jak to že nedokázal odhadnout, co udělá a ovládat ji tak, jak to běžně dělá s ostatními? Dělalo mu to velké starosti. Vlastně se cítil tak divně nejistý a také ho to hrozně rozčilovalo.

To, že je její nedůvěra k němu tak velká, jím dost otřáslo. Je to vlastně chyba slečny Isabel, usoudil nakonec. Starší ženě se podařilo vybudovat pouto takové loajality, které Cadeovi zabraňovalo, aby si k němu Jamie vytvořila podobný vztah. Roztomilá, okouzlující, úžasně tvořivá slečna Isabel. Žena, která zjevně po dva roky hrála roli Jamiiny důvěrnice, přítelkyně i učitelky. To je silná konkurence.

On však má čas. Nesmí teď zpanikařit. Neprobíhá to sice hladce, ale čas má. Problém ovšem je, že ho vlastně práce, při níž má dokázat, že je Fitzgerald mrtvý, zrovna moc nezajímá. Za prvé byl přesvědčený, že ten člověk opravdu spáchal sebevraždu. V takové situaci to již udělala řada lidí před ním. Dokázat že tomu tak není, mu připadalo jako zbytečná ztráta času. Ale ta práce mu umožňovala být v blízkosti Jamie a pokusit se rozmotat zcuchané nitky její nedůvěry a ostražitosti.

Dvě nebo tři maličkosti by si rád vysvětlil jen tak kvůli vlastní zvědavosti. Dá si práci, aby zjistil, co bylo v tom posledním balíčku od Hadleyho a dost by ho zajímalo, co se vlastně stalo s těmi klíči.

Cade se náhle soustředil na tento problém. Ano, tohle se musí vyřešit, protože to má přímou spojitost s posledním dopisem Hadleyho Fitzgeralda.

Potíž je však v tom, že to nevyřeší, pokud opět nezíská Jamiinu důvěru. Cade divoce zaklel. V tu chvíli by snad Hadleyho Fitzgeralda nejradši uškrtil a slečně Isabel řekl pár nemilých věcí. Oba mu zjevně stáli v cestě, která vedla k Jamii.

Cade se náhle odhodlaně zvedl. Nejdůležitější věci nejdřív.

Má tady přece práci. Vyrazil ke dveřím. Pak se odhodlaně vydal přes chodbu k pokoji, kde byla Jamie.

„Jamie, vím, že ke mně necítíš přátelství, máš na mě vztek a nechceš se mnou spolupracovat,“ začal zhurta. „Ale to nic nemění na skutečnosti, že mám pracovat na vyřešení problému, který se týká slečny Isabel. Musíme spolu proto spolupracovat. A to znamená, že si musíme sednout a pár věcí probrat.“

Když vešel do pokoje, Jamie se k němu bleskově otočila. Její čelo bylo svraštělé soustředěním, s jakým studovala Hadleyho portrét.

„Neměla jsem se tě ptát, jestli jsi vzal ty klíče ze stolu,“ řekla podivně tenkým hlasem.

Cadeovy oči se zúžily. „To rád slyším,“ odsekl sarkasticky. „Vadilo by ti, kdybys mi řekla, jak jsi přišla na tenhle postřeh?“

Zakroutila pomalu hlavou. „Ty jsi stejně ani jeden z těch klíčů vzít nemohl.“

„Proč jsi si tak jistá?“

„Našla jsem je.“

To ho překvapilo. „Kde?“

Pohlédla zase na obraz na stěně. „Slečna Isabel je vsadila do malby na obraze. Proč myslíš, že to udělala, Cade?“

Cade zíral na portrét a jeho analytický mozek se dal konečně do práce. Je na čase, aby ti to začalo myslet, Santerro, řekl si znechuceně.

„Nemyslím,“ řekl stroze, „že by ji k tomu motivovalo něco dobrého. Důvody, proč to tak namalovala, jsou dost nepříjemné.“

OSMÁ KAPITOLA

„Bála jsem se, že řekneš něco v tom smyslu.“ Jamie šla ke skříni, aby přes sebe hodila župan. Potřebovala získat čas a také se chtěla skrýt před Cadeovým pronikavým, zářícím pohledem. Měla hrozný pocit, že se všechno kolem ní uzavírá, že bude chycena do pasti a bude muset zvážit, komu vlastně patří její loajalita. Brzy bude muset učinit rozhodnutí, které ji zavede až na samu hranici její povinnosti vůči slečně Isabel. Zmocnilo se jí náhle neblahé tušení, že třeba bude muset i překročit hranice své loajality k ní. Zapudila ten pocit.

„Snad si teď, Jamie, uvědomuješ, že musíme zjistit, co je v té bezpečnostní schránce.“ Cade stál neústupně ve středu pokoje. Bylo naprosto zřejmé, že se už pevně rozhodl.

Jamie si zavazovala pásek od županu a neodvažovala se pohlédnout mu do očí. „Já tomu nerozumím, Cade. Dokončila ten obraz, než odjela na cestu. O klíčích nic neříkala, ani to, že je zapustila do obrazu. Proč to jen udělala?“

„Odpověď je nasnadě,“ prohlásil kategoricky Cade. „Chtěla ty klíče schovat.“

„Protože nechtěla, aby se někdo do toho trezoru v bance dostal, když bude pryč,“ dokončila Jamie pochmurně. „Nedůvěřovala mi, že budu chránit její zájmy.“

Cade vykročil dopředu a položil své silné ruce na její ramena. „Možná proto, že ať už je v tom balíčku od Hadleyho cokoliv, může to být dost výbušné nebo inkriminující. To vrhá zcela nové světlo na řadu věcí.“

„Na jaké věci?“ zeptala se, i když se jí nelíbilo, jakým směrem se jejich konverzace ubírá. Bohužel neměla na vybranou.

„Například na to, jak sis myslela, že vidíš Fitzgeralda u benzinové pumpy.“ Cadeův hlas ztvrdl. „V té souvislosti mě napadá, jak se včera v noci otevřely ty dveře na terasu. Také mě napadá, že jsi nejspíš neměla zlý sen, ani jsi neviděla dvojitě, když sis myslela, že se ten obraz pohnul.“

Jamie sebou škubla. „Přece nevěříš, že by se po tomhle pokoji kradl Hadley?“

„V tomhle okamžiku nevím, čemu mám věřit.“

„Panebože!“ To pomyšlení ji zděsilo.

„Netvrdím, že tady byl, ale nemůžeme už riskovat, miláčku. Toho si musíš být vědoma. Musíme zjistit, proč si slečna Isabel dala takovou práci, aby schovala ten balíček. Jestli nebudeme vědět, co v něm je, pracujeme naslepo. To by mohlo být moc nebezpečné.“

„Nebezpečné! Proč by to mělo být nebezpečné? Hadley se nikdy nezapletl do žádného násilí. Byl to obchodník. Přestože jel v nějakých pochybných záležitostech, byly to obchodní záležitosti, ne ozbrojené loupeže nebo vražda, proboha to ne!“

Cadeova ústa se ironicky zkřivila. „Zřejmě nechápeš, ty moje naivní, loajální osobní asistentko, že když jde o velké prachy, tak jako šlo ve většině Fitzgeraldových obchodů, nemůžeš přesně odhadnout, jak daleko může někdo zajít, aby si zachránil kůži. Lidi už vraždili kvůli mnohem menším obchodům, než byla ta nejmenší transakce Hadleyho Fitzgeralda.“

„To chceš říct, že je Hadley vrah?“ vyjekla Jamie.

„Jamie, teď nemůžu s jistotou říct nic, až na to, že musíme zjistit, o co tady běží, než se zapleteme do něčeho obzvlášť nebezpečného. Existuje určitá možnost, že někdo vešel do tvého pokoje.“

„To nevíme jistě. Mohlo se mi to jen zdát,“ zaprotestovala Jamie.

„Chci se podívat, co je v tom balíčku.“

„To jsi chtěl od okamžiku, co jsem se o tom zmínila. Na nic jiného nemyslíš. Vždycky jsem si říkala, že jsi důkladný člověk,“ řekla a vymanila se z jeho sevření.

Cade ji chvíli mlčky pozoroval a pak řekl tiše. „Jestli mi nedovolíš, abych se podíval do té bezpečnostní schránky, tak tě odsud vezmu.“

Okamžitě se k němu otočila a oči se jí vyděšeně rozšířily. „Vezmeš mě odsud? O čem to mluvíš? Tohle je můj domov.“

„Sakra, tohle není tvůj domov. Tohle je místo tvého zaměstnání a mám všechny důvody věřit tomu, že tvé pracovní podmínky nejsou už bezpečné.“

„Nenechám tě, abys mě ukecal a já ti tu schránku otevřela. Ty chceš akorát vidět ten balíček, abys ukojil svou zvědavost.“

„Jamie, to není pravda. Kdysi jsi připustila, že mám dobrý instinkt na to, abych odhadl motivy a činy ostatních lidí. Tenhle můj instinkt teď pracuje naplno a říká mi, že to tady dost smrdí. Nikdy jsi neznala tu stránku Hadleyho Fitzgeralda, kterou jsem poznal já. Byl to muž bez skrupulí, kterému vůbec nevadilo, komu ublížil, pokud stál zisk za to. Jestli se dosud nezapletl do žádných násilných činů, pak je to nejspíš jen proto, že žádné násilí nepotřeboval. To neznamená, že by ho nebyl schopen.“

„Mluvíš, jako by byl dosud naživu.“

„Ta možnost tady je. Gallagher nenašel nic, než prázdnou loď. Nezapomeň na to. Řada lidí před ním už fingovala sebevraždu.“

Jamie cítila, jak napětí roste. Past kolem ní se uzavírala. Zoufale bojovala o to, aby si i nadále mohla vybrat, aby nebyla zatlačena do kouta a donucena se rozhodnout. Pokoušela se přemýšlet.

„Slečna Isabel věří, že je její bratr stále naživu,“ mumlala si pro sebe. „Prostě se nemohla smířit s důkazy o jeho smrti.“

„Třeba má ten správný instinkt. Najala mě, abych zjistil pravdu. Ať už je v tom trezoru cokoliv, může nám to pomoct tu pravdu zjistit. Musím ten balíček vidět.“

„Jestli tě to přesvědčí, že je Hadley stále naživu, půjdeš rovnou za svým přítelem Gallagherem, co?“ vyjela po něm Jamie.

Cade na chvíli zaváhal a pak opatrně řekl. „To by bylo dost logické.“

„Já to věděla. Tohle by asi slečna Isabel sotva chtěla a ty máš pracovat pro ni.“

„Podívej se na to takhle,“ řekl Cade a pokoušel se jí to logicky vysvětlit, „jestli je pořád naživu, má zřejmě tolik rozumu, aby zůstal za hranicemi. Tam je v bezpečí. Jestliže dokážu, že žije a přijdu na to, kde bydlí, může s ním slečna Isabel navázat kontakt.“

„Ale co když není venku? Co když je tady? Co když jsem tehdy u pumpy viděla právě jeho?“

„A co když jsi právě jeho viděla ve svém pokoji včera v noci? Pak tady vzniká dost nebezpečná situace.“ Cade mluvil chladně a rozvážně. „To přece musíš vidět, Jamie. Musím jednat. Jestli se dostanu do trezoru a přijdu na to, pak tě budu muset kvůli tvému bezpečí odsud odvézt.“

„Nemáš právo dělat o mně taková despotická rozhodnutí, Cade Santerro.“

„Jsem tvůj milenec,“ řekl nekompromisně. „Mám právo tě chránit.“

„I když já o tu ochranu nestojím?“ řekla posměšně.

„Ano, i přesto že tě tvůj smysl pro povinnost tak zaslepuje, že nevidíš, jak je to pro tebe tady nebezpečné.“

„Pořád si nemyslím, že vůbec nějaké nebezpečí existuje,“ odsekla mu. Jeho neochvějná jistota, že má právo nařizovat jí, co má dělat, ji rozzuřovalo. Také ji to velmi znervózňovalo. Nebyla si jistá, že kdyby mezi ní a Cadem vznikla totální válka, že by ji vyhrála.

„To proto, že nechceš uznat, že by něco takového bylo možné. Stejně jako nechceš uznat, že jsem tvůj milenec,“ řekl Cade téměř něžně. „Miláčku, ty máš opravdový talent na to, abys ignorovala naprosto zjevná fakta, pokud jsou v rozporu s tvými představami, jak by měl svět vypadat. Ale já už ti nedovolím, abys je dál ignorovala. Je to všechno příliš riskantní.“

„Nemůžeš mě donutit, abych odsud odešla.“

„To mi budeš tvrdit, že zůstaneš v tomhle domě bez zaváhání a beze strachu? Že nebudeš trávit noci přemýšlením, proč slečna Isabel ukryla svůj i tvůj klíč do portrétu? Že pokaždé, když najdeš otevřené dveře nebo okno, se nebudeš ptát, jestli se někdo nekrade po domě? No tak, Jamie. Máš sklony být naivní, ale nejsi přece hloupá. Navíc máš dost velkou představivost. Opravdu chceš, abych tě tu nechal samotnou? Třeba bych to měl udělat. Proč tady vlastně tluču hlavou o zeď? Hlava může člověka rozbolet z mnohem jednodušších věcí.“

Zírala na něho a uvědomila si, že jí vůbec nepřišlo na mysl, že by ji tady Cade nechal samotnou. Podvědomě spoléhala na to, že tady s ní zůstane, zejména když uviděla, že z obrazu vyčuhují špičky klíčů. Nějaký prapůvodní instinkt jí říkal, že by ji s tou záhadou nenechal o samotě. Dům slečny Isabel jí najednou připadal obrovský a vzdálený od lidí. Už se tady necítila jako doma. Doma neexistovaly nezodpovězené otázky, doma se člověk cítil pohodlně a bezpečně. A dokud zůstanou klíče v obraze, nebude se tak nikdy cítit.

„Ale, Jamie,“ zašeptal Cade a strhl ji vášnivě do náručí. „Nekoukej se tak vyděšeně. Víš přece moc dobře, že bych tě tady samotnou nenechal. Říkal jsem to jen proto, aby sis uvědomila, že tahle situace se musí nějak řešit. A jediný způsob je podívat se, co je v tom posledním dopise od Fitzgeralda.“

Jamii zaplavila vlna nesmírné úlevy a to ji naštvalo. „Můžeš klidně odejít, jestli chceš.“

„Opravdu si myslíš, že bych odešel a nevzal tě s sebou? Řekni mi pravdu, Jamie?“ Hladil ji po štíhlých zádech a ona se pod jeho dotykem rozechvěla.

„Ne,“ připustila s povzdechem. „Ty jsi hrozně tvrdohlavý a jdeš si zarytě za svým cílem. Neodcházíš od problémů, dokud nevymyslíš plán, jak je vyřešit.“

„Máš pravdu. Nakonec jsi se o mně i něco naučila během těch dvou měsíců v Santa Barbaře.“

„Ano, něco jsem se naučila.“ Byla to pravda.

Jamie zavřela oči, hlavu měla položenou na Cadeově rameni a pokoušela se analyzovat své možnosti. Byly dost omezené. Past už se téměř zavřela. „Ale já nevím, co mám dělat, Cade. Cítím, že bych měla chránit soukromí slečny Isabel.“

„Ještě je tady něco, o čem jsi nepřemýšlela,“ přerušil ji klidně.

„Co to má být?“

„Rizika, kterým může být vystavena i slečna Isabel.“

Jamie překvapeně zdvihla hlavu. „Jakým rizikům by mohla být vystavena?“

Cade zabořil ruce do jejích pocuchaných vlasů. „Jestli byl včera v noci někdo v tomhle pokoji a hledal balíček nebo klíč od bezpečnostní schránky, nemusel to ještě být Hadley Fitzgerald.“

Jamie se zděsila, když si uvědomila dopad jeho slov. Pomyšlení na to, že se Hadley krade po domě, bylo už takhle dost děsivé, ale kdyby to byl někdo úplně cizí, to už bylo přímo nesnesitelné. „Na to jsem nikdy nepomyslela.“

„Nemyslela jsi na spoustu možností. Třeba proto, že se tvoje myšlení neubírá po křivolakých cestičkách,“ podotkl suše.

„Tak jako tvoje?“

Škubl sebou. „Moje se ubírá, když to okolnosti vyžadují. Musíme se vypořádat s problémem, že do téhle věci může být zapleten i někdo jiný. Někdo dost nebezpečný.“

„Ale Hadley vždycky pracoval sám.“

„Velké obchody se nikdy nedělají ve vzduchoprázdnu. Vždycky se týkají ještě někoho jiného. Třeba někoho, komu pustil žilou. Třeba měl partnera, o kterém nic nevíme. Může to být kdokoliv.“

„Dokonce ani nevíme, jestli se tady někdo potlouká po okolí,“ řekla Jamie zoufale.

„Jamie, víme, že ať už je v tom balíčku od Hadleyho cokoliv, slečna Isabel to považovala za natolik vážné, aby to ukryla na bezpečném místě. Ani tobě se nesvěřila, a to už je podle mého důvod k zamyšlení.“

„Ano,“ připustila Jamie unaveně. „Vůbec jsem si nemyslela, že máme jedna před druhou nějaké tajemství.“

„Třeba si myslela, že tě určitým způsobem chrání, když ti neříká, co v tom balíčku je. Ale tím, že to skrývala, se sama vystavovala nebezpečí.“

„Třeba. Nevím, Cade. Já prostě nevím.“

„Přemýšlej o tom, miláčku. Zítra ráno musíme jednat.“ Cade se dál probíral jejími vlasy a jeho dotek ji uklidňoval. „Ať tak či tak musíme s tím něco udělat.“

Měl pravdu. Jamie to věděla, ale nechtěla si to připustit. „Ráno,“ opakovala a kupovala si tak pár hodin času navíc. „Ráno se rozhodnu, co s tím budu dělat.“

Ucítila, jak ztuhl a zase se uvolnil, když se smířil s její reakcí. „Pak na nás čeká zbytek noci,“ zašeptal nakonec. „Myslím, že by nám oběma neškodilo, kdybychom se trochu prospali.“

Jamie si uvědomila, že ji vede k posteli. „Ale to ne, Cade Santerro. Nebudeš mě teď svádět, abych zítra ráno udělala to, co chceš,“ oznámila mu stroze.

„Chceš dnes v noci zůstat v tomhle pokoji sama?“ Se svůdným úsměvem se zastavil u postele a začal jí rozvazovat pásek od županu.

„To zrovna ne, ale taky nechci, abys mě nějak nepatřičně ovlivňoval,“ řekla ostře. „Cade, myslím to vážně. Musím mít čas na rozmyšlenou. Chci si promyslet, jaké mám možnosti.“ Položila své ruce na jeho a zabránila mu, aby jí rozepnul župan. Vážně se na něho podívala, chtěla, aby ji pochopil.

„Já vím, holčičko,“ odpověděl jí vážně. „Já vím. Nedotknu se tě. Ale taky tě nechci nechat samotnou.“

„Kde budeš spát?“ zeptala se opatrně.

„Je to velká postel. Zůstanu na své straně. Alespoň si přiznej, že se budeš cítit líp, když budu u tebe.“

„A co ty? Budeš se cítit líp, když tady zůstaneš?“ vrátila mu to ironicky.

„Bude to kapánek dlouhá noc. Ale během těch posledních šesti týdnů jsem takových nocí strávil spoustu. Tu další navíc taky zvládnu. Pojď si lehnout, miláčku. Podívám se, jestli je zamčeno a zhasnu.“ Jemně ji postrčil k posteli a šel ke dveřím.

„Cade?“

„Co je, miláčku?“

„Opravdu ti v těch šesti týdnech byly noci dlouhé?“ Nevěděla, proč se ho na to zeptala a okamžitě si přála, aby tu otázku nepoložila. Prozrazovala totiž, jak v těch posledních týdnech trávila noci ona. Opět se v ní zvedla její hrdost.

„Vážená, strávil jsem přecházením po Skulině víc hodin, než bych mohl spočítat.“ S nepřiměřenou silou zastrčil západku na dveřích. Potom cvakl vypínačem.

Uvelebená na své straně postele, si Jamie kladla otázku, jestli je naivní a bláznivě romantická, když mu věří.

Cade ráno čekal na Jamiino rozhodnutí s trpělivostí lovce. Věděl, že použil návnadu, na kterou by se Jamie mohla chytit. Schválně naznačil, že tajemství v trezoru by mohlo být nebezpečné i pro slečnu Isabel. Starost o svou zaměstnavatelku by nakonec mohla přivést Jamii k tomu, aby tu schránku otevřela.

Až na to, že ta návnada nebyla tak docela scestná, říkal si, když upíjel kávu a pojídal toast s arašídovou pomazánkou. Měl pádný důvod předpokládat, že obsah balíčku od Fitzgeralda byl nebezpečný jak pro Isabel, tak pro Jamii. Slečna Isabel by si přece jinak nedala takovou práci, aby ty klíče schovala. Znal lidi a znal jejich motivy. Strávil ve Fitzgeraldově domě dva měsíce a během té doby poznal slečnu Isabel dost dobře. Přestože v ní vřel umělecký temperament, neukryla by klíče do obrazu, kdyby ji neznervózňoval obsah bezpečnostní schránky.

Cade se znovu pokoušel Jamii manipulovat a věděl o tom. Ale tentokrát neměl jinou možnost. Musel ji chránit a to znamenalo vyřešit hádanku, kterou klíče představovaly. Žádnou manipulaci by sakra nepotřeboval, kdyby mu důvěřovala. Copak nevidí, že se o ni chce jen postarat?

Koutkem oka pozoroval Jamii, jak s ustaraným výrazem pojídá svou topinku. Brzy mu řekne své rozhodnutí. Bylo vidět, že je na vážkách. Hodiny v kuchyni pomalu tikaly.

„Tak dobře,“ řekla nakonec klidně. „Jestli se nám podaří ty klíče z obrazu vyjmout, podívám se do toho trezoru.“

„Díky, Jamie. Takhle to bude nejlepší.“ Cade se zhluboka nadechl, pokoušel se skrýt, jak se mu ulevilo. „Děláš to kvůli slečně Isabel i kvůli sobě.“

„Mám pocit, že to dělám proto, že jsi mě k tomu dostrkal,“ řekla neomaleně.

Cade se na ni podíval. „Já tě přece nenutím, abys tu schránku otevřela.“

„Tys do toho zamotal slečnu Isabel, abych si mohla říct, že to vlastně dělám pro její dobro, co?“ Zamyšleně si ho prohlížela.

Cadea ten postřeh na chvíli vyvedl z míry a smutně zakroutil hlavou. „Možná, ale ty důvody sedí. Může být v nebezpečí. Ty klíče by neschovala, Jamie, kdyby se něčeho nebála.“

„Já vím.“

„Jamie, dělám to pro tvé vlastní dobro.“

Znechuceně na něho pohlédla. „Copak nevíš, že to je ten nejhorší důvod pod sluncem?“

Cade si povzdechl. „Opravdu? Nemám ve zvyku dělat záměrně něco pro dobro druhého. Asi jsem to moc dobře nezvládl.“

Jamie se nečekaně usmála. „Ale myslels to dobře, že, Cade? To je jediný důvod, proč to dělám. Víš, přišla jsem na to, že přestože jsi mazaný, manipuluješ s lidmi a občas jsi vyloženě panovačný, mám dojem, že to tentokrát myslíš dobře.“

„Tvoje vděčnost a chvála mi stoupá do hlavy,“ zamumlal a natáhl se pro kávu.

„No hlava se ti z toho zase točit nemusí, protože mám pro tebe novinku. Uděláme to podle mého.“ Jamie docela vychutnávala jeho reakci.

„Ty už mě chceš zase obejít?“ zeptal se chladně a soustředěně ji pozoroval.

„Samozřejmě,“ odpověděla bezstarostně, i když se tak vůbec necítila. „Tenhle úkol spolu řešit nebudeme. Do bezpečnostní schránky se podívám já a prohlédnu si dopis od Hadleyho. Pak ti řeknu, co uznám za vhodné, že bys měl vědět.“

Zavládlo dost výhrůžné ticho, než Cade po ní až příliš tichým hlasem zopakoval: „Ty mi řekneš, co uznáš za vhodné, abych věděl?“

Přikývla s nepatrným náznakem vzdoru. „Mám se starat o soukromé záležitosti slečny Isabel a činit v tomto směru určitá rozhodnutí. Navíc ta schránka patří mně, i když ji neužívám. Ať to vezmeš z jakékoliv stránky, tohle je moje starost, Cade. Ne tvoje. V noci jsem o tom dost přemýšlela a už jsem se rozhodla. Buď to uděláme podle mého nebo vůbec ne.“

Cade se zhluboka nadechl, než opatrně řekl: „Jamie, tohle bychom si měli ještě radši probrat.“

Kouzelně se usmála, opět se cítila pánem situace. „Není co probírat.“

„Co bych měl udělat, abys mi zase věřila? Tak, jak jsi mi věřila loni v létě? Jen mi to řekni, Jamie. Musím si kleknout a prosit? Chodit po žhavém uhlí? Zaprodat svou duši? Řekni mi, co mám sakra dělat!“

Jamiin úsměv pohasl. „Raději se pustíme do práce. Do Carmelu to bude chvíli trvat a pořád se ještě musíme rozhodnout, jak ty klíče z obrazu dostaneme.“

Cade tiše zaklel. „Nožem.“

„Hrozně nerada bych poškodila práci slečny Isabel,“ řekla Jamie ustaraně.

„Zodpovědnost na sebe beru já.“

„Tobě vůbec vadit nebude, co se s tím obrazem stane. Záleží ti jedině na tom, abys měl odpovědi na své otázky.“

Divoce se na ni podíval a zvedl se. Pak šel ke kuchyňskému pultu a otevřel zásuvku s příbory. Vytáhl jeden z nejostřejších nožů a zamířil beze slova k ložnici.

Jamie opožděně slezla ze stoličky a vyrazila za ním. Přestože Cade vzal zodpovědnost na sebe, nemohla se své role v tomhle případu jen tak zbavit. Došla ke dveřím právě včas, aby viděla, jak Cade ponořuje nůž do malby, jako kdyby porcoval rybu. Otřásla se nad tou zkázou. Všechno proběhlo velmi rychle a čistě. Hadley Fitzgerald pohlížel dál vážně do pokoje, lhostejný k tajemstvím, která právě vyplula na povrch.

Cade bezeslova zvedl malý igelitový sáček pokrytý vrstvou barvy. Uvnitř byly oba klíče. Potom zamířil do haly a netrpělivě se zastavil, když si Jamie brala svou obrovskou kabelu.

Stále nemluvil, když se Jamie usazovala v mazdě a auto se rozjelo po klikatící se silnici ke Carmelu. Když konečně promluvil, zněl mu hlas chladně a odtažitě, téměř nezaujatě. Od té doby, co vytáhl klíče z obrazu, se změnil. Byl naprosto obchodně věcný.

„Jelikož mi nedovolíš, abych ti koukal přes rameno, když se budeš probírat obsahem té bezpečnostní schránky, chci, abys mi slíbila, že mi všechno popíšeš tak podrobně, jak to bude možné. Potřebuju informace, Jamie, jestli s tím mám vůbec něco udělat. Musím mít od tebe podrobnou zprávu o tom, cos tam našla. Rozumíš mi?“

Jamie stísněně přikývla, věděla, že má pravdu. „Rozumím.“

„Moc by se mi ulevilo, kdybych si tím mohl být jistý,“ zamumlal.

Jamie na to nic neřekla, pozorovala mrzutě mraky sbírající se nad mořem. Dnes odpoledne bude pršet, pomyslela si roztržitě.

V Carmelu zaparkoval Cade mazdu blízko banky a doprovodil Jamii dovnitř. U dveří do trezoru bezpečnostních schránek pozoroval, jak se poslušně zapisuje a dává svůj klíč bankovní úřednici. Ta se na ni usmála a zavedla ji do místnosti s ocelovými stěnami. Jamie se nervózně otočila na Cadea.

„Jen se přesvědč, že sis prohlédla každý detail,“ poradil jí vážně.

Jamie přikývla a rychle se od něho odvrátila. V trezoru jí úřednice podala bezpečnostní schránku a odvedla ji do malé kukaně.

„Až skončíte, zazvoňte na zvonek. Já vám tu schránku uložím,“ řekla žena povzbudivě a zavřela dveře.

Konečně sama, pomyslela si smutně Jamie a otevřela víko schránky. Sedla si na židli, která tam byla a vytáhla dopis od Hadleyho Fitzgeralda. Když to udělala, rozházela přitom několik malých krabiček, které byly uloženy na dně schránky. Zvědavě jednu z nich vytáhla a podle tvaru už poznávala, co to je. „Cade,“ zašeptala si pro sebe, „musím dát tvému proslavenému instinktu za pravdu. Budeme asi v pěkné kaši.“

Dlouhou dobu tam Jamie jen tak seděla a zírala na malé balíčky magnetofonových pásků a ptala se sama sebe, co na nich asi Hadley ukryl. Nejméně pětkrát si přečetla dopis, který napsal slečně Isabel a pak se rozhodla. Past, která, jak cítila, se kolem ní uzavírá, se náhle stala ještě těsnější. Instinkt jí napovídal, že brzy nebude mít dost prostoru k manévrování. Bude si muset vybrat. Třeba, pomyslela si stísněně, si už vybrala, když se rozhodla, že se zase setká s Cadem. S povzdechem vzala dopis a pásky a zazvonila na strážnou.

Cade čekal se špatně skrývanou trpělivostí před mřížemi. Když vyšla ven, bleskově se otočil a okamžitě pohlédl na dopis a pásky v její ruce.

„Pásky?“ zeptal se drsně.

Jamie přikývla, ale nepodala mu je. Hodila je do obrovské kožené kabely. „V tom dopise se nepíše, co na těch páscích je, jenom že je má slečna Isabel ukrýt.“

„Jaké je na dopise datum?“ zeptal se Cade, když ji vyváděl z banky.

Jamie cítila, jak je napjatý. Dravec byl už jen na krůček vzdálen od své oběti a to od něho vyžadovalo velké ovládání, aby hned neudeřil. Viděla, jak mu oči jiskří očekáváním, když se vynořila z kukaně s obsahem bezpečnostní schránky v ruce. Nebylo pochyb o tom, že se bál, aby ty věci nevrátila zpátky do trezoru.

„Je na něm datum dvacátého prvního.“

„Den předtím, než si Hadley vzal loď a zmizel,“ pronesl zamyšleně Cade, když ji posadil do mazdy. Zavřel dveře a obešel auto, aby se posadil za volant.

„Den, kdy ses se mnou poprvé miloval,“ zašeptala si Jamie sama pro sebe.

Pozorovala ho, jak se pružně protáhl kolem auta a sedá si. Zjevně ho to datum nijak nevzrušilo. Právě se zahryzl do problému.

„Takže ten dopis sám o sobě nedokazuje, jestli je nebo není Fitzgerald stále naživu.“ Obratně vyvedl mazdu z parkoviště.

„Ne.“

„Musíme sehnat přehrávač, abychom si mohli poslechnout ty pásky,“ poznamenal, když opatrně projížděl úzkou uličkou. Byl pátek a víkendoví návštěvníci už zaplavovali ulice půvabného městečka. Všude se rojila auta i chodci. Za mazdou se davem probojovával černý buick s tmavými neprůhlednými skly.

„Slečna Isabel má magnetofon,“ řekla Jamie. Pohrávala si s uchem kabely a vůbec si nebyla jistá, co by teď měla udělat. „Přesto si ale myslím, Cade, že nemáme právo je poslouchat.“

„Jamie, ty pásky nejsou nic jiného než ten dopis. Je to prostě jiný způsob komunikace. Musíme si je poslechnout, jestli máme tuhle motanici rozluštit.“

„Myslím, že bych si je mohla přehrát a pak ti říct, jestli je na nich něco užitečného,“ řekla pomalu.

Cadeovy prsty se na volantu tak napnuly, až mu na nich zbělely klouby. Ale promluvil tiše a klidně. „Ano,“ souhlasil. „Můžeme to takhle udělat. Je to sice ztráta času, ale udělat to můžeme. Vezmeme-li v úvahu, jak mi nedůvěřuješ, je to vlastně jediná možnost.“

Jamie se dívala z okna a ptala se sama sebe, jestli opravdu zaslechla v jeho hlase bolest. Musí mu dát najevo, že zatímco její důvěra v něho roste, stále ji ještě rozpolcuje vědomí, že má být loajální ke své zaměstnavatelce. Cade po ní začal požadovat, aby si vybrala: a ten výběr byl nebezpečný a drásavý. „To není věc důvěry. Ne tak docela,“ hájila se. „Je to jen odpovědnost, kterou cítím vůči slečně Isabel. Dokážeš to pochopit, Cade?“

„Je to věc důvěry,“ zaútočil na ni. „Nepokoušej se to jinak pojmenovat.“

Hořkost v jeho slovech ji přímo sežehla. Ach, Cade, pomyslela si. Máš téměř všechno, co ti můžu dát. Copak potřebuješ i mou naprostou oddanost?

Než dorazili na magistrálu, mraky ztěžkly. Ujeli jen pár mil podél pobřeží a začalo pršet. Ostrý vítr hnal déšť před sebou a viditelnost se náhle prudce snížila. Cade opatrně zpomalil a soustředil se na řízení. Zapnul světla téměř ve stejné chvíli jako řidič za ním. Cade pohlédl zlostně do zpětného zrcátka.

„Tohle zrovna v takovém počasí potřebuju. Aby se na mě někdo zavěsil.“

Jamie se automaticky ohlédla. Černé auto jelo dost těsně za nimi. „Třeba ho ten déšť na takové silnici pořádně vyděsil. Možná že využívá tvých zadních světel, aby ho navigovaly.“

„To není zrovna povzbudivá myšlenka,“ procedil Cade.

Jamie pohlédla významně na svého společníka. „Máš dneska pěkně mizernou náladu, víš o tom?“

„Jsem si toho vědom.“ Cade najel na rovný úsek cesty a zrychlil. Tmavé auto za nimi také nabralo rychlost.

Na pravé straně se útesy svažovaly k větrem bičovaným příbojovým vlnám. Jamie zahlédla, jak voda pěnivě vře kolem skal a déšť oblévá auto. Byl to nádherný pohled, divoká nezkrocená příroda. Krátký rovný úsek silnice náhle zmizel v ostré zatáčce. Cade začal neochotně sundávat nohu z pedálu plynu.

„Ten haj…“ Nerovný povrch vozovky se zúžil, jako kdyby se do ní někdo divoce zakousl. Cade znovu pohlédl do zpětného zrcátka. „Ten šílenec nás zkouší předjet!“

Naprosto vyděšená Jamie ještě stačila otočit hlavu, aby viděla jak černé auto vyjíždí do protisměru a náhle hrozivě nabírá rychlost. „Víš, Cade, mám takový povědomý… Ach, panebože!“ Zadržela dech, když si uvědomila, co se stane.

„Cade, on do nás chce narazit!“

Varování vyšlo z jejích úst právě v okamžiku, kdy se tak stalo. Černé auto se těžce otřelo o bok mazdy a pak jakoby se od ní odrazilo. Cade už reagoval. Bojoval s nebezpečnou zatáčkou a vzpírající se mazdou, zuřivě svíral volant a nelítostně dupal střídavě na brzdy a na plyn.

Těžké tmavé auto opět najelo na mazdu a téměř ji srazilo do svodidla. Pneumatiky skřípaly a guma se při té malé bitvě škvařila. Ostrá zatáčka skákala Jamie před očima a v jednu nekonečnou chvilku si byla téměř jistá, že až se auto zastaví, bude to na dně útesu. Ozvalo se prudké zaskřípění kovu o kov, jak se mazda otřela o svodidlo.

Pak se tmavé auto přehnalo kolem a zmizelo z dohledu za další ostrou zatáčkou. Jamie zaťala nehty do kůže své kabely a snažila se zavřít pevně oči. Z nějakého důvodu se zdálo, že tenhle prostý fyzický úkon nezvládne. Byla odsouzena k tomu, aby se dívala vstříc blížící se zkáze s očima doširoka otevřenýma.

Zdálo se jí, že svět kolem ní zavířil, když Cade dostal mazdu z okraje vozovky a prudce ji otočil kolem její osy. Za pár vteřin se auto náhle zastavilo a Jamie se konečně podařilo přivřít oči. Když je otevřela, zírala do horského masivu, místo na mořskou hladinu. Mazda byla nakloněna v nebezpečném úhlu, ale naštěstí nevisela nad propastí. Cade s ní zamanévroval do protisměru a zastavil ji o skalnatý útes. Jamie promluvila, polkla a zase to zkusila.

„Mám takový divný pocit, že tohle ti náladu asi nezlepší,“ podařilo se jí říct nepřirozeně tenkým hlasem.

„Za takovou intuici si zasloužíš jedničku,“ zavrčel Cade. Složil ruce na volant a podíval se na Jamii. „Jsi v pořádku?“

Přikývla, přála si, aby se jí už zpomalil pulz. „Díky tomu, jak jsi řídil. Jestli by měl někdo naši situací rozumně zhodnotit, měli bychom teď být právě pod útesem a pokoušet se plavat. Panebože, Cade, co si ten druhý řidič myslel?“

„To je zajímavá otázka.“ Cade otevřel dveře. „Jestli mi někdy padne do rukou, tak z něho odpověď na tu otázku vyrazím.“

Jamie zaslechla v jeho hlase nelítostnou zuřivost a zachvěla se. „Kam jdeš, Cade?“

„To auto z toho příkopu nikdy sami nedostaneme. Musíme jít pěšky. Od domu slečny Isabel jsme jen pár mil. Vezmi si kabát, Jamie. Čím dřív vyrazíme, tím dřív tam budem.“

„Kdybych si tak vzala deštník,“ zasténala Jamie a pokoušela se otevřít dveře. Nešlo to.

„Budeš muset vystoupit na mé straně.“ Cade už měl vlasy úplně mokré, když se k ní sehnul a natáhl se pro její kabelu, aby se mohla protáhnout na sedadlo řidiče.

Jamie mu kabelu podala ještě dřív, než si uvědomila, co vlastně dělá. Právě když uviděla, jak ji jeho silné prsty sevřely, napadlo ji, že by mohlo být docela těžké dostat ji od něho zpátky.

„Ale, Cade…?“

„Pospěš si, Jamie. Jsem mokrý, mám vztek, a jak sis už všimla, nejsem dneska zrovna v nejlepší náladě. Teď není vhodná doba na to, abychom probírali otázky důvěry, loajality a povinností. Dostaneš tu zatracenou kabelu zpátky, hned jak vylezeš z auta. Myslíš, že se chci vláčet tři kilometry a táhnout to dvacetikilové závaží?“

„Nejspíš ne,“ připustila, když vystupovala do blátivé kaluže. „Já… já tě nechtěla obvinit z toho, že mi ji vezmeš,“ začala nejistě.

„Jamie, čím míň toho teď namluvíme, tím líp. Pro nás pro oba.“

Byla to dlouhá, deštivá a naprosto příšerná cesta. Déšť způsobil, že Jamie její brýle víc překážely než pomáhaly. Sundala je a strčila do tašky. Na několika místech si Jamie upřímně přála, kdyby tu kabelu nesl Cade a ne ona. Ale po té malé scéně v autě ho o to stěží mohla požádat. Když konečně došli k domu slečny Isabel, měla pocit, že kabela opravdu váží dvacet kilo.

„Poslední půl hodinu jsem měla halucinace o horké sprše a skleničce brandy,“ řekla Jamie, když se táhla se skloněnou hlavou k domovním dveřím.

„O tom si budeš muset ještě nějakou chvilku nechat zdát,“ pronesl tiše Cade a najednou se zastavil. Jeho ruce sevřely Jamiina ramena.

Jamie na něho rozzlobeně zašilhala přes závoj hustého deště. „O čem to proboha mluvíš?“

„Máme společnost.“

Jamie otočila hlavu a všimla si, že se v domě svítí. Věděla, že zhasla, než odjeli. „Propánakrále! Kdo by mohl být uvnitř? Lupiči?“

„To nevím, mám ale takové zvláštní tušení, že to není jen tak ledasjaký lupič. Ne dneska a taky ne při tom štěstí, které teď pořád mám.“

„Ty a tvůj instinkt,“ zamumlala Jamie a sáhla do kabely pro brýle. Právě, když si je nasadila, otevřely se domovní dveře. Pohled na známou stříbrovlasou postavu, která stála na prahu, Jamii vyděsil.

„Slečna Isabel!“ vyjekla.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jamie, počkej!“ Cade chytil Jamie za rameno, právě když zvedala ruku, aby na slečnu Isabel zamávala. „Poslouchej mě, než se tam rozběhneš.“

Ta drsně naléhavá slova Jamie zastavila. Dívala se na něho přes zmáčené brýle a netrpělivě čekala, co řekne dál. Slečna Isabel stála ve dveřích několik metrů od ní.

„Co je s tebou, Cade? To mi to nemůžeš říct, až budeme uvnitř? Jsem na kost promočená a nemůžu se dočkat, až mi slečna Isabel řekne, proč se vrátila domů z cesty tak brzy. Třeba zjistila něco důležitého o Hadleym, nebo je možná nemocná.“

Tvrdý záblesk v jeho zlatavých očích upoutal její pozornost. Cade měl v obličeji kamenný výraz a ruka na jejím rameni jí sdělovala sílu jeho vůle. „Jamie, něco od tebe budu chtít. Něco velmi důležitého. Pro tvoje dobro i pro moje, i když nečekám, že mi uvěříš.“

„Cade, nemám náladu na velké divadlo. Co se mi to pokoušíš říct?“

„Chci, abys mi slíbila, že neřekneš slečně Isabel, že máš ty pásky v kabelce. Nech tuhle část na mně.“

„Ale, Cade, to je přece směšné. Proč bych jí to neměla říkat? Patří jí přece. Koneckonců jsou od jejího bratra.“

„Já jí je neukradnu, chci jenom získat čas.“

„Čas na co?“ vzplála Jamie a pokoušela se vymanit z tvrdého sevření jeho ruky. Cítila v něm odhodlání a věděla, že to, co říká, myslí smrtelně vážně.

„Čas na to, abych odhadl, co se tady sakra děje,“ vyštěkl. „Jamie, to auto, co na nás narazilo na magistrále…“

„Co s ním má být?“ zeptala se zamračeně.

„Mám dojem, že načasování té nehody bylo dost zvláštní. Nestala se dřív, než jsme měli ty pásky.“

„Cade, to je absurdní.“ Ale oči se jí zúžily, když jí začal docházet plný význam těch slov. Vzpomněla si, že ji právě před nehodou napadlo, že jí je ten černý elegantní buick nějak povědomý. Nebylo to to auto, které viděla u pumpy. To, které řídil muž, který se tak podobal Hadleymu Fitzgeraldovi?

„Taky si myslím, že ať už je na těch páscích cokoliv, je to nebezpečné. Kdyby to nebylo, nežádal by Fitzgerald slečnu Isabel, aby je ukryla. Jamie, nemám čas, abych tě logickými důvody přesvědčil o tom, co tvrdím. Můžu ti jen říct, že veškerý instinkt ve mně bije na poplach. Musím tě požádat, abys mi důvěřovala. Vím, že je to pro tebe náročné v takovéhle situaci–“

„Ano, to je, Cade,“ přerušila ho chladně.

Jeho rty ztuhly. „Do háje, ženská, já tě miluju, a myslím si, že až skončíš s tím, že nás budeš oba trestat za to, co se stalo letos v létě, uvědomíš si, že i ty mě miluješ. Takový vztah mi dává právo vznést k tobě pár požadavků, zejména když může být v sázce tvůj život.“

Jamie otevřela dokořán ústa. Jakmile ochutnala déšť, hned je zavřela. Za skly brýlí se jí oči úžasem rozšířily. „Ty mě miluješ?“ vykřikla. Její mozek ignoroval další část sdělení, soustředil se úplně na těch prvních pár slov. Nemohla uvěřit, že je vyslovil. „Ty mě miluješ,“ zašeptala s úžasem.

Podíval se dolů na její deštěm zmáčený obličej. „Proč si kruci myslíš, že jsem souhlasil s tím, abych někde po všech čertech honil bratra slečny Isabel? Proč bych jinak snášel tvé nálady a záchvaty pomstychtivosti, kdybych tě nemiloval? Proboha, Jamie, nemáme teď čas, abychom to podrobně probírali. Musíš mi důvěřovat.“

Jamie si uvědomovala, že slečna Isabel čeká ve dveřích a že se teď nemůže na nic vyptávat, ani požadovat další projevy lásky. Na to bude čas později. Cade měl pravdu. Teď se musí rozhodnout. Přitiskla si koženou kabelu ještě pevněji k tělu a hledala v jeho obličeji pravdu.

„Já… já souhlasím, že tě budu poslouchat, až přijdu na to, o co tady jde,“ hrála o čas.

Cade s ní chtěl zatřást. Copak nevidí, v jakém jsou oba nebezpečí? Neměl čas, aby s ní všechno dopodrobna rozebral, neměl čas, aby pospojoval tu řadu rozličných věcí a sestavil z nich alarmující obraz. Jednal podle instinktu a jeho pohled na svět byl mnohem cyničtější než Jamiin. Letos v létě se přesvědčil, že je Hadley Fitzgerald zapletený do vážné kriminální činnosti. Ať už bylo na těch páscích cokoliv, muselo to být inkriminující a proto nebezpečné.

Jamie však žila v naprosto jiném světě, ve světě, který dával člověku v případě pochybnosti šanci, dokud mu nebyla dokázana jeho chyba či vina. Cade v létě u ní tuto šanci ztratil. Pro slečnu Isabel mluvilo dvouleté přátelství. Ničím nezmařila Jamiinu víru v sílu toho vztahu, tak jak to udělal Cade.

Cadea zaplavila vlna zničující bezmoci. Teď už bylo pozdě na to, aby Jamii přesvědčil. Může jen doufat, že v kritických chvílích vypluje na povrch její cit k němu. Navíc počítal s tím, že láska je silnější pouto než oddanost, kterou Jamie cítí ke slečně Isabel.

Cade si moc dobře uvědomoval, že staví svou naději na dost křehkých a nedostatečných základech. Koneckonců neměl žádný důkaz, že by ho Jamie milovala. Krom toho mu prokazatelně předvedla, jak mu nedůvěřuje. Skutečnost, že její život závisí na tom, jak se rozhodne, ho uváděla v zuřivost, protože jen prohlubovala jeho pocit bezmocné pasivity.

„Jamie, prosím tě, důvěřuj mi,“ slyšel se, jak říká, ale nevěděl, jestli ho slyšela. Byla už k němu otočená zády a kráčela k domu. Cade ji následoval.

„Slečno Isabel! Co tady proboha děláte? Jak to že nejste v Samoi? Co se stalo?“ Z Jamie tryskaly otázky jedna za druhou, když k ní spěchala. „Dávejte pozor,“ dodala rychle, když ji začala slečna Isabel objímat: „Jsem skrznaskrz mokrá.“

„To vidím. A Cade taky. Jak to že jste se rozhodli jít v tomhle počasí na procházku?“ Slečna Isabel ustoupila do haly a přidržela jim dveře.

„To je dlouhé vyprávění,“ začal Cade tiše, když se sklonil, aby si sundal zablácené boty. „A než začneme vysvětlovat, myslím, že bychom si měli dát s Jamii horkou sprchu a převléknout se do suchého.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasila okamžitě slečna Isabel. „Běžte oba a já zatím uvařím čaj.“

„Ale co se stalo, slečno Isabel?“ ptala se Jamie, když ji Cade vzal za paži a vedl ji chodbou k horním pokojům.

Slečna Isabel se usmála, oči jí ožily. „Mám taky co vyprávět. Zatím bude stačit, když řeknu, že jsem našla Hadleyho. Nebo bych spíš měla říct, že on našel mě.“

„Hadley!“ vyjekla Jamie. „On žije?“

„Říkala jsem ti přece, že mám takový pocit, že žije,“ odpověděla slečna Isabel. „Teď se běž vysprchovat. Uvidíme se v kuchyni.“

Jamie zvedla zmatený obličej ke Cadeovi. „Cade, ona tvrdí, že žije.“

„Slyšel jsem to.“

„Co se tady proboha děje?“ ptala se Jamie nahlas, naprosto vyvedená z míry.

„Dej mi ty pásky, Jamie,“ nařídil jí Cade mírně, když otevřel dveře do ložnice, v níž oba spali.

„Proč? Co s nimi budeš dělat?“

„Bohužel nic zvlášť chytrého. Jen mě napadlo, že bych je mohl udělat trošku míň přístupnějšími, než jsou teď.“ Nespustil oči z jejího obličeje a natáhl se pro koženou kabelu.

Jamie na chvíli zaváhala, pak mu pomalu a neochotně kabelku podala. Cade ji beze slova otevřel, vyndal z ní pásky a spustil je do velkého keramického džbánu.

„K čemu ti to bude dobré?“ zeptala se Jamie zmateně.

„To nikdy nevíš. Někdy se vyplatí mít něco, s čím můžeš vyjednávat,“ řekl Cade záhadně. Pohlédl ji zpříma do očí. „Vyjednávání ti přirozeně není k ničemu, když jedna strana trvá na tom, že se vzdá věcí, o kterých se vyjednává. Tohle by sis měla pro příště zapamatovat, Jamie.“

„Nechápu, o čem mluvíš,“ zaprotestovala.

„Brzy to pochopíš,“ řekl s povzdechem. „Tak vlez do té sprchy, Jamie.“

„Moje šaty…“

„Něco najdu a nechám ti to v šatně.“

„A co ty? Taky se potřebuješ osprchovat,“ naznačila jemně.

„Já si sprchu odpustím, bude mi stačit ručník.“ Jeho ústa se ironicky zkřivila. „Co je s tebou? Bála ses, že pod ni budu chtít s tebou? Dneska se bát nemusíš. Mám v hlavě jiné věci.“ Stáhl ze sebe mokrou košili.

Jamie si ho na chvíli prohlížela a pak se jí rozbřesklo. „Budeš tady hlídat, že ano?“

„Řekněme jen, že si nemyslím, že by byl zrovna teď vhodný čas pro vodní hrátky.“

„Cade, nemůžeš přece věřit tomu, že slečna Isabel kuje nějaké pikle.“

„Jamie, já nevím, čemu mám věřit,“ řekl unaveně Cade. „Vím jen, že musím udělat některá bezpečnostní opatření, než se ta šlamastyka vyřeší. Tak se běž osprchovat.“

Obrátila se a pak se ještě jednou zastavila a chvějícím se hlasem se ho zeptala: „Cade, opravdu jsi to myslel vážně tam venku? Opravdu mě miluješ?“

„Miluju tě, Jamie.“

Jamiino srdce se rozbušilo nadějí. „Ach, Cade, kdy sis to poprvé uvědomil? Letos v létě nebo během těch posledních šesti týdnů?“ Vzápětí si uvědomila, že udělala chybu.

„Proboha živýho, Jamie, jsme v dost prekérní situaci, jestli sis toho nevšimla. Teď pro tento typ diskuze není vhodná doba.“

Jamie se kousla do rtu. „Nemluvíš zrovna jako zamilovaný muž.“

„Jdi se osprchovat!“ Cade se otočil a začal si rozepínat mokré džíny. Z jeho polonahého těla bylo cítit napětí.

Jamie vešla do koupelny a přemýšlela o pocitu, který se jí zase zmocnil, jako kdyby balancovala na okraji strmého srázu. Několik vteřin opravdu věřila, že ji Cade miluje. Teď už si tím tak jistá nebyla. Velmi mu záleželo na tom, aby s ním spolupracovala. Byl to po všech stránkách velmi vnímavý muž a třeba si uvědomil, že nejjistější způsob jak získat její spojenectví, je vyznat jí lásku. Kdyby si uvědomil, že ho miluje, poznal by, jak účinný nástroj má k dispozici. Prosím, Cade, pomyslela si zoufale, nevyužij mé lásky k tomu, abys mě ovládal. Jsem schopna se vypořádat se vším, ale s tímhle ne.

Vedle v pokoji se Cade utřel do sucha, oblékl se a přecházel po pokoji. Přemýšlel, jaký přístup má zaujmout k problému, který na něho právě čeká. Byl blázen, když nechal minout šest týdnů a nepokusil se s Jamií navázat kontakt. Teď mu to došlo. Poskytl jí tak spoustu času i možností pochybovat o něm a jeho motivech a rozhodně se tím její touha po něm nezvýšila.

Spatně si to načasoval i naplánoval. Byl sám sebou znechucen. Zjevně mu nic nevycházelo. Teď je v pasti a musí se spolehnout jen na její důvěru k němu a ta moc silná není.

Zato slečně Isabel se dostává Jamiiny oddanosti v hojné míře.

Když vyšla Jamie z koupelny, otočil se až příliš rychle. Okamžitě si uvědomil, že ji ten náhlý pohyb mohl vyděsit. Tiše si přísahal, že se už bude ovládat.

„Jsi hotová? Pamatuj si, že netvrdím, že by slečna Isabel byla zločinec…“

„To taky doufám.“

„Chci po tobě jen jedno, abys to nechala na mně. Budu ji informovat já, ano? Ty mě jen podpoříš, souhlasíš?“

Jamie neochotně přikývla a zoufale si přála, aby mohla číst jeho myšlenky.

Slečna Isabel na ně čekala v teplé, útulné kuchyni. Když vešli, vzhlédla k nim od čajníku. „Aha, tady jste. Teď už vypadáte mnohem lépe. Ne jako dvě utopené krysy. Tak si vezměte čaj.“ Nalila jim ho do dvou prostřených šálků. Atmosféra v místnosti byla nenucená a příjemná. Jamie se začala uvolňovat. Uvědomila si, že na ni doopravdy zapůsobil Cadeův naléhavý neklid.

„Povězte nám, slečno Isabel, co se vlastně stalo?“ řekla Jamie a vklouzla na stoličku vedle Cadea. Na kuchyňském pultu ještě stále ležel nůž, kterým Cade vyřezával klíče z obrazu. Jamie spolkla pocit viny, když uviděla na jeho čepeli skvrny od barvy. Napadlo ji, jestli si slečna Isabel poškozeného obrazu všimla. Zřejmě ne, jinak by se asi o tom zmínila. „Jak vás Hadley našel?“

„Čekal na Tahiti. Setkal se se mnou na lodi, když jsme přistáli. Bylo to největší překvapení v mém životě.“

„Jak věděl, kde vás najde?“

„Ale to bylo docela jednoduché. Týden předtím zavolal svému právníkovi a zjistil, že jsem odjela na cestu po moři. Získat plán naší cesty pak už moc těžké nebylo.“ Slečna Isabel si nalila šálek čaje.

„Kde je teď?“ zeptal se klidně Cade.

„Pořád za hranicemi. Neodvažuje se vrátit, pokud nebude moct prokázat, že je nevinný.“ Slečna Isabel obrátila své oči hořící vzrušením na Jamii. „Pamatuješ na ten balíček, který na mě čekal, když jsme se vrátily ze Santa Barbary?“

Jamie polkla, jak ji zaplavil další pocit viny. „Ano,“ podařilo se jí říct docela pevným hlasem. Cítila, jak v Cadeovi vzrůstá napětí.

„Nuže, ten balíček obsahuje důkaz o Hadleyho nevině,“ prohlásila vítězoslavně slečna Isabel. Pak rychle pokračovala. „Musíme ho dostat z bankovního trezoru a přehrát ty pásky panu Gallagherovi. Hadley říká, že až Gallagher pochopí, kdo opravdu stál za těmi podvody s půdou, bude všechno v pořádku. Hadley byl jenom pěšák. Neuvědomoval si, co se děje v zákulisí, chápeš to. Prostě jen souhlasil, že ty obchody zprostředkuje. Přirozeně předpokládal, že bylo všechno legální. Ovšem pak, když se to provalilo, lidi, kteří to zinscenovali, hodili všechnu vinu na něho. Hadley musel utéct.“

„Aha,“ řekla pomalu Jamie a pokoušela se přemýšlet. Teď nastal ten čas. Měla říct slečně Isabel, že už ty pásky má. Jamie si uvědomila, že jediné, co jí zabraňuje, aby to řekla, je Cadeův tichý rozkaz. Úplně cítila, jak si to nepřeje, a tak držela jazyk za zuby.

„Slečno Isabel,“ začal Cade klidně, „myslím, že byste měla vědět, že už jsme s Jamií v bance byli.“

Slečna Isabel vypadala polekaně. „Ale klíče…“

„Našli jsme ty klíče v obraze. Přesvědčil jsem Jamii, že je nutné vědět, co bylo v tom balíčku od vašeho bratra.“

Slečna Isabel se omluvně podívala na Jamii. „Promiň mi, holčičko, že jsem ty klíče schovala. Tehdy jsem si myslela, že je to tak nejlepší. Neměla jsem vůbec tušení, co v tom balíčku je a chtěla jsem tě tak ochránit.“

Jamie si s úlevou vydechla. Cade se rozhodl, že nebude slečně Isabel lhát. Obdařila svou zaměstnavatelku uklidňujícím úsměvem, ale ten se jí rozplynul, když Cade chladně pokračoval.

„Ty pásky jsme vyzvedli, ale ještě jsme si je nepřehráli.“

„Kde jsou?“ zeptala se naléhavě slečna Isabel a do jejího milého hlasu se vkradl zcela jiný tón.

„Na bezpečném místě,“ řekl jí neutrálně Cade.

„Tomu nerozumím.“ Starší žena se zamračila.

„Ukryl jsem je,“ řekl Cade prostě. „Víte, po cestě z banky jsme měli nehodu.“

„Nehodu!“ Slečna Isabel vypadala, jako kdyby do ní udeřil blesk. „Proto jste oba šli pěšky? Stalo se vám něco s autem?“

„Najelo do nás z boku jiné auto,“ vstoupila do toho rychle Jamie. „Téměř nás srazilo ze silnice do moře. Naštěstí to Cade zvládl. Skončili jsme v příkopu a ne v moři.“

„Propánaboha!“

„Několik minut to bylo dost ošklivé,“ řekl Cade suše. „A potom mě napadlo, jestli ta nehoda nebyla záměrně naplánovaná. Jamie vám už určitě řekla, že mám sklony brát život kapánek cynicky.“

„Ale kdo by něco takového záměrně dělal?“ zeptala se slečna Isabel.

„Někdo, kdo chtěl ty pásky.“ Cade nechal ta slova viset chvíli ve vzduchu a pak nenuceně dodal: „Třeba ti lidé, o nichž váš bratr tvrdí, že ho do celé věci namočili.“

Jamie se k němu otočila a vypadala stejně polekaně jako slečna Isabel. „Cade, ty si opravdu myslíš…?“

„Nevím, co si mám teď myslet,“ řekl Cade trpělivě a upíral oči na slečnu Isabel. „Pokouším se jen dát dohromady všechny kousky té skládačky a chybí mi pár odpovědí.“

Z obličeje slečny Isabel se vytratil oživený výraz. „Kam jste skryli ty pásky?“

„Nacpal jsem je do igelitového sáčku a nechal jsem je pod kamenem, asi na půli cesty odsud a tím místem, kde do nás auto najelo. Kdyby ta nehoda byla úmyslná, mohli na nás tady v domě čekat ti nesprávní lidé. Nechtěl jsem nic riskovat.“ Vůbec se při té lži nepodíval na Jamii, která ho tiše poslouchala.

„Panebože,“ zašeptala slečna Isabel a vypadala vyděšeně. „Musíme je dostat zpátky.“

„Budou tam v bezpečí,“ uklidňoval ji Cade. „Ten igelitový sáček je ochrání před vlhkem.“

„Ne, vy mi nerozumíte,“ řekla slečna Isabel vzrušeně. Jamie se nedokázala dívat, jak její zaměstnavatelka trpí. „Slečno Isabel, přestaňte se trápit. Ty pásky jsou v bezpečí, věřte mi. Říkala jste, že je váš bratr chce přehrát Gallagherovi a jeho lidem. A my přesně tohle uděláme. Vezmeme ty pásky a odvezeme je do Los Angeles a tam je Gallagherovi přehrajeme. Že, Cade?“ dodala záměrně.

Cade pokrčil nenuceně rameny. „Mně to připadá jako docela logický plán.“

Slečna Isabel zakroutila prudce hlavou. „Hadley po mně chce, abych je vyzvedla a dopravila k němu. On chce jít ke Gallagherovi sám. Copak to nechápete? Takhle nebude nikdo pochybovat o jeho nevině. Může to úřadům pořádně vyložit. Jestli má ještě někdo jiný o ty pásky zájem, musíme jednat rychle. To by bylo strašné, kdyby je měl najít někdo jiný.“

„Nikdo je nenajde, slečno Isabel,“ řekl jí Cade.

Prohlížela si dlouho jeho klidný, dobře ovládaný obličej a pak se zřejmě rozhodla. Obrátila se k Jamii.

„Jamie, miláčku, musím bohužel trvat na tom, abys mi ty pásky přinesla,“ nařizovala slečna Isabel jemně. „Můžeme pro ně jet spolu.“

„Ne,“ přerušil ji Cade klidně. „Jamie pro ty pásky nepojede.“

Jamie ztuhla, cítila, jak se past kolem ní téměř uzavírá. Věděla, že si brzy bude muset vybrat mezi povinností ke slečně Isabel a důvěrou ke Cadeovi.

„Slečno Isabel, Cade si myslí, že by pro vás bylo nebezpečné, kdybyste ty pásky měla u sebe. Jestliže někdo po nich jde, pak ten, kdo je má, je v nebezpečí,“ zoufale dokazovala Jamie a hledala způsob, jak vyřešit dilema a nedotknout se přitom slečny Isabel.

„Musíš mi věřit, Jamie, že vím, co je v tomhle případě nejlepší,“ řekla jí slečna Isabel jemně. „Já viděla Hadleyho. Já vím, jak chce, abychom jeho záležitost vyřídili. Vezmi si baloňák, holčičko. Musíme si pospíšit.“

Jamie se s prosebným pohledem obrátila na Cadea, ale z téhle strany se jí žádná pomoc nedostala. „Každý tady myslí jen na moje dobro,“ podotkla suše.

„Nikam nechoď, Jamie. Pásky jsou pro tuhle chvíli v bezpečí a já nechci, aby ses vyskytovala v jejich blízkosti.“

Slečna Isabel se zamračila. „Jamie, musím opravdu trvat na svém. Jsi koneckonců moje zaměstnankyně a obávám se, že jestli to bude zapotřebí, nařídím ti to. Prosím tě, nezapomínej na to, že mi ty pásky po právu patří.“

„Já vím, slečno Isabel, ale jestli jsou nebezpečné–“

„Jsou nebezpečné,“ přerušil ji Cade chladně.

„Věř mi. Jestli je předáš slečně Isabel, bude to nebezpečné pro nás pro všechny.“

„Cade!“

„O čem to mluvíte, Cade?“ zeptala se slečna Isabel.

„Říkám jen to, že ty schované pásky jsou teď naším jediným prostředkem pro vyjednávání. Budu se jich držet kvůli Jamii i kvůli sobě. Nedovolím, aby riskovala krk tím, že vám je předá.“

„Riskovala krk!“ vykřikla Jamie. „O čem to mluvíš, Cade? Tvrdil jsi, že se snažíš chránit právě slečnu Isabel.“

„Snažím se chránit nás všechny, ale nikdo se mnou hergot nespolupracuje.“ Cade se natáhl, uchopil ji za bradu a otočil k sobě. Kočičí oči se propalovaly do jejího úzkostného pohledu. „Myslím to vážně, Jamie. Jestli ti záleží na tom, co se stane s tebou, se mnou nebo i se slečnou Isabel, uděláš to, co říkám.“

Musela si vybrat. V té chvíli nenáviděla Jamie jak slečnu Isabel, tak Cadea za to, že ji nutili do rozhodnutí, které ji zraňovalo. Nějakou dobu už cítila, že se tento okamžik blíží, ale teď ji to zvláštním způsobem rozzuřovalo. Snažila se, aby se tomuto riziku nevystavila, ale měla vědět, že takové věci se obcházet nedají. Chvíli studovala Cadeův neúprosný pohled a pak se unaveně obrátila ke své zaměstnavatelce. Důvod, proč se bála, že bude jednoho dne přitlačena ke zdi, byl ten, že věděla, jak se rozhodne. Past se uzavřela. Milovala Cadea a teď mu musela důvěřovat. Bezvýhradně. Musela se nakonec rozhodnout, komu patří její oddanost a kdo je pro ni důležitější. Protože neměla žádnou jinou možnost, zvolila Jamie ten jediný způsob, který mohla. Musela podpořit svého milence.

„Je mi to líto, slečno Isabel, ale myslím si, že pravdu má Cade. Ty pásky jsou nebezpečné a bude lepší, když se o ně postará sám. On už bude vědět, co s nimi.“ Vedle ní se Cade zhluboka nadechl, jako kdyby právě doběhl do cíle dlouhého závodu. Poněkud ji zmátlo, že tak napjatě čekal na její rozhodnutí.

„To je směšné!“ vyštěkla slečna Isabel. „Jamie, tohle mi nemůžeš udělat. Pracuješ pro mě. Jsme kamarádky. Musíš udělat to, co ti říkám.“

„Máš docela pravdu,“ pronesl kultivovaný mužský hlas. „Je to směšné. Říkal jsem ti, Isabel, že tvůj způsob nevyjde. Znám Cadea Santerru až příliš dobře. Myslím, že je na čase, abychom tuhle hloupou hru skončili. Jsem blázen, že jsem tě nechal, abys to nejdřív zkusila po svém. Je vidět, že Santerre je už nějakou dobu v pohotovosti. A když jednou pan Santerre chytí stopu, jde po ní, dokud zvěř neuštve. Nemám pravdu, Cade?“

„Dělám, co můžu, abych dovedl věci do zdárného konce,“ řekl Cade klidně. Ze všech lidí v místnosti vypadal nejméně překvapeně, že vidí Hadleyho.

Jamie se na stoličce prudce otočila a zírala na Hadleyho Fitzgeralda. Vytříbený, kultivovaný zevnějšek okouzlujícího bratra slečny Isabel poněkud kazila pistole, kterou držel v ruce. Svíral ji dost křečovitě, jako kdyby se s ní necítil dobře. S úžasem ho pozorovala a ptala se sama sebe, jak to, že si nikdy nevšimla, že Hadley má vlastně velmi studený pohled. Dobré vystupování může rozhodně zakrýt mnohá tajemství, uvědomila si omámeně.

„Myslela jsem si, že čekáte na ty pásky někde za hranicemi.“ Jamie si připadala hloupě a dost ji to sebralo. Došla k názoru, že občas jsou Cadeovy obavy zcela oprávněné.

„A on místo toho čekal ve spíži. Nemohl přece riskovat, aby tu prácičku za něj udělala jeho sestra, že ne Fitzgeralde?“ Cade se pomalu na stoličce otáčel, až se díval Hadleymu přímo do očí. Přelétl pohledem jeho ruku, která zuřivě svírala zbraň. Jakoby mimochodem opřel paži o pult na dosah kuchyňského nože. „Na získání těch pásků závisí zřejmě moc věcí. Co na nich vlastně je? Podrobnosti, jak jste vymyslel další švindly? Informace o vydírání? Konverzace s lidmi, kteří nevěděli, že je natáčíte, a kteří by asi reagovali dost neomaleně, kdyby to zjistili?“

„Je na nich důkaz jeho neviny!“ vykřikla slečna Isabel.

Hadley pokýval mile hlavou. „Přesně tak. Budu vás tedy muset, Jamie, bohužel požádat, abyste mi je přinesla. Nechci totiž strávit zbytek svého života za hranicemi. Je to dost nepohodlné. Není tam mnoho takových míst jako Santa Barbara. Až tyhle pásky přehraju Gallagherovi a vysvětlím mu celou situaci, budu se moct vrátit.“

Cade na to nic neřekl, ale vyzařovala z něho posměšná nedůvěra.

Jamie si olízla horní ret. „Opravdu chcete ty pásky přehrát Gallagherovi?“

„Okamžitě, jak je budu mít u sebe,“ prohlásil Hadley Fitzgerald energicky. „Isabel mi říkala, že je dala do bezpečnostní schránky, ke které máte přístup buď vy nebo ona. Před několika dny jsem se vrátil do země. Isabel přiletěla včera odpoledne. I kdybych se těch klíčů zmocnil, nebylo by mi to k ničemu. Potřeboval jsem Isabel, aby mi tu schránku otevřela. Když mi řekla, že mě možná hledá Santerre, věděl jsem, že budou potíže. A měl jsem pravdu, viďte, Santerro? Udělal byste cokoliv, abyste mě dostal do lochu. Nikdy se nesmíříte se skutečností, že vaše sestra a její manžel se dostali do finančních potíží z vlastní hlouposti a ne proto, že se stali mými oběťmi. Letos v létě vám šlo o pomstu, ne o spravedlnost. A tak jste mě vyhledal a podařilo se vám narafičit dost falešných důkazů, abyste přesvědčil Gallaghera, že mám na svědomí podvody.“

Jamie se neklidně pohnula a pohlédla na slečnu Isabel. Starší žena vypadala rozrušeně.

„Kdybych to jenom věděla, Jamie,“ řekla smutně. „Nikdy bych ti nedovolila, abys mě přesvědčila, že si mám na nalezení Hadleyho najmout Cadea.“

„To byl Jamiin nápad najmout mě?“ Zdálo se, že to v Cadeovi vzbudilo slabý zájem, ale Jamie vycítila, že ho ta poznámka opravdu zaujala.

„Ano. Tvrdila, že jste důkladný člověk a že jste koncem léta věděl mnohem víc o tom, jak se Hadley choval než kdokoliv jiný, dokonce víc než já. A myslím, že měla pravdu.“ Slečna Isabel si povzdechla. „Obě jsme udělaly chybu, když jsme si nejdříve myslely, že konáte jen svou práci. Teď už vím, že jste se chtěl pomstít. To vás muselo dost naštvat, když vám můj bratr proklouzl mezi prsty. Když vám tedy Jamie nabídla, abyste zjistil, zda žije nebo ne, nemohl jste odolat, abyste to ještě jednou nezkusil, co?“

„Váš bratr opravdu podvedl mou sestru a spoustu jiných lidí,“ řekl Cade stroze. „Kdyby nebyl vinen, proč by jinak na mě mířil pistolí?“

„Protože vím, že jinak ty pásky od vás nedostanu,“ vložil se do toho Hadley. „Jamie, miláčku, využil vás. Santerre vás od začátku využíval.“

„Ano, Jamie,“ řekla slečna Isabel rychle. „To je pravda. Musíš si to teď uvědomit. Skutečnost, že nechce ty pásky vrátit tomu, komu právem náleží, to dostatečně dokazuje. Tentokrát ho snad vidíš takového, jaký ve skutečnosti je.“

Jamie jí odpověděla a nedívala se přitom na Cadea. „Ano, slečno Isabel, vidím ho takového, jaký je. Je to muž, kterého miluju. A to mi nedává moc na vybranou. Musím mu důvěřovat.“

„Jamie, ne!“ řekla prosebně Isabel.

„To není chytrý krok, Jamie.“ Nezdálo se, že by Hadleyho její slova zaskočila. Zřejmě něco takového čekal.

„Možná že není,“ souhlasil cynicky Cade s očima upřenýma na Jamii. „Ale ať už je to tak či onak, rozhodla se. A tak máte problém, Fitzgeralde.“

„Ten samý problém, který jsme měl až dosud. Potřebuju ty pásky.“

„Já vím. Tak proč se nedáme do práce?“

Jamie se nechápavě podívala na Cadea. „Do jaké práce?“

Cade se na ni teď nedíval. Plně se soustředil na Hadleyho. „Práce, při níž vyměníme ty pásky za naše životy.“

Jamii se zastavilo srdce v těle a slečna Isabel slabě vykřikla, když pohlédla na svého bratra a pak na Cadea.

„Vaše životy!“ pronesla šokovaně. „Ne, ne, vy nechápete…“

„Obávám se, že chápe, Isabel.“ Hadley se bodře usmál. „Zdá se, že už zřejmě došlo na smlouvání.“

„Vy nás chcete zabít?“ Jamie cítila, jak v jejím žaludku bublá nepříjemný pocit strachu. Modlila se, aby nepozvracela podlahu v kuchyni. „Kvůli těm páskům?“

„Ale ne, holčičko,“ opravil ji Hadley „Já vás zabiju jen tehdy, pokud mi váš milenec nevydá ty pásky. Ale jsem si jistý, že Santerre bude v tomto směru dost rozumný, že ano, Cade?“

Cade k němu naklonil zdvořile hlavu. „Velmi rozumný.“

„Kde jsou ty pásky?“

„Na bezpečném místě.“

„Prosím vás, Cade,“ slečna Isabel sepjala ruce, „řekněte mu, kde jsou.“

„Jestli to udělám, Isabel, tak odsud s Jamií neodejdeme živí. Musíme se dohodnout na podmínkách obchodu, viďte Hadley. Vy potřebujete pásky a já s Jamií chceme žít. Jen tak pro zajímavost, co budete dělat, až se vám ty záznamy dostanou do rukou?“

„Odjedu zase ze země. Plánuju nějaké investice do nemovitostí v karibské oblasti. Pár let se tam budu bavit, dokud na mě tady ve Státech nezapomenou. Lidé vždycky na tyhle věci včas zapomenou.“

„Ale když chcete zůstat v zahraničí, proč jste tak riskoval, když jste se pro pásky vrátil?“ zeptala se Jamie.

„Bohužel, odhad pana Santerry byl docela přesný. Na těch páscích jsou záznamy rozhovorů. Rozhovorů s lidmi, které by velmi popudilo, kdyby zjistili, že je někdo natáčel. Kdyby se tyhle pásky přehrály Gallagherovi nebo někomu takovému, zavedlo by je to na stopu zajímavých vyšetřování. A ti lidé by mě nejspíš nechali zabít. Jinak by se totiž dostali do vězení a to by se jim nejspíš nelíbilo. Mají moc a řekněme předpoklady potrestat lidi, kteří by je takovému nepohodlí vystavili. Ať už bych žil kdekoliv, našli by si mě. Byli to bohužel moji ne dost úctyhodní obchodní partneři, kteří občas nějaký ten můj projekt podporovali.“

„Proč jste je natáčel?“ snažila se Jamie dát si všechno dohromady.

„Tehdy to zřejmě vypadalo, že to bude dobrá pojišťovací taktika, že, Fitzgeralde?“ odpověděl za něho Cade. „Myslel jste si, že kdyby se k vám vaši partneři přestali hezky chovat nebo vám začali vyhrožovat, máte na ně ty pásky. Mohl jste je buď použít k vydírání, nebo je vyměnit u někoho jako Gallagher za ochrannou vazbu.“

Hadley přikývl. „Ano, tehdy to vypadalo jako dobrý nápad. Pak jsem ale začal být v Santa Barbaře nervózní kvůli vám. Tak jsem podnikl některá bezpečnostní opatření a poslal je Isabel i s instrukcemi, aby je ukryla, než si je budu moct vyzvednout. Bohužel jsem nevěděl, v jak nebezpečné situaci se nalézám. Ten den, co jsem je poslal, jsem si uvědomil, že se všechno zhroutí mnohem dřív, než jsem čekal. Dostal jsem varování od jednoho známého, že Gallagher zná Santerru. Rozhodl jsem se, že všeho nechám a uteču. Napadlo mě, že by bylo docela pikantní fingovat sebevraždu. Najal jsem si jednoho člověka, kterého jsem kdysi používal k jiným účelům, aby mou loď vyvezl na moře a nechal ji tam.“

„Zatímco vy jste opustil zemi pod jiným jménem,“ uzavřel Cade.

„Přesně tak. Jste velmi bystrý, pane Santerro. Neobyčejně vnímavý člověk.“

„Snažím se,“ řekl Cade suše. „Občas mi to zapaluje trošku pomalu, ale snažím se.“

„Měl jste se snažit o trošku víc. Teď jste v dost prekérní situaci, nezdá se vám?“

„Vím, kde ty pásky jsou a jsem ochoten vyjednávat,“ připomněl mu Cade. „Co navrhujete?“

„Vy a já spolu odjedeme pro ty pásky spolu. Mezitím odsud odjede Jamie do motelu, kde počká, dokud nepřijedu.“

Jamie se zmocnila panika. „Ne, nenechám tě s ním o samotě.“

„Uděláš to, co ti říkám,“ pronesl Cade ledově chladným hlasem.

„Přesně naopak,“ řekl Fitzgerald. „Uděláte oba to, co řeknu já. A mě jste nijak nepřesvědčil, že váš plán je pro mě dost bezpečný. Jamie by mohla jít místo do hotelu k policajtům.“

„To neudělá. Ne, když ví, že bych za to zaplatil životem.“ Zdálo se, že si je tím Cade absolutně jistý.

Slečna Isabel je bolestným hlasem přerušila. „Prosím tě, Hadley. Je tohle všechno zapotřebí?“

„Bohužel ano, Isabel.“

Isabel se celá nešťastná podívala na Jamii. „Jamie, miláčku, je mi to opravdu líto, že to tak musí být. Prosím věř mi, nikdy jsem ti nechtěla ublížit. Když mi ale Hadley vysvětlil, jaké nebezpečí pro něho ty pásky představují, věděla jsem, že nemám na vybranou a musím je získat zpátky. Určitě to pochopíš, ne?“

Jamie se na ni podívala a pak pomalu řekla: „Chápu to, slečno Isabel. Když se musíte rozhodnout, komu věnujete svou oddanost a důvěru, má každý z nás své vlastní pořadí, že ano?“ Připadalo jí, jako kdyby v očích slečny Isabel zahlédla slzy a pocítila nutkání položit jí ruku kolem ramen a utěšit ji. Ale nebylo to možné. Isabel stála na druhé straně neviditelné čáry, která rozdělovala kuchyň na dvě části. Každý člověk v místnosti si už vybral a neexistovala cesta zpátky.

Hadley Fitzgerald si Jamii pozorně prohlížel a pak se rozhodl. „Tak dobře, Santerro, jsem ochoten věřit tomu, že vaše analýza situace je správná. Vždycky mi připadalo, že se vyznáte v tom, co lidi motivuje, a myslím si, že s Jamií jste to odhadl správně. Je do vás zamilovaná a neudělá nic, co by vás ještě víc ohrozilo. Půjdu podle vašeho plánu až na jednu drobnější změnu.“

„Jaká to bude?“

„Moje sestra doprovodí Jamii do motelu, aby se ujistila, že na poslední chvíli nedojde k nějakým komplikacím.“

Cade to zvážil. „Dobře,“ souhlasil. „Kdy odjedeme?“

„Okamžitě. Nechci zůstat v zemi déle, než je nezbytně nutné. Pospěšte si a vezměte si věci, Jamie. Isabel běž s ní.“

Jamie pohlédla mlčky na Cadea a přála si, aby si to rozmyslel. Cítila paniku: už nedůvěřovala ani Hadleymu ani slečně Isabel a bála se, že Cade je v mnohem riskantnější situaci, než si připouští. Nechat Cadea o samotě s Hadleym a jeho pistolí bylo to poslední, co si přála.

„Udělej to tak, jak říká. Běž a vezmi si kabelku a klíče. Pak si vezmi Isabelino audi a jeď do San Francisca.“

„Jak se tam se mnou zkontaktuješ?“ zeptala se zoufale.

„Zavolej do přístavu a nech mi tam své telefonní číslo. Já tam pak taky zavolám a ten vzkaz si vyzvednu. Pak ti zatelefonuju.“

„Cade, myslím, že to není dobrý nápad,“ řekla naléhavě.

„Dělej, Jamie,“ nařídil jí tiše. „Krucinál, vypadni odsud, ano?“

Jamie věděla, že to myslí vážně. Spolkla své další protesty, otočila se a šla do svého pokoje. Slečna Isabel pohlédla úzkostně na bratra a pak ji následovala.

Něco jí v tom dohodnutém obchodě nesedělo, pomyslela si Jamie zneklidněně, když otevírala dveře do ložnice. Hadley souhlasil až moc rychle.

„Je mi to moc líto, Jamie. Nedovedeš si představit, jak mě to všechno mrzí,“ řekla Isabel nešťastně, když pozorovala Jamii, jak si jde pro svou obrovskou kabelu. „Ale nemám vlastně na vybranou. Musím chránit Hadleyho. Je to můj bratr.“

„Chápu, slečno Isabel.“

„A vysvětlil mi, jak dokáže být Cade pomstychtivý a nelítostný. Hadley tvrdí, že je jako lev, který honí svou kořist. Chytrý a bezohledný. Udělá cokoliv, aby svou kořist uštval.“

„Hadley má nejspíš pravdu,“ začala sarkasticky Jamie a pak si uvědomila, co vlastně říká. Ovšem že má Hadley pravdu! A je dost chytrý, aby věděl, co může od svého nepřítele čekat, když ho pustí. Po tomhle střetnutí nebude žádné místo na zemi pro Hadleyho Fitzgeralda bezpečné. Cade ho vystopuje a bude muset zaplatit za to, že vystavil Jamii takovému nebezpečí. Najednou si uvědomila, že právě Hadley se nejspíš pokoušel srazit mazdu z vozovky a pak jí vyhrožoval pistolí.

Cade byl chladnokrevně zuřivý. Bude se cílevědomě a nelítostně snažit přivést Hadleyho před tvář spravedlnosti. Kdyby se mu to nepodařilo, vykonal by ji sám.

Jamie to věděla a stejně tak to věděl Hadley Fitzgerald, tím si byla jista. Fitzgerald si prostě nemohl dovolit nechat Cadea naživu. Kdyby odešla jako ovce se slečnou Isabel, nechala by Cadea o samotě s člověkem, který je pevně rozhodnut ho zabít. Zanechala by muže, kterého milovala, jeho popravčímu.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Slečno Isabel, já s vámi nemůžu odsud odejít.“ Jamie se otočila od okna a pohlédla starší ženě přímo do očí. „Hadley Cadea zabije.“

Slečna Isabel na ni zírala a její obličej se celý propadl. Když promluvila, zazněl v jejím hlase nový, tvrdý, téměř hysterický tón. „Obávám se, že nemáš na vybranou, Jamie.“ Sáhla do kapsy a vytáhla malý, ale nebezpečně vyhlížející revolver. Prsty se jí třásly, držela tu zbraň, jako kdyby ji nenáviděla, nicméně mířila přímo na Jamii. „A já taky nemám na vybranou. Musím pomoct Hadleymu. Ty i já odsud odjedeme a Cade ukáže Hadleymu, kde jsou ty pásky. Musíš, Jamie. Nic jiného nám nezbývá. Musím pomoct Hadleymu. Je to můj bratr.“

„Slečno Isabel!“ Ohromena pohledem na pistoli v jemných a zručných prstech slečny Isabel, nemohla Jamie téměř mluvit.

„Je mi to líto, Jamie. Prosím, věř mi. Je mi to moc, moc líto.“

„Mně taky.“ Jamie o svém dalším kroku předem nepřemýšlela. Pouze věděla, že musí něco udělat. Slečna Isabel držela v ruce revolver a to byla právě ta poslední kapka, kterou Jamie potřebovala, aby Cadeovi pomohla. V té chvíli nebylo nic důležitějšího než vzít slečně Isabel zbraň.

Její ruka se vymrštila a hodila těžkou kabelu přímo do velkého keramického džbánu, který skrýval pásky. Elegantní džbán se převrhl a na podlaze se rozbil na tisíc kousků. Byl to ohlušující zvuk, při němž se všechny pásky octly na koberci.

Slečna Isabel zaječela, ať už to bylo kvůli zničení krásného předmětu, který sama stvořila, nebo proto, že spatřila hledané pásky, to se Jamie nikdy nedozvěděla. Jak se Isabel v šoku otočila a zírala na rozbitou vázu, Jamie skočila.

Právě ve chvíli, kdy popadla Isabel za paži, ozval se z kuchyně vzteklý, bolestný výkřik. Jamie se zmocnila hrůza, vzápětí si uvědomila, že neslyšela Cadeův, ale Hadleyho hlas. Zoufale popadla zbraň, kterou její zaměstnavatelka držela.

Vykroutit malý revolver z Isabeliných prstů nebylo vůbec těžké. Připadalo jí, že si toho starší žena téměř nevšimla. Pohled na zničenou vázu jí zřejmě uhranul.

Držíc nejistě zbraň v ruce – nikdy žádnou pistoli v ruce neměla – podívala se Jamie naposledy na Isabel a došla k názoru, že z téhle strany jí už žádné nebezpečí nehrozí. Zoufale se otočila a rozrazila dveře.

„Jamie?“ z kuchyně se zuřivě a naléhavě ozval Cadeův hlas.

„Jsem v pořádku, Cade. Co se děje?“

„To je dobré, Jamie,“ zakřičel z kuchyně. „Pojď sem, ať tě mám na očích. Nedůvěřuju Isabel.“

Jamie běžela po schodech dolů, náhle se zastavila ve dveřích a spatřila Hadleyho, který ležel na podlaze. Držel si paži, z jeho ramene trčel nůž, který nedávno ležel na kuchyňském pultu. Jamie omámeně vzhlédla ke Cadeovi. Rychle ji přejel pohledem.

„Kde jsi krucinál sehnala tu pistoli?“ zeptal se drsně a klekl si ke své oběti.

„To je slečny Isabel…“ Jamie se zarazila a začala znovu vysvětlovat. „Tedy, ona ji na mě vytáhla a já srazila ten džbán.“

„Tak to byla ta rána?“ Cade prohlížel Hadleyho zranění a ten se na něho díval s bezmocnou zuřivostí, zjevně ho to dost bolelo.

„Hodila jsem na něj svou kabelku.“

Cade lakonicky poznamenal: „Já věděl, že ta dvacetikilová kabela musí být k něčemu dobrá. Když slyšel tu ránu a Isabelino zaječení, přestal se Fitzgerald na chvíli ovládat, je to tak, Hadley? Naštěstí byl nůž, který jsem ráno použil, stále na kuchyňském pultě. Obvykle jsem pořádnější, ale dnes ráno jsem jaksi nebyl ve své kůži. Ležte klidně, Fitzgeralde, vytáhnu ho. Jamie, máš vybavení první pomoci?“

„Je v koupelně. Dojdu pro ně.“ Ochromena pohledem na zkrvavený Hadleyho rukáv, Jamie zacouvala a pak se obrátila a běžela do koupelny. Když se za pár minut vrátila, Cade právě stahoval ránu, aby zabránil krvácení.

„Určitě jsi v pořádku?“ naléhal na ni znepokojeně.

„Je mi dobře,“ opakovala Jamie a chvíli zaváhala, než se ho zeptala: „Kde jsi se naučil tak zacházet s nožem?“

„Už jsem očistil spoustu ryb,“ řekl jí stroze. „Kde jsi se ty naučila odzbrojovat lidi, kteří na tebe míří pistolí?“

„Asi jsem se hodně dívala na televizi, když jsem byla malá.“

„Ale houby. Opravdu jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku,“ řekla. Na chvíli zauvažovala, jestli její odpověď odpovídá skutečnosti. Vypadalo to, že se jí pořád třesou ruce. To bude nejspíš tím šokem, ujistila se. „A jak na tom jseš ty?“

Cadeův obličej se zkřivil. „Kromě toho, že jsem totálně znechucený sám sebou, že jsem tě do takové situace dostal, jsem v pořádku.“

„Ale to nebyla tvoje chyba,“ zaprotestovala překvapeně.

„To je dost sporné. Kdybych zaujal pevnější postoj, dal na svá tušení… No nevadí. Jak je na tom slečna Isabel?“

„Sedí na posteli a pláče,“ řekla Jamie klidně. „Jestli mě už tady nepotřebuješ, půjdu za ní.“

„Jamie, nezapomeň, na čí straně je. Nemůže být teď tvou přítelkyní. Pořadí jejích hodnot je jiné než tvoje.“

„Já vím, Cade. Budu opatrná.“

Hadley je přerušil a začal naléhat na Cadea. „Santerro, neztratil jsem všechno, i když jsi na mě navedl Gallaghera.“ Zastavil se a zkroutil bolestí. „Mám uložený docela pěkný balík v jedné ostrovní bance. Můžete dostat polovičku, když mi pomůžete ze země. Je to slušná částka. Řekněme sto tisíc?“

„Na to zapomeňte, Fitzgeralde.“

„No tak, Santerro, ta práce, kterou teď děláte, vám nevynáší tolik, kolik bych vám zaplatil já. Co vám může Gallagher dát? Nanejvýš pět nebo deset táců.“

„Mám pro vás novinku, Fitzgeralde,“ řekl Cade s povzdechem. „Nevydělal jsem na vás ani cent. Ale dostal jsem velmi cennou náhradu. Ta za tu námahu stála.“ Když říkal poslední slova, podíval se na Jamii a jeho zlatohnědé oči ztmavly.

Jamie se na něho plaše usmála. „Mám jen jednu otázku, Hadley,“ řekla muži na podlaze. „Byl jste to vy tehdy v noci v mém pokoji?“

Hadley se na ni zamračil. „Isabel mi řekla, že ty klíče schovala v obraze. Myslel jsem, že je její pokoj prázdný, a tak jsem je šel dovnitř hledat. Neuvědomil jsem si, že tam spíte.“

„A dneska odpoledne jste se pokoušel srazit nás ze silnice,“ dodal Cade a zavázal mu ruku.

„Sledoval jsem vás do Carmelu. Když jsem viděl, jak jdete do banky, věděl jsem, že k tomu můžete mít jen jeden důvod. Zjistili jste, kde jsou ty pásky. Musel jsem vás nějak zastavit. Tak jsem si řekl, že když skončíte i s pásky v moři, ušetří mi to spoustu starostí. Když to nevyšlo, vyzvedl jsem Isabel z motelu o něco dál při cestě a řekl jí, že musíme udělat všechno, co je v našich silách, abychom ty pásky dostali zpátky. Pak jsme se vrátili sem a čekali na vás. Isabel se chtěla pokusit přemluvit Jamii, aby s ní spolupracovala.“ Hadley se po Jamii znechuceně podíval. „Jamie vždycky tak hezky spolupracovala.“

„Jamie a já teď patříme k sobě,“ informoval Cade staršího muže. „To znamená, že jsme loajální především k sobě navzájem.“

Jamie o jeho slovech přemýšlela, když se šla postarat o slečnu Isabel. Jsme především loajální k sobě navzájem. O svých citech už nepochybovala. Už v Santa Barbaře věděla, že je do Cadea Santerry zamilovaná. Ovšem hrozně ráda by věděla, jestli jí on vyznal lásku jen proto, aby si zajistil její spolupráci. Ať už to udělal z jakéhokoliv důvodu, udělal to proto, že ji chtěl ochránit. O jeho oddanosti k ní nemůže rozhodně pochybovat. Cítila, že je velmi silná a to vědomí ji uklidňovalo. Byl to pevný základ, na němž se dalo stavět.

Trvalo ještě hodiny, než byli Jamie s Cadem osvobozeni od otázek policistů, kteří si pro Hadleyho přijeli. Slečna Isabel zůstala ve svém domě, přestože ji důkladně vyslechli. Jamie se vůbec nezmínila o tom, že na ni mířila pistolí a Cade také nic neprozradil.

„Už si toho vytrpěla dost,“ řekla Jamie, když ji Cade usazoval do mazdy, která byla po vytažení z příkopu v pojízdném stavu.

„Souhlasím.“ Otočil klíč v zapalování. „Každopádně tou nebezpečnou osobou byl Hadley. Pokud vím, Gallaghera zajímá jen on. Máš všechno?“

„Ano.“ Podívala se zpátky na opuštěnou postavu slečny Isabel, stojící ve dveřích. „Kromě zaměstnání a dobré přítelkyně.“

Bylo téměř osm hodin, než Cade konečně zaparkoval před motelem, který na vývěsce sliboval bar a restauraci. Jamie měla pocit, že chtěl je a dům slečny Isabel oddělit co největší vzdáleností. Měla pocit, že to místo intenzivně nesnášel. Nestěžovala si. Ani ona se tam nechtěla zdržet.

„Panebože, drink by bodnul.“ Cade vylezl z mazdy a protáhl se jako velká kočka. Bylo to vlastně poprvé, co během té dlouhé jízdy promluvil. „To je ale den. Dáme si kufry do pokoje, miláčku, a pak vyrazíme do baru. Oba si něco takového po tom všem zasloužíme.“

Jamie nadšeně souhlasila. Cítila se jak vymačkaný citron. Byla unavená a tak divně nastražená. Fyzické vyčerpání bylo jistě pochopitelné. Ta ostražitost se také dala vysvětlit, ale nechtěla se tím zabývat. Pravda byla ta, že během té dlouhé cesty neřekl Cade ani slovo o svých citech vůči ní nebo o plánech do budoucna. Zdálo se, že je zcela ponořen do svých myšlenek.

No, tys taky zrovna tohle téma nepřetřásala, řekla si, když si našli v baru box sami pro sebe. Na druhé straně místnosti hrál otrávený pianista náladovou hudbu pro hlouček posluchačů.

Jamie se napila vína, a zamyslela se, proč bylo snadnější vyznat se z lásky ke Cadeovi, když na ni mířil revolver, než teď, kdy je s ním o samotě.

Cade si dvakrát či třikrát lokl skotské a tvářil se přitom vážně a zamyšleně. Když bylo zřejmé, že on to dlouhé ticho nepřeruší, Jamie promluvila.

„Nebudu tě chytat za slovo,“ zamumlala.

Cade se překvapeně zamračil, jako kdyby mu přerušila tok myšlenek. „Za jaké slovo?“

„No přece jsi mi dnes odpoledne vyznal lásku. Vím, že ses zoufale snažil zvládnout moc nebezpečnou situaci. Říct mi, jak mě miluješ, byl jeden ze způsobů, jak to dokázat.“ Zadívala se na pianistu a vůbec nebyla připravena, že Cade tak rychle zareaguje. Natáhl se přes stůl, chytil ji za bradu a otočil tváří k sobě.

„Vy mě třeba nemusíte chytat za slovo, vážená, ale můžete se zatraceně vsadit, že já vás za vaše slovo chytat budu.“

„Cade!“

„Proč si myslíš, že jsem svá slova o tom, že tě miluju, nemyslel vážně?“ zeptal se. „To si myslíš, že vyprávím všem ženským, jak je miluju, jen aby se mnou spolupracovaly? Myslel jsem, že jsi už konečně došla k názoru, že mi můžeš důvěřovat.“

„Ano, ale…“

„Tak mi důvěřuj!“

Jamie na něho zírala, neschopná potlačit naději, kterou se vlastně živila celé léto. „Já ti opravdu důvěřuju, Cade. To není tím. Já jen…, že jsem nechtěla, abys vůči mě cítil nějaké závazky.“

„Já je cítím,“ zamručel. „Cítím zodpovědnost, závazky a už jsem se rozhodl. Přesně takhle jsem se cítil od okamžiku, co jsem se s tebou seznámil. A jelikož se slečna Isabel dnes přeřekla a přiznala, že to byl tvůj nápad zase mě zkontaktovat, předpokládal jsem, že ani pro tebe se od toho léta v Santa Barbaře nic nezměnilo.“

„Tak proč jsi byl těch posledních pár hodin tak zticha?“ zeptala se opatrně.

„Přemýšlel jsem.“

„O čem proboha?“

„O tom, jaký jsem byl blázen, že jsem tě zapletl do takového průšvihu, jestli chceš znát pravdu. Nadával jsem si všemi možnými jmény. Počítal jsem všechny svoje chyby.“

„Ale, Cade…!“

„Ale nic. Nikdy jsem neměl potom, co se stalo v Santa Barbaře, hrát tu hru na čekanou. To byla ta největší chyba. Neměl jsem tě nechat, abys odjela se slečnou Isabel zpátky do Big Suru. Kdybych tě vzal s sebou, když jsem ze Santa Barbary odjížděl, nic z toho, co jsme teď prožili, by se nestalo. Byla bys v bezpečí. Vypadá to, že pokud se něco týká tebe, pak to vždycky špatně odhadnu.“

„To mi možná dodalo naději, že náš vztah má dobrý základ,“ svěřila se mu.

„Chceš mě, Jamie, ne? Lítal jsem mezi nebem a peklem a jednu chvíli jsem si myslel, že vím, že ti na mě stále záleží a za chvíli jsem zase viděl, že mi nevěříš. Nevracej mě zpátky na tu houpačku. Zblázním se z toho.“

Zavřel prosebně oči. Když je znovu otevřel, uviděla Jamie, jak mu v nich plane zlatavý žár. „Byl jsem si naprosto jistý jen jedinou věcí – že tě moc chci a že tě moc miluju.“

„Věděls, že mě miluješ, když jsi odešel ze Santa Barbary?“

„Ne,“ přiznal a pohled jeho očí neztrácel na síle. „Věděl jsem jenom, že tě musím mít. Byl jsem přesvědčený, že nebudeš moct ignorovat to, na co jsme oba společně přišli. Myslím, že jsem si uvědomil, že tě miluju, až když jsem našel ty antikoncepční pilulky v tvé koupelně.“

Jamie zamrkala. „Ty pilulky?“

„Přesně tak. Když jsem si uvědomil, jak moc spoléhám na to, že jsi těhotná, musel jsem analyzovat své pocity. Když jsem měl s nějakou ženou poměr, tak jsem si rozhodně nepřál přivést ji do jiného stavu. Analyzovat a hodnotit tvé city mě natolik zaměstnávalo, že jsem zapomněl podívat se pořádně na své vlastní. Když jsem to udělal, viděl jsem to, co bylo naprosto zjevné. Miluju tě, Jamie. Chtěl jsem, abys mi zcela důvěřovala. Přivádělo mě do stavu zuřivosti, když jsem viděl, že tomu tak není. Chci s tebou vytvořit domov. Opravdový domov. Neboj se, nebudu tě nutit, abys žila na rybářské lodi. Koupíme si pěkný dům blízko moře, nedaleko San Diega, takže si můžeš najít jiné zaměstnání, jestli budeš chtít, cokoliv budeš chtít. Budu za tebe dělat daňová přiznání…“

„Zisk bude napůl?“ zeptala se něžně.

V jeho úsměvu se mihl záblesk ryze mužského pobavení. „Zcela určitě bude napůl. V případě, že jste si toho nevšimla, Jamie Garlandová, dělám vám nabídku k sňatku. Od vás se pouze vyžaduje, abyste ji přijala.“

„Vaši nabídku rozhodně pečlivě zvážím…“

„Jamie, nehraj si se mnou?“ zaprosil a úsměv mu z obličeje vyprchal. „Už nesnesu další nejistotu.“

„Po pečlivém zvážení,“ pokračovala, jako kdyby ji nepřerušil, „jsem se rozhodla ji přijmout.“

„Díkybohu. Jamie, opravdu mě miluješ?“

„Ach ano, Cade. Opravdu tě miluju.“

„Tak často jsem se u tebe přepočítal, že potřebuju, abys mě ujistila,“ vysvětlil jí.

„Chceš poradit?“

„S čím?“

„Přestaň počítat, analyzovat a řídit mě. Schovej si tyhle schopnosti pro jiné. Jenom mě miluj, Cade. To je všechno, co potřebuješ, aby sis mě udržel nablízku.“

„To může být docela dobrý nápad. S mými schopnostmi to stejně dopadá nějak špatně, když je mám uplatnit na tobě.“ Cade se natáhl pro peněženku, hodil na stůl pár bankovek a zvedl se.

„Kam půjdeme?“

„Jak jsem říkal, když jednám s tebou, tak je můj obchodní talent v koncích, ale mé prazákladní instinkty fungují pořád dobře. Pojď se mnou, lásko, a já ti ukážu, jak jsou moje instinkty zdravé.“

Šla s ním a nic nenamítala, když ji vedl z baru a po schodech do pokoje. Cadeova teplá ruka ji svírala s naléhavostí, která signalizovala sílu jeho citů. Cítila, jak se mu prsty zachvěly, když otevřel dveře a zavedl ji dovnitř. Pak se k ní otočil, a ani se nenamáhal rozsvítit.

„Jamie, já tě tak miluju,“ zašeptal chraplavým hlasem. „Věř mi to, prosím.“

„Věřím ti, Cade. A důvěřuju ti. Vždycky budu.“ Jak pronášela ta prostá slova, uvědomila si Jamie, jak jsou pravdivá. Už o tomhle muži nikdy pochybovat nebude. Jeho oddanost bude patřit především jí, tak jako zas její bude patřit především jemu. Když ji začal v setmělém pokoji svlékat, položila mu ruce kolem krku.

Pomalu, s nekonečnou péčí a něhou, z ní stáhl šaty a pak svlékl sebe. Když byli oba nazí, sklonil se k ní a odnesl ji v náručí do postele.

Mezerou mezi závěsy na okně pronikalo dovnitř měsíční světlo, tančilo po Jamiiných ňadrech, když si vedle ní Cade lehal. Sledoval pouť bledých paprsků svými prsty, až našel pučící květy jejích bradavek, které ztuhly, když jeho ústa dolehla na její.

Jamie se zkroutila rozkoší a s něžnou vyzývavostí se k němu otočila. Její ruce přejely po vznosné křivce Cadeových ramen a pomalu se blížily k pevným svalům jeho hýždí.

„Cade,“ zašeptala zastřeným hlasem, když jeho ruka pomalu hladila vnitřní stranu jejího stehna. „Já tě tak hrozně miluju.“

„Jen mi to říkej dál, miláčku, až do konce mého života. Potřebuju tě. Vždycky tě budu potřebovat.“

V tmavých zákoutích lůžka prozkoumávali fyzickou stránku své lásky a vychutnávali poznání, že už nemusí jeden před druhým nic skrývat, že už nemusí být ve střehu. Jamie se úplně poddala vzrušujícím dotykům. Cadeovy ruce se po jejím těle pohybovaly s neskrývanou radostí, rozevřely její nohy a dráždivě hladily sametově hebkou kůži jejích stehen. Potom se přiblížily k rozevírajícímu se květu její vášně.

„Ty reaguješ tak nádherně,“ vypravil ze sebe přerývaným hlasem. „Nejradši bych tě snědl.“ Sklonil hlavu a lehce ji kousl do ramene. Ten zlověstně vzrušující dotyk vyostřil její smysly. Kalich květiny, kterou prozkoumával, byl najednou horký a vlhký.

I Cade reagoval na Jamii zcela jednoznačně. Pod jejími letmými dotyky se jeho tělo okamžitě napnulo. Cítila, jak v něm buší touha a věděla, že jen čeká, až ho bude potřebovat stejně silně, jako on ji. Když zasténala a instinktivně sevřela mezi svýma nohama jeho ruku, jako by žádala ještě víc, zvedl se nad ní.

„Otevři se pro mě, miláčku. Vezmi mě dovnitř. Potřebuju tvůj žár.“

Ochotně mu položila paže kolem krku a pak obemkla nohama jeho tělo. Cade se na ni položil a s výkřikem mužské touhy do ní vnikl.

„Jamie… Jamie!“

Pevně ji sevřel a oba se vášnivě vydali na společnou cestu. Jamie se ztratila v Cadeově objetí a věděla, že i on je v jejích pažích ztracen. Drželi se jeden druhého a splynuli v tom odvěkém rytmu, dokud svírající tlak v jejich tělech nevybuchl ve vzrušujícím, vzpínajícím se uvolnění. A pak po té cestě putovali jako jedna bytost, spojeni fyzicky i citově.

Potom Jamie ležela opředená sítí příjemně něžné důvěrnosti. Nejasně si uvědomovala, že má Cade nohu přehozenou přes její stehna a tichý dech jí ovívá ucho. Věděla, že nespí a líně si v přítmí prohlíží její obličej. Obrátila se k němu s lehkým úsměvem.

„Na co myslíš?“ zašeptala a pohladila jeho paži.

„Napadlo mě, proč jsem během toho bláznivého dvoření udělal tolik chyb,“ odpověděl jí sarkasticky.

Usmála se. „Protože hluboko v sobě skrýváš silné sklony k romantice.“

Zamračil se na ni s předstíranou zuřivostí. „Nesmysl. Po celý svůj život jsem byl nesmírně pragmatický člověk. Romantik jsi ty, ne já.“

„Racionální a pragmatičtí podnikatelé nezahazují úspěšnou kariéru jen proto, aby mohli žít na moři,“ podotkla Jamie klidně.

„To už jsem vysvětlil,“ zaprotestoval.

„Vymyslel sis pár důvodů, ale ty nemůžou skrýt ten původní romantický motiv. Podlehl jsi volání moře a příslibu dobrodružství. Chceš jiný příklad? Tak co třeba ten způsob dvoření, který ti zabral dva měsíce, než jsi mě dostal do postele?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se podezíravě.

„Bylo to nádherně romantické,“ zavzpomínala si s chutí.

„Chtěl jsem jen, aby všechno klapalo.“

„Taky že klapalo. Bylo to perfektní. Jen opravdový romantik může věnovat tak důkladnou pozornost procesu svádění,“ škádlila ho Jamie.

„Potom sis přece myslela, že tě jen chytám do sítě.“

„No, v určitém smyslu ano. Do romantické sítě. A pak ještě to, jak ses domníval, že po jedné noci s tebou budu těhotná. Jen opravdový romantik dokáže o něčem takovém přesvědčit sám sebe, přestože nemá žádný důkaz. Tys vlastně chtěl, abych byla těhotná. Vskutku roztomilé. A potom, jak jsi mě honil, když jsem ráno odjela z přístavu. Nádherně romantické. Pak jsi to samozřejmě završil tím, žes mi zachránil kůži.“

„Mám dojem, že se na všechny ty události díváš přes růžové brýle,“ postěžoval si Cade dobrosrdečně.

„Vůbec ne, Cade. Skvěle jsi na sobě zapracoval, když se ti podařilo ukrýt své romantické sklony pod slupkou tvrdého pragmatizmu, ale pod ní jsi na tom podobně jako já. Je přece zcela přirozené, že když narazíš na druhého romantika, máš pak problémy s tím, jak předvídat a řídit to, co udělá.“

„Logika takového tvrzení mi poněkud uniká.“

„Romantika a láska neznají žádnou logiku,“ sdělila mu moudře.

„Ty máš na všechno odpověď, viď?“ řekl obdivně. „Zapomínáš na jednu drobnost.“

„Co to má být?“

„Měl jsem pravdu v jedné věci: po té scéně v Santa Barbaře jsi mě vyhledala sama. Slečna Isabel řekla, že to byl tvůj nápad, pamatuješ?“

„Budeš mi to otloukat o hlavu až do konce mého života?“

„Nejspíš ano. Ale teď tě tím škádlit nebudu. Mám lepší věci na práci.“

„Jako například?“ vyzvala ho chraplavým hlasem a malátným pohybem hladila jeho hruď.

„Zrealizuju pár svých romantických nápadů.“ Cade sklonil hlavu a políbil prohlubeň na jejím krku.

Jamie cítila, jak se jeho tělo opět napíná a probouzí se v něm touha. „Tohle je romantika?“

„K čertu s romantikou! To je láska.“

Nepochybovala o tom. Cade Santerre sice nemusel přijít na to, že je v hloubi duše romantik, ale rozhodně věděl, co je v životě důležité.